Biografie.

Dětství a počátky kariéry (1949–1972).

Tom Waits se narodil v kalifornské Pomoně dne 7. prosince 1949 jako Thomas Alan Waits. Jeho otec Jesse Frank Waits měl skotské a irské předky, jeho matka Alma Waits měla kořeny v Norsku. Otec pracoval jako učitel, matka byla v domácnosti. Rozvedli se v roce 1959, když mu bylo deset let. V té době se s matkou a dvěma sestrami přestěhoval do San Diega. Jeho otec stále žil v Los Angeles. První koncert navštívil v roce 1962, kdy přestříhal dráty v plotu a šel tam bez placení. Hlavní hvězdou koncertu byl James Brown se svou doprovodnou skupinou The Famous Flames. Tento koncert ho ovlivnil natolik, že se následně stal členem školní skupiny s názvem The Systems, která hrála coververze instrumentálních skladeb od interpretů jako byli The Ventures nebo Link Wray. Stejně tak jako koncert Jamese Browna ho ovlivnil i koncert Boba Dylana v prosinci 1964. Zhruba v té době si jeho matka našla nového přítele jménem

První a druhé album (1972–1974).

Počátkem roku 1972 se Waits rozhodl, že se natrvalo přestěhuje do Los Angeles. Usadil se v malém bytě ve čtvrti Silver Lake. Jeho otec Frank v té době učil na belmontské střední škole a bydleli kousek od sebe, proto spolu udržovali kontakt. V první polovině roku 1972 Waitse kontaktoval David Geffen, ředitel vydavatelství Asylum Records. Poté, co koncert skončil, Geffen se s Waitsem setkal a nabídl mu smlouvu. Waits Geffenovi řekl, že je jeho manažerem Herb Cohen. Protože byl Cohen Geffenův kamarád, nechtěl mu Geffen kazit jeho práci. Druhý den se Cohen s Geffenem spojil a řekl mu, že pokud chce, může s Waitsem natočit desku. Na jaře 1972 začal Waits nahrávat své první album. Nahrávání probíhalo v sestavě John Seiter (bicí), Tony Terran (trubka), Shep Cooke (kytara) a Bill Plummer (kontrabas) ve studiu Sunset Sound Recorders. Poslední skladbou, kterou skupina nahrála, byla instrumentální „Closing Time“. Na kontrabas zde hraje Arni Egilsson a na violoncello Jesse Ehrlich, doplňuje je Waits s pianinem a Terran na trubku. Producentem alba byl Jerry Yester. Album "Closing Time" vyšlo v březnu 1973.  Po vydání alba přišel nápad, že by Waits mohl udělat turné na jeho podporu. Cohen mu zajistil několik koncertů ve východní části Spojených států. Na turné měl menší doprovodnou skupinu, ve které hráli trumpetista Rich Phelps a kytarista John „Funky Fingers“ Forscha. Problém se vyskytl, když potřebovali najít kontrabasistu.

První „koncertní“ a třetí studiové album (1975–1976).

Počátkem roku 1975 začal psát materiál pro své třetí album. Následně znovu koncertoval, tentokrát zase jako předskokan hudebníkům, jakými jsou Melissa Manchester, Bonnie Raitt, The Flying Burrito Brothers nebo Gene Clark. V březnu 1975 nabídl Herb Cohen Watsovi, že by mohl nahrát koncertní album. Nemělo se jednat o klasické koncertní album, nahrávané při běžném koncertě, ale o speciální koncertní album. Nahrávání probíhalo poslední dva červencové dny v jedné ze zadních místností Record Plant Studios. Místnost byla kvůli nahrávání přestavěna tak, aby mohli přijít i diváci. Jednalo se o malý koncert, převážně pro pozvané lidi, několik málo vstupenek bylo možno sehnat i v klubu Troubadour. V srpnu odehrál dalších několik sólových koncertů. Následovalo krátké turné po New Yorku. Vydání se „koncertní“ album "Nighthawks at the Diner" dočkalo v říjnu 1975. Na podzim 1975 vyjel na turné jako předskokan pro Bonnie Raitt. Se zpěvačkou v roce 1975 také spolupracoval na jejím albu "Home Plate". Turné skončilo počátkem prosince. V březnu 1976 Waits postavil „bebopové“ trio, ve kterém hráli tenorsaxofonista Frank Vicari, bubeník Alan „Chip“

Páté album a první filmová role (1977–1978).

V roce 1977 Waits absolvoval své první turné po Japonsku. Hrál například v Tokiu nebo Ósace a dalších městech. Pro Waitse znamenalo japonské publikum úplnou změnu, oproti Američanům bylo o poznání uctivější a tišší. Po ukončení turné začal pracovat na novém materiálu pro své, v pořadí již páté, album. Producentských prací se měl opět ujmout Bones Howe a album mělo vyjít opět na značce Asylum. Howe oslovil Boba Alcivara (se kterým již dříve spolupracoval), aby složil aranže pro album. Pracovní názvy pro album byly "Ten Dollars" a "Stolen Cars". Nahrávání začalo ve Filmway/Heider Recording koncem července 1977. Nahrávání skončilo v polovině srpna. Ve skladbě „I Never Talk to Strangers“ spolu s Waitsem zpívala duet jeho tehdejší přítelkyně Bette Midler. Autorem fotografie na obalu alba je George Hurrell. Konečný název alba zněl "Foreign Affairs"

Šesté album a přestěhování do New Yorku (1978–1979).

V únoru 1978 Waits vyjel na turné po západním pobřeží Spojených států. Následně, v březnu 1978, opět odletěl do Japonska, aby zde odehrál několik koncertů. Po krátké návštěvě Japonska začal spolu s textařem Paulem Hamptonem pracovat na nikdy nedokončeném filmovém muzikálu, který dostal pracovní název "Why Is the Dream Always So Much Sweeter than the Taste?". V červenci 1978 začal nahrávat své další album, a to opět ve studiu Filmways. Na tomto albu Waits hrál poprvé na elektrickou kytaru. Nahrávání bylo následně zastaveno a pokračovalo až od 8. srpna v úplně odlišné sestavě. Nahrávání skončilo 26. srpna. Na přední straně obalu je sám Waits, na zadním obalu je spolu s Jonesonovu a v pozadí stojí Weiss. Fotografie vytvořil Elliot Gilbert. Album "Blue Valentine" vyšlo v září 1978. Poté, co proběhly poslední práce na albu, se Waits vydal na další turné. Na turné si složil i novou skupinu, která se skládala z Herba Hardestyho (tenorsaxofon, trubka), Johna Evanse Thomassie, zvaného „Big John“ (bicí), Grega Cohena (kontrabas) a Arthura Richardse (kytara). Tentokrát ke kulisám přibyla celá benzinová stanice, včetně náhradních pneumatik a benzinového stojanu. Skupina si se všemi kulisami začala říkat The Tom Waits Experience.

Práce na soundtracku a další album (1980–1982).

30. dubna 1980 se Waits přestěhoval zpět do Los Angeles, kam ho pravděpodobně přilákal Francis Ford Coppola. Coppola Waitsovi nabídl, jestli nechce složit hudbu k jeho novému filmu "One from the Heart". Waits dostal vlastní kancelář v Coppolově studiu Zoetrope. Po několika týdnech strávených skládáním v kanceláři za ním přišla asistentka scenáristy pro film "One from the Heart" jménem Kathleen Brennan. Následně spolu Waits s Brennanovou měli vztah.  Počátkem léta 1980 Waits stále pracoval na filmu "One from the Heart" a už ho to přestávalo bavit, protože ani Coppola pořádně nevěděl, jakou hudbu pro film chce. V té době také začal intenzivněji psát skladby pro své další album, dříve předběžně pojmenované "Lucky Streak" a nyní "White Spades". Nahrávání alba začalo 16. června, a to opět ve studiu Filmways/Heider Recording. Na tomto albu se poprvé podílel i jeho pozdější dlouholetý spolupracovník a člen skupiny Canned Heat, baskytarista a kontrabasista Larry Taylor. Sestavu doplnili bubeník Big John Thomassie, kytarista Roland Bautista a hráč na Hammondovy varhany jménem Ronnie Barron. V této sestavě bylo nahráno celkem pět skladeb. 23. června do studia přivedl nové hudebníky. Smyčcové aranže opět pro album udělal Jerry Yester, se kterým od alba "Closing Time" nespolupracoval. Album opět

První potomek a odchod z Asylum (1982–1984).

V roce 1982 Waits za pomocí své ženy podal trestní oznámení na Herba Cohena kvůli tomu, že Waitse připravil o velké množství peněz z prodeje jeho alb a podobných záležitostí. Stejně tak to udělal už Frank Zappa v roce 1976, kterému Cohen taktéž dělal manažera. Na jaře 1982 absolvoval krátké turné v sestavě Teddy Eddwars, Greg Cohen a Jim Nichols. V srpnu 1982 začal Waits ve studiu Sunset Sound nahrávat další album. Základní obsazení tvořili hráči na různé perkusní nástroje Victor Feldman a Stephen Hodges, kytarista Fred Tackett a Larry Taylor. Do studia se při nahrávání dostavilo ještě více hudebníků, jmenovitě například Ronnie Barron, Francis Thumm, Bill Reichenbach Jr. nebo Greg Cohen. Waits se rozhodl, že si album bude produkovat sám. Když bylo album nahrané, Waits byl vyhozen z Asylum. O jeho vyhazovu se doslechl Chris Blackwell, majitel vydavatelství Island Records. Počátkem roku 1983 Waits a Brennanová podepsali smlouvu s Island Records. V létě 1983 se Waits podílel na natáčení dvou Coppolových filmů. Ve filmu "Dravé ryby" hraje roli

"Rain Dogs" a "Franks Wild Years" (1984–1987).

Na podzim 1984 začal psát skladby pro své další sólové album. Pracovní název alba zněl "Evening Train Wrecks". Nahrávání probíhalo během tří měsíců v létě 1985. Před Lurieho se Waits seznámil s dalším členem skupiny Lounge Lizards, kytaristou Marcem Ribotem. Na albu se rovněž podíleli Waitsovi starší spoluhráči Stephen Hodges, Greg Cohen a Larry Taylor. Na perkuse zde hraje Michael Blair, po jedné skladbě na albu hrají i Chris Spedding, Robert Quine, John Lurie, další. V několika skladbách hraje na kytaru Keith Richards ze skupiny The Rolling Stones. Na albu jsou použity i různé netradiční nástroje, jako je oblouková pila ve skladbě „9th & Hennepin“ nebo plechový hrneček v „Gun Street Girl“. Skladbu „Downtown Train“ původně nahrál v jiné sestavě, ale na konečné album se dostala zcela přepracovaná verze. Na kytaru zde hraje G. E. Smith, na baskytaru Tony Levin, na varhany Robert Kilgore a Mickey Curry na bicí. Jedná o úplné vybočení od ostatních skladeb na albu, má silný popový nádech. Později tuto skladbu nahrál například Rod Stewart a měl s ní velký úspěch. Album se rozhodl vydat na podzim a jeho konečný název zněl "Rain Dogs". Umístilo se na 399. místě v žebříčku Rolling Stone: 500 nejlepších alb všech dob.  30. září 1985 se mu narodil druhý potomek, první syn jménem Casey Xavier Waits. Waits se tentokrát rozhodl absolvovat turné na propagaci nového alba. Turné se uskutečnilo v sestavě Greg Cohen, Hodges, Ribot, Ralph Carney a Blair. Turné zahájil koncertem ve Skotsku 12. října. Následovalo několik vystoupení v televizi a poté

1988–1990.

V roce 1988 vymyslela reklamní agentura Tracy-Locke reklamu na nový produkt firmy Frito-Lay, v níž použije píseň „Steph Right Up“ od Toma Waitse. Skladbu měl nazpívat Stephen Carter. Reklamu začalo v září 1988 vysílat přes 200 rozhlasových stanic po celých Spojených státech. V listopadu 1988 Waits podal za značné pomoci své manželky žalobu na firmy Frito-Lay a Tracy-Locke. Převážnou část roku 1988 strávil Waits s rodinou, ale také na konečných pracích na albu "Big Time" a zároveň se připravoval na vydání svých alb na kompaktních discích. Koncem léta se Waits podílel na natáčení filmu "Strach" režiséra Roberta Dornhelma. Natáčení probíhalo v Montaně. V témže roce Waits přispěl svou verzí písně „Heigh Ho“ na tribute album "", které opět sestavoval Hal Willner. Dále se podílel na filmu "Tajuplný vlak" Jima Jarmushe, ve kterém se fyzicky ani neobjevil, ale namluvil zde hlas rozhlasového moderátora.  V roce 1989 hrál v

1991–1993.

V roce 1991 hrál postiženého vojáka z vietnamské války ve filmu "Král rybář" Terryho Gilliama. Ve stejném roce hrál také ve filmu "Dospívání v Queens" režiséra Stevea Rashe. Hrál také ve filmu "Hráči na vinici Páně", jehož režisérem byl opět Héctor Babenco ("Jako nepoddajný plevel"). V tomto filmu hrál roli pilota v pralese. V roce 1991 vyšla kompilace "The Early Years" složená z demonahrávek natočených v roce 1971 ještě s Herbem Cohenem. Waitsovi se vydání kompilace vůbec nelíbilo, ale nemohl s tím nic dělat. Ve stejném roce se také podílel na nahrávání alba "Devout Catalyst" od Kena Nordinea. Rovněž přispěl i na nahrávání alba "Mississippi Lad" Teddyho Edwardse. Podílel se na skladbě „Tommy the Cat“ z alba "Sailing the Seas of Cheese" svých oblíbenců, skupiny Primus. V roce 1991 se Waits s dvěma dětmi a manželkou přestěhovali do Sonomy, kde se jim ale nelíbilo a přestěhovali se do Valley Ford, kde bydlí dodnes. Ve stejném roce se rozhodl přestat pít alkohol a složil hudbu k Jarmushovu filmu "Noc na Zemi". Soundtrack k němu vyšel v dubnu 1992 pod názvem "Night on Earth" a jednalo se o jeho první plnohodnotné album po pěti letech. Mimo Ralpha Carneyho se nahrávání neúčastnil nikdo z předchozích alb. Na novém albu hráli kytarista Joe Gore, violoncellista Matthew Brubeck, basák Clark Suprynowitz,

Odchod od Island Records a "Mule Variations" (1994–1999).

V roce 1994 se mu narodil třetí potomek, syn jménem Sullivan. V roce 1995 vyšlo album "", na kterém různí interpreti nahráli své verze jeho písní. Koncem roku 1997 se rozloučil s vydavatelstvím Island. V červnu 1998 podepsal smlouvu s nezávislým vydavatelství Epitaph Records. Ve stejném roce završil spolupráci s Island kompilací "Beautiful Maladies".  V roce 1999 vydal Chuck E. Weiss své nové sólové album s názvem "Extremely Cool". Waits s Brennanovou toto album produkovali a také Weissovi zaptatili vydání alba. Waits na albu hraje v písních „It Rains on Me“ a „Do You Know What I Idi Amin“. V té době také Waits už přemýšlel o svém dalším sólovém albu. Na nahrávání se opět dostavili stálí Waitsovi muzikanti Larry Taylor, Ralph Carney, Greg Cohen, Stephen Hodges, Joe Gore a Marc Ribot, které doplnil Smokey Hormel.

2000–2006.

Po ukončení nahrávání alba "Wicked Grin" Waits opět odcestoval do Německa, aby zde spolupracoval s Robertem Wilsonem. Ten mu nabídl, zda by udělal hudbu k jeho adaptaci hry "Vojcek". Vánoce 2000 a přibližně polovinu roku 2001 strávil doma s rodinou. Jako host si zahrál například na Hammondově koncertě, kde s ním odehrál tři skladby z alba "Wicked Grin". Necelý rok po premiéře "Vojceka" se Waits rozhodl, že hudbu nahraje a vydá na svém dalším albu. Rovněž chtěl nahrát i hudbu, kterou složil ke hře "Alice". "Vojcek" nakonec vyšel pod názvem "Blood Money". Alba "Blood Money" a "Alice" nakonec vyšla ve stejný den v květnu 2002. Stejně tak to dříve udělal i Bruce Springsteen s alby "Human Touch" a "Lucky Town". Alba se nahrávala prakticky souběžně a na jejich nahrávání se mimo stálic (Taylor, Gore, Phelps, Borger, Musselwhite) podíleli ještě basisté Matt Brubeck, Matthew Sperry a Eric Perney, hráč na dechové nástroje Colin Stetson, Ara Anderson (lesní rohy), Tim Allen (housle), Dawn Harms (stroh viola), Myles Boisen (banjo), Carla Kihlstedt (housle) a Dan Plonsey (klarinet). K nim přibyli ještě dva hudebníci z původní verze představení z Kodaně, Bent Clausen a Bebe Risenfors. Dále se v pár skladbách objevil Stewart Copeland a mladý Casey Waits. Nahrávání probíhalo ve studiu In the Picket ve Forestville. V době, kdy pracoval na albech "Alice" a "Blood Money", vyšla kompilace "Used Songs 1973–1980" mapující jeho tvorbu z doby,

Po roce 2008.

V roce 2008 vydala herečka a zpěvačka Scarlett Johansson album s názvem "Anywhere I Lay My Head". Mimo jedné vlastní obsahuje skladby od Waitse. Od června do srpna 2008 absolvoval další turné, přičemž se poprvé a naposledy dvakrát zastavil i v Česku, aby v Praze odehrál dva koncerty v Kongresovém centru. Na turné hráli mimo Caseyho Waitse zcela noví hudebníci. Vincent Henry, Omar Torrez, Patrick Warren, Seth Ford-Young a další člen jeho rodiny, Sullivan Waits. Záznam z tohoto turné později vyšel na albu "Glitter and Doom Live". V roce 2009 se podílel na písni „Spacious Thoughts“ z alba "The Spirit of Apollo" hiphopové skupiny N.A.S.A. Ve stejném roce si zahrál ve filmu "Imaginárium dr. Parnasse". V roce 2010 hrál roli inženýra ve filmu "Kniha přežití".  V roce 2011 vydal svou první knihu básní s názvem "Seeds on Hard Ground". Koncem roku 2010 bylo oznámeno, že bude Tom Waits uveden v březnu téhož roku do Rock and Roll Hall of Fame. Ceremoniál

Thomas Alan Waits (* 7. prosince 1949 Pomona, Kalifornie, USA) je americký písničkář, šansoniér, autor písní a herec. O jeho hlase americký kritik Daniel Durchholz napsal: Na charakteristickém hlase a hudbě, která kombinuje šanson, blues, jazz a experimentální prvky, které někdy hraničící skoro až s industriální hudbou, si Waits vybudoval pověst výrazné hudební osobnosti.

汤玛斯·阿兰·“汤姆”·威茨(英语:Thomas Alan "Tom" Waits,1949年-12月7日),美国音乐人、演员。威茨嗓音独特,评论家Daniel Durchholz说他的声音“像浸入一桶波本威士忌,熏制几个月,然后再拿出来”(it was soaked in a vat of bourbon, left hanging in the smokehouse for a few months, and then taken outside and run over with a car.)。他独特的低音以及对前摇滚音乐元素的吸收构成了他的风格。威茨还参演了一些电影,包括吉姆·贾木许的《不法之徒》。他为《从心出发》创作的配乐获得了奥斯卡金像奖提名。


Život.

Mládí.

Narodil se jako nejmladší z pěti děti v ukrajinské rolnické rodině 8. června 1920 ve vesnici Obražijevka v Černigovské guernii v Ukrajinské SSR(dnes Sumská oblast. Později studoval na středním chemicko-technologickém učilišti. Navštěvoval aeroklub ve městě Šostka.

Velká vlastenecká válka.

V roce 1940 nastoupil do Rudé armády. V roce 1941 absolvoval "Čugujevské letecké učiliště" a později zde sloužil jako letecký instruktor. Po vpádu nacistických vojsk byla letecká škola evakuována do Střední Asie. Zde létal na cvičných strojích U-2 a I-16.  Na frontu se mu podařilo dostat až po několika žádostech. V listopadu 1942 byl nakonec přidělen k 240. IAP v hodnosti "staršij seržant" a 26. března 1943 se poprvé zúčastnil v rámci Voroněžského frontu vzdušných bojů s nepřítelem nad kurským obloukem. Při tomto letu však po jeho stroji La-5 střílela vlastní protiletadlová obrana a tak se mu podařilo s problémy vrátit na základnu (podle jiných zdrojů jej napadl německý Messerschmitt Bf 110).  6., 7. a 8. července sestřelil po jednom nepřátelském Ju-87. Kožedub byl brzy povýšen do hodnosti "mladšij lejtěnant", 9. července v jednom dni sestřelil dva stroje Messerschmitt Bf 109G a 16. července měl na svém kontě již 8 vítězství. V srpnu 1943 byl pověřen velením letky. Během tohoto měsíce v leteckých soubojích zničil tři Bf 109G, jeden Ju 87 a 22. srpna nad Charkovem jeden Focke-Wulf Fw 190. V sérii úspěchů pokračoval 9. září, kdy mu za oběť padl jeden Bf 109G a 30. září další Ju 87. Velkých úspěchů dosáhl během bojů v oblasti Dněpru v polovině října 1943, kdy sestřelil v průběhu jedenácti dní 10 nepřátelských strojů. Za celý měsíc říjen 1943 si připsal celkem 16 potvrzených sestřelů, včetně dvou bombardérů Heinkel He 111. Koncem roku byl povýšen do hodnosti "staršij lejtěnant" a stal se velitelem 3. eskadrily. Pluk měl základnu na letišti Kirovabad a bojoval nad 2. ukrajinským frontem.  Během prvního měsíce roku 1944 zvítězil Kožedub nad Bf 109G (16. ledna) a 30. ledna v jednom dni setřelil další Bf 109G a jeden Ju 87. 4. února 1944 mu byla udělena první hvězda Hrdiny Sovětského svazu. Na frontě v té době odlétal 146 misí a měl na kontě 31 potvrzených sestřelených nepřátelských letadel. Kožedubovým 32. a 33. sestřelem se staly 14. a 21. března střemhlavé bombardéry Ju 87. 11. dubna ve vzdušném boji porazil jeden Bf 109G, 19. dubna u Vulturulu He 111, 28. dubna severně od města Jassy Ju 87 a 29. dubna dva bitevníky Henschel Hs 129.  Od 2. května 1944 bojoval Ivan Kožedub na stroji La-5FN (s číslem 14), vyrobeným za peníze, které státu poskytl kolchozník z Stalingradské oblasti Vasilij V. Koněv. Již druhý den na tomto stroji sestřelil Ju 87 a 31. května u Skuljanu Fw 190. Svého 41. vítězství dosáhl Ivan Kožedub 1. června nad Ju 87, druhý den sestřelil Hs 129 a 3. června v jednom dni po třech Fw 190. Poslední sestřel u jednotky 240. IAP dosáhl 7. června. Jeho 46. obětí se v tento den stal stíhací letoun Bf 109G. Koncem června odevzdal svůj La-5FN č. 14 spolubojovníkovi K. A. Jevstignějevovi, který byl dvojnásobným Hrdinou SSSR, a následně byl přeložen k cvičnému pluku. Ale už v srpnu se stal zástupcem velitele 176. GIAP v hodnosti "kapitan". Bojoval pak v rámci 3. pobaltského frontu. Prvních dvou potvrzených sestřelů u nové jednotky dosáhl 22. září (dva Fw 190) a 25. září sestřelil další „stodevadesátku“. Koncem léta 1944 byl pluk vyzbrojován novými stíhacími letouny Lavočkin La-7 a byl přemístěn k 1. běloruskému frontu. Následovalo další povýšení do hodnosti "major". Kožedub získal stroj s číslem 27, na kterém létal až do konce války. Už 19. srpna roku 1944 mu byl za 256 misí a 48 sestřelů udělen 2. titul hrdiny SSSR.  Sérii vítězství na novém letounu La-7 zahájil 16. ledna 49. sestřelem stroje Fw 190.  Při jednom z následujících bojových letů byl jeho stroj nad nepřátelským územím zasažen palbou, přičemž začala hořet palivová nádrž v křídle. V této situaci se rozhodl pro taran. Namířil svůj stroj k nejbližšímu nepřátelskému postavení, které zpozoroval a začal prudce klesat. Proud vzduchu však v té chvíli uhasil hořící křídlo. Okamžitě proto vyrovnal prudké piké a nakonec se se štěstím vrátil na základnu.  Další úspěchy se dostavily během bojů v Polsku a Německu. 10. února ve vzduchu zlikvidoval svůj 50. nepřátelský letoun, Fw 190D. 12. února 1945 při běžném hlídkovém letu nad frontou společně se svým „číslem“ V. А. Gromankovským zpozoroval 13 nepřátelských letounů Fw-190. V následném boji bylo pět z nich sestřeleno, z toho tři sestřelil západně od Letschinu Kožedub. 19. února nad Odrou sestřelil německý proudový Messerschmitt Me 262 I./KG(J)54. V měsíci březnu porazil celkem šest Fw 190. Poslední dva sestřely (Fw 190) zaznamenal nad Berlínem 16. dubna 1945.  Dodnes zůstává velmi kontroverzním tématem sestřel dvou amerických letounů P-51 Mustang v březnu 1945, kterými byl napaden, když se sestava sovětských strojů přiblížila k jednomu z amerických bombardovacích svazů. Sovětské La-7 byly totiž podobné německým Fw 190. V zapeklité situaci Kožedub nehodlal riskovat vlastní život a oba dotírající Mustangy sestřelil. Sestřely mu nebyly uznány ani zapsány do oficiálních záznamů.  Setkání s Kožedubem a jeho pestře pomalovanou lavočkou číslo 27 se stalo osudným i pro americké piloty dvou P-51 Mustang. Ti jej 22. dubna 1945 nad Německem napadli, když se přiblížil podle amerických „měřítek“ příliš blízko jednomu svazu létajících pevností. Bylo známo, že američtí letci nad Evropou nerozeznávali německá a spojenecká letadla, většinou pálili po všem, co nemělo americké výsostné znaky. S tím se setkali i čeští piloti na lavočkách během Slovenského národního povstání, kdy je několikrát Američané nad Slovenskem napadli. Během dvou minut se jeden Mustang rozprskl na kousky, z toho druhého pilot stačil vyskočit na padáku.  Druhou světovou válku Kožedub ukončil s více než 320 bojovými misemi a se svými 62 samostatnými sestřely ve 120 střetnutích se stal největším leteckým esem sovětských vzdušných sil, jakož i spojeneckých sil ve 2. světové válce. Třetí hvězdu hrdiny SSSR Kožedub dostal 18. srpna 1945, až po skončení bojů v Evropě. Celkově byl pokládán za skvělého letce, své úspěchy dosahoval podobně jako Hans-Joachim Marseille či George Beurling díky velké přesnosti střelby, často dokonce z velkých úhlů.

Poválečné období.

I po válce sloužil v sovětském letectvu. Prošel výcvikem na proudových strojích MiG-15. V roce 1949 absolvoval Akademii vzdušných sil, v roce 1956 "Akademii generálního štábu SSSR". Během války v Koreji velel 324. IAD. Jemu však bojové lety nebyly povoleny. Během války letci jeho divize zlikvidovali údajně až 239 nepřátelských strojů.  V letech 1964 až 1971 byl prvním zástupcem velitele letectva Moskevského vojenského okruhu. Od roku 1971 sloužil ve velení vzdušných sil. V roce 1978 byl převelen do komise generálních inspektorů ministerstva obrany SSSR. V roce 1985 Ivan Kožedub dosáhl hodnost maršála letectva. Byl členem prezídia "DOSAAF" a nejvyššího sovětu SSSR.

Ivan Nikitovič Kožedub (, ; 8. června 1920, Obražijevka – 8. srpna 1991) byl sovětský pilot a spojenecké letecké eso druhé světové války s 62 samostatnými sestřely. Byl trojnásobným Hrdinou Sovětského svazu a od roku 1985 byl maršálem letectva. Z dalších vyznamenání obdržel Leninův řád, Řád rudého praporu (7×), Řád Alexandra Něvského, Řád Vlastenecké války 1. stupně, Řád rudé hvězdy (2×).

空军主帅伊万·尼基托维奇·阔日杜布(,1920年-6月8日-1991年-8月8日),是苏联苏德战争中诞生的一位传奇的王牌飞行员,他在战争爆发的第三年才奔赴战场,至战争结束时已打下德国飞机62架,位居苏军空战王牌飞行员首位,也是同盟国空军王牌飞行员首位,同时他还是苏军中唯一曾击落德国喷气式战斗机的飞行员。阔日杜布是连获3枚“苏联英雄”金质奖章仅有两名飞行员中的一个(另一位是波克雷什金)。


Život a dílo.

Narodila se 1748 v Montauban na jihovýchodě Francie do maloburžoazní rodiny. Její otec byl řezník, matka pradlena. Poměrně mladá se v roce 1765 provdala, ale po smrti manžela se odstěhovala do Paříže i se svými synem Pierrem. Přijala nové jméno, a to Olympe de Gouges.  Začala psát eseje, manifesty a sociálně angažované hry. V roce 1774 napsala "Otroctví černých" ("L'Esclavage des Negres"), hru namířenou proti otroctví a požadující osvobození otroků ve francouzských koloniích. Protože ale byla hra napsána ženou a měla velmi kontroverzní námět, nebyla publikována či hrána až do roku 1789, kdy začala Velká francouzská revoluce. Olympe také psala na genderová témata jako právo na rozvod či právo na sexuální vztahy mimo manželství. Požadovala také plná práva pro děti narozené z neformálních vztahů. Jako mladá vdova s dítětem, která se navíc již nikdy znovu neprovdala, pocítila tlak utvářející se měšťácké morálky. Dvojí morálka pro ženy a muže a nesvobodné manželství jsou pro de Gouges velká témata, k nimž se mnohokrát vrací.  Jakožto zapálená obhájkyně lidských práv přivítala vypuknutí revoluce s nadějí, již ale brzo vystřídalo rozčarování už ze samotného hesla revoluce, kde mezilidská solidarita byla vyjádřena pouze slovem "fraternité" (bratrství), a nikoliv už "sororité" (sesterství). Výdobytky revoluce tak zůstaly vyhrazeny jen mužům.  V roce 1791 se stala členkou Cercle Social, společenství, které mělo za cíl prosadit rovnost žen a mužů v politice a legislativě. Společenství se scházelo v domě další obhájkyně ženských práv, Sophie de Condorcet.  V témže roce de Gouges napsala své nejslavnější dílo, "Deklarace práv ženy a občanky" ("Déclaration des droits de la Femme et de la Citoyenne"), které bylo reakcí na „obecnou“, ve skutečnosti však mužskou, "Deklaraci práv muže/člověka a občana" (francouzské slovo homme označuje jak muže, tak člověka) a zdůrazňovala genderovou rovnost. Kromě požadavku na rovnost před zákonem požaduje i rovnost ve sdílení požitků i odpovědností v rodině a domácnosti. Také například kritizuje do té doby jediné legitimní způsoby, jak žena ve společnosti může dosáhnout úspěchu: krásu a poslušnost. Dalším dílem je "Společenská smlouva" ("Contrat Social"). Název parafrázuje známé dílo J.J. Rousseaua, obsah je jiný: obhajoba manželství založeného na rovnosti muže a ženy.  Ačkoliv tedy de Gouges sympatizovala s revolucí, byla i její kritičkou. Postavila se také proti popravě krále Ludvík XVI., jednak proto, že odmítala trest smrti, a jednak proto, že zabít již svrženého krále vnímala jako zbytečné, ale i nebezpečné – obávala se, že to přivodí nástupnickou regentskou vládu v exilu.  Vykonání popravy krále pro ni znamenalo další zklamání, a tak začala být ve svých kritikách stále ostřejší, což se jí stalo osudným. V roce 1793 byla na základě svého posledního díla "Tři urny, neboli blaho vlasti, od vzduchoplavce" ("Les trois urnes, ou le salut de la Patrie, par un voyageur aérien") zatčena a popravena pod gilotinou. Patří tak mezi politické oběti revolučního dění ve Francii, avšak jednu z mála, kdo poukazovali na nerovnosti mužů a žen. V březnu 2004 po ní bylo pojmenováno jedno pařížské náměstí ve 3. obvodu – Place Olympe-de-Gouges.

Olympe de Gouges (rozená Marie Gouze, 7. května 1748 Montabaun– 3. listopadu 1793 Paříž) byla francouzská dramatička a spisovatelka s feministickým a demokratickým smýšlením. Požadovala pro ženy stejná práva, jaká si během Velké francouzská revoluce chtěli vydobýt muži. Ve své "Deklaraci práv ženy a občanky" (1791) kritizovala nadvládu mužů a nerovnost pohlaví. Zemřela sťata gilotinou poté, co odsoudila „zářijové masakry“ z roku 1792.

奥兰普·德古热(法语:,1748年-5月7日-1793年-11月3日),原名玛丽·古兹(),法国女权主义者、剧作家、政治活动家,其有关女权主义和废奴主义的作品拥有大量受众。


Etymologie.

Nejranější dochovaný záznam o Kappadokii se datuje do 6. století př. n. l. do doby panování achaimenovských velkokrálů Dareia I. a Xerxa I., kdy byla tato země zmiňována jako jedna ze satrapií (provincií) perské říše. V seznamu perských satrapií je použito staroperského pojmu Katpatuka, nicméně toto slovo zřejmě není perského, nýbrž snad elamského či akkadského původu. Hérodotos podotýká, že Peršané nazývali obyvatele tohoto území Kappadoky, zatímco Řekové používali k jejich označení termínu „Syřané“ případně „Bílí Syřané“ ("Leucosyri"). Za pozdních Achaimenovců bylo území rozděleno do dvou satrapií, přičemž jedna zahrnovala centrální, vnitrozemskou část, pro niž řečtí zeměpisci nadále používali pojmu Kappadokie, zatímco severní, přímořská oblast byla pojmenována Pontus. K této správní reorganizaci zřejmě muselo dojít již v době před Xenofóntem. Po zhroucení perské nadvlády existence dvou provincií přetrvala, čímž se toto rozdělení stalo definitivním. Jméno Kappadokie se od tohoto okamžiku používalo pouze pro vnitrozemní oblast (někdy také nazývanou „Velká Kappadokie“), o níž pojednává tento článek. Strabón, za jehož života (na konci 1. století př. n. l.) existovalo království Kappadokie stále ještě jako formálně nezávislý, klientský stát Říma, považoval pouze dvě sídla v Kappadokii za hodna označení město: prvním byla "Kaisareia" (původně známá jako "Mazaka", dnešní Kayseri) a druhým "Tyana", přičemž obě se rozkládala na úpatí Tauru.

Historie.

Nejstarší stopy lidského osídlení pocházejí z doby kolem roku 6500 př. n. l. V pozdní době bronzové byla Kappadokie centrem chetitské moci s hlavním městem Chattušaš. Po rozpadu chetitské říše ovládala Kappadokii místní aristokracie, obývající pevné hrady a udržující místní rolníky v tuhém poddanství, což je učinilo náchylným k přijetí cizí nadvlády – nejprve fryžské, pak lýdské a na konci 7. století př. n. l. médské. Médy si v 6. století př. n. l. podmanili Peršané vedení Kýrem II. Velikým. Třebaže v rámci správního systému perské říše, ustaveného Dareiem I., představovala Kappadokie jednu z perských satrapií, země byla ještě po velmi dlouhou dobu spravována lokálními vládci. Žádný z nich ovšem nikdy nezískal převahu nad ostatními a všichni byli více či méně poplatní perským velkokrálům. Nezávislost získala Kappadokie za Ariaratha I., který byl místním perským satrapou a současníkem Alexandra Velikého, jehož tažení proti perské říši Ariarathes využil k nastolení vlastní vlády v zemi.  Makedonský král se během své výpravy na východ spokojil pouze s formálním uznáním své suverenity, učiněným Ariarathem ještě před Alexandrovým odchodem z Malé Asie. Vláda dynastie Ariarathovců v Kappadokii byla jen dočasně přerušena krátce po Alexandrově smrti, kdy bylo území království v rámci rozdělení Alexandrovy říše přiřknuto Eumenovi z Kardie. V roce 322 př. n. l. správce království Perdikkás Ariaratha porazil, načež ho nechal popravit. Nicméně Ariarathovu stejnojmennému synovi se spolu s několika věrnými druhy podařilo uprchnout do Arménie. Po Eumenovi se vlády v Kappadokii domohl makedonský vojevůdce Antigonos Jednooký. Podle Diodóra se ještě za jeho života vrátil do Kappadokie Ariarathes II., který zvítězil nad místním Antigonovým generálem a obnovil vládu Ariarathovců, jež měla přetrvat po dobu dalších dvou staletí. V téže době se severní části Kappadokie zmocnil Mithridatés I., který si zde vytvořil vlastní doménu, pozdější království Pontus. Není zcela jasné do čí sféry vlivu patřila Kappadokie po bitvě u Ipsu v roce 301 př. n. l., v níž Antigonos padl. Antičtí autoři se v této otázce příliš neshodují. Podle Diodóra obdržel celé území Malé Asie až k Tauru Lýsimachos, avšak Appiános tvrdí, že Kappadokie připadla Seleukovi I. Nejpozději po bitvě u Kúrúpedia v roce 281 př. n. l. si Seleukos mohl nárokovat vládu nad celou Malou Asií, a tudíž i Kappadokii, pro sebe. Úplné kontroly nad zemí však Seleukovci nikdy nedosáhli. Zřejmě někdy kolem roku 260 př. n. l. si Ariarathovci dokázali vymoci trvalou nezávislost na seleukovské říši. Přesto nadále zůstávali věrnými spojenci Seleukovců.  Za Ariaratha IV. se Kappadokie poprvé ocitla v zorném úhlu římské republiky jako její nepřítel, což se ale změnilo krátce po roce 190 př. n. l. Ničivá porážka v bitvě u Magnésie, kterou v daném roce utrpěl seleukovský král Antiochos III. Veliký v boji proti Římanům, totiž naprosto změnila dosavadní mocenské uspořádání v Malé Asii. Celé oblasti od tohoto okamžiku dominoval římský spojenec – Pergamon. Ariarathovcům proto nezbylo než vstoupit do aliance s pergamskými vládci, a tím fakticky i s Římany. Kappadočtí králové posléze spojili osud své země s Římany a společně s nimi vystupovali proti Seleukovcům. Ariarathes V. vedl spolu s římským prokonzulem Publiem Liciniem Crassem Mucianem tažení proti Aristoníkovi, uchazeči o pergamský královský trůn. Jejich spojené vojsko bylo ale v roce 130 př. n. l. poraženo. Vnitřní nestabilita, která následovala po jeho smrti, umožnila rostoucí vměšování sousedního Pontu. Prohlubující se konflikt mezi Kappadokií a pontskými králi dosáhl svého vrcholu po vymření dynastie Ariarathovců za vlády Mithridata VI. Pontského.  V roce 95 př. n. l. si Kappadokové s podporou Římanů zvolili králem místního šlechtice jménem Ariobarzánés. Ten vedl s Mithridatem po celá desetiletí dlouhé a namáhavé boje, v nichž mu byli oporou jeho římští spojenci. Definitivně si Ariobarzánés zajistil vládu teprve v roce 63 př. n. l. poté, co Římané konečně zvítězili nad Mithridatem a jeho arménským spojencem Tigranem. V průběhu římských občanských válek podporovala Kappadokie nejprve Pompeia, a po jeho porážce Caesara. V roce 36 př. n. l. skončilo panování dynastie Ariobarzanovců. Novým králem určil Marcus Antonius Archeláa, který po bitvě u Actia přešel na stranu Octaviana. Archeláos navrátil Kappadokii její někdejší stabilitu a blahobyt, rozvrácené předchozími válkami, přičemž Kappadokie nadále setrvávala v postavení formálně nezávislého státu vůči Římanům až do Archeláovy smrti v roce 17 n. l. Teprve v tomto roce přeměnil císař Tiberius Kappadokii v římskou provincii. Římská nadvláda přispěla k dokončení procesu helenizace, který zde probíhal (podobně jako v dalších oblastech Přední Asie) již od příchodu Makedonců na konci 4. století př. n. l. Především ve městech docházelo k pozvolnému a dobrovolnému pořečtění obyvatelstva a k přijímání řecké kultury. Naproti tomu na venkově se původní jazyk Kappadoků udržel až do doby raného středověku.  Po rozpadu římské říše se provincie stala součástí byzantské říše, jíž obdařila mnoha pozoruhodnými jedinci. Zmínit lze třeba konstantinopolského patriarchu v letech 517 až 520, Jana z Kappadokie. V 5. století podnikali do Kappadokie ničivé nájezdy Isaurové. V 9. a 10. století se do Kappadokie přesunul veliký počet Arménů, což popsal jistý arabský kronikář žijící v oné době: „Městu Sebasteia (dnešní Sivas) v Kappadokii dominovali Arméni, kteří se díky svému velkému počtu a udatnosti stali významným elementem působícím v císařské armádě. Tito Arméni se uplatňovali jako strážci pohraničních pevností, dobytých na Arabech. Vynikali jako zkušení pěšáci císařského vojska a s nezměrnou odvahou bojovali po boku Římanů (myšleno Byzantinců) proti jejich nepřátelům.“ Většina Kappadoků byla asimilována Turky, kteří se zmocnili této země po porážce byzantského vojska Seldžuky v bitvě u Mantzikertu v roce 1071. Přesto se zde zachovaly ostrůvky křesťanského řeckého obyvatelstva, které byly ale vystaveny silnému vlivu okolních Turků. Až výměna obyvatelstva mezi Řeckem a Tureckem v letech 1922 až 1924 znamenala ukončení přítomnosti křesťanů v této oblasti. Dialektem místních Řeků, známým jako kappadocká řečtina nebo kappadočtina, mluví v dnešním Řecku už pouze hrstka potomků někdejšího křesťanského obyvatelstva Kappadokie.

Kultura a náboženství.

Mezi jedno z nejznámějších a nejvyhledávanějších míst Kappadokie patří město Göreme. Místní krajina je tvořena sopečnými usazeninami, pocházejícími z vulkánů blízkých hor Erciyes Dagi a Hasan Dagi. Láva, vyvržená před téměř 2000 lety, zvětrává kvůli zdejšímu malému množství srážek jen velmi pomalu. Tvrdší nerosty procesu zvětrávání takřka vůbec nepodléhají, což způsobilo vznik charakteristických „komínů“. Jelikož Kappadokie leží na jedné z nejznámějších invazních tras, byli místní obyvatelé často přepadáváni různými cizími agresory, dobyvateli a nájezdníky. Obyvatelé nynějšího města Göreme, ležícího v srdci Kappadokie, záhy poznali, že do této měkké lávové vyvřeliny lze velmi snadno vytesat celé domy, kostely, a dokonce kláštery. V lávové hornině si proto na svoji ochranu vyhloubili podzemní města, v nichž později hledali úkryt rovněž raní křesťané a která jsou tu dodnes k vidění.  V dobách raného křesťanství představovalo město Kaiseraia důležité biskupské sídlo. V církevních dějinách představují jednu z klíčových větví raněkřesťanské filosofie kappadočtí Otcové, kteří z této oblasti pocházeli a převážně zde také ve 4. století žili a působili. Kappadokie byla jedním z klíčových center křesťanství až do vpádu Seldžuků. Dosud zde bylo objeveno více než 3000 kostelů, což je důkazem slavné křesťanské minulosti tohoto místa. Teprve na počátku 20. století byly poslední zbytky křesťanského obyvatelstva nuceny tento region opustit v rámci výměny obyvatelstva mezi Tureckem a Řeckem. V současnosti je "Göremské Open Air Museum" známým turistickým střediskem v centrálním Turecku a patří k nejnavštěvovanějším lokalitám mnišských komunit na světě (podobně jako kláštery na hoře Athos v Řecku). Zdejší komplex zahrnuje více než třicet ve skalách vykopaných klášterů a kostelů s mnoha nádhernými freskami. V roce 1995 byl region kolem města Göreme prohlášen za součást světového kulturního a přírodního dědictví pod ochranou UNESCA.

Kappadokie (počeštěně Kapadocie, adj. "kapadocký"; z perského slova "Katpatuka", což znamená „země krásných koní“; řecky: Καππαδοκία, "Kappadokía"; turecky "Kapadokya") byl ve starověku název rozlehlého území, ležícího ve vnitrozemí Malé Asie v dnešním Turecku. V dobách Hérodota obývali Kappadokové oblast táhnoucí se od pohoří Taurus směrem na sever až k "Pontu Euxinu" (Černé moře). Později se název Kappadokie vztahoval pouze na teritorium ohraničené na východě řekou Eufratem, na severu sousedící s pontským královstvím, na západě s Frýgií a na jihu oddělené pohořím Taurus od Kilíkie. Přesně určit rozlohu Kappadokie je však velmi obtížné. Strabón, jediný antický zeměpisec, který tuto zemi podrobně popsal, ohledně její rozlohy značně přeháněl, takže neexistují žádné relevantní prameny detailně objasňující tuto otázku.

卡帕多细亚(; also "Capadocia";, "Kappadokía",辞源: ),又称为卡帕达奇亚,亚洲历史上的一个地区名,大致位于历史上安纳托利亚地区中部,现今土耳其内夫谢希尔、开塞利、阿克萨赖、尼代。在古希腊历史学家希罗多德的时代,卡帕多细亚包括了从托罗斯山脉至黑海之间的广大地域。


玛利亚·傅天娜·克瓦尔斯卡

Život.

Narodila se 25. srpna 1905 ve vsi Głogowiec nedaleko polského města Łódz. O dva dny později přijala při křtu jméno Helena. Byla třetí z desíti dětí. Její rodiče Stanislav a Mariana byli velice chudí. Její otec pracoval jako tesař. Faustyna tuto chudobu na hranici nouze později popisuje ve svých vzpomínkách. Do školy chodila necelé tři roky. Často se jako dítě ve škole kvůli chudobě stávala terčem zlých urážek. Někdy neměla co na sebe, proto nemohla ani pravidelně navštěvovat nedělní bohoslužby. To jí však nepřekáželo v osobních modlitbách i společných pobožnostech v domácím prostředí. Již jako osmileté dítě uslyšela osobní Boží pozvání pro řeholní život, které se jí vrylo hluboko do srdce. Toto rozhodnutí pověděla rodičům, ale oni byli zásadně proti. Faustýna se snažila Boží pozvání přehlušit, avšak Ježíš jí důrazněji prokázal zvláštní povolání. Ve svých životopisných vzpomínkách popisuje, jak spatřila trpícího Spasitele, když byla na tanečním parketu a snažila se tak nevnímat Ježíšova slova:" „Jak dlouho tě mám snášet a jak dlouho mě budeš klamat?“" (Dn. 9) Od té chvíle se chtěla zasvětit pouze Ježíšovi.  Zamířila do Varšavy a snažně se pokoušela najít kláštery, které by ji přijaly, ale bez výsledku. Nakonec byla přijata 1. srpna roku 1925 jako postulantka do klauzury kláštera Kongregace sester Matky Božího Milosrdenství ve Varšavě v Žytné ulici. Ve svém deníčku zachytila své pocity: "„Připadalo mi, že jsem vstoupila do ráje. Ze srdce mi neustávala tryskat děkovná modlitba.“ "(Dn. 17). Později ji poslaly sestry do Krakova, kde 30. dubna 1926 složila první a po pěti letech věčné řeholní sliby čistoty, chudoby a poslušnosti. V kongregaci přijala jméno Marie Faustyna. Pohybovala se v několika kongregačních domech, nejdéle v Krakově, Płocku a ve Vilně a tam pracovala v kuchyni, na zahradě nebo jako vrátná. Své povinnosti a řeholní pravidla plnila s velkou odevzdaností a věrností. Z jejího osobitého charakteru vyčnívala přirozená, soustředěná a mlčenlivá povaha s přáním nezištné lásky.  Celý život sestra Faustyna usilovala o dokonalejší sjednocení s Bohem a s velikou obětavostí spolupracovala s Ježíšem na díle záchrany duší. "„Můj Ježíši, Ty víš, že jsem od raného mládí toužila stát se velikou svatou, to znamená toužila jsem Tě milovat tak velikou láskou, jak Tě dosud ještě žádná duše nemilovala“" (Dn. 1372).  Vysilující povinnosti a přísné posty oslabily její tělesný organismus a zanedlouho onemocněla tuberkulózou. Sestra Faustyna dala svůj život v oběť za hříšníky, a proto také pro záchranu duší zakoušela různá utrpení. 1. května 1933 složila věčné sliby. Pater Josef Orchowski vydává o ní toto svědectví: "„Kristus udělil sestře Faustyně mnoho milostí a také mystických zážitků. Vyvolil si ji, aby jejím prostřednictvím předal světu poselství o Božím Milosrdenství. "»Ve Starém zákoně jsem posílal ke svému lidu proroky s hromobitím. Dnes posílám tebe k celému lidstvu se svým milosrdenstvím. Nechci nemocné lidstvo trestat, ale chci je vyléčit a přitisknout na své milosrdné srdce« “" "(D 588).  Duchovně zcela zralá, mysticky spojena s Bohem, avšak fyzicky úplně vyčerpaná, zemřela v pověsti svatosti 5. října roku 1938 ve věku 33 let. V kongregaci sloužila 13 let. 25. listopadu 1966 byly její ostatky přeneseny do klášterní kaple. V roce 1968 byla kaple z důvodu hrobu služebnice Boží zapsána na seznam sanktuárií arcidiecéze krakovské. Do beatifikace spočívaly ostatky sestry Faustyny v původní rakvi. Nyní jsou uloženy na oltáři v sarkofágu, pod slavným obrazem Milosrdného Ježíše s nápisem Ježíši Důvěřuji Ti, který byl namalován Adolfem Hylou. Relikviář byl odhalen v den beatifikace řeholnice 18. dubna 1993.

Poslání.

Poslání této prosté, ale statečné a pevně Bohu důvěřující sestry Faustyny spočívalo v těchto bodech:

Beatifikace.

V roce 1968 začal v Římě proces beatifíkace služebnice Boží sestry Faustyny Kowalské. Mezi blahoslavené ji zařadil Svatý otec Jan Pavel II. 18. dubna roku 1993 a po zakončení kanonizačního procesu ji na Svatopetrském náměstí v Římě v neděli Božího Milosrdenství 30. dubna 2000 svatořečil.

Obraz k Božímu Milosrdenství.

Dnes je již kult Božího Milosrdenství nejen symbolicky, ale nerozlučně spojen s obrazem Spasitele „Ježíši, důvěřuji Ti!“ Namaloval ho roku 1934 Evžen Kazimirowski ve Vilně podle pokynů sestry Faustyny. Představuje celou postavu Spasitele, který pozvedá svou pravici k požehnání a jeho levá ruka se dotýká hrudi, odkud vycházejí dva paprsky. Jejich význam vysvětlil sám Ježíš: "„Světlý paprsek znamená vodu, která ospravedlňuje duše, červený paprsek znamená krev, která je životem duší. Šťasten, kdo v nich bude žít, protože toho nezasáhne ruka spravedlivého Boha“" (D 299). U Ježíšových nohou je nápis: "Ježíši, důvěřuji Ti!" Když malíř dokončil svou práci a sestra Faustyna obraz spatřila, byla zklamaná a dala se do pláče. Ježíš nebyl tak krásný, jak ho vídala. Neobvyklá jsou zaslíbení, která sdělil Boží Syn sestře pro ty, kdo budou správně uctívat tento obraz: "„Slibuji, že duše, která uctívá tento obraz, nezahyne. Slibuji jí také vítězství nad nepřáteli Sestra Faustyna Kowalská již zde na zemi, zvláště pak v hodině smrti. Já sám ji budu bránit jako svou slávu“ "(D 48).

Korunka k Božímu Milosrdenství.

Neméně krásná jsou zaslíbení, která obdržela sestra Faustyna pro ty, kteří se budou modlit dnes všeobecně známou Korunku k Božímu Milosrdenství. "„Kdokoliv se ji bude modlit, pozná Boží Milosrdenství v hodině své smrti. Kněží je budou podávat hříšníkům jako poslední záchranu“ "(D 687). "„Lidstvo ke mně přibližuješ modlitbou té korunky“ (Dn. 929). „Duše, které se tuto korunku budou modlit, zahrne mé milosrdenství v životě, ale zvláště v hodině smrti“ (Dn. 754), řekl jindy Ježíš."

Svátek a hodina Božího Milosrdenství.

Jsou zde ještě dva prvky kultu Božího Milosrdenství. Prvním je svátek Božího Milosrdenství, o kterém Ježíš řekl sestře: "„V ten den jsou otevřeny poklady mého milosrdenství, vylévám moře milostí na duše, které se přiblíží k prameni mého milosrdenství“" (D 699). Svátek Božího Milosrdenství zavedl Jan Pavel II. před šesti lety pro celou Církev. Při svatořečení sestry Faustyny Svatý otec řekl: "„Na věky chci zpívat o Hospodinově milosrdenství (Ž 89,2). Také my, putující církev, připojujeme své hlasy k hlasu nejsvětější Panny Marie, Matky Milosrdenství, a k hlasu této nové světice, která opěvuje v nebeském Jeruzalémě spolu se všemi Božími přáteli Boha a jeho milosrdenství. A ty, Faustyno, která jsi Božím darem pro naše časy, darem poslaným zemi a celé Církvi, vypros nám, abychom pochopili hloubku Božího Milosrdenství. Pomáhej nám, abychom je živě zakoušeli a podávali o něm svědectví uprostřed lidí.“"  Druhým je Hodina Božího Milosrdenství. Rok před svou smrtí obdržela sestra Kowalská od Spasitele zvláštní úkol: šířit úctu k hodině jeho smrti, modlitba se má konat o třetí hodině odpoledne." „V tu hodinu si vyprosíš všechno pro sebe a pro své drahé. Ta hodina se stala milostí pro celý svět – milosrdenství zvítězilo nad spravedlností.""

Svatá Maria Faustyna Kowalska (rozená Helena Kowalska; počeštěně Marie Faustyna Kowalská; 25. srpna 1905 Głogowiec, Polsko – 5. října 1938 Krakov) byla polská řeholnice a mystička, členka Kongregace sester Matky Božího Milosrdenství, která byla 30. dubna 2000 prohlášena za svatou. Dnes je na celém světě známá jako apoštolka Božího Milosrdenství a hloubku jejího duchovního života odkryvá vlastnoručně napsaný Deníček.

玛利亚·傅天娜·克瓦尔斯卡 (),常称圣女傅天娜(英语:Saint Faustina)(原名 Helena Kowalska,1905年8月25日～1938年10月5日)。波兰修女,因在波兰华沙仁慈之母女修会 (Sisters of Our Lady of Mercy) 的服侍,以及多次见证耶稣基督的显灵,并与其对话且记载在日记里,奉耶稣之命向世人宣扬救主慈悲敬礼(神圣慈悲敬礼),2000年被罗马天主教会宣圣。


Osobní život.

Shatner se narodil v Montrealu v Québecu v Kanadě do rodiny Josepha Shatnera, výrobce oblečení, a Anny Germaise. Všichni jeho prarodiče byli židovští emigranti ze střední a východní Evropy. Jeho dědeček Wolf Schattner zkrátil rodinné jméno na "Shatner". William Shatner chodil na základní školu Wellingdon Elementary School v Montrealu a v roce 1952 získal titul bakaláře obchodu na McGillově univerzitě. V roce 1993 byla budova studentské unie na této univerzitě přejmenována na "The Shatner Building". Rozhodli o tom sami studenti v referendu, ale vedení univerzity toto jméno nikdy oficiálně neuznalo.  V divadle začínal jako herec, který hrával většinou role ve hrách Williama Shakespeara. Mezi jeho první role patřilo i účinkování ve hře "Jindřich V." Těsně nato Shatner debutoval i na Broadwayi. Následovaly role v seriálu "Star Trek" a "T.J. Hooker", ale i mnohé menší filmové role. Do povědomí diváků se zapsal rolí kapitána Jamese T. Kirka, velitele lodi USS "Enterprise" ze seriálu "Star Trek" v letech 1966–1969. Tuto postavu si rovněž zahrál i v sedmi navazujících celovečerních filmech. Napsal rovněž řadu knih o svých zkušenostech s rolí Jamese T. Kirka a hraním ve Star Treku. V letech 1982 až 1986 ztvárnil postavu policejního seržanta T. J. Hookera ve stejnojmenném seriálu. Od té doby se živil jako muzikant, spisovatel, producent a režisér. V letech 2004–2008 hrál v seriálu "Kauzy z Bostonu" postavu právníka Dennyho Crana, za kterou získal cenu Emmy a Zlatý glóbus.  Jako režisér natočil filmy "" (1989) a "Návštěvník" (2002) a dokumenty "Mind Meld" (2001) a "The Captains" (2011).  Za svoji kariéru Shatner získal mnohá ocenění, včetně vlastních hvězd na Kanadském chodníku slávy v Torontu a Hollywoodském chodníku slávy.

William Shatner (* 22. března 1931 Montréal, Québec, Kanada) je kanadský herec a držitel cen Emmy, Saturn a Zlatého glóbu.

威廉·夏特纳(英语:William Shatner,1931年-3月22日)是一名犹太裔的加拿大籍演员。他所饰演的最知名的角色,是1966年到1969年的美国电视剧《星际旅行:初代》及其的七部衍生电影中,进取号星舰舰长詹姆斯·T·柯克的角色。


瑪麗亞·利奧波丁娜 (奥地利)

Dětství a dospívání.

Leopolda byla páté dítě z dvanácti dětí císaře Františka. Ze svých sourozenců nejvíce ctila a milovala svou starší sestru Marii Louisu (pozdější manželku Napoleona Bonaparta). Na rozdíl od většiny svých sourozenců byla Leopolda mimořádně nadané a inteligentní dítě. Zabývala se fyzikou, astronomií, botanikou, zoologií a řadou dalších věd. Měla rovněž hudební talent a výborně malovala a kreslila. Dětství Leopoldy bylo poměrně těžké. V císařské rodině vládla pevná disciplína, absolutní poslušnost a tvrdá výchova. Tato těžká doba byla navíc poznamenána také válečnými událostmi a v roce 1805 musela císařská rodina uprchnout před Napoleonem z Vídně. Většina rodiny uprchla do Uher, ale Leopolda se svou matkou se kupodivu vydaly na místa nejtěžších bojů na Moravu. V roce 1807 se rodina vrací do Vídně, téhož roku umírá Leopoldina matka. Již v lednu 1808 se ale císař potřetí oženil, jeho vyvolenou se stala arcivévodkyně Marie Ludovika Beatrix z Modeny. Se svou nevlastní dcerou Leopoldou vycházela velmi dobře a podporovala ji v jejích zálibách a rozvíjení vědeckých zájmů. Přišla ovšem další rána – Leopolda byla velmi otřesena z toho, že se její milovaná sestra Marie Louisa musí provdat za člověka, kterého dosud považovala za největšího nepřítele Habsburků, za císaře Napoleona Bonaparta (přesto když po pozdější Napoleonově porážce dorazil do Vídně Napoleonův malý syn František, ujala se ho nejvřeleji právě Leopolda, která ho chránila před zlomyslnostmi dvora a jeho zaměstnanců).

Nevěsta.

V roce 1816 se Leopolda dozvěděla, jaké dynastické plány s ní má její otec a všemocný státní kancléř kníže Metternich. Jako budoucí ženich jí byl vybrán portugalský korunní princ Dom Pedro, který poté, co jej s celou královskou rodinnou a dvorem vyhnal Napoleon z vlasti, žil nyní v daleké Brazílii. Leopolda nijak neprotestovala a začala se na svou budoucí úlohu pečlivě připravovat – učila se portugalsky a studovala mapy a cestopisy popisující její budoucí vzdálenou vlast. O ruku byla oficiálně požádána 18. února 1817 (Don Pedro byl ovšem ve Vídni nepřítomen a zastoupen markýzem Marialvou). Nevěsta obdržela portrét svého budoucího manžela a údajně jím byla nadšena. Svatba proběhla 13. května 1817 v augustiniánském kostele ve Vídni a ženicha tentokrát zastupoval Leopoldin strýc arcivévoda Karel. Na cestu do Brazílie se Leopolda vydala 2. června 1817 i se svým početným doprovodem a v srpnu se v přístavu Livorno nalodili a opustili Evropu. Do Brazílie dorazili po těžké a strastiplné cestě 5. listopadu 1817.

Manželství.

Leopolda a Pedro si byli hned při prvním osobním setkání velmi sympatičtí a příznivý dojem udělala nevěsta i na ostatní členy portugalské královské rodiny. Uvítání novomanželského páru v Rio de Janeiro bylo velkolepé. Mírné zklamání ovšem zažila Leopolda již nedlouho po příjezdu, když se s manželem nastěhovala do zámku Boa Vista. Toto sídlo bylo velmi skromné a poskytovalo jen málo pohodlí. Životní podmínky portugalské korunní princezny tak nebyly o moc lepší, než u ženy běžného koloniálního pána. I přes tyto drobné problémy vypadalo manželství jinak spokojeně. Leopolda byla do svého muže zamilovaná a on jí rovněž projevoval svou náklonnost. Ale již po prvním měsíci se začala situace prudce horšit. Tehdy překvapil nic netušící novomanželku Pedrův epileptický záchvat. O tom, že princ trpí touto chorobou, do té chvíle Leopolda nic netušila. Postupem času Leopolda přišla i na to, že její manžel nemá zrovna jednoduchou povahu – byl náladový, nedůvěřivý, často měl záchvaty zuřivosti a pak se choval ke svému okolí velmi bezohledně. Své ženě byl také často nevěrný. Navíc dvorní dámy a komorné, které přijely s Leopoldou z Vídně, se musely vrátit do Evropy a byly nahrazeny Portugalkami, což princezna těžce nesla, velmi rozladěná byla také z toho, že portugalská dvorská společnost byla nevzdělaná a hrubá. Leopolda propadala těžkomyslnosti. Trochu radosti jí přineslo v roce 1819 narození dcery, která dostala jméno Maria da Glória. V následujících letech Leopolda porodila další tři dcery a dva syny.

Císařovna.

Právě na popud své manželky Leopoldy přijal Pedro nabídku postavit se do čela brazilského hnutí za nezávislost, které vyvrcholilo 12. října 1822 jeho korunovací na císaře brazilského. Leopolda korunována nebyla, ale jako manželka císaře používala titul císařovna. S vývojem situace byla spokojena. Dosáhla svých politických cílů, když se největší země Jižní Ameriky stala monarchií a trůn byl přisouzen jejím potomkům. Po počátečních sporech se svým otcem dosáhla Leopolda toho, že Brazílii jako suverénní stát uznali nejprve Habsburkové a následně i Portugalsko. Čím úspěšnější byla Leopolda v politice, tím tragičtěji se vyvíjel její osobní život. Její manžel, císař Pedro I. se vrhal do stále nových milostných dobrodružství a císařovna tím velmi trpěla. Situace došla tak daleko, že Leopolda nechala vystěhovat věci svého manžela ze společného domu. V několika následujících manželských hádkách ji Pedro opakovaně fyzicky napadl. Její psychický stav se začal zhoršovat. V prosinci 1826 prodělala Leopolda potrat a na jeho následky umocněné fyzickým i psychickým vyčerpáním v Rio de Janeiro 11. prosince 1826 zemřela, daleko od své vlasti, sama a opuštěná. Pohřbena byla v klášteře Ajuda. Dnes je její tělo pohřbeno v národním památníku poblíž Sao Paula.

Literatura.

Marie Leopolda Rakouská (22. ledna 1797 Vídeň – 11. prosince 1826 Rio de Janeiro) byla portugalská královna a brazilská císařovna.

奥地利的玛丽亚·利奥波丁娜(英语:Dona Maria Leopoldina of Austria,1797年-1月22日-1826年-12月11日)是神圣罗马帝国女大公和巴西帝国末代皇帝佩德罗二世的母亲。


Měkká vazba.

Měkká vazba se dělí na čtyři základní typy:

Vazba V2.

Spolu s V1 nejrozšířenější typ vazby. Jednotlivé listy jsou lepeny a vsazeny do měkkých desek. Této vazbě se říká též brožovaná, knihy s vazbou V2 jsou nazývány paperback.  Používají se tři základní typy lepidel: - vodou ředitelná disperzní lepidla (polyvinylacetáty), - tavná lepidla na bázi kopolymerů vinylacetátů a etylenu, - polyuretanová lepidla.

Vazba V3.

Vazba podobná V1 s tím rozdílem, že k sešití jsou používány shora umístěné skobičky a celek se pak upevňuje do obálky.

Vazba V4.

Jedná se o měkkou vazbu, která se svými parametry blíží tuhé vazbě V8. Jednotlivé bloky jsou sešity niťovkou a ty pak sešity nebo slepeny.

Polotuhá vazba.

Polotuhá vazba se dělí na dva základní typy:

Vazba V5.

Je vazba s deskami z lehčí lepenky která je mírně odsazena od hřbetu - knižní blok je buď lepen, nebo sešit nití, vazba je podobná V2. Dnes se již téměř nepoužívá.

Vazba V6.

To jsou leporela.

Tuhá vazba.

Tuhá vazba se dělí na tři základní typy:

Vazba V7.

Poloplátěná vazba, kdy na potažení desky je použit papír a na hřbet plátno.

Vazba V2V8.

Takzvaná falešná vazba V8 je lepená vazba V2 v tvrdých deskách.

Vazba V8.

Šitá vazba v tvrdých deskách. Tzv. celoplátěná vazba, tj. z jednoho materiálu. Na potažení desek může být použit papír (lakovaný, laminovaný...), nebo jiné materiály, např. plátno nebo kůže.

Vazba V9.

Tuhá vazba s deskami z plastu.  Podrobné technické informace naleznete např. zde:

书皮是一种覆盖内页的保护性封皮。大概最早的形式是以档案为基础。如档案内的内容不用时常更换,就便用绳,或胶水,把内页固定于书皮内。在19世纪,由于书籍贵重,人们用木板、皮革、金、银为书皮。随着技术的发展,书的价格下降,用木板等材料为书皮,不再合乎经济。取而代之的有布和纸。而用布和纸,人们还可以在其上加以印刷。使书更精美。


Vznik.

Ki-102 vznikl na základě potřeby dokonalejšího typu, který by nahradil letoun Kawasaki Ki-45. Vzhledem k tomu, že jeho nástupce Kawasaki Ki-96 úspěšný nebyl, byla vypracována koncepce nového letounu nazvaného Ki-102. Letoun byl původně zamýšlen jako bitevní, ale armáda si vymínila stroj, který bude určen k boji proti americkým těžkým bombardérům. V létě 1945 byla tato verze zalétána a v průběhu roku začal letoun přicházet k bojovým jednotkám. Jak se však ukázalo, jeho parametry nijak výrazně nepřevyšovaly jeho předchůdce Ki-45.

Vývoj.

První ze tří prototypů Ki-102 poprvé vzlétl v březnu roku 1944, poháněný dvěma dvouhvězdicovými čtrnáctiválci Micubiši Ha-112-II o vzletovém výkonu 1119 kW. Hlavňovou výzbroj tvořil kanón Ho-401 ráže 57 mm v přídi, pod ním byly instalovány další dva kanóny Ho-5 ráže 20 mm. Radista/střelec mohl bránit zadní polosféru střelbou z pohyblivého kulometu Ho-103 ráže 12,7 mm.  Následně bylo mezi dubnem a říjnem 1944 vyrobeno dvacet předsériových strojů určených ke zkouškám. Sériová výroba započala v říjnu 1944 pod označením Kawasaki Ki-102b. Tyto letouny byly primárně určeny k přímé podpoře pozemních jednotek a k protilodním útokům. Za tímto účelem byla na Ki-102b zkoušena i řízená protilodní puma Ki-148 model 1B s raketovým pohonem. Ki-102b sloužily u 3., 28., 45., 75. a 81. sentai.  Rychlá potřeba výškové záchytné stíhačky, která by mohla zasahovat proti nově nasazeným bombardérům B-29, létajícím ve velkých výškách, vedlo k rozhodnutí upravit šest předsériových bitevních Ki-102b na stíhače Kawasaki Ki-102a. Značně odlehčené stroje měly zabudovány motory Micubiši Ha-112-IIRu s turbokompresory Ru-12, které byly poháněny výfukovými plyny. Výzbroj byla zredukována na jeden kanón Ho-203 ráže 37 mm v přídi a dva kanóny Ho-5 ráže 20 mm. První z nich zahájil letové zkoušky v červenci 1944. Po uspokojivých zkouškách získala společnost Kawasaki souhlas se stavbou dvacetikusové série, k níž využila draky rozestavěných Ki-102b. Modifikace se však z časových důvodů dočkalo jen 15 kusů předaných bojovým útvarům.  V červenci 1945 byla zalétána verze Kawasaki Ki-102c s prodlouženým trupem na 13,05 m a zvětšeným rozpětím na 17,25 m. Výzbroj sestávala ze dvou kanónů Ho-105 ráže 30 mm ve spodní části přídě a dvou pevných kanónů Ho-5 za kabinou střílejících šikmo vzhůru pod úhlem 45°, tzv. Schräge Musik. Druhý prototyp již zůstal nedokončen.

Specifikace.

Údaje platí pro Ki-102a

Kawasaki Ki-102 (: キ102, "Ki iči maru ni") byl japonský dvoumotorový stíhací letoun užívaný ve druhé světové válce. Spojenci typ označovali kódovým jménem Randy.

川崎Ki-102战斗机是第二次世界大战期间日军的一种双座双引擎重型战斗机,用以取代Ki-45战斗机"屠龙"。原计划共有三种机型:Ki-102甲型昼间战斗机,Ki-102乙型攻击机以及Ki-102丙型夜间战斗机。盟军对其代号为兰迪(Randy)。该机型由川崎航空机研发制造,并由土井武夫、根本毅设计。


Popis a rozměry.

Terizinosauři byli poměrně zavalití, po dvou se pohybující dinosauři s relativně malými hlavami, dlouhými krky a krátkými ocasy. Jejich zadní končetiny i trup byly mohutné, přední končetiny extrémně dlouhé (na poměry teropodů). Dospělý jedinec terizinosaura byl obří teropod, který dorůstal délky přes 9,6 metru a hmotnosti přes 5 tun (čímž patřil dokonce k největším známým teropodům vůbec). Tento poměrně podivný dinosaurus s velkými drápy (až přes 1 metr) a pažemi dlouhými 2,5 až 3,5 metru žil v době asi před 70 miliony let (v období svrchní křídy) na území dnešního Mongolska. Je pravděpodobné, že i "Therizinosaurus" byl na částech těla opeřený, stejně jako jeho blízký (ale geologicky podstatně starší) příbuzný "Beipiaosaurus inexpectus".

Paleobiologie.

Charakteristické byly extrémně dlouhé drápy terizinosaura. Ačkoliv jejich dochovaná fosilní část měřila "jen" kolem 71 centimetrů, u živého zvířete mohly být spolu s keratinovou vrstvou i přes 1 metr dlouhé. Terizinosaurus je pravděpodobně používal k obstarávání potravy (strhávání listí ze stromů, odlupování kůry, rozhrabávání termitišť?) a zároveň i na obranu před svými nepřáteli (velkými teropody, jako byl tyranosaurid "Tarbosaurus").  Jaký tělesný pach tento teropod za svého života vydával, už se nejspíš nikdy nedozvíme, protože ve fosilním záznamu se molekuly pachů nezachovávají. Existuje ale hypotetická možnost, že bychom podobnou informaci mohli získat analýzou velmi dobře dochovaných vzorků fosilií v budoucnosti.

Systematika.

"Therizinosaurus" dal jméno celému kladu (infratřídě), nadčeledi i čeledi teropodních dinosaurů. Patřil nepochybně k vývojově nejvyspělejším zástupcům této skupiny a mezi jemu blízce příbuzné zástupce patřily například rody "Erlikosaurus" a "Segnosaurus".

Therizinosaurus („Ještěr s kosou“, podle jeho dlouhých drápů na předních končetinách) byl rod největšího dnes známého terizinosaurida, vědecky popsaný ruským/sovětským paleontologem Jevgenijem Malejevem v roce 1954 na základě zkamenělin z mongolské pouště Gobi.

镰刀龙属(属名:)是种大型的兽脚类恐龙,属于镰刀龙超科(原先为慢龙下目)。其属名意为「镰刀蜥蜴」,therízein()在希腊文意为「切割」或「砍断」,sauros()意为「蜥蜴」。镰刀龙可生长至9.6米长,重量可达3到6吨。到目前为止,镰刀龙属仅有一个已承认种,龟型镰刀龙("T. cheloniformis")。镰刀龙生存于晚白垩纪(马斯特里赫特阶),约7000万年前,是镰刀龙类中较晚出现,但却是最大型的物种。镰刀龙的化石首次发现于蒙古,当首次被发现时,牠们被认为是种乌龟,这也是其种小名的来源,但现在镰刀龙被认为是种兽脚亚目手盗龙类恐龙。


瑪麗亞·安娜 (薩伏伊)

Život.

Marie Anna se narodila v Římě v Palazzo Colonna jako dcera Viktora Emanuela I. a jeho manželky Marie Terezie, vnučky uherské a české královny Marie Terezie. Měla také sestru dvojče, rovněž Marii Terezii, která se později provdala za parmského vévodu Karla II. Obě sestry pokřtil papež Pius VII. V Palazzo Braschi je stále k vidění obraz tohoto křtu. Marie Anna zůstala po celý život velmi zbožná.  Mládí prožila na Sardinii, kam se přestěhoval královský dvůr jejího otce před vojsky císaře Napoleona. Dne 12. února 1831 ("per prokuratio") se v Turíně provdala za uherského krále (spoluvládce s otcem) a následníka rakouského trůnu Ferdinanda I. Dne 27. února byl pár oddán už osobně ve Vídni, v kapli olomouckého arcibiskupa Rudolfa.  Marie Anna ovšem spíše než skutečnou manželkou byla Ferdinandovou ošetřovatelkou. Manželé si byli oddaní, ale neměli žádné potomky.  Roku 1835, po nástupu Ferdinanda na pozici jeho otce, se stala rakouskou císařovnou. Dne 12. září 1836 byla v Praze korunována českou královnou. Stala se tak poslední korunovanou českou královnou. Některá svá díla věnovali císařovně Joseph Lanner, Johann Strauss starší a Johann Strauss mladší.

Po abdikaci.

Ačkoliv pobývala po zbytek života v rakouských korunních zemích, po manželově abdikaci v roce 1848 žili v Praze, nikdy se nenaučila německy, ani česky. Marie byla stále titulována jako císařovna. Zimy trávila s manželem na Pražském hradě, léta v Zákupech.  Maria Anna Savojská zemřela v Praze, pohřbena je vedle manžela v hrobu 63 v císařské kryptě ve Vídni.

Marie Anna Karolína Pia Savojská (19. září 1803, Řím – 4. květen 1884, Praha) byla savojská princezna, královna uherská, česká, slavonská, chorvatská, dalmatská, lombardská, benátská a císařovna rakouská. Byla jedinou manželkou Ferdinanda I. Dobrotivého.

萨伏依的玛丽亚·安娜(,1803年-9月19日-1884年-5月4日)是奥地利皇后和意大利萨丁尼亚王国公主。她的丈夫是奥地利皇帝斐迪南一世。她有一名双胞姐姐帕尔马公爵夫人玛丽亚·特雷莎。


Vznik.

Letoun Nakadžima B5N vznikl podle propozic 10-Ši z roku 1935. Zadání na palubní bombardovací a torpédový letoun požadovalo mimo jiné maximální rychlost 333 km/h ve 2000 m, vytrvalost 4 hodiny se 2 pumami ráže 250 kg a šířku se složeným křídlem do 7,5 m. Do projektu s továrním označením typ K byla zahrnuta třílistá stavitelná vrtule, hvězdicový devítiválec Nakadžima Hikari 2, Fowlerovy vztlakové klapky a hydraulicky zatahovaný podvozek.

Vývoj.

První dva konkurenční prototypy, postavené podle propozic 10-Ši, vzlétly roku 1937. Japonské námořnictvo se tak rozhodovalo mezi strojem B5M od firmy Micubiši a "B5N" od firmy Nakadžima. Typ Nakadžimy však byl modernější a svými výkony předčil konkurenční stroj. Následně byl z prvního prototypu B5N odstraněn nespolehlivý hydraulický systém sklápění křídla a místo odštěpných Fowlerových klapek byly instalovány klasické štěrbinové vztlakové klapky ve formě sklopné odtokové hrany. Druhý prototyp B5N již v křídle nesl větší integrální palivové nádrže a výkonnější pohonnou jednotku Hikari 3 se vzletovým výkonem 574 kW.  Sériová výroba třímístného typu B5N1 model 11 byla zahájena v listopadu roku 1937 v Koizumi. Střelec otočený zády ke směru letu obsluhoval pohyblivý kulomet typ 92 ráže 7,7 mm. Svrhovaná výzbroj byla umístěna na závěsnících umístěných mírně vpravo od podélné osy trupu, například jedno torpédo typ 91 KAI o hmotnosti 800 kg, nebo šest 60 či dvě 250 kg pumy.  Prototyp stroje B5N2 model 12 se silnějším čtrnáctiválcovým dvouhvězdicovým motorem Nakadžima NK1B Sakae 11 o výkonu 746 kW poprvé vzlétl v prosinci 1939. Dodávky sériových letounů byly zahájeny v 1. pololetí roku 1940. Některé stroje závěrečných sérií byly vybaveny protilodním radarem, nebo detektorem magnetických anomálií Džikitančiki.  V roce 1941 společnost Nakadžima předala produkci B5N firmě Aiči Tokei Denki K. K. V nové továrně Eitoku v Nagoji bylo v letech 1942 až 1943 vyprodukováno 200 kusů B5N2. V 11. námořním arzenálu v Hiró bylo od roku 1942 do roku 1944 vyrobeno dalších 280 B5N2.

Nasazení.

První operační nasazení B5N1 proběhlo koncem roku 1938 při podpoře bojů japonské armády u Chaj-kchou v Číně. Poslední z dosluhujících B5N1 létaly jako cvičné v původní, či upravené podobě jako B5N1-K.  Vylepšené stroje Nakadžima B5N2 byly nasazeny během útoku na Pearl Harbor v prosinci 1941. V době vypuknutí války v Tichomoří se jednalo o nejmodernější torpédový letoun, který svými parametry převyšoval americké stroje. V druhé polovině války však začal zastarávat a byl využíván stále více k protiponorkovému hlídkování. V roce 1945 byly B5N2 nasazeny při útocích kamikaze. Na letounu B5N2 létal i Micuo Fučida.

Nakadžima B5N byl jednomotorový bombardovací celokovový dolnoplošník se zatahovacím ostruhovým podvozkem Japonského císařského námořního letectva, užívaný ve druhé světové válce. V japonském námořnictvu byl označován jako palubní útočný letoun typ 97 (九七式艦上攻撃機, "Kjúnanašiki kandžó kógekiki", určení letounu se zkracovalo na 艦攻 "kankó"). Spojenci toto letadlo nazvali kódovým označením Kate.

九七式舰上攻击机,略称为九七舰攻,是日本帝国海军于1930年代后期开发的舰上攻击机,由于日本海军在开发中让中岛航空机以及三菱航空机两家公司竞标此机合约并且最后同时采用,因此此型飞机有两种不同的规格存在,中岛制编号B5N,三菱制编号B5M,但是一般提到此型机种大多是指产量比较大的中岛制九七式舰上攻击机,中岛生产机型盟军暱称Kate,三菱生产机种暱称Mabel。


Historie.

Lickova observatoř byla vůbec první trvale obydlená observatoř na světě, ležící na vrcholu hory.  Observatoř byla stavěna v letech 1876 až 1887, Jamesem Lickem. V roce 1887 Lickovo bylo tělo pohřbeno na místě, kde byl umístěn teleskop s nápisem „Zde leží tělo Jamese Licka.“, vyraženým do bronzové desky.  Před výstavbou observatoře byla postavena příjezdová cesta na vrchol hory. Všechen stavební materiál musel být nahoru dovezen povozy taženými koňmi a mezky, kteří nemohli vyjet prudký svah. Aby sklon silnice nepřesáhl 6,5 %, musela být vedena serpentinami podél pohoří. Nyní je její část označena jako (CA-130). Tradice tvrdí, že cesta má přesně 365 zatáček. (Je pravděpodobné, že tomu tak je, ale přesný počet nelze zjistit, protože není možné určit co zatáčkou už je, a co není). I lidé, kteří nemívají problémy s cestovní nevolností, považují tuto jízdu za výzvu. Silnice se uzavírá, jen když se na observatoři objeví sníh.  Lickův 36palcový (91,44 cm) refraktor na hoře Mt. Hamilton byl největším refraktorovým teleskopem od doby, kdy spatřil první světlo 3. ledna, 1888, až do rekonstrukce Yerkesovy observatoře v roce 1897. V dubnu 1888 byla observatoř předána regentům Kalifornské univerzity a tak se stala první permanentně obydlenou observatoří na vrcholu hory na světě. Edward Singleton Holden byl jmenován prvním řiditelem. Poloha observatoře poskytuje vysokou kvalitu pozorování díky malému světelnému znečištění; ještě k tomu je vzduch na Mt. Hamilton v noci velice klidný a vrcholek bývá nad nízkou oblačností, která se často vznáší nad okolím San Jose. Ta občas zastiňuje město tak, že světelné znečištění na observatoři je skoro nulové.

Současný stav.

S růstem populace San Jose a celého Silicon Valley, problém s okolním světlem začínal být závažným. V 70. letech byla vybrána nová lokalita na hoře Junípero Serra, jihovýchodně od Monterey, na přemístění mnoha teleskopů. Financování převozu však nebylo schváleno. V 80. letech San Jose vytvořilo program na snížení světelných emisí. Pouliční lampy byly vyměněny za nové, svítící jen dolů. Zlepšení bylo natolik značné, že Mt. Hamilton nadále zůstala vhodným místem pro významnou observatoř. Asteroid San Jose byl pojmenován Mezinárodní astronomickou unií na počest snahy města snížit světelné znečištění.  V roce 2006 na observatoři bydlelo 23 rodin a průměrně 10 astronomů z Kalifornské univerzity, kteří bydli v ubytovně a spravují observatoř. Malé městečko Mount Hamilton leží na vrcholku hory. Má vlastí policii, poštu a nově i jednu místnost školy.

Důležité objevy.

Následující vesmírná tělesa byla objevena Lickovou observatoří:

Vybavení.

Aktuální vybavení a jeho umístění:

Lickova observatoř je astronomická observatoř patřící a pod správou Kalifornské univerzity. Je umístěna na vrcholku hory Hamilton v pohoří Diablo západně od San José v Kalifornii. Observatoř je obsluhována z pracoviště Kalifornské univerzity v Santa Cruz, kam bylo řídící centrum přemístěno v polovině 60. let.

利克天文台(英语:Lick Observatory)位于美国加利福尼亚州圣荷西市的东部,汉密尔顿山的山顶上,海拔4209英尺,由圣塔克鲁兹加利福尼亚大学管理。


Vývoj.

Počátky vývoje letounu spadají do roku 1936, kdy japonská armáda vydala specifikaci na výrobu nového celokovového bombardovacího letadla. První ze dvou prototypů Ki-21 vzlétl 18. prosince 1936. Lišily se pouze podobou hřbetního střeleckého stanoviště. První byl vybaven polokulovitou střeleckou věží, druhý pak aerodynamicky výhodnějším protáhlým proskleným střelištěm s kulometem ráže 7,7 mm. Za pohon byly vybrány dva čtrnáctiválcové motory Ha-6 o výkonu po 615 kW.  Na jaře roku 1937 byly oba letouny přemístěny na základnu Tačikawa, kde probíhaly srovnávací zkoušky s konkurenčním typem Nakadžima Ki-19. Podle výsledků testů byly prototypy Ki-21 upraveny, například zvětšením plochy kýlovky, nebo novým tvarem prosklené přídě trupu.  Další prototypy a stroje vyrobené v ověřovací sérii měly instalované dvouhvězdicové čtrnáctiválcové pohonné jednotky Nakadžima Ha-5 KAI, dávající v hladině 4000 m výkon po 805 kW. V listopadu roku 1937 obdržela firma Micubiši objednávku na sériovou výrobu Ki-21-I. Na jaře roku 1938 začaly přicházet první stroje Ki-21-Ia k jednotkám. V armádě dostaly označení armádní těžký bombardér typ 97 (九七式重爆撃機, "Kjúnana šiki džú bakugekiki"). Výroba nejprve probíhala v továrně Micubiši v Nagoji, od léta pak rovněž v závodě Nakadžima v Otě. Obrannou výzbroj tvořily tři kulomety typ 89 ráže 7,7 mm zavěšené v prosklení přídě, v horním a dolním střelišti.  V říjnu 1939 přešli výrobci na produkci subverze Ki-21-Ib, jejíž střelci obsluhovali celkem pět kulometů. Čtvrtý sloužil ke střelbě z některého ze dvou okének na boku trupu, pátý byl dálkově ovládán ke střelbě z konce trupu. Pasivní ochrana byla posílena gumovými potahy, které částečně kryly nádrže a pancéřováním v prostorách osádky. Zvětšena byla pumovnice a výměra VOP a vztlakových klapek.  Verze Ki-21-Ic měla opět rozšířenu hlavňovou výzbroj o další postranní kulomet ráže 7,7 mm. Do pumovnice přibyla přídavná nádrž pro 500 l paliva. Podvozek letadla vybavený většími koly byl zesílen. Zmenšení kapacity pumovnice bylo kompenzováno instalací čtyř externích závěsníků pro pumy ráže 50 kg.  Na přelomu let 1940-41 byla ve výrobě zavedena verze Ki-21-IIa s novými dvouhvězdicovými čtrnáctiválci Ha-101 o vzletovém výkonu 1119 kW. Zvětšené byly motorové gondoly, průměr třílistých vrtulí a šípovitost náběžné hrany křídla.  Letouny Ki-21-IIb měly namísto dlouhého proskleného hřbetního střeliště otočnou střeleckou věž s účinnějším kulometem typ 1 ráže 12,7 mm.  Některé Ki-21 měly upravený interiér pro dopravu až deseti pasažérů, které sloužily u civilního dopravce Dai Nippon Kókú K. K. Stroje bez hřbetních střelišť nesly označení MC-21-I a MC-21-II (Mitsubishi Commercial). Z typu Ki-21 byl dále odvozen vojenský dopravní letoun Micubiši Ki-57.

Nasazení.

Bombardovací Ki-21-Ia převzala jako první v roce 1938 60. Sentai, která dosáhla operační způsobilosti na sklonku roku. Ihned byla nasazena k plnění bojových úkolů v Číně.  Ki-21-IIa se dostaly do výzbroje Sentai sdružených ve 3. a 4. letecké divizi ještě před vstupem Japonska do války. Jejich osádky zpočátku podnikaly útoky proti spojencům z letišť, ležících na území dnešního Vietnamu a v oblasti Filipín. Nasazeny byly rovněž v bojích nad Barmou.  Spojenci dali letounu kódový název Sally. Od roku 1942 již tyto stroje zastarávaly, avšak vyráběly se až do září 1944. V této době sloužilo stále větší množství u výcvikových jednotek, případně byly letouny přestavěny na dopravní nebo výsadkové.

Hlavní technické údaje.

Údaje platí pro Ki-21-I

Micubiši Ki-21 (: 三菱 キ-21) byl japonský dvoumotorový bombardovací letoun užívaný v druhé světové válce. Spojenecké označení letounu bylo Sally.

九七式重轰炸机为三菱重工业替大日本帝国陆军生产的轰炸机,开发代号Ki-21,同盟国军暱称Sally,常出现的简称有九七重爆、九七重、九七式重爆等。


Historie.

Komnenovci pocházeli z oblasti Paflagonie, na pobřeží Černého moře, jejich původní domovinou byl snad hrad "Kastamon". Prvním Komnenovcem na byzantském trůně byl Izák I. Komnenos, velitel východní armády za císaře Michaela VI. Roku 1057 Izák proti Michaelovi povstal a prohlásil se císařem. Nicméně Komnenovci nezískali větší moc až do roku 1081, kdy nastoupil Alexios I. Komnenos, Izákův synovec. Od této chvíle mizí z byzantských dějin zmínky o ostatních aristokratických dynastiích, jako byli například Sklerové či Argyrové. Jejich potomci se přiženili a provdali do královských dynastií Ruska, Francie, Srbska, Německa, Polska a Uherska. Tento vývoj situace usnadnil Komnenovcům jejich politický vzestup.  Komnenovci byli příbuzní s dynastií Duků, někdy se proto jejich rod označuje společně jako dynastie „Komnenoduků“ a obě příjmení nosilo několik významných členů obou rodin. Alexios I. se oženil s Irenou Dukainou, praneteří Konstantina X. Duky, generála a nástupce císaře Izáka I. Několik dalších rodinných příslušníků komnenodukovské dynastie pocházelo z rodů Palaiologů, Angelů a Laskaridů. Mladší dcera Alexia I. a Ireny, Theodora, spojila svůj osud s v budoucnu úspěšným rodem Angelů: Theodořinými vnuky byli císaři Izák II. Angelos a Alexios III. Angelos.  Za vlády Alexia I. a jeho nástupců dosáhla byzantská říše relativní stability a prosperity. Alexios I. přestěhoval císařské sídlo do konstantinopolské paláce Blacherny. V té době již většinu Anatolie ovládali seldžučtí Turci, kteří ji získali již za vlády Alexiových předchůdců. Alexios se proto obrátil s žádostí o pomoc na římského papeže Urbana II., což nakonec mělo za následek první křížovou výpravu, která táhla byzantským územím a umožnila vznik křižáckých států v Levantě. Komnenovci byli zapojeni do křižáckých záležitostí ve Svaté zemi, mimo jiné také manželskými svazky s knížectvím Antiochie a královstvím jeruzalémským; neteř Manuela I. Komnena, Theodora, byla provdána za jeruzalémského krále Balduina III. a Manuelova praneteř Marie za Amalricha I. Jeruzalémského.  Alexios I. vládl pozoruhodných 37 let a jeho syn Jan II. Komnenos 25 let i po odhalení spiknutí jeho sestry Anny Komnenovny a jejího manžela Nikefora Bryennia. Janův syn, Manuel I. Komnenos, vládl dalších 37 let.  Rozsáhlý komnenovský klan se dělil na mnoho postranních větví. Jejich členové často zastávali nejvyšší funkce císařských úředníků, místodržících a vojevůdců. Císařská posloupnost se nedodržovala podle přísné kontinuity otec-syn, ale spíše záležela na osobní moci a ambicích každého uchazeče o trůn. V průběhu několika generací se vždy našlo několik zájemců schopných činit si nároky. Po smrti Manuela se komnenovský rod ponořil do spiknutí a komplotů stejně, jako mnoho jejich předchůdců (a také dalších mocichtivých uchazečů z rodiny, kterým se podařilo svého příbuzného svrhnout z trůnu). Alexia II., první Komnenovec, který nastoupil jako nezletilý, byl po třech letech vlády odstraněn. Jeho přemožitel Andronikos I. Komnenos byl sám svržen po dvou letech rodem Angelů pod vedením Izáka II. Angela, který byl sám sesazen a oslepen svým bratrem Alexiem III. Angelem. Rod Angelů byl z trůnu vytlačen během čtvrté křížové výpravy rodem Duků.  Po pádu Konstantinopole roku 1204 se Komnenovci vrátili tam, odkud přišli – do své rodné Paflagonie, kde si na břehu Černého moře založili trapezuntské císařství. Prvním císařem nového státu byl Alexios I., vnuk Andronika I. Tito císařové, známí jako „Velicí Komnenové“ ("Megai Komnenoi"), vládli ve své nové vlasti dalších 250 let, až do posledního císaře, Davida Komnena, který byl definitivně poražen a popraven sultánem Mehmedem II..  Komnenovský princ, prapravnuk Alexia I. Komnena, Michael Angelos Komnenos Dukas (Michael I. Dukas) založil roku 1204 po pádu Konstantinopole epeirský despotát, další nástupnický stát byzantské říše.  Odpadlý člen komnenovské dynastie, Izák Komnenos si založil ve 12. století své císařství na ostrově Kypru, které bylo vyvráceno během třetí křížové výpravy anglickým králem Richardem I.  Byzantská říše byla v roce 1261 obnovena v Konstantinopoli rodem Palaiologos, kteří jí vládli až do pádu Konstantinopole v roce 1453.

Komnenovci (řecky "Κομνηνοί", "Komnenoi") byla dynastie, vládnoucí byzantské říši v letech 1081 až 1185. Komnenovci dokázali po dobu jednoho století zadržovat úpadek byzantské říše. Období jejich panování je přesto historiky hodnoceno spíše rozporuplně, kvůli pokračujícímu propadu hospodářství a dezintegraci státní správy, ačkoliv byzantská kultura zažívala nebývalý rozkvět.

科穆宁家族(希腊语:Κομνηνοί)有时也译为康尼努斯家族,是1057年-1059年、1081年-1185年统治东罗马帝国的一个贵族家族,并一直统治着特拉比松帝国。通过与杜卡斯家族、安格洛斯家族、巴列奥略家族以及其它贵族家庭的联姻,自阿莱克修斯一世后几乎拜占庭所有的主要贵族家族都或多或少的和科穆宁家族有血缘联系。


Vývoj.

Počátky vývoje hydroplánu Catalina sahají až do počátku 30. let, kdy byl vydán požadavek amerického vojenského námořnictva na hlídkový hydroplán. Americké firmy Consolidated a Douglas začaly roku 1933 s vývojem prototypů. Firma Consolidated Aircraft Corporation dokončila svůj první prototyp XP3Y-1 v roce 1935, který 28. března poprvé vzlétl. Americké námořnictvo tento stroj vyzkoušelo, ovšem požadovalo další zlepšení, takže ho v říjnu 1935 vrátilo zpět firmě k přepracování. Ta letoun osadila silnějšími motory, provedla některé úpravy a v květnu 1936 vyzkoušela. Letové zkoušky dopadly dobře, takže od září 1936 začala sériová výroba typu PBY-1. Stroj byl postupně modernizován a byly vyráběny další nové zlepšené verze. Kromě USA se letouny vyráběly licenčně v Kanadě a v SSSR, kam se též dodávaly v rámci dohody o půjčce a pronájmu. Celkem včetně licenčních strojů bylo vyprodukováno 4051 kusů.

Nasazení.

PBY Catalina byl letoun užívaný k průzkumným účelům, k boji proti ponorkám a dopravním lodím, k dopravě i k záchranným akcím, při nichž se na moři hledali sestřelení piloti letadel či trosečníci. Ačkoliv byl poměrně pomalý a nemotorný, jednalo se o spolehlivý stroj, který měl navíc daleký dolet a velkou nosnost. Poměrně známé je jeho působení v Tichomoří, méně známá je jeho činnost v Atlantiku při ochraně konvojů do Murmanska či při honu na německou bitevní loď "Bismarck". Letoun je považován za nejúspěšnější a nejvíce vyráběný hydroplán. Poslední Cataliny sloužily v armádách ještě v osmdesátých letech 20. století.

Spojené království.

V roce 1939 byla v USA zadána objednávka na typ PBY-5, které byly od května roku 1941 dodávány pod označením Catalina Mk.I v počtu 91 kusů. Poté následovala dodávka 223 vylepšených strojů Catalina Mk.IB a sedm Mk.II. 36 letounů Mk.IIA sloužilo jako víceúčelový průzkumný hydroplán. Zařazeny byly do 24 perutí RAF, včetně devíti jednotek Coastal Command.

Austrálie.

Prvních 18 letounů bylo v USA objednáno již v roce 1940 pro civilní dopravní společnost Quantas. Samotné RAAF převzalo celkem 169 strojů Catalina, především verzí Mk.I a Mk.IV, které odpovídaly variantám PBY-5 a PB2N-2 s ocasními plochami převzatými z typu PBN-1 Nomad, které vyráběla kanadská pobočka společnosti Boeing. Australské Cataliny do výzbroje zařadila 11., 20., 42. a 43. peruť. Vyřazování těchto hydroplánů začalo ihned po skončení druhé světové války.

Francie.

Již během druhé světové války byly z USA dodány PBY-5A Catalina ozbrojeným silám svobodné Francie ve Velké Británii a v severní Africe. Během války a bezprostředně po ní sloužily k námořnímu průzkumu. Do konce padesátých let byly PBY-5A důležitým typem v jednotkách Aéronavale na kterém posádky nacvičovaly pátrací a záchrannou činnost. Do začátku šedesátých let sloužily jako spojovací. Vykonávaly přitom důležitou funkci vyhledávače starých minových polí z druhé světové války a jednotlivých min, které se uvolnily ze zakotvení a ohrožovaly lodní dopravu.

Dánsko.

Do služby dánského královského letectva se prvních osm strojů obojživelné verze Consolidated (Convair) PBY-5A dostalo z přebytků US Navy roku 1947, zejména pro výzkumné a zásobovací lety na území Grónska. U Kongelige Danske Flyvevaabnet dostaly Cataliny označení Type 82 a trupová evidenční čísla L-850 až L-857. Byly zařazeny ke smíšené transportní squadroně č. 721 s hlavní základnou ve Vaerlose u Kodaně. Grónskou hlavní základnou Catalin byla lokalita Groennendal. Po dlouhou dobu roji velel kapitán T.Jorgensen. Od šedesátých let dánské letectvo udržovalo v letním období v Grónsku dva detašmenty Catalin. Jeden s názvem Airgroup East se základnou Mestervig na východním pobřeží ostrova a Airgroup West na západním s letištěm Narssarsunq. V zimním období byl v provozu pouze Airgroup West, bázující v Sonderstromfjordu.  Nedostatek náhradních dílů, hlavně však původních pohonných jednotek, dvouhvězdicových čtrnáctiválců Pratt & Whitney R1830-92, vedl k postupnému nahrazování motorů stejné řady R-1830-90C z dopravních C-47. Na některé Cataliny dánské letectvo instalovalo i povětrnostní a přehledový radar stejného typu, jaký používalo u transportních C-54. U Catalin však jeho anténa s plastovým krytem nebyla v přídi, ale v pouzdře neseném na pylonu za pilotní kabinou.  V roce 1957 posílila 721. squadronu dodávka dalších osmi letounů verze PBY-6A s vysokou svislou ocasní plochou (L-861 až L-868). Cataliny obou verzí sloužily u dánského královského letectva až do počátku sedmdesátých let, v průběhu roku 1972 byly vyřazeny zbývající.

SSSR.

V licenci vyrobeno 27 kusů

Consolidated PBY Catalina byl americký létající člun a později, od verze PBY-5A, obojživelný letoun. Jde o jeden z nejznámějších a nejrozšířenějších hydroplánů druhé světové války, do služby se dostal vedle námořnictva Spojených států i do jiných zemí. Proslavil se zejména odhalením japonského loďstva, které směřovalo k atolu Midway, kde byla svedena jedna z rozhodujících bitev války v Tichomoří a také nalezením bitevní lodě "Bismarck" 26. května 1941 při jejím pronásledování Brity v Atlantiku.

PBY卡特琳娜(英语:PBY Catalina)是美国团结飞机公司(Consolidated Aircraft Corporation)应1932年美国海军的海上巡逻机项目而开发的一款军用水上飞机,该型飞机是第二次世界大战期间使用的最为广泛的水上飞机之一,用于鱼雷攻击、夜间雷达袭击、搜救落水人员,从原来的基础上发展出了多个不同的衍生型号。除了美国军队之外,英国和加拿大军队也有装备。