Charakteristika.

Charakteristickým rysem středověké literární vzdělanosti v Evropě je silný důraz kladený na klasické řecké a římské antické autory. Tito tzv. auctores (morální a umělecké autority, školní autoři), bývali obvykle omezováni pouze na básníky, v soupisech uváděni chronologicky a vnímáni jako stejně hodnotní. Obzvláště silné postavení však měli křesťanští i pohanští autoři pozdní antiky. Od 10. století byl jako normativní výběr vnímán seznam těchto deseti autorů: Vergilius, Homér, Martianus Capella, Horatius, Persius, Juvenalis, Boëthius, Statius, Terentius a Lucanus. Až do 13. století byl pak seznam závazných autorů postupně stále víc rozšiřován, Hugo z Trimbergu jich v roce 1280 uvedl již osmdesát. Z výrazných tvůrců chápaných jako základ středověké vzdělanosti lze uvést ještě například Ovidia, Prudentia, Cicerona a Ezopa. Středověké bádání interpretovalo světské autory stejně jako biblické texty alegorickým způsobem.  K dalším typickým znakům můžeme přiřadit dlouhé časové rozpětí, ve kterém literatura označovaná za středověkou vzniká, a její zachování před 15. stoletím výhradně v podobě rukopisné a velmi často více či méně fragmentární, často se tedy zachovaly pouze některé části díla. Oproti moderní literatuře existoval výrazně těsnější vztah orality (ústního podání) a psané podoby literárních děl. Zejména raně středověká díla byla tradována ústně předtím, než byla zapsána, a četné texty byly vytvářeny tak, aby bylo možné se je naučit zpaměti a následně přednášet. Středověká literární díla se často pohybovala mezi světskou a duchovní polohou, což bývá označováno jako synkretismus funkcí: například ve středověkých dramatech bývaly často náboženské výjevy stavěny vedle obhroublých žertů a naopak dobrodružné rytířské romány mohly obsahovat křesťanské a mystické důrazy. Značnou roli hrály ve středověké literatuře alegorie a symbol – symbolický význam byl přičítán například barvám, zvířatům, různým předmětům a přírodním úkazům a podobně. V celé evropské středověké literatuře je přítomno také napětí mezi univerzální, nadnárodní tvorbou v latině, spojenou s představou náboženské jednoty a s návazností na latinský starověk, a proti ní stojící tvorbou ve vernakulárních, národních jazycích, postupně

Periodizace.

Přechod od antiky ke středověku.

Ernst Robert Curtius označil období pozdní antiky a první části raného středověku – od období vlády římského císaře Theodosia, spojeného s ustavením křesťanství jako státního náboženství v roce 381, až k vládě Karla Velikého na přelomu 8. a 9. století – za svébytné, samostatné období. Do 5. století lze částečně zařadit významné křesťanské myslitele svatého Jeronýma a svatého Augustina, prvního významného křesťanského básníka Prudentia

Raný středověk.

Vzhledem k dobovému úpadku jazyka a literární tvorby a nízkému počtu dochovaných pramenů se 7. a 8. století ve Franské říši popisují jako „temná staletí“, kulturní podstata antiky však nezmizela a návaznost byla pociťována velmi silně. V západoevropském prostředí udržovala tradici vzdělanosti a literatury alespoň částečně latinsko-anglosaská

Vrcholný středověk.

Významným přelomem ve vývoji středověké kultury a společnosti je 12. století, přičemž toto období je někdy označováno také za renesanci 12. století. S vrcholným středověkem je spojen vznik a rozvoj literatury ve vernakulárních neboli národních jazycích, která se prosazovala vedle latinsky psaných děl. Francouzská

Pozdní středověk a počátky renesance.

Pozdní středověk je označení pro období výrazných společenských a kulturních změn ve 14. a 15. století. V kulturně nejpřednějších oblastech, zejména v Itálii, se prolíná s nastupující renesancí a humanismem. Dante Alighieri (1265–1321) je považován svým propojením staršího důrazu na světu a moderního zkoumání lidského nitra za za dovršitele klasické středověké tradice a přímého předchůdce italské renesance a humanismu,

Žánry.

Hrdinský epos.

Hrdinský epos byl jedním z klíčových žánrů staršího středověku. Jednalo se o rozsáhlé epické texty psané ve verších a často před zapsáním dlouho tradované ústně. V raném středověku vznikly eposy jako staroanglický "Beowulf" (zapsán v 10. až 11. století), francouzská "Píseň o Rolandovi" (zapsáno asi v roce 1100), španělská "Píseň o Cidovi" (zapsáno přibližně v roce 1140) nebo německá "Píseň o Nibelunzích" (zapsáno asi v letech 1200–1210). U

Rytířský román.

Rytířský román se vyvinul v průběhu vrcholného středověku z hrdinských eposů, vliv na něj však měly i jiné žánry jako kronika nebo legenda. Původní veršovanou podobu, kterou se román přibližoval hrdinskému eposu, však ve 13. století vystřídal prozaický text. Rytířský román

Kronika.

Kronika byla typickým žánrem středověké historiografie. Na rozdíl od letopisů (análů), s kterými se někdy prolínala, bývala obvykle dílem jediného pisatele a její záznamy často přerůstaly v ucelenější příběhy. Kromě poznávacích a učebních funkcí byla posláním kronik ideologická interpretace událostí, postupně směřovaly také

Cestopis.

Cestopisné texty se v raném a vrcholném středověku rozvíjely především v arabské literatuře, kam spadá například Ibn Fadlán v 10. století a Ibn Battuta, autor populární "Cesty" (1356), a také v literatuře židovské. Ibráhím ibn Jákúb popsal ve své arabsky psané

Milostná lyrika.

Středověká milostná lyrika má původ v arabsko-hispánské Andalusii, kde od 10. století rozvíjela ve verších arabských básníků jako Ibn al-Farid nebo Ibn Hazm. V křesťanském prostředí se milostné básně ve větší míře objevovaly od začátku 12. století v Provensálsku a Katalánsku, pravděpodobně pod vlivem antických a arabských vzorů. Šířily kult

Bestiář.

Bestiář byl jedním z oblíbených středověkých žánrů na pomezí krásné a naučné literatury. Obsahoval popisy skutečných i mýtických zvířat (jako jednorožce nebo fénixe) a vyprávění o nich, doplněné morálním ponaučením a komentářem, který popisované vlastnosti zvířat interpretoval z křesťanského hlediska. Příkladem takové interpretace může být pelikán, u nějž byla představa, že krmí mláďata svou krví chápana jako obraz Ježíše Krista, který obětí na kříží vykoupil lidstvo. Bestiáře vycházely z původně řeckého pozdněantického textu "Fysiologus",

Legenda.

Oblíbeným žánrem středověké duchovní literatury byla legenda, jeden z nejvýraznějších projevů šířícího se kultu svatých. Legendy zachycovaly osudy světce obvykle na životopisném půdorysu od okolností narození, přes život, jehož součástí byla většinou také mučednická smrt, až k posmrtným zázrakům. Životy světců bývaly vystavěny na základě podobnosti s osudem Ježíše Krista, jak je popsán v evangeliích. Jednotlivé legendy se shromažďovaly a přepisovaly ve sbírkách,

Drama.

Liturgické divadlo vzniklo v 9. a 10. století z tropů, rozšíření k liturgickým zpěvům, a bylo hráno především v podobě velikonočních a vánočních her. Zpočátku bylo během daných svátků zařazováno do introitu (úvodního zpěvu) mše. K oblíbeným námětům patřily resurekční hry zobrazující Kristovo vzkříšení a nalezení prázdného hrobu, dále pak vánoční hry o Kristově narození a rovněž hry s dalšími náměty (například o Adamovi). Nejstarším dochovaným záznamem o resurekční hře je "Kristovo sestoupení do předpeklí" v anglické Knize z Cerne

Národní literatury ve středověku.

České země.

K nejranějším literárním památkám vzniklým na českém území patří velkomoravské písemnictví ve staroslověnštině. Bylo spojeno s byzantskou misí Konstantina a Metoděje a tvorbou jejich žáků a lze k němu zařadit například životopisy obou věrozvěstů z druhé poloviny 9. století ("Život Konstantina" a o něco mladší "Život Metoděje") a další texty.  Po přenesení mocenského centra do přemyslovských Čech se vlivem německých oblastí začala rozvíjet také latinská literatura. Zrod česko-latinské hagiografie je umisťován na konec 10. století. V 10. a 11. století byla české kultura kulturou dvojjazyčnou, neboť v Sázavském klášteře byla dočasně obnovena staroslověnská liturgie. Naprostá většina textů tohoto vznikala v klášterech a jednalo se v první řadě o legendy a historiografické spisy. K hagiografickým památkám se řadí především svatováclavské a svatoludmilské legendy, psané ve větší míře staroslověnsky. Nejstarším dochovaným zpracováním je sice latinská "Crescente fide" v bavorské recenzi, nejproslulejším svatováclavským textem se však stala "Kristiánova legenda". Ohledně ní ovšem panují spory a není jisté, kdy přesně byla sepsána. Moderní badatelé považují za nejpravděpodobnější konec 10. století nebo první polovinu 11. století. Významné byly také cyrilometodějské legendy (staroslověnsky od 9. století, latinsky od 12. století), legendy o svatém Vojtěchu (vznikající od začátku 11. století) a svatém Prokopovi (rozvíjející se od 12. století) a rovněž život blahoslaveného Hroznaty z 13. století. K významným památkám českého středověku patří kroniky. Kosmova Kronika česká vznikla mezi lety 1119/1122 a 1127 a zachytila již vysokou kulturní úroveň českého mnišského prostředí a dobré vzdělání autora. K rané historiografii lze přiřadit také Kosmovy pokračovatele (Kanovník vyšehradský, Mnich sázavský, Vincentius

Francie.

Na sklonku antiky a v raném středověku vznikala na území Galie a později Západofranské říše latinská literatura. Ze 4. století pocházejí církevní učitelé Hilarius z Poitiers a svatý Ambrož, z 6. století pak teolog a významný historik Řehoř z Tours, autor monumentální kroniky "Historia Francorum". Na jeho dílo navázala v 7. století takzvaná "Fredegarova kronika". K latinsky píšícím básníkům patřili v 5. století Rutilius Claudius Namatianus a Sidonius Apollinaris. Za prvního středověkého básníka bývá někdy označován také Venantius Fortunatus, činný v 6. století. K dalším významným osobnostem karolinského období patřil teolog a básník Théodulf či Alcuinův žák a Karlův životopisec Einhard. Jan Scotus Eriugena byl filosofem a básníkem povolaným do Franské říše ze Skotska Karlem II. Holým, vnukem Karla Velikého.  Za nejstarší francouzskou literární památku je považována "Kantiléna o svaté Eulálii" pocházející ze sklonku 9. století. K rozkvětu francouzsky psané literatury, byť stále ve stínu latinských textů, pak došlo v 11. století, přičemž prvním obsáhlejším dílem byl "Život svatého Alexia" (kolem roku 1040). Středověká hrdinská epika se rozvinula v chansons de geste, zpěvech o hrdinských činech rytířů. Patrně nejslavnějším z nich je "Píseň o Rolandovi" z konce 11. století.  Ve 12. století došlo ke značnému rozmachu dějepisectví, nikoliv již pouze v podobě kronik, ale také v podobě memoárů přímých účastníků událostí. Známé jsou například vzpomínky z křížových výprav autorů jako Geoffroy de Villehardouin nebo Robert de Clary. Vznikla také kurtoazní kultura, šířená okcitánskými trubadúry (jako Jaufre Rudel nebo Bertran de Born a severofrancouzskými truvéry. Vzor rytíře jako feudálního válečníka byl nahrazen ideálem společensky obratného rytíře-dvořana. Častým tématem bylo

Itálie.

Na území Itálie se i po pádu Západořímské říše dále rozvíjela latinská literatura. V 6. století patřil k jejím nejdůležitějším představitelům Boëthius (477–525), učenec označovaný za posledního Římana. Předsevzal si převést co nejvíce z řecké filosofie do latiny, neboť znalost řečtiny na území někdejší říše upadala. Podařilo se mu však přeložit pouze malou část děl, převážně o logice, jeho spisy nicméně ovlivnily racionální složku středověké vzdělanosti a také filosoficko-teologické koncepce. Boëthiovým nejznámějším dílem se nicméně stala ve vězení napsaná "Consolatio philosophiae "("Útěcha z filosofie" či "Filosofie utěšitelka"). Ve stejné době působil v ItáliiCassiodorus, druhá významná osobnost, jejíž péčí se podařilo zachovat značnou část římské kultury. Kromě sestavování encyklopedických textů a kronik také silně ovlivnil západní mnišství. Autorem mnoha významných politických, homiletických a exegetických spisů byl v 6. století také papež Řehoř I. Veliký. V 7. a 8. století, chudších na dochované písemné památky, vznikala hlavní díla latinské literatury mimo Apeninský poloostrov, z italských děl lze zmínit kroniku "Origo Gentis Langobardorum", popisující počátky národa Langobardů, a navazující díla, jako například "Chronicon Gothanum", již z počátku 9. století. Od 6. do 9. století postupně vznikala také "Liber Pontificalis", soubor životopisů papežů. Jedním z autorů byl v 9. století patrně Anastasius Bibliothecarius (před rokem 817 – asi 879), překladatel z řečtiny a kritik. Významným centrem překladatelství byla rovněž Neapol, kde působil v 8. století Paulus Diaconus a v 9. století Jan Hymonides. Z římské "Liber Pontificalis" vyšel Agnellus z Ravenny, když sestavoval "Liber Pontificalis Ecclesiae Ravennatis", knihu životopisů ravennských biskupů. V 10. století došla rozkvětu hagiografie, v řecké jižní Itálii byli překládány řecké legendy a také příběhy o Alexandru Velikém a Barlaamu a Josafatovi. Ve Veroně tvořil tamější biskup Ratherius z Verony (890–974), mimo jiné autor spisu "Praeloquia", encyklopedické příručky k životu. V 11. století byli významnými latinsky píšícími tvůrci Guido z Arezza, autor traktátů o hudební teorii, Papias, zabývající se lexikografií, a Petr Damián, kazatel a myslitel bojující proti svatokupectví a konkubinátu. Od klerika jménem Guido z katedrály v Ivrei pochází milostná báseň "Versus eporedienses", někdy považovaná za předchůdkyni pastorál. Z dalších osobností 11. století je možné jmenovat Doniza z Canossy, historika Lva z Ostie, Amata z Montecassina nebo Alfana ze Salerna, řazeného též mezi představitele montecassinské renesance 11. století. Z žen byla činná Trota ze Salerna, autorka lékařských spisů, tradičně spojovaná se souborem tří prací známých jako "Trotula". Polemické prozaické i básnické texty psal biskup Benzo z Alby, hájících svým dílem

Anglie.

Po většinu anglického středověku, od dob Augustina z Canterbury a vzniku anglické církve v 6. století až po pozdní 14. století byla hlavním jazykem vzdělanců v Anglii latina. K nejdůležitějším spisovatelům píšícím latinsky v raném středověku se řadí Aldhelm (7. století), tvůrce četných básní, písní a prozaických děl, Alcuin (8. století), autor komentářů ke knize Genesis, a historikové jako svatý Gilda (6. století), Nennius (7. století), a především svatý Beda Ctihodný (8. století). Jako klíčová latinská díla vrcholného středověku lze označit "Historia Regum Britaniae" (1135) Geoffreyho z Monmouthu, dílo významné pro rozšíření artušovské tradice. Úspěchů dosáhl také velšský autor Walter Map a filosof Jan ze Salisbury (oba 12. století). Na přelomu 12. a 13. století byl pak činný básník, gramatik a teoretik poetické tvorby Geoffrey de Vinsauf.  Anglicky psaná literatura měla bouřlivější vývoj. Na počátku staroanglické slovesnosti stojí její patrně největší dílo. Hrdinský epos "Beowulf" v aliteračním anglosaském verši se zachoval v rukopise z přelomu 10. a 11. století, dílo samo je však starší, bylo složeno pravděpodobně v 7. nebo 8. století. Popisuje, jak Beowulf nejprve pomáhá dánskému králi proti nestvůře Grendelovi a posléze i jeho matce čarodějnici, později se musí utkat s drakem chrlícím oheň. K další raněstředověké epické hrdinské tvorbě pak patří píseň "Boj na Finnově hradu", skladba "Waldere" a historická báseň "Bitva u Maldonu" líčící střetnutí s Nory v roce 991. Bývaly skládány také elegické básně, k nimž patří díla jako "Deor", zachycující pomíjivost všech věcí, "Poutník", "Námořník" a také

Německo.

Německá literatura začíná v karolinském období, kdy se do staré horní němčiny překládaly latinské texty, prvním z nich byl v 8. století glosář "Abrogans". Z oblasti ústní slovesnosti se dochoval aliterační hrdinský zpěv "Píseň o Hildebrandovi", zapsaná v roce 800. Hrdina Hildebrand se účastnil bojů jako spojenec Theodoricha Velikého v 6. století a na německé území se látka dostala pravděpodobně z Lombardie. Z 9. století pochází starosaská biblická epika jako "Heliand" (Spasitel) nebo "Genesis" a rovněž oslavná "Píseň o Ludvíkovi", pojednávající o vítězství křesťanského panovníka nad Normany. V 10. století byla zapsána "Merseburská zaklínadla", pozůstatek pohanského germánského dávnověku, a také "Wessobrunnská modlitba".  V době vlády otonské (919–1024) a sálské dynastie (1024–1125) se rozvíjela spíše latinská literatura, zejména politická a dějepisná v textech Liudpranda von Cremona, Adalberta von St. Maximin nebo Widukinda von Corvey. Roswitha z Gandersheimu tvořila v tomto období dramata v podobě dialogizovaných legend. Z 11. století se dochovaly například zlomkovité překlady latinského bestiáře "Fysiologus" (1070) nebo latinského popisu světa "Merigarto" (1085). Během vrcholného středověku, tedy v době vlády štaufské dynastie (1138–1254), působila na německou kulturu takzvaná renesance 12. století a vlna klášterních reforem přicházejících z Francie. Z náboženského písemnictví se v centru pozornosti drželo kázání a zamyšlení nad smrtí (memento mori), kupříkladu "Zamyšlení nad smrtí" (asi 1160) Heinricha von Melk. Objevily se také německojazyčné legendy a žánr exampla. Z historiografických děl byla nejdůležitější "Císařská kronika" (asi 1130–1147) napsaná v Řezně a obdařená později mnoha přepisy a pokračováními. Epickou literaturu reprezentuje německá "Alexandreida", také nazývaná "Štrasburský Alexandr" (1170)

Nizozemsko.

Nejstarší zachovanou nizozemskou literární památkou je Utrechtský křestní slib ze 7. století. Raná díla, latinská i staronizozemská, vznikala v klášterech, například "Wachtendonské žalmy" nebo hra "Officium stellae" z kláštera Munsterbilzen nebo "Leidse Willemar", parafráze Písně písní z kláštera Egmond. Prvním nizozemsky píšícím autorem, jehož jméno se zachovalo, byl Bernlef (kolem roku 850), o jeho díle však není nic známo. Prvním doloženým básníkem se stal až minnesänger Hendrik van Veldeke ve druhé polovině 12. století, autor milostných básní, zpracování románu o Aineiásovi a legendy o svatém Servácovi. K významným autorům milostné dvorské lyriky se zařadil také vévoda Jan I. Brabantský (2. polovina 13. století). Na holandském dvoře působil sprookspreker čili vypravěč pohádek Augustijnken van Dordt (kolem poloviny 14. století) a rovněž Willem van Hildegaersberch (druhá polovina 14. století).  Z rytířských románů je nejstarším "Treverský Floyris" (kolem roku 1170), nejslavnějším však "Karel a Elegast" (pravděpodobně konec 12. století či 13. století), zařazovaný k chansons de geste a vycházející patrně ze ztraceného starofrancouzského "Chanson de Basin". V románu se musí Karel Veliký na popud anděla stát zlodějem, pomůže mu však neprávem vyhnaný dvořan Elegast a společně oba hrdinové maří intriky Eggerika z Eggerheimu. Populárním hrdinou byl král Artuš, čtyři romány o něm se dochovaly v plné verzi ("Pověst o grálu", "Artušova smrt", "Ferguut" a "Román o Gavainovi"), sedm románů ve zkrácené verzi. Přítomná byla i antická tematika, například v "Trojské trilogii" brabantského

Španělsko.

V prvních století po pádu Říma existovalo na území pozdějšího Španělska Vizigótské království. Mezi učenci, kteří v této oblasti působili a kteří usnadnili přechod od klasické antické kultury ke středověké vzdělanosti, vyniká zejména osobnost Isidora ze Sevilly z přelomu 6. a 7. století. Tento sevillský biskup se intenzivně věnoval filologické činnosti a shromažďování starověkých rukopisů a také církevním reformám. Vytvořil sbírku kánonů pod názvem "Hispania", jeden z nejvýznamnějších raněstředověkých právních dokumentů. Kromě toho sepsal četné spisy týkající se interpretace biblického textu, životopisy starozákonních a novozákonních postav a také mnoho historiografických prací. Za jeho nejdůležitější dílem jsou nicméně považovány tři rozsáhlé encyklopedické texty, z nichž se druhý, systematický slovník vědění známý jako "Etymologie" ("Etymologiae"), stal základem autorova pozdějšího věhlasu. Na Isidorovo dílo navázali v 7. století především tři toledští biskupové – Evžen II. z Toleda, Ildefons z Toleda a Julián z Toleda  Na počátku 8. století byl vizigótský stát dobyt Araby a Berbery a zanikl. Reconquista, postupné dobývání muslimských území na Pyrenejském poloostrově ze strany křesťanských vládců, pak udala ráz celé středověké španělské literatuře, zejména díky vzájemnému ovlivňování obou kultur. Nejstarším dílem psaným ve španělštině je "Píseň o Cidovi" ("Cantar de Mio Cid, Poema del Cid"), rytířský epos pocházející z doby kolem roku 1140. Vypráví o brilantním vojevůdci, který po vyhnání z Kastilie dobude na Maurech město Valencie a vládne v něm. Jedná se o první dochovaný text z canteras de gesta, epických písní o hrdinských činech. Ve srovnání s francouzskými chansons de geste jsou tyto španělské práce historicky věrnější, neboť vznikaly většinou krátce po zpracovávaných událostech. Obsahují menší množství fantastických prvků a přehánění a paradoxně také menší důraz na křesťanství, přestože obvykle pojednávají o reconquistě. Kromě eposu o Cidovi se zachoval též "Zpěv o Roncevaux", naopak pouze převyprávění a úryvky existují z děl jako "Zpěv o sedmi panicích z Lary" ("Cantar de los diete infantes de Lara"), "Zpěv o Sanchovi II. a obležení Zamory" ("Sancho II. de Castilla y Cerco de Zamora") a dalších. Na rozdíl od kastilské epiky vznikala lyrická poezie na Pyrenejském poloostrově především v provensálštině (provensálská škola) a galicijštině (galicijsko-portugalská škola). Provensálská poezie byla sestavována a zpívána především jihofrancouzskými trubadúry, kteří pobývali ve 12. a 13. století na kastilském dvoře. Je zároveň možné, že provensálští tvůrcové byli ovlivněni arabskou milostnou poezií, opěvující nedostupné ženy již v předcházejících staletích. Provensálskou

Rusko.

Nejstarší dochované literární památky ze středověké Kyjevské Rusi pocházejí z 11. století, tedy z období po přijetí křesťanství Vladimírem I. v roce 988. Velký vliv na středověkou ruskou kulturu měla kultura Byzantské říše a První bulharské říše. Díky činnosti Cyrila a Metoděje a jejich následovníků v Bulharsku v 9. a 10. století se do ruských oblastí dostalo písmo cyrilice, liturgický jazyk staroslověnština (postupně transformovaná v církevní slovanštinu) a četné překlady z řečtiny. Šlo zejména o liturgické knihy jako "Služebník" nebo "Časoslov", životy svatých a díla církevních otců (zejména klasiků řecké patristiky jako Jan Zlatoústý, Basileios Veliký, Řehoř z Nyssy či Řehoř z Nazianzu), ale také jiná díla jako apokryfy nebo kroniky historiků jako Jan Malalas a Jiří Hamartolos. Také v rusky psané literatuře převažovaly v tomto období náboženské texty (jako "Ostromirovo evangelium", lekcionář z poloviny 11. století, nejstarší nalezené dílo) a historické záznamy (ruské letopisy). Nejstarším a nejdůležitějším textem je "Pověst dávných let", ve své první verzi pocházející z počátku 12. století. Kronikář Nestor v ní zachytil události od Potopy světa, přičemž pasáže citované převážně z byzantských zdrojů spojil s vyprávěním o rozdělení slovanských kmenů a počátcích Kyjevské Rusi pod původně varjažskou dynastií Rurikovců. Historiografickým pramenem srovnatelného významu je "Novgorodský první letopis". K důležitým dílům pocházejícím z kyjevského dvora patří kázání "Slovo o Zákoně a Milosti" ("Slovo o zakone i blagodati", 11. století) prvního ruského metropolity Ilariona, napsané v rétoricky zdobném stylu, a texty jeho následovníka, metropolity Klimenta Smoljatiče. Největší oblíbenosti dosáhla kázání Cyrila Turovského z druhé poloviny 12. století, zejména pak jeho velikonoční kázání. V éře Kyjevské Rusi vznikaly také cestopisy popisující putování do Svaté země, prvním doloženým je "Kniha zvaná Poutník od Daniela, igumena ruského", pravděpodobně sepsaná opatem v klášteře u Černigovu.  Za nejvýznamnější památku ruského epického básnictví je považováno "Slovo o pluku Igorově", zachycující tažení rurikovského knížete Igora Svjatoslaviče proti kočovným turkickým Kumánům v roce 1185. Většina literárních historiků přijala tvrzení ruské vědy (zejména Dmitrije Lichačova), že jde o skutečný epos z konce 12. století. Již od

Arabské země.

V arabském prostředí je počátek středověku spojen s vystoupením proroka Mohameda. Přestože je "korán", základní text islámu, psán ve verších, Mohamed odmítal, aby byl označován za básníka, což se negativně podepsalo také na vnímání poezie v nejranějším období středověké arabské kultury. Pro období po Mohamedově smrti je proto charakteristické předávání tradice o Prorokových výrocích a činech (vytvářejících sunnu) a také sepisování jeho životopisů pod označením síra. Již v době umajjovského chálífátu došlo k novému rozkvětu umělecké literatury. Tradiční arabská kasída, nejprestižnější poetický žánr, existovala dále, z jednotlivých jejích částí se nicméně vytvořily nové žánry a formy. Zatímco nasíb se stal vzorem pro milostnou poezii, vztahující se obvykle k nepřítomnému milému, rahil popisující přírodu se vyvinul v bukolické básnictví. Kromě toho byla využíván také wasf, popisná poezie, a rovněž bakchická či pijácká témata označovaná jako chamrijjat. V abbásovské éře (750–1258) se arabská literatura, zejména poezie, začala osamostatňovat a vazby předislámskou beduínskou tvorbu byly stále slabší. Jako odpověď na idealizující milostnou poezii se rozvinulo realistické milostné básnictví, spojené zejména se jmény Abú Nuwás (přelom 8. a 9. století) a Abú Tammám (první polovina 9. století). Pokračovala však i tradice milostné poezie soustředěná na beznadějnou lásku, jak dokládá Abbás ibn al-Ahnaf (přelom

Indie.

Středověk jako období v indických dějinách nebývá bezvýhradně přijímán, jelikož neexistuje žádný významný dějový zvrat, který označit jeho začátek. Používá-li se, je obvykle datován od 8. století, někdy však také od 10. či 12. století. Jako konec středověku je pak obvykle chápán vznik Mughalské říše v roce 1526. Dušan Zbavitel chápal jako počátek indického středověku 12. století, neboť v té době začal být sanskrt vlivem muslimských dobyvatelů vytlačován z pozice hlavního jazyka literatury. Pozici dvorského jazyka si získala perština, v lidových vrstvách se na severu šířily novoindické jazyky a na jihu drávidské jazyky. Nemalou roli v šíření šíření lidem srozumitelných jazyků sehrálo bhaktické hnutí, díky kterému ztrácel sanskrt pozice také v náboženské literatuře.  Přesto v této éře vzniklo mnoho sanskrtských textů – šlo především o antologie starší poezie, přičemž motivací bylo vybrat ty nejdokonaleji vyjádřené básně. Proto se v názvech výborů často objevují označení „subhášita“ (co je krásně řečeno) a „súkti“ (krásný výrok). Kromě esteticky motivovaných antologií se sestavovaly také didaktické sbírky učící důvtipu a chytrosti („níti“). Texty byly obvykle rozděleny do tří oddílů, první poučoval o dharmě (hinduistické duchovní povinnosti), druhý se zaobíral arthou (světskými záležitostmi) a třetí kámou (milostnými otázkami). Stranou byla pojednávána také mókša, spása a cesta k ní. Z 11. či 12. století pochází "Pokladnice klenotů krásných výroků" ("Subhášitaratnakóša"), tvořená povětšinou kávjovými básněmi, nejstarší ze středověkých sanskrtských výborů. Ze stejné doby patrně původně pocházela "Šnůra krásných výroků" ("Subhášitávalí"), jedna z nejrozsáhlejší antologií, obsahující 3527 strof. Ze dvora bengálského vladaře Lakšmanasény pochází "Ušní nektar správných výroků" (také "Ušní nektar krásných výroků", "Saduktikarnámrta" či "Súktikarnámrta"), sestavený roku 1205. Vůbec největší sbírkou je "Šárngadharův průvodce" ("Šárngadharapaddhati") z roku 1363, zahrnující 4689 jednostrofých básní. Z výborů poučných textů lze jmenovat "Náhrdelník z démantů krásných výroků" ("Súktiratnáhára", první polovina 14. století), jehož autorem byl Súrja Kalingarádží, a "Nádobu nektaru krásných výroků" ("Subhášitasudhánidhi", tatáž doba) sestavitele jménem Saján. Višnuistický učenec Rúpa Gósvámí vytvořil na přelomu 15. a 16. století "Šnůřu básní" ("Padjávalí") opěvující boha Višnua. Kávjová próza v sanskrtu ve středověké éře zvolna mizela a posledními autory, kteří ji tvořili, byli džinističtí spisovatelé. Dhanapála, původně bráhman, sepsal v 10. století vyprávění Tilakamaňdžarí a od té doby neustále narůstal podíl veršovaných pasáží v dílech tohoto typu. Jmenovat lze ještě Sóddhalův "Příběh Udajasundari" ("Udajasundarikathá") z 11. století

Japonsko.

V Japonsku je středověká literatura v užším slova smyslu ztotožňována s tvorbou v období Kamakura (1186–1336). V tomto období se v poezii udál přechod od tradiční poezie waka (k níž patří například žánr tanka) k novějším žánrům jako renga. Zároveň však docházelo k zaznamenávání poezie do sbírek, v tomto období vzniklo celkem 21 sbírek waka. S touto činností

Čína.

Éra někdy označovaná jako středověká začíná v Číně pádem říše Chan v roce 220. Ve stoletích následujících po zániku centralizovaného státu došlo ke vzniku nových poetických forem inspirovaných překladovou tvorbou, rozvíjela se především lyrická poezie v pětislabičném verši, ale také esejistická tvorba a teoretické úvahy o literatuře a principech poetiky – typickým příkladem je "Wen süan" (Výbor z literatury) sestavený princem Siao Tchung v 6. století. V období říše Tchang (618–907) se na scéně objevili mimo jiné někteří z nejproslulejších čínských básníků, v 8. století působili Tu Fu, Li Po nebo Wang

Středověká literatura je literatura, která vznikla v období středověku, tedy zhruba mezi lety 500 a 1500 n. l. Nejčastěji se pod středověkou literaturou rozumí evropská literatura mezi zánikem Západořímské říše (476) a objevením Ameriky (1492), ke středověké literatuře se však mohou řadit také díla jiných kultur spadající časově do tohoto období: arabská a íránská literatura, indické texty a také literatura dálného východu (zejména čínská, japonská a korejská).

中世纪文学是指欧洲各国中世纪时期的文学。在史学上,一般认为中世纪是指从公元450年左右罗马帝国衰亡到15世纪文艺复兴之间约1000年的时间。其思想文化上的主要特征是天主教会的势力强大,基督教神学影响到包括文学、艺术、音乐在内的一切艺术形式。


Příběh.

Film začíná, když si John Oldman balí věci a připravuje se odstěhovat do svého nového působiště. Jeho kolegové ho přinutí si ještě před odchodem popovídat. Mezi nimi jsou biolog Harry, zanícená křesťanka Edith, antropolog Dan, a historička Sandy, která je do Johna zamilovaná.  Jak na Johna jeho kolegové tlačí, aby jim vysvětlil svůj odchod, John pomalu odhalí, že je původem prehistorický jeskynní muž, který z nějakého důvodu přežívá více než 14 000 let. Zhruba každých 10-20 let, když si okolí začne uvědomovat, že nestárne, se pak přestěhuje. Kolegové mu nechtějí věřit. On pokračuje a říká, že byl Sumer, pak Babylóňan, později se stal žákem Buddhy. Diskuze se pak dostane k Johnovým biologickým a psychickým schopnostem. John řekne, že se nehlásí k žádnému náboženství a nevěří ve všemohoucího boha. Tvrdí, že byl Ježíš, ve své době se pouze snažil rozšířit Buddhovo učení dále, nikdy nechodil po vodě apod. Jeho kolegové pak začnou mluvit o tom, jestli není blázen a nebo pod vlivem drog.  John docela podrobně vypráví o svém životě, přátelé na něj potom začnou naléhat, aby ukončil tento svůj skvělý příběh, hrozí mu, že ho nechají poslat někam na pozorování. Napětí roste, protože nejdříve John trvá na svém. Nakonec ale řekne, že si vše vymyslel. Přátelé postupně odejdou, až zůstane pouze Will Gruber a Sandy. John se z legrace se Sandy baví o jménech, která během svého života používal (jeho jméno Oldman, český starý muž, bylo jedním z faktů, kterým zdůvodňoval svůj příběh), jedním z nich mělo být John Thomas Partee, které používal během doby, kdy učil na Harvardu. To zaslechne Will a je šokován - to bylo jméno jeho otce, který kdysi opustil jeho i matku. John je skutečně jeho otec. Šokovaný Will dostane infarkt a zemře. Když je odvezeno jeho tělo, rozloučí se Sandy a odjíždí. V poslední chvíli se ale rozhodne strávit ještě část svého života s ní.

Produkce.

Na scénáři k filmu pracoval americký povídkář Jerome Bixby třicet let, až do své smrti v roce 1998. Poslední řádky údajně diktoval na smrtelné posteli svému synovi Emersonovi. Příběh byl zfilmován až v roce 2007 v režii Richarda Shenkmana za cenu 200 000 dolarů.

Pozemšťan (orig. "The Man from Earth") je americký sci-fi film z roku 2007 napsaný Jeromem Bixbym a režírovaný Richardem Schenkmanem. Film na sebe upozornil tím, že byl distribuován přes internetové peer-to-peer sítě a jeho tvůrci za to uživatelům těchto sítí poděkovali.

《来自地球的人》(英语:"The Man from Earth",又译:这个男人来自地球、地球不死人)是一部2007年出品的独立电影。由Richard Schenkman执导,Jerome Bixby编剧。本片制作人Eric D. Wilkinson前所未有地公开向那些没有需明确许可而使用P2P软件(如BitTorrent)来分发电影的用户表示感谢,因为此举提升了观者对影片的关注度,而不仅仅在于对本片经济上的收益。


Mládí.

Narodil se ve Filadelfii v Pensylvánii a vyrůstal v nedalekém Jenkintownu. Matka Gloria (rozená Campano) je italo-američanka a otec Charles J. Cooper byl Američan irského původu, který pracoval jako burzovní makléř ve společnosti Merrill Lynch. Má sestru jménem Holly. Vyrůstal v katolické rodině a během studia na Germantown Academy pracoval v místním deníku "Philadelphia Daily News". Poté co školu v roce 1993 zdárně dokončil studoval krátce jeden rok na Villanova University. Následně přešel na Georgetown University, kde v roce 1997 získal s vyznamenáním bakalářský titul v oboru anglického jazyka. Během studií se naučil plynně francouzsky a strávil šest měsíců na výměnném studijním pobytu v Aix-en-Provence ve Francii. Později, v roce 2000, získal magisterský titul ("Master of Fine Arts") v oboru herectví na Actors Studio Drama School při The New School v New Yorku.

Kariéra.

Profesionální hereckou kariéru zahájil v roce 1999 v televizním seriálu "Sex ve městě". O tři roky později zaznamenal první filmový debut ve snímku "Léto k nepřežití", kde se objevil díky své dřívější roli Willa Tippina v úspěšném televizním dramatu "Alias". V roce 2003 ze seriálu odešel, avšak dvakrát se jako host vrátil zpět. V témže roce byl také hostem v televizním seriálu "Miss Match".  V roce 2004 si spolu s Jasonem Priestleyem zahrál v rodinném filmu "Láska v přímém přenosu" a ztvárnil vedlejší postavu v seriálu "Jack & Bobby". Hrál slavného lotra Sacka Lodgeho v komedii "Nesvatbovi" (2005) a objevil se v filmu "Lemra líná" (2006) jako kamarád postavy Trippa, kterého ztvárnil Matthew McConaughey. Zahrál si hlavní roli v sitcomu "Šéfkuchař nadivoko" společnosti Fox, založeném na pamětech šéfkuchaře Anthony Bourdaina, který měl premiéru v roce 2005. Nicméně koncem téhož roku Fox ohlásil konec tohoto seriálu kvůli jeho malé sledovanosti. V březnu 2006 hrál na Broadwayi ve hře "Three Days of Rain" s Julií Robertsovou a Paulem Ruddem v Bernard B. Jacobs Theater. Dále se v roce 2008 objevil v divadelní hře "The Understudy" z produkce režisérky Theresy Rebeck na divadelním festivalu Williamstown, kde si zahrál po boku Kristen Johnston.  Roku 2007 byl obsazen v páté sezóně seriálu "Plastická chirurgie s. r. o.", kde ztvárnil postavu Aidana Stona, televizní hvězdu fiktivní show "Hearts 'N Scalpels". O rok později si zahrál spolu Jimem Carreyem ve snímku "Yes Man" a s Rainnem Wilsonem ve filmu "Rocker". V roce 2009 hrál třeba ve snímcích "Slečna zamilovaná", "Až tak moc tě nežere", "Případ číslo 39 " a "Pařba ve Vegas". Zatímco za první zmíněný film si spolu se Sandrou Bullock odnesl Zlatou malinu v kategorii Nejhorší pár na filmovém plátně, poslední zmíněný film, kde si zahrál jednu z hlavních rolí, byl kasovní úspěch. V říjnu téhož roku obdržel za svůj výkon v tomto filmu ocenění Hollywood Comedy Award na 13. ročníku hollywoodského filmového festivalu. Zároveň byl nominován na čtyři další filmové ceny (mimo jiné na Teen Choice Award).  V roce 2010 se objevil v romantické komedii "Na sv. Valentýna" režiséra Garryho Marshalla, kde si zahrál po boku Jessicy Alby. Film se stal kasovním úspěchem, Dalším snímkem z tohoto roku je například akční film "A-Team".  Roku 2011 si zahrál ve sci-fi thrilleru "Všemocný", natočeném na motivy románu "The Dark Fields" z roku 2001 od Alana Glynna, a v pokračování komedie "Pařba ve Vegas" nazvaném "Pařba v Bangkoku". Za oba snímky si vysloužil nominace na filmová ocenění (Teen Choice Award, People's Choice Award). V září toho roku mu britské vydání pánského měsíčníku "Gentlemen's Quarterly" udělilo ocenění „Mezinárodní muž roku“. O měsíc později jej časopis "People" označil za „Nejvíce sexy muže“.  V roce 2012 byl obsazen například v dramatu "The Words" nebo v romantické komedii "Terapie láskou" režiséra Davida O. Russella, v níž si zahrál po boku Roberta De Nira a Jennifer Lawrence. Druhý zmíněný film zaznamenal mimořádný úspěch a sám Cooper byl za svůj výkon nominován mimo jiné na Oscara, Zlatý glóbus či cenu BAFTA za nejlepší mužský herecký výkon. V roce 2013 by se měl na filmovém plátně objevit znovu po boku herečky Jennifer Lawrence, a to ve snímku "Serena", filmové adaptaci stejnojmenného románu Rona Rashe.

Osobní život.

Koncem roku 2006 se oženil s herečkou Jennifer Esposito. V květnu 2007 manželka požádala o rozvod.  V září 2010 se objevila zpráva o Cooperově zhruba ročním vztahu s herečkou Renée Zellweger. V březnu 2011 přinesl časopis "People" informaci o tom, že se pár rozešel. Od září 2012 do ledna 2013 byla Cooperovou partnerkou herečka Zoe Saldana. V březnu 2013 začal chodit s britskou modelkou Suki Waterhouse, dvojice se rozešla v březnu 2015. Následující měsíc začal chodit s ruskou modelkou Irinou Shayk. V listopadu 2015 se nastěhoval do jejího apartmánu v New Yorku. V březnu 2017 mu porodila dceru.V červnu 2019 dvojice potvrdila, že se spolu rozcházejí.

Bradley Cooper, celým jménem Bradley Charles Cooper (* 5. ledna 1975 Filadelfie) je americký filmový, televizní a divadelní herec. Poprvé na sebe upoutal v televizním seriálu "Alias" a později ztvárnil vedlejší role například ve snímcích "Nesvatbovi" (2005), "Yes Man" (2008) a "Až tak moc tě nežere" (2009). Proslavily jej filmy "Pařba ve Vegas" (2009), "A-Team" (2010), "Všemocný" (2011) a "Terapie láskou" (2012). Za roli v posledním zmíněném filmu si vysloužil svou první nominaci na Oscara v kategorii Nejlepší mužský herecký výkon. V roce 2011 jej časopis "People" vyhlásil za „Nejvíce sexy muže“.

布莱德利·查尔斯·库柏(英语:Bradley Charles Cooper,1975年-1月5日)是美国男演员。知名代表作角色为《醉后大丈夫》的菲尔,电视系列剧《双面女间谍》的威尔,喜剧电影《婚礼终结者》的塞克和影集《整形春秋》的艾丹史东。2010年出演电影《天龙特攻队》的小白()。


Příběh.

Bylo nebylo, v nanosvětě žili maličcí roboti šťastný umělý život, pilně sbírající zdroje pro svého stvořitele, který vyráběl více a více maličkých robotů.  Jednoho dne, se objevila cizorodá moc a zničila stvořitelův hlavni řídící program a od té doby nefunguje správně a vyrábí pouze líne a hloupé malé roboty, kteří po sobě navzájem střílí a ničí nanosvět.  Vaším úkolem je pomoci kikimu, poslednímu zbylému rozumnému botovi, opravit stvořitele.

Objekty.

kiki.

kiki je hlavní hrdina této hry. Má dvě červená kola a oranžové tělo s dělem.

Zmutovaní boti.

Jsou to hloupí boti vzniklí poruchou řídícího programu. Mají kola tmavě modré barvy a tělo zbarveno do světlejšího odstínu. Jejich jedinou pracovní náplní je střílet po sobě navzájem. Můžete je klidně ignorovat.

Brány.

Brány mohou být aktivní a neaktivní. Aktivní brány slouží k přemístění do další úrovně. K aktivaci brány dojde po zapnutí spínače, propojení obvodu, přesunu krychlí na určité místo (pískoviště), nebo již může být aktivována.

Kameny a zdi.

Z kamenů a zdí je tvořena většina nanosvěta. Kameny dokáže kiki posouvat, ale pokud pod jejich novou pozicí nic není, kámen spadne dolů. Pozor, v nanosvětě neplatí obvyklé fyzikální zákony. Směr působení gravitace určuje kikiho perspektiva.

Přepínače.

Přepínače se aktivují a deaktivují zásahem střely. Jejich funkce se často liší a je proto popsána v nápovědě úrovně.

Bomby.

Bomby explodují, pokud jsou zasaženy střelou, nebo střepinou jiné bomby. Při výbuchu bomby vyletí 6 střepin do kladného i záporného směru každé osy (x, y,z). Střepiny se pohybují prostorem do zasažení jiného objektu. Pokud je objekt posunutelný, bude posunut ve směru letu střepiny.

Motory.

Motory jsou objekty nepřetržitě vytvářející kinetickou energii. Ta může být pomocí ozubených kol převáděna do generátorů.

Ozubená kola.

Ozubená kola jsou posunutelné objekty sloužící k vedení kinetické energie.

Generátory.

Generátory jsou objekty, které dokážou převádět kinetickou energii na elektrickou. I tyto objekty mohou být posouvány.

Dráty.

Elektrické dráty vodí proud, čímž dokáží aktivovat bránu nebo napájet jiné objekty (není dosud implementováno).

Ocenění.

Tato hra zvítězila v roce 2002 na soutěži uDevGame Game Programming Contest v kategoriích "Best Graphics", "Best Originality" a "Best Overall Game".

Kiki the nanobot je 3D logická arkáda vycházející z her Sokoban a Kula World. Hra má zveřejněn zdrojový kód a je dostupná pro Microsoft Windows, Linux a Mac OS X.

kiki the nano bot 是一个益智游戏,糅合仓库番以及Kula World的游戏因素。


Příběh.

Walt Kowalski, Američan polského původu, bývalý zaměstnanec Fordu v důchodu a veterán z korejské války, právě ovdověl, což ještě více zhoršilo vztah s rodinami jeho synů. Město Highland Park v Michiganu, dříve obydlené bělošskými dělnickými rodinami, je nyní domovem chudých asijských imigrantů, a také místem s vysokou kriminalitou, kterou způsobují pouliční gangy.  Rodina hmongských přistěhovalců Vang Lorových sousedí s Waltem. Členy této rodiny jsou sourozenci Sue a Thao. Jejich bratranec Thaa přemlouvá, aby vstoupil do místního pouličního gangu. Nejdříve však musí ukrást Waltovo auto Gran Torino. Walt ale oknem v garáži zahlédne světlo z Thaovy baterky a s puškou v ruce ho vyžene.  Gang se pak snaží Thaa napadnout, protože odmítl stát se jedním z nich. Jeho rodina se ho snaží bránit a potyčka se dostane až na trávník před Waltovým domem. Ten jim začne opět vyhrožovat puškou, načež gang odejde. Místní rodiny ho potom považují za hrdinu. Walt později zachrání Sue před třemi černošskými mladíky a Sue se s ním spřátelí. Jeho rasistických poznámek si nevšímá a vysvětluje mu mnohé z historie Hmongů.  Aby odčinil pokus o krádež Waltova auta, musí mu Thao pomáhat. Ten ho posílá pracovat pro ostatní lidi v ulici. Postupem času mu Walt sežene i stálejší práci.  Když Walt z ničeho nic začne vykašlávat krev, zajde k doktorovi. Podle výsledků je jeho stav vážný.  Jednou je při cestě z práce Thao napaden bratrancovým gangem. Walt zakročí a na jednoho ze členů gangu zaútočí. Aby se gang pomstil, prostřílí dům Vang Lorových a znásilní Sue. Policie se tím však nemůže zabývat, protože Vang Lorovi odmítli vypovídat. Tento incident Walta rozčílí a při rozhovoru s otcem Janovichem poznamená, že Sue a Thao nebudou mít klid, dokud bude tento gang v okolí.  Druhý den Thao navštíví Walta, aby mu pomohl pomstít se. Walt souhlasí, ale vysvětlí mu, že se všechno musí pečlivě naplánovat. Pošle ho tedy domů s tím, aby se vrátil později odpoledne. Mezitím si Walt zajde k holiči, kterému nechá nezvykle vysoké spropitné, a také do kostela ke zpovědi, aby tak splnil jedno z posledních přání své ženy. Otec Janovich ho vyslechne, ale stejně ho podezírá, že plánuje pomstu. Walt mu přizná pouze pár zanedbatelných hříchů. Když se vrátí domů, lstí zamkne Thaa ve sklepě. Nechce totiž, aby byl svědkem zabíjení. Prozradí mu svůj největší hřích, který ho pronásleduje celý život - během korejské války zabil mladého vojáka, který se mu vzdával.  Mezitím otec Janovich kontaktuje policii, aby sídlo gangu hlídala. Ta ale po několika hodinách, kdy se nic nestalo, odjíždí.  V noci se Walt postaví členům gangu před jejich domy tak, aby získal pozornost všech sousedů. Poté, co je všichni sledují, prohodí Walt několik zastrašujících poznámek a gest, dá si cigaretu do úst a požádá gang o oheň. Pak provokativně sáhne do bundy, jako by vytahoval zbraň. Gang se lekne a začne do něj střílet. Walt padne mrtvý k zemi a v ruce drží svůj zapalovač.  Thao a Sue, která bratra osvobodila ze sklepa, záhy přijedou na místo v Gran Torinu. Policista je informuje, že gang na Walta zaútočil i přes to, že nebyl ozbrojen. Střelbu viděli všichni v okolí, což stačilo k usvědčení všech členů gangu. Ti tak stráví mnoho let za mřížemi a nebudou dále ohrožovat okolí. To vše jen díky Waltově oběti.  Waltova pohřbu se neúčastní pouze jeho rodina, ale také Thao a Sue spolu s mnoha členy hmongské komunity. V závěti zanechal Walt svůj dům kostelu otce Janoviche a své Gran Torino Thaovi. Film končí scénou, kde Thao řídí své Gran Torino a společnost mu dělá Waltův labrador Daisy.

Výroba.

Režisérem filmu "Gran Torino" je Clint Eastwood a autorem příběhu Nick Schenk. Film byl pro distributora Warner Bros vyroben společnostmi Village Roadshow Pictures, Media Magik Entertainment a Malpaso Productions, ze které pocházejí také producenti Robert Lorenz a Bill Gerber. Třetím producentem byl Clint Eastwood. Původní scénář se inspiroval předměstími města Minneapolis v Minnesotě, ale tvůrci se rozhodli film natočit v Michiganu. Snímek se tak stal jedním z prvních, který využil výhodu nového michiganského zákona, jenž poskytl filmařům podněcující balíčky.. Natáčení začalo v červenci 2008. Mezi natáčecí lokality patřili Highland Park, Detroit, Center Line, Warren, Royal Oak a Grosse Pointe Park v Michiganu. Při natáčení se Hmongové angažovali jako herci, asistenti výroby, konzultanti a komparz.  Na začátku devadesátých let se Schenk díky práce v Minnesotě seznámil s hmongskou historií a kulturou. O pár let později přemýšlel, jak rozvinout příběh ovdovělého veterána z korejské války, který se snaží vyrovnat se změnami ve svém okolí. Nakonec se rozhodl. že do jeho sousedství zasadí hmongskou rodinu. Spolu s Davem Johannsonem pak celý příběh sepsali. Schenk následně poslal scénář Billu Gerberovi ze společnosti Warner Bros. Eastwood se mohl projektu zúčastnit jen díky tomu, že natáčení filmu "" bylo odloženo na rok 2009.  Warner Bros. navrhlo, aby se kvůli lepším filmařským podmínkám natáčelo v Michiganu. Podle producenta Roberta Lorenze bylo místo natáčení změněno z toho důvodu, že je Kowalski bývalým zaměstnancem továrny na auta. Na přání Clinta Eastwooda měli ve filmu účinkovat hmongští herci, a tak vedoucí castingu Ellen Chenoweth oslovila hmongské organizace především v Detroitu, Fresnu a Saint Paul, kde žijí velké hmongské komunity. Bee Vang byl objeven v Saint Paul a Ahney Her v Detroitu.

Ocenění.

American Film Institute zařadil "Gran Torino" mezi 10 nejlepších filmů roku 2008. Výkon Clinta Eastwooda si také vysloužil uznání. Získal cenu za Nejlepšího herec od National Board of Review, nominaci za nejlepší herecký výkon si vysloužil od Broadcast Film Critics Association a Chicago Film Critics Association Awards. Původní píseň "Gran Torino" byla nominována na Zlatý glóbus jako Nejlepší původní píseň. Hudbu k této písni složil Clint Eastwood, Jamie Cullum, Kyle Eastwood a Michael Stevense. Slova napsal Jamie Cullum. Přes mnohá ocenění nebyl tento film nominován na žádného Oscara, což bylo mnohými kritizováno.

Gran Torino je americký film režiséra Clinta Eastwooda z roku 2008. Eastwood se v něm po čtyřech letech od natočení "Million Dollar Baby" vrací do filmu opět jako herec. Prohlásil však, že se jedná o poslední film, v němž bude hrát. Vedle Clinta Eastwooda ve filmu hraje několik amerických Hmongů a také jeho mladší syn Scott. Jeho starší syn Kyle se postaral o hudbu.

是一部2008年奇连·伊士活自导自演的美国电影,先在2008年12月12日在北美部分戏院上映,然后在次年1月9日全面公映。除了伊士活外,其他主演的演员有不少是苗族裔美国人。


2010年欧洲男子手球锦标赛

Výsledky a tabulky.

Základní skupiny.

Skupina A.

– 37:33 (21:16)  19. ledna 2010 (18:10) – Štýrský Hradec Branky: Igropulo (11), Rastvorcev (9), Kovaljov (7), Čipurin (6), Dibirov (2), Filippov (1), Ivanov (1) – Burka (9), Onufrijenko (9), Ševeljov (5), Nat (3), Gančev (2), Ljubčenko (2), Petrenko (2), Doroščuk (1). Rozhodčí: Ivan Cacador a Eurico Nicolau (POR) Diváků: 3 000  19. ledna 2010 (21:10) – Štýrský Hradec Branky: Vukovič (7), Štrlek (5), Balič (4), Buntič (2), Čupič (2), Vori (2), Zrnič (2), Duvnjak (1) – Tvedten (9), Mamelund (4), Løke (3), Strand (3), Kjelling (2), Bjørnsen (1), Lund (1). Rozhodčí: Gregorio Muro San Jose a Alfonzo Rodriguez Murcia (ESP) Diváků: 4 000  21. Ledna 2010 (18:10) – Štýrský Hradec Branky: Onufrijenko (11), Burka (5), Gančev (5), Doroščuk (3), Petrenko (1) – Vori (6), Buntič (5), Čupič (5), Balič (4), Zrnič (3), Duvnjak (2), Vukovič (2), Štrlek (1). Rozhodčí: Rickard Canbro a Mikael Clasesson (SWE) Diváků: 4 200  21. ledna 2010 (21:10) – Štýský Hradec Branky: Kjelling (8), Løke (5), Strand (4), Tvedten (4), Bjørnsen (3), Mamelund (3), Lund (1) – Kovaljov (4), Rastvorcev (4), Starych (3), Čipurin (2), Dibirov (2), Filippov (2), Igropulo (2), Ivanov (2), Černoivanov (1), Kamanin (1), Kainarov (1). Rozhodčí: Nordine Lazaar a Laurent Reveret (FRA) Diváků: 4 200  23. ledna 2010 (18:10) – Štýrský Hradec Branky: Čupič (8), Štrlek (7), Buntič (5), Balič (4), Duvnjak (2), Vukovič (2), Bičanič (1), Vori (1) – Igropulo (12), Starych (7), Čipurin (3), Filippov (2), Kovaljov (1), Kainarov (1), Rastvorcev (1). Rozhodčí: Bernd a Reiner Methe (GER) Diváků: 4 500  23. ledna 2010 (21:10) – Štýrský Hradec Branky: Tvedten (8), Bjørnsen (7), Myrhol (4), Kjelling (3), Løke (3), Mamelund (3), Strand (3) – Burka (7), Onufrijenko (7), Gančev (5), Ševeljov (4), Ostrouško (2), Petrenko (2), Nat (1), Pedan (1). Rozhodčí: Ivan Cacador a Eurico Nicolau (POR) Diváků: 3 500

Skupina B.

– 33:29 (17:15)  19. ledna 2010 (18:00) – Linec Branky: Mogensen (7), Hansen (5), Christiansen (4), M. Knudsen (4), Søndergaard Sarup (4), Eggert Jensen (3), Svan Hansen (2), H. Knudsen (1), Laen (1), Lindberg (1), M. Nielsen (1) – Žiūra (7), Weber (6), Fölser (5), Schlinger (4), Szilágyi (4), Hojc (2), Abadir (1). Rozhodčí: Nordine Lazaar a Laurent Reveret (FRA) Diváků: 5 500  19. ledna 2010 (20:15) – Linec Branky: Sigurðsson (9), Atlason (7), Gunnarsson (4), Stefánsson (4), Ingimundarson (2), Petersson (2), Guðjónsson (1) – Ilič (7), Stankovič (6), Toskič (4), Vučkovič (4), Šešum (3), Stojanovič (2), Kojič (1), Markovič (1), Nenadič (1). Rozhodčí: Bernd a Reiner Methe (GER) Diváků: 5 000  21. ledna 2010 (18:00) – Linec Branky: Szilágyi (10), Wilczynski (9), Schlinger (7), Fölser (5), Friede (3), Weber (2), Wagesreiter (1) – Atlason (8), Stefánsson (7), Guðjónsson (6), Gunnarsson (6), Petersson (6), Sigurðsson (4). Rozhodčí: Sorin-Laurentiu Din a Constantin Din (ROM) Diváků: 6 000  21. ledna 2010 (20:15) – Linec Branky: Ilič (4), Šešum (4), Stankovič (4), Stojanovič (3), Vučkovič (3), Nikčevič (2), Vilovski (2), Nenadič (1) – Eggert Jensen (10), Lindberg (5), Hansen (5), M. Knudsen (4), M. Nielsen (2), Søndergaard Sarup (1), Spellerberg (1). Rozhodčí: Václav Horáček a Jiří Novotný (CZE) Diváků: 6 000  23. ledna 2010 (18:00) – Linec Branky: Szilágyi (10), Weber (8), Wilczynski (6), Friede (4), Fölser (3), Wagesreiter (2), Žiūra (2), Abadir (1), Mayer (1) – Šešum (8), Vučkovič (7), Ilič (4), Stojanovič (4), Toskič (3), Kojič (2), Markovič (2), Stankovič (1). Rozhodčí: Gregorio Muro San Jose a Alfonzo Rodriguez Murcia (ESP) Diváků: 6 000  23. ledna 2010 (20:15) – Linec Branky: Christiansen (5), Eggert Jensen (4), Hansen (3), Laen (2), Lindberg (2), Mogensen (2), K. Nielsen (2), Søndergaard Sarup (1), Svan Hansen (1) – Sigurðsson (6), Gunnarsson (5), Pálmarsson (5), Petersson (4), Guðjónsson (3), Atlason (2), Jakobsson (1), Stefánsson (1). Rozhodčí: Rickard Canbro a Mikael Clasesson (SWE) Diváků: 5 500

Skupina C.

– 25:27 (8:12)  19. ledna 2010 (18:30) – Innsbruck Branky: Kaufmann (7), Jansen (6), Haas (3), Kraus (3), Glandorf (2), Sprenger (2), Müller (1), Theuerkauf (1) – Bielecki (6), Jaszka (4), B. Jurecki (4), K. Lijewski (3), Tłuczyński (3), Rosiński (3), Jachlewski (1), Jurasik (1), M. Jurecki (1), Kuchczyński (1). Rozhodčí: Per Olesen a Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 6 800  19. ledna 2010 (20:30) – Innsbruck Branky: Eckberg (5), Doder (5), Kallman (5), L. Karlsson (5), Gustafsson (2), K. Andersson (1), Carlén (1), Larsson (1) – L. Žvižej (8), Kavtičnik (7), M. Žvižej (4), Špiler (3), Pajovič (2), Vugrinec (2), Skube (1). Rozhodčí: Gerhard Reisinger a Christian Kaschütz (AUT) Diváků: 4 800  20. ledna 2010 (18:30) – Innsbruck Branky: Kavtičnik (7), Špiler (7), L. Žvižej (6), Pajovič (4), Vugrinec (4), Zorman (3), M. Žvižej (2), Natek (1) – Theuerkauf (7), Kaufmann (6), Müller (5), Glandorf (4), Jansen (4), Haas (3), Sprenger (3), Kraus (1), Späth (1). Rozhodčí: Andrei Gousko a Siarhei Repkin (BLR) Diváků: 7 200  20. ledna 2010 (20:30) – Innsbruck Branky: M. Jurecki (6), Rosiński (6), Bielecki (3), B. Jurecki (3), Jachlewski (2), Kuchczyński (2), Tłuczyński (2), Jaszka (1), K. Lijewski (1), M. Liejewski (1) — K. Andersson (4), Eckberg (3), Gustafsson (3), Kallman (3), Petersen (3), L. Karlsson (2), Larsson (2), Arrhenius (1), Carlen (1), Ekdahl Du Rietz (1), T. Karlsson (1). Rozhodčí: Nenad Nikolič a Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 7 500  22. ledna 2010 (18:15) – Innsbruck Branky: Glandorf (8), Jansen (7), Kraus (6), Kaufmann (3), Haas (2), Theuerkauf (2), Roggisch (1), Müller (1) – Andersson (7), Ekberg (6), Arrhenius (6), Doder (5), Karlsson (2), Källman (1), Carlén (1), Ekdahl Du Rietz (1). Rozhodčí: Nenad Nikolič a Dušan Stojkovič (Srbsko) Diváků: 8 200  22. ledna 2010 (20:15) – Innsbruck Branky: K. Lijewski (6), B. Jurecki (4), Jurasik (4), Tłuczyński (4), Jaszka (3), Bielecki (3), Żółtak (2), Jurkiewicz (2), Jachlewski (1), Siódmiak (1) – L. Žvižej (9), M. Žvižej (6), Vugrinec (6), Kavtičnik (3), Skube (2), Natek (1), Špiler (1), Pajovič (1), Zorman (1). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen a Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 7 500

Skupina D.

– 37:25 (17:10)  19. ledna 2010 (18:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Romero (14), García (5), Tomás (5), Aguinagalde (3), A. Entrerríos (2), R. Entrerríos (2), Rodríguez (2), Aguirrezabalaga (1), Gurbindo (1), Malmagro (1), Ugalde (1) – Jícha (8), Vraný (5), Filip (2), Mičkal (2), Sklenák (2), Vítek (2), Kubeš (1), Mráz (1), Nocar (1), Stehlík (1). Rozhodčí: Sorin-Laurentiu Din a Constantin Din (ROM) Diváků: 2 800  19. ledna 2010 (20:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Karabatič (7), Abalo (6), Fernandez (6), Narcisse (4), Gille (3), Sorhaindo (2), Joli (1) – Ilyés (7), Krivokapič (6), Gál (5), G. Iváncsik (3), Törő (3), Katzirz (2), Gulyás (1), Laluska (1), Nagy (1). Rozhodčí: Nenad Nikolič a Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 3 500  20. ledna 2010 (18:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Jícha (6), Filip (5), Sklenák (3), Zdráhala (3), Mičkal (2), Nocar (1) — Abalo (4), Narcisse (4), Bosquet (3), Fernandez (2), Guigou (2), Karabatič (2), B. Gille (1), Joli (1), Ostertag (1), Sorhaindo (1). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen a Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 3 800  20. ledna 2010 (20:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Gulyás (5), Krivokapič (5), Eklemovič (4), G. Iváncsik (3), Gál (2), Ilyés (2), Katzirz (2), Törő (2) — A. Entrerríos (7), Tomás (7), Romero (5), Malmagro (4), Ugalde (3), Aguinagalde (2), R. Entrerríos (2), Rodríguez (2), Morros de Argila (1), Prieto (1). Rozhodčí: Gerhard Reisinger a Christian Kaschütz (AUT) Diváků: 3 800  22. ledna 2010 (18:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Karabatič (5), Abalo (4), Gille (4), Joli (4), Guigou (2), Narcisse (2), Bosquet (1), Junillon (1), Sorhaindo (1) – Aguinagalde (6), García (6), A. Entrerríos (4), R. Entrerríos (2), Malmagro (2), Tomás (2), Rodríguez (1), Romero (1). Rozhodčí: Andrei Gousko a Siarhei Repkin (BLR) Diváků: 3 800  22. ledna 2010 (20:15) – Vídeňské Nové Město Branky: Császár (6), Katzirz (5), Krivokapič (3), Törő (3), Gál (2), G. Iváncsik (2), Laluska (2), Zubai (2), T. Iváncsik (1) – Jícha (14), Filip (11), Nocar (5), Vítek (2), Vraný (1). Rozhodčí: Per Olesen a Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 4 000

Čtvrtfinále.

Skupina A.

– 26:26 (12:15)  25. ledna 2010 (16:00) – Vídeň Branky: Čupič (5), Balič (3), Buntič (3), Valčič (3), Vori (3), Zrnič (3), Duvnjak (2), Kopljar (2), Musa (1), Štrlek (1) – Stefánsson (7), Guðjónsson (6), Gunnarsson (5), Petersson (3), Atlason (2), Pálmarsson (2), Inginmundarson (1). Rozhodčí: Václav Horáček a Jiří Novotný (CZE) Diváků: 6 800  25. ledna 2010 (18:00) – Vídeň Branky: Myrhol (6), Tvedten (6), Mamelund (5), Strand (5), Kjelling (4), Bjørnsen (2), Løke (1), Lund (1) – Schlinger (6), Friede (4), Wilczynski (4), Žiūra (4), Weber (3), Szilágyi (2), Fölser (1), Günther (1), Knauth (1), Mayer (1). Rozhodčí: Nordine Lazaar a Laurent Reveret (FRA) Diváků: 6 800  25. ledna 2010 (20:15) – Vídeň Branky: Igropulo (6), Filippov (4), Kainarov (4), Rastvorcev (4), Kovaljov (3), Dibirov (2), Ivanov (2), Starych (2), Čipurin (1) – Christiansen (6), Knudsen (6), Hansen (5), Mogensen (4), Svan Hansen (4), Søndergaard Sarup (4), Spellerberg (3), Eggert Jensen (1), K. Nielsen (1). Rozhodčí: Gregorio Muro San Jose a Alfonzo Rodriguez Murcia (ESP) Diváků: 6 800  26. Ledna 2010 (16:00) – Vídeň Branky: Čipurin (7), Aslanjan (5), Filippov (5), Predybajlov (3), Starych (3), Kainarov (2), Rastvorcev (2), Černoivanov (1), Kamanin (1), Kovaljov (1) – Guðjónsson (7), Petersson (7), Ásgeirsson (5), Gunnarsson (3), Hallgrímsson (3), Stefánsson (3), Svavarsson (3), Atlason (2), Pálmarsson (2), Sigurðsson (2), Ó. Guðmundsson (1). Rozhodčí: Nordine Lazaar a Laurent Reveret (FRA) Diváků: 4 000  26. ledna 2010 (18:00) – Vídeň Branky: Čupič (6), Duvnjak (5), Zrnič (3), Buntič (2), Kopljar (2), Štrlek (2), Vukovič (2), Balič (1), Gojun (1), Valčič (1), Vori (1) – Schlinger (5), Szilágyi (5), Weber (3), Abadir (2), Friede (2), Žiūra (2), Fölser (1), M. Günther (1), Wagesreiter (1), Wilczynski (1). Rozhodčí: Rickard Canbro a Mikael Clasesson (SWE) Diváků: 8 000  26. ledna 2010 (20:15) – Vídeň Branky: Kjelling (7), Tvedten (5), Løke (3), Myrhol (3), Bjørnsen (2), Lund (2), Mamelund (1) – Eggert Jensen (5), Hansen (5), Lindberg (5), Mogensen (4), Jörgensen (1), Knudsen (1), Laen (1), Søndergaard Sarup (1), Spellerberg (1). Rozhodčí: Bernd a Reiner Methe (Německo) Diváků: 7 000  28. ledna 2010 (16:00) – Vídeň Branky: Tvedten (7), Kjelling (6), Myrhol (5), Bjornsen (4), Lund (4), Strand (4), Løke (2), Mamelund (2) — Atlason (10), Sigurðsson (5), Guðjónsson (4), Gunnarsson (4), Stefánsson (4), Petersson (3), Pálmarsson (2), Svavarsson (2), Hallgrimsson (1). Rozhodčí: Gregorio Muro San Jose a Alfonzo Rodriguez Murcia (ESP) Diváků: 7 000  28. ledna 2010 (18:00) – Vídeň Branky: Chipurin (7), Rastvortsev (5), Igropulo (4), Kovalev (4), Kaynarov (3), Filippov (2), Starykh (2), Černoivanov (1), Ivanov (1) und Kamanin (1) – Schlinger (6), Weber (6), Wilczynski (6), M. Günther (4), Szilagyi (4), Friede (3), Fölser (1), Hojc (1). Rozhodčí: Bernd a Reiner Methe (GER) Diváků: 8 200  28. ledna 2010 (20:15) – Vídeň Branky: Buntic (8), Cuoic (4), Duvnjak (4), Balic (3), Vori (3), Strlek (2), Valcic (2), Lackovic (1) – Hansen (5), Knudsen (5), Søndergaard Sarup (4), Lindberg (3), Mogensen (2), Eggert Jensen (1), Jørgensen (1), K. Nielsen (1), Spellerberg (1). Rozhodčí: Václav Horáček a Jiří Novotný (CZE) Diváků. 9 000

Skupina B.

– 22:24 (10:12)  24. ledna 2010 (16:30) – Innsbruck Branky: Jansen (5), Glandorf (4), Kaufmann (4), Kraus (2), Schöne (2), Gensheimer (1), Haas (1), Müller (1), Sprenger (1), Theuerkauf (1) – Joli (7), Karabatič (5), Narcisse (3), Abalo (2), Fernandez (2), Guigou (2), Bosquet (1), B. Gille (1), Sorhaindo (1). Rozhodčí: Sorin-Laurentiu Din a Constantin Din (ROM) Diváků: 8 200  24. ledna 2010 (18:30) – Innsbruck Branky: B. Jurecki (6), Jurasik (5), Jaszka (3), M. Jurecki (3), K. Lijewski (3), Rosiński (3), Tłuczyński (3), Jachlewski (2), Kuchczyński (2), Siódmiak (1), Żółtak (1) – Romero (8), Malmagro (4), García (3), Tomás (3), Aguinagalde (2), A. Entrerríos (2), R. Entrerríos (2), Garabaya (1), Prieto (1). Rozhodčí: Per Olesen a Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 7 700  24. ledna 2010 (20:30) – Innsbruck Branky: Kavtičnik (8), Pajovič (5), Gajič (4), Vugrinec (4), Zorman (4), M. Žvižej (4), L. Žvižej (3), Natek (1), Skube (1), Špiler (1) – Jícha (12), Filip (7), Sklenák (4), Nocar (3), Vítek (3), Vraný (3), Mičkal (2), Hynek (1), Kubeš (1), Mráz (1). Rozhodčí: Gerhard Reisinger a Christian Kaschütz (AUT) Diváků. 5 600  26. ledna 2010 (16:15) – Innsbruck Branky: Kavtičnik (6), L. Žvižej (6), Špiler (5), Vugrinec (4), Pajovič (3), M. Žvižej (3), Zorman (1) – Guigou (10), Narcisse (5), Fernandez (4), Sorhaindo (4), Abalo (3), Bosquet (3), G. Gille (2), Joli (2), Karabatič (2), Ostertag (2). Rozhodčí: Per Olesen a Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 4 500  26. ledna 2010 (18:15) – Innsbruck Branky: Gensheimer (5), Jansen (4), Kraus (3), Glandorf (2), Kaufmann (2), Christophersen (1), Haas (1), Müller (1), Sprenger (1) – Tomás (6), García (5), Aguinagalde (4), A. Entrerríos (4), Malmagro (3), R. Entrerríos (2), Romero (1). Rozhodčí: Nenad Nikolič a Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 7 000  26. ledna 2010 (20:15) – Innsbruck Branky: Bielecki (7), Jurasik (5), M. Jurecki (5), Tłuczyński (5), Jachlewski (3), M. Lijewski (3), Jaszka (2), K. Lijewski (2), B. Jurecki (2), Jurkiewicz (1) – Jícha (7), Vítek (5), Sklenák (5), Filip (4), Piskač (4), Vraný (3), Kubeš (2), Nocar (2), Sobol (1), Zdráhala (1). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen a Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 5 100  28. ledna 2010 (16:30) – Innsbruck Branky: Kaufmann (7), Gensheimer (6), Müller (3), Theuerkauf (3), Christophersen (2), Haas (2), Sprenger (2), Jansen (1) – Jícha (6), Filip (4), Sklenák (4), Stehlik (3), Vraný (3), Mráz (2), Kubeš (1), Mičkal (1), Piskač (1), Sobol (1). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen a Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 5 200  28. ledna 2010 (18:30) – Innsbruck Branky: L. Žvižej (9), M. Žvižej (6), Skube (3), Špiler (3), Vugrinec (3), Brumen (2), Kavtičnik (2), Zorman (2), Kozlina (1), Pajovič (1) – A. Entrerrios (11), Aguinagalde (7), Malmagro (7), R. Entrerrios (4), Tomás (4), Garcia (3), Gurbindo (2), Aguirrezabalaga (1), Ugalde (1). Rozhodčí: Sorin-Laurentiu Din a Constantin Din (ROM) Diváků: 6 400  28. ledna 2010 (20:30) – Innsbruck Branky: Bielecki (5), B. Jurecki (3), Rosiński (3), Jachlewski (2), Jaszka (2), M. Jurecki (2), K. Lijewski (2), M. Lijewski (2), Jurasik (1), Tłuczyński (1), Żółtak (1) – Narcisse (6), Sorhaindo (6), Guigou (5), Abalo (4), Karabatič (4), Bosquet (2), Fernandez (2). Rozhodčí: Nenad Nikolič a Dušan Stojkovič (SRB) Diváků: 7 000

Play off.

Semifinále.

– 28:36 (14:16)  30. ledna 2010 (14:00) – Vídeň Branky: Pálmarsson (6), Atlason (5), Guðjónsson (5), Sigurðsson (5), Petersson (3), Stefansson (2), Gunnarsson (1), Svavarsson (1) – Karabatič (9), Guigou (6), Joli (6), Abalo (3), Gille (3), Narcisse (3), Sorhaindo (3), Junillon (2), Fernandez (1). Rozhodčí: Per Olesen a Lars Ejby Pedersen (DEN) Diváků: 9 000  30. ledna 2010 (16:30) – Vídeň Branky: Čupič (6), Balič (5), Duvnjak (5), Vukovič (2), Zrnič (2), Buntič (1), Mataija (1), Štrlek (1), Valčič (1) – M. Jurecki (7), Jachlewski (3), Jaszka (3), Tłuczyński (3), K. Lijewski (2), Jurasik (1), B. Jurecki (1), M. Lijewski (1). Rozhodčí: Kenneth Abrahamsen a Arne M. Kristiansen (NOR) Diváků: 11 000

Finále.

– 21:25 (12:12)  31. ledna 2010 (17:30) – Vídeň Branky: Zrnič (7), Balič (4), Duvnjak (3), Štrlek (2), Vori (2), Vukovič (2), Kopljar (1) – Karabatic (6), Abalo (4), Guigou (3), Narcisse (3), Sorhaindo (3), Bosquet (2), Fernandez (2), Gille (1), Joli (1). Rozhodčí: Bernd a Reiner Methe (GER) Diváků: 11 000

O 3. místo.

– 26:29 (10:18)  31. ledna 2010 (15:00) – Vídeň Branky: B. Jurecki (4), M. Jurecki (4), Tłuczyński (4), Jachlewski (3), K. Lijewski (3), Jaszka (2), Kuchczyński (2), Rosiński (2), Jurasik (1), M. Lijewski (1) – Sigurðsson (8), Gunnarsson (6), Guðjónsson (4), Atlason (3), Stefánsson (3), Ingimundarson (2), Pálmarsson (2), Petersson (1). Rozhodčí: Nordine Lazaar a Laurent Reveret (FRA) Diváků: 11 000

O 5. místo.

– 34:27 (18:13)  30. ledna 2010 (11:30) – Vídeň Branky: Laen (8), Hansen (6), Eggert Jensen (5), Mogensen (4), Svan Hansen (4), Christiansen (2), Jörgendsen (1), Knudsen (1), Lindberg (1), K. Nielsen (1), M. Nielsen (1) – Malmagro (7), Romero (5), Aguinagalde (4), R. Entrerrios (4), Tomas (3), A. Entrerrios (2), Garcia (2). Rozhodčí: Gerhard Reisinger a Christian Kaschütz (AUT) Diváků: 4 000

Statistiky.

Soupiska Česko.

Trenér: Martin Lipták Asistent: Jiří Míka

9. mistrovství Evropy v házené proběhlo ve dnech 19.–31. ledna 2010 v Rakousku.

2010年欧洲男子手球锦标赛(第9届)于2010年1月19日至31日在奥地利举行,举办城市为维也纳,格拉茨,因斯布鲁克,林茨和维也纳新城。


Životopis.

Maurice Thorez se narodil v Noyelles-Godault, ve dvanácti letech se stal horníkem. V roce 1919 vstoupil do socialistické strany, brzy poté však vstoupil do komunistické strany a byl několikrát uvězněn pro politické aktivity.  V roce 1923 se Thorez stal stranickým sekretářem. Byl podporován sovětským vůdcem Josifem Stalinem, díky čemuž se z Thoreze stal neochvějný stalinista. V roce 1932 se seznámil s Jeannette Vermeersch, s níž měl tři syny.  Thorez byl v letech 1932 a 1936 zvolen poslancem. V roce 1934 se podílel na vytvoření Lidové fronty, spojenectví mezi komunisty, socialisty a radikály. Tato fronta zvítězila ve volbách roku 1936. S podporou Thoreze se Léon Blum stal předsedou vlády lidové fronty a prosazoval sociální zákonodárství.  Roku 1939 byla komunistická strana zakázána a mnoho členů strany bylo internováno. Thorez ještě před zákazem ze strany vystoupil. Brzy poté vstoupil do armády, ale dezertoval a uprchl do Sovětského svazu. Za dezerci byl v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti.  Když v roce 1944 osvobodil Charles de Gaulle s Forces Françaises Libres Francii, dostal Thorez milost. Po ukončení druhé světové války a znovuobnovení komunistické strany se stal jejím předsedou.  Thorez byl znovu zvolen do poslanecké sněmovny a roku 1946 se stal místopředsedou francouzské vlády..  V roce 1950 dostal Thorez mrtvici, z níž se léčil až do roku 1953 v Sovětském svazu. Během jeho nepřítomnosti byla strana řízena jeho spojencem Jacquesem Duclosem, který rozdrtil Thorezova oponenta André Martyho.  Roku 1964 Maurice Thorez zemřel při převozu v lodi na Černém moři. Je pohřben na hřbitově Père Lachaise. V roce 1964 bylo na jeho počest město Čistjakovo přejmenováno na "Torez".

Maurice Thorez (28. dubna 1900, Noyelles-Godault, Francie – 11. července 1964 na Černém moři) byl francouzský politik a dlouhodobý vůdce francouzské komunistické strany (PCF) od roku 1930 až do své smrti. V letech 1946 - 1947 byl místopředsedou vlády.

莫里斯·多列士(, 1900年-4月28日-1964年-7月11日),法国政治家。多列士生于加来海峡省努瓦耶勒戈多一个矿工家庭。1930年至1964年去世时长期担任法国共产党领导人,在1946年至1947年还曾在保罗·拉马迪埃的政府中担任过法国副总理。


Kariéra.

Už jako osmnáctiletý poprvé startoval v rallye s vozem Opel Kadett. Ve dvaceti už startoval ve finském juniorském mistrovství a skončil sedmý. V roce 2000 startoval už v domácím mistrovství. V šampionátu vedl, ale kvůli havárii v poslední soutěži skončil nakonec druhý. Neustále se snažil získat angažmá v továrním týmu na Mistrovství světa. Startoval s vozy Volkswagen Golf Kit Car, Citroën Saxo Kit Car a Ford Puma Kit Car. Prvním startem Mistrovství světa byla Finská rallye 2002. S vozem Subaru Impreza WRC startoval i na Rallye Velké Británie 2002. Získal angažmá u týmu M-Sport pro sezonu mistrovství světa v rallye 2003 jako třetí jezdec.  Tato náročná a dramatická sezóna přinesla napínavý boj o titul mistra světa. Jejími účastníky byli Sébastien Loeb a Mikko Hirvonen, které před poslední soutěží sezóny, Rallye Velké Británie 2009, dělil pouhý bod. Nakonec rozhodl skok ve vysoké rychlosti, po kterém se uvolnila kapota a Ford Focus WRC, pilotovaný Mikko Hirvonenem musel zvolnit. V sezóně 2009 vybojoval Mikko 4 vítězství v řadě, 5 druhých míst a 2 třetí místa. Pouze jednou odstoupil pro technickou závadu.  Hned v prvním startu sezóny 2010 Mikko Hirvonen vybojoval vítězství. Při lednové Rallye Monte Carlo 2010, která se jela jako součást seriálu Intercontinental Rally Challenge, potvrdil svou úroveň vicemistra světa a bezpečně dovedl Ford Fiesta S2000 na nejvyšším stupínku do cíle. Jeho největším soupeřem byl francouzský jezdec Sébastien Ogier, rovněž účastník mistrovství světa, který však nedokončil pro technickou závadu.Z kraje roku BP Ford World Rally Team oficiálně jmenoval Mikka jako týmovou jedničku pro nadcházející sezónu Mistrovství světa v rallye.  Až do poslední soutěže bojoval s Loebem o mistrovský titul, ale nakonec skončil opět jako vicemistr. Kdyby ale nebyl používám systém Superrally, nasbíral by více bodů než Loeb. Tím se prokázala jeho spolehlivost.  Pro tuto sezonu se stal druhým jezdcem u týmu Citroën Sport a Loebovým týmovým kolegou.  Mikko po závěrečné rallye Wales ukončil svou bohatou závodní kariéru.

Mikko Hirvonen (* 31. července 1980) je finský jezdec rallye, který v současné době startuje za tým Citroën Abu Dhabi Total World Rally Team. Od roku 2002 až do současnosti se zúčastňuje mistrovství světa v rally Mistrovství světa v rallye, v roce 2010 přidal do sbírky jeden start v konkurenčním seriálu Intercontinental Rally Challenge. Se spolujezdcem, kterým je vyjma dvou prvních startů Jarmo Lehtinen, vybojovali v sezónách 2008 a 2009 titul vicemistrů světa.

米科·希尔沃宁(,1980年-7月31日)是一名芬兰拉力赛车手,现效力于世界拉力锦标赛的雪铁龙世界拉力车队。他在06、07赛季位居车手积分榜第三,并帮助福特获得了车队冠军。在2008、2009、2011和2012赛季,他屈居于塞巴斯蒂安·勒布之后获得亚军。自2003赛季开始,他的领航员都是亚尔莫·莱赫蒂宁(Jarmo Lehtinen)。


Poloha.

Greifswald leží v ploché, nízko položené krajině blízko ústí řeky Ryck do Baltského moře, zhruba uprostřed mezi ostrovy Rujana a Usedom.

Dějiny.

Greifswald vznikl jako osada blízkého kláštera Eldena, který zde provozoval těžbu mořské soli odpařováním, a roku 1250 získal od pomořanského hraběte Wartislava III. městská práva. Brzy nato se stal svobodným přístavem, postavil hradby i hlavní městský kostel sv. Jakuba (1263) a roku 1278 se poprvé připomíná jako člen Hanzy. Roku 1456 byla založena univerzita a roku 1531 přišla do města reformace. Za třicetileté války město velmi utrpělo: 1626 je dobyl a vyplenil Albrecht z Valdštejna, ve městě řádil mor a roku 1631 je dobyl švédský král Gustav Adolf II. Švédové potom městu vládli až do roku [1815], město však trpělo válkami a teprve 1747 se podařilo po sto letech obnovit provoz univerzity. Od roku 1815 patřil Greifswald s celým Pomořanskem Prusku a od roku 1863 má železniční spojení. V roce 1856 a 1927 došlo k dalšímu rozšíření univerzity, která se stala centrem městského života. Za války zde byl velký zajatecký tábor a roku 1945 se město bez boje vzdalo Rudé armádě. V poválečném období NDR historická část města silně chátrala a asi polovina byla stržena a nahrazena panelovou výstavbou. Po roce 1990 došlo k rozsáhlé obnově náměstí a jeho okolí.

Doprava a hospodářství.

Greifswald leží na železniční trati Berlín – Stralsund a začíná zde trať, která vede přes ostrov Usedom do polského Svinoústí. Město má přístav a okolo města prochází dálnice A 20. Chráněná část Baltského moře mezi ostrovy Rujana a Usedom ("Greifswalder Bodden") je oblíbena jachtaři a výroba jachet a plachetnic je – vedle univerzity – největším zaměstnavatelem ve městě. Greifswaldské muzeum provádí také restaurování historických lodí.

Školství a kultura.

Univerzita E. M. Arndta, původně hlavně teologické učiliště, má dnes přes 12 tisíc studentů (čtyřikrát víc než roku 1991) a řadu vědeckých ústavů, zaměřených hlavně na moderní technologie a lékařství. Greifswald má stálé divadlo, muzeum s galerií zdejšího rodáka, romantického malíře C. D. Friedricha a koná se zde řada festivalů.

Greifswald je historické německé hanzovní město v Meklenbursku-Předním Pomořansku s asi 55 tisíci obyvateli. Na zdejší univerzitě, založené roku 1456, studuje přes 12 tisíc studentů. V blízkosti města jsou zříceniny kláštera a přírodní rezervace Eldena a jaderná elektrárna Greifswald, uzavřená roku 1990.

格赖夫斯瓦尔德(,),正式称呼是大学城及汉莎城格赖夫斯瓦尔德(Universitäts- und Hansestadt Greifswald)是德国梅克伦堡-前波美拉尼亚州前波美拉尼亚-格赖夫斯瓦尔德县的首府,也是一座大学城和汉莎同盟城市。


Historie.

V gama kvadrantu vznikl Dominion již velmi dávno. Ve své říši prosazuje své zákony velmi krutě, neštítí se kvůli poslušnosti vymýtit celou rasu (například Teplany, kteří se stali varováním pro všechny ostatní vzpurné druhy). Poprvé Dominion vstoupil do kvadrantu Alfa v roce 2369. V roce 2370 poté obsadil několik bajorských a federálních kolonií a lodí. Byl zajat kapitán Sisko a zničena loď federace třídy Galaxy, USS "Odyssey".  Později se spojili s Cardassiany, a začali Dominionskou válku, která trvala od roku 2373 do roku 2375. Byli poraženi Spojenou federací planet a jejími spojenci. Poté co zdevastovali Cardassijskou říši, byli nuceni opustit kvadrant alfa.

Infekce.

Během válečného konfliktu byli měňavci infikováni morfogenickým virem, který vyvinula Sekce 31, tajná autonomní a oficiálně neexistující organizace, hlásající hájení zájmů a bezpečnosti Spojené Země a později Spojené federace planet. Infekci nevědomě zavlekl do Velkého Článku (tekuté sdružení měňavců) šéf bezpečnosti Stanice Deep Space Nine, konstábl Odo. Když nemoc ve velkém článku propukla, měňavci postupně začali ztrácet schopnost měnit formu, neboť virus napadal jejich morfogenický matrix, což postupně znemožnilo měňavci vrátit se do své pravé tekuté formy.Takto nemocný měňavec se začal postupně zvnějšku odlupovat a nakonec zemřel.  Lék proti nemoci, při snaze zachránit Oda, objevil Dr. Julian Bashir, který přišel na to, že stvoření morfogenického viru má na svědomí Sekce 31. V díle DS9: Extreme measures připraví past na agenta Luthera Sloana a nakonec se mu podaří společne s Milesem O ́Brienem dostat informaci k vytvoření protilátky. Odo se pak po skončení války s Dominionem vrátil do Velkého Článku, který,po jeho spojení s ním, celý vyléčil.

Dominion je ve světě Star Treku krutý vojenský mezihvězdný stát vládnoucí v kvadrantu gama objevující se poprvé v seriálu. Ke konci 24. století Dominion vyvolal společně s Cardasijskou unií v alfa kvadrantu válku se Spojenou federací planet a jejími spojenci.

自治同盟(Dominion,又称“多明利安”)是《星际旅行》虚构宇宙中的一个帝国,主要出现在《银河前哨》中。


Společensko-ekonomický vývoj.

Pokrok zemědělské výroby a demografický růst.

Na počátku nového tisíciletí došlo k jistému uklidnění poměrů. Ustaly politické zmatky a časté změny, které byly typické pro období raného středověku. Skončily nájezdy Vikingů, Arabů a kočovných Maďarů. Omezeny byly také místní války, které mezi sebou vedla šlechta uvnitř jednotlivých zemí. Venkované se už tolik nemuseli obávat vpádů a plenění a více se věnovali obdělávání polí. Podnebí bylo dlouhodobě příznivé, výrazně se oteplilo a zimy byly jen mírné.  Objevily se novinky v zemědělské technice. Byly to například dokonalejší nástroje (pluh s kovovou radlicí, brány, chomout). Pěstovaly se rozmanitější plodiny – dosud všude rozšířenou pšenici začalo vytlačovat žito, které dávalo větší výnosy. Hojně se pěstoval oves, důležité místo ve stravování vesničanů získávaly stále více luštěniny a rozmanité druhy zeleniny. Postupně se prosazoval pokročilejší trojpolní (trojhonný) osevní systém. Nový systém obdělávání půdy přinesl vyšší výnosy a zajistil lidem dostatek potravy. Nyní je už tolik neohrožovaly hladomory, jež byly následkem katastrofálních neúrod. Naživu zůstávalo více novorozeňat, jejichž úmrtnost byla přesto stále vysoká. Lépe se stravující dospělí byli odolnější vůči epidemiím a dožívali se vyššího věku (o 5–10 let). Za tři století, od roku 1000 do roku 1300, se počet obyvatel Evropy téměř zdvojnásobil, podle odhadů vzrostl ze 42 na 73 miliónů.

Velká kolonizace.

Obyvatelstvo se početně rozrůstalo a dosud obdělávaná pole je nestačila uživit, neboť zvětšit jejich výnos cestou zvyšování výnosů nebylo za daných podmínek téměř možné. Bylo proto nezbytné získat další ornou půdu. Hlad po půdě se stal typickým jevem nejenom u venkovského obyvatelstva, které muselo uživit více potomků a usilovalo o zlepšení existenčních podmínek, ale také u šlechty, jež toužila po zvětšení svého bohatství. To se stalo ve 12.–13. století podnětem k osídlování a zúrodňování nových území. Tento jev se nazývá velká kolonizace.  Rychle postupující kolonizace změnila ráz středověké krajiny. Dosud ji pokrývaly především hluboké hvozdy a nehostinné pustiny, jen občas narušené rozptýlenými vesnicemi s okolními polnostmi. Nyní část lesů zmizela a byla nahrazena hustou sítí osad, jež už se příliš nelišila od dnešní podoby.

Zakládání středověkých měst, rozvoj obchodu, počátky bankovních operací.

Pokrok v zemědělské výrobě, oddělení venkovského řemesla od zemědělství, rostoucí počet obyvatel a stoupající životní úroveň vedly od 9. století k postupné obnově městského života. Rozvinutá antická města, střediska řemesla a obchodu, totiž počátkem středověku upadla a ztratila svůj hospodářský význam. Na počátku vrcholného středověku část rolníků přestala obdělávat pole a začala se věnovat pouze řemeslu. Pro své výrobky potřebovali najít odbytiště, proto opouštěli vesnice a usazovali se v bývalých antických městech, v podhradí panských sídel, klášterů nebo na křižovatkách obchodních cest.  Tyto řemeslnické osady, které se způsobem života svých obyvatel i vzhledem zásadním způsobem odlišovaly od vesnice, se staly zárodky středověkých měst, jež byla charakteristickým produktem vrcholného středověku. Bylo však zapotřebí mnoha změn, aby se tato sídliště proměnila ve skutečné město nejen po hospodářské, ale také po právní stránce. Především bylo nezbytné, aby se z dosud feudálně závislých řemeslníků pracujících pro vrchnost, na jejíž půdě byli usazeni, stali svobodní měšťané, kteří by se řídili vlastním, městským právem a podíleli se na správě města.  Vznikající města byla pro venkovany velmi přitažlivá. Stěhovali se do nich nepřetržitě po celé 10.- 14. století. Řemesla a obchod se rozvíjely mnohem rychleji než zemědělství a byly zdrojem značných zisků. Řemeslníci i kupci tak získali majetek a jisté společenské postavení. Jejich cílem se stalo zbavit se feudální závislosti a vydobýt si městská privilegia, zejména samosprávu. Někde o ně museli bojovat, jinde si majetnější města svobodu a privilegia vykupovala. Udělení městských práv je tak považováno za založení skutečného středověkého města.  Města vznikala nejen postupným vývojem z řemeslnicko-tržních osad, ale byla zakládána také na zeleném drnu, to znamená úplně nová. Typickým příkladem jsou České Budějovice, založené českým králem Přemyslem Otakarem II. nebo Nové Město pražské, jehož zakladatelem byl Karel IV. Jejich charakteristickým znakem byla plánovitě budovaná pravidelná síť hlavních a vedlejších ulic.  Osobitý charakter měla hornická kolonizace. Zakládání báňských měst u nalezišť zlata nebo stříbra (v Čechách, na Slovensku, v Polsku a Uhrách) bylo ve velké míře spojeno s příchodem německých kolonistů.  Na městském trhu se prodávaly nejenom výrobky městských řemeslníků, ale také plodiny, které vypěstovali rolníci na venkově. To vedlo k postupnému nahrazování roboty peněžní rentou, až v některých zemích robota vymizela úplně. Tak pronikly na vesnici, dosud uvyklé pouze výměnnému obchodu (naturální směně), peníze, což způsobilo citelné prohloubení majetkových rozdílů mezi venkovany.  Vedle místního městského trhu se rozšiřoval také evropský tranzit – dálkový obchod. Jeho hlavní trasy vedly po evropských mořích, na severu po Severním a Baltském, na jihu po Středozemním. Na rozdíl od raného středověku neprovozovali již tranzit především kupci z mimoevropských oblastí, ale začali se prosazovat Evropané, Italové a obchodníci z dalších přímořských měst na jihu, kupci z hanzovních měst na severu. Na námořní trasy navazovaly cesty vedoucí napříč kontinentem, a to jak po souši z italského jihu alpskými průsmyky na sever, tak ze severu po řekách (Rýn, Rhona, Seina, Labe). Jejich křižovatkou se staly trhy ve Francii, především v Champagni.  Rozšiřování obchodu vyžadovalo stále větší množství peněz v oběhu. To podporovalo rozvoj hornictví a mincovnictví a hornickou kolonizaci. Po Evropě kolovalo velké množství různých typů mincí, pro jejichž využití na trzích různých zemí bylo nezbytné porovnat jejich hodnotu, to znamená množství obsaženého drahého kovu. Proto byly založeny nejstarší směnárny a brzy nato také banky, které začaly půjčovat peníze na úrok. Této činnosti se zpočátku věnovali především bohatí italští měšťané. V Sieně a Florencii vznikly významné bankovní domy, které půjčovaly nejen obchodníkům, ale také papežům a panovníkům mnoha evropských států.

Politický vývoj.

Pro řadu zemí bylo typické formování silné panovnické moci (království obojí Sicílie za Štaufů, Francie, Anglie, české království v době vlády posledních Přemyslovců a prvních Lucemburků) a vytváření států v národnostním rámci (Anglie, Francie). Za vrcholné období středověku z politického hlediska se považuje například Francie Filipa IV. Sličného nebo země Koruny české za vlády Karla IV. Moc římských císařů dosáhla svého vrcholu za vlády Štaufů a poté začala slábnout. Na místo silnější centrální panovnické moci se v Německu začali prosazovat vládci jednotlivých teritoriálních knížectví. Itálie zůstala politicky rozdrobená, specifickým jevem v její severní části se staly městské státy, které se zformovaly ve 12. století.  Typickým jevem vrcholného středověku byla vojenská expanze, která měla poněkud jiný charakter než v předcházejícím období, kdy dominovala migrační a válečná tažení kmenů a expanze raných států pro rozšíření území, v jejichž čele stáli vojenští náčelníci a panovníci. Válečné výpravy 11.–13. století byly velkou měrou motivovány snahou získat další obdělávanou půdu a poddané, byly tedy pokračováním kolonizace vojenskými prostředky a vedly k požadovanému výsledku rychlejší a leckdy snadnější cestou. Dále šlo o šíření politické moci a vlivu křesťanské církve, pokud útoky směřovaly na území pohanů či nevěřících. Jejich hnací silou nemuseli být pouze panovníci, ale také drobná rytířská šlechta, která toužila po zbohatnutí a chtěla se vyrovnat vysoké aristokracii, nebo italská přímořská města, provádějící hospodářskou expanzi.  Francouzský historik Jacques Le Goff klasifikoval tři základní typy expanze ve vrcholném středověku. Prvním byla expanze uvnitř křesťanského světa, která do jisté míry navazovala na výboje raně feudálních států a někde má ještě její rysy (expanze dánských králů Valdemara I. a Valdemara II. na slovanskou Rujanu a do Pobaltí, švédská expanze do Finska). Mnohdy již nebyla vedena panovníkem, ale šlechtou, která upevnila své postavení jako feudální vrchnost. V jiném případě mohl být panovník motivován dynastickými zájmy. Náboženská motivace odpadla. Sem patří například normanská expanze do Itálie a na Sicílii, severofrancouzská expanze do jižní Francie a království obojí Sicílie, štaufská expanze do Itálie a Středomoří, německá expanze na Východ, postup Aragonu v západním Středomoří nebo pozdější expanze Litvy a Polska na západoruská území. Připomeňme i rozšiřování území, ovládaného českými králi, za Přemysla Otakara II., Václav II. nebo prvních Lucemburků. Druhý druh expanze vedl k posunutí hranic křesťanského světa v Evropě. Od 8. století nastala nová, velmi prudká vlna christianizace, přesto zůstaly na počátku vrcholného středověku v Evropě oblasti, kde se křesťanství dosud neuchytilo. Šlo především o Pobaltí, obývané pohanskými Prusy, Litevci a dalšími baltskými či ugrofinskými etniky na území dnešního Lotyšska a Estonska, Polabské Slovany a na druhé straně oblasti ovládané muslimy na Pyrenejském poloostrově a Sicílii.  Třetím typem se staly křížové výpravy mimo Evropu do Svaté země. V 11. století se dotvořila idea křížových výprav – svaté války proti nevěřícím. Zpočátku šlo o boj proti muslimům, ovládajícím Svatou zemi – Palestinu, ale již během druhé křížové výpravy byla tato myšlenka aplikována také na boj proti nevěřícím v Evropě, muslimům na Pyrenejském poloostrově a dosud pohanskému obyvatelstvu v Polabí a ve východním Pobaltí. Od konce 12. století byly pořádány křížové výpravy proti heretikům (albigenští, husité ad.) a později také proti neposlušným králům, prohlášeným za heretiky (Fridrich II. Štaufský, Jiří z Poděbrad).

Středověká společnost.

Nejčastější byla ve vrcholném středověku představa o společnosti trojího lidu. Podle tehdejších učenců ji tvořili ti, kdo se modlí - kněží, ti, kdo pracují na sebe i na druhé - venkovský lid, a ti, kdo bojují, aby chránili toho, kdo se modlí a obdělává půdu - válečníci. Všechny tři skupiny (vrstvy) obyvatelstva měly ve společnosti svoji nezastupitelnou úlohu. Rolníci ji živili prací svých rukou. Šlechta organizovala a řídila chod společnosti a zajišťovala jí ochranu proti nepřátelům. Duchovenstvo pečovalo o náboženský život věřících, šířilo kulturu a vzdělanost.  Mezi lidmi panovaly hluboké společenské rozdíly, jejichž příčinou nebyly pouze rozdílné majetkové poměry. Každý člověk patřil do určité společenské vrstvy, což určovalo jeho veškerý život. Podle svého postavení se lidé chovali, bydleli, stravovali i oblékali. Snaha odlišit se od dané společenské vrstvy byla považována za velmi hříšnou. Pro příslušníky jednotlivých vrstev platily také rozdílné právní předpisy. Středověk odlišoval právo církevní (kanonické), jemuž podléhaly duchovní osoby, městské právo, poddanské právo a zemské právo, jímž se řídila šlechta.  Podíl na politické moci získala jen malá část obyvatelstva, privilegované uzavřené skupiny - stavy. Především to byla vysoká šlechta, jež vlastnila rozsáhlý majetek. Její příslušníci se snažili spolurozhodovat s panovníkem o dění ve státě a omezit jeho moc. Zastávali důležité úřady a byli členy poradních orgánů panovníka (například královské rady). Ve 12.- 13.století se v evropských zemích objevila první stavovská zastupitelstva, nejprve to byly kortesy v Leónu (1188), později anglický parlament (1265, 1295) nebo francouzské generální stavy (1302). Počátky českého zemského sněmu sahají do druhé poloviny 13.století. V nich zasedali představitelé vysoké šlechty a také zástupci dalších stavů, drobného rytířstva, církve a královských měst, konkrétní struktura se v různých zemích lišila.  Ve středověké společnosti existovali i lidé, kteří nepatřili do žádné společenské vrstvy, většinou neměli stálý domov a v podstatě žili na jejím okraji: tuláci, žebráci, prostitutky, ale také potulní herci nebo kejklíři.

Církev a křesťanství.

Ve vrcholném středověku dosáhlo postavení katolické církve svého vrcholu. Mocná církev, vlastnící rozsáhlý majetek a posílená ideologicky clunyjskou reformou, se vymanila ze světského vlivu a získala značný vliv na široké masy věřících. Reformované papežství se pustilo do dlouhého zápasu s císaři o teokracii, nadvládu nad světskými panovníky. Jejím prvním dějstvím byl boj o investituru, spor o nadřazenost nejvyšší duchovní moci ("sacerdotium") nad nejvyšší mocí světskou ("imperium") však zdaleka nebyl ukončen wormským konkordátem, uzavřeným roku 1122. Pokračoval až do počátku 14. století a největšího úspěchu v něm dosáhl papež Inocenc III. Prosadil svrchovanou moc papeže v celé katolické církvi a zároveň významně zasahoval do světských záležitostí, především v říši. Mnoho evropských panovníků ho uznalo za svého lenního pána (například anglický král Jan Bezzemek) nebo se na něj obracelo jako na rozhodčího svých sporů. O století později definitivně zvítězila světská moc, reprezentovaná francouzským králem Filipem IV. Sličným, nad papežem Bonifácem VIII., a v následujícím období uvedla papežství do závislosti na francouzské koruně (avignonské zajetí).  Ve 12. století dále pokračovalo reformní hnutí uvnitř církve, jehož výsledkem bylo založení nových církevních řádů. Nejvýznamnější byl mnišský řád cisterciáků a řád premonstrátů, který sdružoval řeholní kanovníky. Oba nové řády se rychle rozšířily po Evropě a vytvořily pevné a vlivné organizace, jež byly každá řízena z jediného centra, původních klášterů v Citeaux a Prémontré, což umožnilo jejich představitelům významně zasahovat i do politického dění. Cisterciácký řád se postupem času stal hospodářskou velmocí s velkým pozemkovým vlastnictvím a pozvolna opustil původní ideály prostoty a chudoby, které byly motivem k jeho založení.  V souvislosti s křížovými výpravami do Svaté země a založením zdejších křižáckých států vznikly rytířské duchovní řády, johanité, templáři a němečtí rytíři. Jejich původním úkolem byla péče o poutníky, jejich ochrana a ošetřování nemocných, a později především vojenská podpora křižáckých států. Na Pyrenejském poloostrově byly založeny vojenské řády na posilu reconquisty (Santiago, Alcántara, Calatrava), řád mečových rytířů v Pobaltí byl zaměřen na christianizaci zdejšího území.  Přestože se většina tehdejší společnosti podřídila duchovnímu vedení katolické církve, objevili se především v městském prostředí věřící, kterým daný stav nevyhovoval. Od 11. století přibývalo v západní Evropě kritiků a odpůrců církve. Potulní chudí kazatelé kritizovali učení církve i její bohatství a světskou moc. Vděčnými posluchači se stali především obyvatelé francouzských a italských měst, kteří postrádali kázání, jež duchovní již dlouho zanedbávali. Měšťané byli vzdělanější a díky rozvíjejícímu se obchodu měli více zpráv o poměrech ve společnosti než vesničané, proto se chtěli více podílet na duchovním životě. Autoritou duchovenstva otřásl také nezdar druhé křížové výpravy. V té době se objevily v křesťanské společnosti tendence k sektářství. Někteří věřící odmítli římskou církev a založili si vlastní sekty. Nejrozšířenější byli kataři v jižní Francii, nazývaní též albigenští. Odlišné hnutí představovali valdenští, kteří se zřekli majetku a svůj život zasvětili zbožnosti, dobročinným skutkům, četbě Bible a potulnému kazatelství. Obě hnutí byla katolickou církví odsouzena jako kacířská a pronásledována.  Šíření kacířství se církev snažila zabránit zprvu mírnými prostředky, například nařízením pokání nebo nuceným pobytem v klášteře. Počátkem 13. století vznikly nezávisle na sobě dva nové duchovní, tzv. žebravé řády, spjaté s městským prostředím, které chtěly proti kacířství bojovat kázáními, přesvědčováním a obnovením důvěry v církev. Šlo o řád menších bratří (později zvaný františkáni) a řád bratrů kazatelů (dominikáni). Na rozdíl od mnišských řádů nežili v ústraní na venkově, ale horlivě kázali mezi lidem. Počátečním ideálem těchto řádů byla chudoba. Ani organizace, ani její příslušníci neměli vlastnit žádný majetek a měli žít pouze z milodarů.  Církev nezůstala jen u těchto mírných duchovních prostředků, zvláště když mnozí křesťané volali po přísném potrestání provinilých. Kacířství začalo být postupně považováno za zločin hodný trestu smrti upálením. K pronásledování heretiků se spojila duchovní moc s mocí světskou. Roku 1181 proběhla první, zatím ještě neúspěšná, výprava, vyhlášená papežem. Rozsáhlé křížové tažení, zahájené roku 1209, však hnutí katarů téměř zcela zlikvidovalo.  Roku 1231 zřídil papež Řehoř IX. inkvizici, papežský soudní tribunál a o dva roky později jej svěřil dominikánům. Jejich úkolem bylo vyhledávat kacíře, kteří se pomýlili ve víře a navrácet je na pravou cestu. Podle dobových zvyklostí při tom postupovali velmi tvrdě. Obvinění byli vězněni a při výsleších mučeni. Zatvrzelí kacíři, kteří se svého, z pohledu církve nesprávného, učení nezřekli, skončili na hranici. Inkvizice je odsoudila k smrti a pak předala k potrestání světským vládcům. Přes všechna tvrdá opatření se kacířská hnutí zcela vymýtit nepodařilo.

Kultura a vzdělanost.

Dosud existovaly školy pouze u klášterů a biskupských katedrál a vzdělání se dostávalo téměř výlučně osobám duchovního stavu, to znamená pouze mužům. Výjimkou byla výchova urozených žen v klášterech.  S rozvojem řemesel a obchodu začali pociťovat také měšťané, kupci, řemeslníci a členové městských samospráv potřebu naučit se číst, psát a především počítat. V důsledku toho byly zakládány nižší školy u farních kostelů a později také městské školy. Vzdělávání v nich nabylo světské podoby – zaměřovalo se na praktické znalosti a jejich využití.  Ve 12. století se objevil nový typ školy, univerzita, které vznikly jako určitá konkurence církevních škol, které již nebyly schopné dostát novým požadavkům na vzdělání. Nejstarší univerzity byly založeny v hospodářsky vyspělé Itálii a soustředily se na výuku medicíny (Salerno) a práv (Bologna). Na univerzitách se začalo studovat světské římské právo, jehož nevyčerpatelným zdrojem byl právní kodex byzantského císaře Justiniána I. "Corpus iuris civilis".. Dalším impulsem pro rozvoj bádání se staly nově objevené Aristotelovy spisy. Později vznikla významná vysoká učení v anglickém Oxfordu a Cambridgi. Pařížská univerzita se skládala ze čtyř fakult, ale proslula hlavně svou teologickou fakultou Sorbonnou. Podle jejího vzoru byla roku 1348 založena nejstarší univerzita ve střední Evropě v Praze. Základem vyučování na církevních školách a artistických fakultách (základní fakulta středověké univerzity) bylo sedm svobodných umění, známých již v antickém starověku.  Ve 12.století se vzdělaná část středověké společnosti znovu významně otevřela myšlenkovému a kulturnímu vlivu antiky i vlivům, přicházejícím z řecko-ortodoxního a islámského kulturního světa. Významnou roli pro tehdejší myšlenkové proudy měla také probuzená spiritualita nových církevních řádů, nejprve cisterciáků a později františkánů a dominikánů. Ve 12.století patřili mezi nejvýznamnější myslitele francouzští duchovní Pierre Abélard a významný představitel cisterciáckého řádu Bernard z Clairvaux, ale také arabský filozof Averroes nebo Žid Maimonides.  Ve 13.století dosáhla středověká křesťanská filozofie – scholastika svého vrcholu. Pozitivním impulsem pro její rozvoj byl rychlý vzestup univerzit a množství latinských překladů antických řeckých autorů. Nejvýraznějšími představiteli vrcholné scholastiky byli františkáni a dominikáni. Mezi nejznámější františkánské filozofy patří Roger Bacon a představený řádu sv. Bonaventura. Za největší filozofické velikány středověku jsou však považováni dominikáni "„doctor universalis“" filozof a přírodovědec Albert Veliký a jeho slavný žák Tomáš Akvinský. Obraz křesťanského středověku, který ve svém díle vytvořili, nalezl básnické alegorické vyjádření v Dantově "Božské komedii".  Ve 12. století přestalo být vzdělání výsadou duchovních a začalo se šířit mezi měšťany a šlechtice. Současně se objevila měšťanská a šlechtická (rytířská) literatura. V souvislosti s velkými vojenskými výpravami vrcholného středověku, především křížovými výpravami do Svaté země, se zrodila rytířská a dvorská kultura, jejíž nedílnou součástí byla kurtoazie. Její kolébkou byla jižní Francie, odkud se šířila do dalších zemí. Nedílnou součástí dvorské zábavy bývaly hostiny, tanec, představení potulných kejklířů nebo akrobatů. Velmi oblíbení byli básníci a pěvci, kterým se ve Francii říkalo trubadúři nebo truvéři, v Německu i v Čechách minesengři, známí jsou například Walther von der Vogelweide či Guillaume de Machaut. Vděčné posluchače nacházeli také recitátoři, kteří putovali od hradu k hradu a přednášeli hrdinské eposy. Šlechta ani panovníci většinou nerozuměli latině, proto se epické básně i milostné popěvky skládaly v národních jazycích (francouzštině, němčině apod.). Tak bylo narušeno výsadní postavení latiny ve středověké literatuře, jejímiž autory už nebyli pouze duchovní, kteří tento jazyk ovládali. Hrdinský epos nahradil později rytířský román, který byl psán nejenom ve verších, ale také v próze.  Ve vrcholném středověku se v západní, jižní a střední Evropě prosadil nový stavební a umělecký sloh, označovaný později jako gotika, jediný středověký a raně novověký styl, který se neinspiroval antikou. Gotická architektura se zrodila ve Francii ze snahy o technické vylepšení románských stavebních postupů. „"Technický vynález"“ se však časem "„stal svým účinkem něčím mnohem podstatnějším,“" konstatuje historik umění E. H. Gombrich. Gotická kultura, především stavitelství, výstižně vyjadřovala rostoucí sebevědomí a moc středověké církve, bohatství a hrdost emancipujícího se měšťanstva a náboženské cítění středověkého člověka. To vše se výrazně uplatnilo při stavbě typického gotického objektu, katedrály, jež byla hmotným vyjádřením vrcholně středověké spirituality a zároveň umocňovala v člověku náboženské cítění a víru v nadpozemské dobro.  Ve výtvarném umění se intenzivnější duchovní a náboženský život prolnul s realističtějším viděním a vedl ke snahám o realističtější vyjádření a individualizaci. Gotické umění sice přebralo ustálené románské a byzantské typy, ale přizpůsobilo si je a kromě nich se inspirovalo v živých modelech, antických sochách a v přírodě.  Kromě kostelů a klášterů se stavěly pevnosti, mosty, měšťanské kamenné domy, opevnění, šlechtické paláce a hrady. Typy hradů se vyvíjely a měnily podle požadavků na pohodlí a především podle vývoje dobývací a obléhací techniky. Podobně jako hrady byla opevněna hradbami celá středověká města.

Jako vrcholný středověk se v evropské historii označuje doba největšího rozkvětu středověké společnosti od počátku 11. až do 13. nebo 14. století. Tento pojem se vztahuje především na dějiny západní, jižní a střední Evropy, pro periodizaci dějin východní (Rusko) a jihovýchodní Evropy (byzantská říše, Balkán) ho historická věda téměř nepoužívá. Dějinná epocha, která vrcholnému středověku předchází, se nazývá raný středověk (5.–11. století), období následující pozdní středověk (14.–15. století).

中世纪中期(又称中世纪盛期,英语:High Middle Ages)是指欧洲历史的一段时期,是中世纪发展最高峰期,一般认为包括11世纪、12世纪和13世纪,承接中世纪前期和后期。