Pořadí.

Pořadí jezdců před závodem.

Na čele průběžného pořadí šampionátu jezdců je Valtteri Bottas, který v obou dosavadních závodech nasbíral 44 bodů. O jediný bod zpět je druhý Lewis Hamilton a stupně vítězů uzavírá třetí Max Verstappen se ziskem 27 bodů.

Pořádí týmu před závodem.

V Poháru konstruktérů má zatím navrch stáj Mercedes, která nasbírala 87 bodů. Druhé místo patří Ferrari, které má na svém kontě 48 bodů. Třetí pozici zaujímá Red Bull Racing-Honda, který se může pyšnit 31 body.

Tréninky.

V prvním tréninku zaznamenal nejrychlejší čas Sebastian Vettel z Ferrari (1:33.911). Druhý Lewis Hamilton, zaostal o 207 tisícin. Třetí místo obsadil Charles Leclerc, jenž na týmového kolegu Vettela ztratil 256 tisícin sekundy. S technickými problémy se potýkal Antonio Giovinazzi z týmu Alfa Romeo Racing, neboť zvládl jen dvě kola. Hodiny v poslední zatáčce dostal Lance Stroll.  Druhý trénink opanoval Valtteri Bottas z Mercedesu, který zaknihoval čas 1:33.330. Sebastian Vettel, jenž proťal pomyslnou cílovou pásku na druhé pozici, byl pomalejší o 27 tisícin sekundy. Na třetí příčku se vyšvihl Max Verstappen z Red Bullu s mankem 221 tisícin sekundy. Hamilton s Bottasem se v úvodu prostředního tréninku roztočili. Výraznější problém musel řešit Romain Grosjean, jemuž se nalomil přední spoiler.  Třetí trénink byl opět v režii Valtteriho Bottase, který časem 1:32.830 nechal za sebou druhého Sebastiana Vettela o 392 tisícin sekundy. Na třetím místě dojel Charles Leclerc se ztrátou 418 tisícin sekundy. Poslední tréninkovou jednotku předčasně ukončil Alexander Albon, který havaroval a kvalifikace se nezúčastnil.

Kvalifikace.

Jak už bylo zmíněno, kvalifikace se nezúčastnil Alexander Albon, který rozbil svůj vůz na konci třetího tréninku a mechanici jej nestihli spravit. V první části skončili Lance Stroll, George Russell, Robert Kubica a Antonio Giovinazzi, který nedokázal zajet platné kvalifikační kolo.  Ve druhé fázi kvalifikace došlo k jednomu překvapení, neboť nepostoupil Kimi Räikkönen. Jak sám přiznal do týmového rádia, na vině byla porucha motoru. Spolu s ním dál neprošli ani Daniil Kvyat, Sergio Pérez, Carlos Sainz Jr. a Lando Norris.  Pole position získal v Šanghaji Valtteri Bottas časem 1:31.547, čímž porazil druhého Lewise Hamiltona o pouhých 23 tisícin sekundy. Druhou řadu na startovním roštu obsadí rudé monoposty Ferrari v pořadí Sebastian Vettel, Charles Leclerc.  {|class="wikitable" style="font-size: 85%;"

Průběžné pořadí po závodě.

!! Pořadí! Konstruktér! Body!colspan=4|Zdroj:

Grand Prix Číny 2019 (oficiálně Formula 1 2019 Heineken Chinese Grand Prix) se jela na okruhu Shanghai International Circuit v Šanghaji v Číně dne 14. dubna 2019. Závod byl třetím v pořadí v sezóně 2019 šampionátu Formule 1. Závod byl také 1000. závodem seriálu Formule 1 od 1. závodu Mistrovství, který se jel na okruhu Silverstone v roce 1950.

2019年中国大奖赛(英语:2019 Chinese Grand Prix),官方名称为2019年一级方程序赛车海尼根中国大奖赛(英语:Formula Heineken Chinese Grand Prix 2019),是2019年4月12日至4月14日举办于中国上海的一场一级方程序赛车赛事。比赛在上海国际赛道进行,总计56圈。这是2019年世界一级方程序锦标赛的第3场分站赛事,以及第16届的中国大奖赛,同时也是一级方程序赛车自1950年开办以来的第1000场分站比赛。一级方程序集团基于市场考量,特意将第1000站选在上海。


Situace.

Historické město Cáchy, centrum říše Karla Velikého, se v říjnu 1944 ocitlo na ose postupu americké 9. armády přes Siegfriedovy linie. Z propagandistického hlediska však Hitler vyžadoval jeho udržení za každou cenu, bylo totiž prvním německým městem ohroženým postupem západních Spojenců. Bitvy o Cáchy se zúčastnil americký 7. a 29. sbor, dohromady s asi 100 000 vojáky. Německá strana byla v Cáchách v obraně, se silou asi 13 000 vojáků.

Bitva.

Americká 9. armáda původně postupovala kolem města ze severu i z jihu. Ale americké velení si následně uvědomilo, že městská posádka může být pro jejich jednotky nebezpečná, a tak na město zaútočili. Jakmile se dostali do města, čelili tvrdým pouličním bojům. Němci, kteří se ve městě dobře vyznali, toho úspěšně využívali. Bojů v městě se zúčastnily zejména prapory 1. divize podporované 745. tankovým praporem. Ze severu útočila na město 30. divize. Po tom, co přišla 30. divize o asi 2 000 mužů, Američané nasadili do boje i 29. divizi.

Postup ze severu: 2–8. října.

Silám 29. sboru americké 1. armády se severně od Cách ve dnech 2.–9. října 1944 podařilo překročit řeku Wurm a prolomit zde Scharnhorstovu linii, která byla součástí tzv. Západního valu (spojenci označován jako Siegfriedova linie). Tento úsek fronty bránil 81. armádní sbor německé 7. armády. Střetnutí proběhlo v rámci širší, dlouho trvající operace, jejímž cílem bylo dokončit obklíčení Cách a v konečné fázi toto město dobýt.  Cílem útoku bylo u měst Übach a Palenberg prorazit Scharnhorstovu linii, tvořenou velkým počtem betonových bunkrů a množstvím zátarasů a překážek. Útok měla začít zkušená 30. pěší divize, součást 29. sboru, kterému velel generálmajor Charles Corlett. Fronta byla v této oblasti poměrně klidná, proto byla zdejší obranná postavení sice dostačující, ale nikterak hluboká, na rozdíl od německých postavení před městem Cáchy a jižně od něj (Hürtgenský les), kde americké jednotky zabředly do dlouhých a vyčerpávajících bojů.  Ráno 2. října započal útok 30. pěší divize překročením řeky Wurm. Ještě předtím provedla 29. pěší divize pro odvedení pozornosti Němců klamnou operaci na jiném úseku fronty. Útoku předcházel nálet a týdenní dělostřelecké bombardování. Počáteční odpor byl slabý. Večer již americká pěchota kontrolovala východní část Palenbergu, který ležel za řekou. Řeka byla taktéž překročena o 2 kilometry na jih u Rimburgu. Útok zasáhl pomezí dvou sektorů, z nichž jeden byl držen německou 183. granátnickou divizí a druhý bránila 49. pěší divize. Obě tyto divize byly součástí 81. sboru pod velením pěchotního generála Friedricha Köchlinga. Ve 3:00 3. října Němci provedli protiútok směrem na Palenberg, jenž byl zastaven těžkou dělostřeleckou palbou. Večer téhož dne již měli Američané většinu Übachu i Palenbergu pod kontrolou.  Přes řeku neustále proudily americké síly. Posily však dorazily i Němcům, a to včetně brigád stíhačů tanků (jejichž jádro tvořila útočná děla Sturmgeschütz III), připravujících se na další protiútok. Němci plánovali udeřit z Alsdorfu, který ležel na jih od Übachu a Palenbergu, směrem na sever k těmto dvěma městům. Útok byl zahájen 4. října ve 2:15 ráno. Němcům se podařilo prorazit do Übachu, následně však byli vytlačeni americkým protiútokem. Další německý útok byl zastaven americkou dělostřeleckou palbou. Rota G 67. tankového pluku americké 2. tankové divize dostala rozkaz postoupit z Übachu směrem na východ, na Beggendorf. To vyústilo ve střet obrněnců. Kvůli obavám vrchního velitele na západní frontě polního maršála Gerda von Rundstedta, že k dojde k průlomu, byly do tohoto úseku fronty přesunuty jednotky z oblasti Cách včetně tankových záloh.

Úder na jih 8–11. října.

Američané útočili po celé délce fronty u Übachu a obsadili Merkstein na jih od něj. Německé úsilí o znovudobytí tohoto města vyústilo v zuřivé boje. Dne 5. října Američané vstoupili do Beggendorfu na východě. Dne 7. října dosáhl americký 66. tankový pluk s dalšími silami měst Baesweileru a Alsdorfu 4 kilometry jihovýchodně od Übachu a obsadil je. Alsdorf měl pro Němce velký význam – vedla přes něj jedna ze dvou hlavních silnic do Cách ze severu. Proto bylo rozhodnuto, že musí být znovu dobyt za každou cenu.  Pěchotní generál Friedrich Köchling, velitel 81. sboru, měl v plánu zahájit protiútok za úsvitu 8. října, začal ale až v 9:15 z důvodu pozdního příchodu části německých sil. Alsdorf byl v té době v rukou 1. a 3. praporu 117. pěšího pluku americké 3. divize. Oba prapory vyrazily z Alsdorfu na jih v 7:25, tedy ještě před německým útokem. V Alsdorfu zůstal jen zlomek sil těchto dvou praporů. Obě postupující síly se poté střetly a část těch německých se dostala do města. Do zhruba v 16:00 byli Němci z Alsdorfu opět vytlačeni.  Jejich nezdařený útok osud Cách zpečetil. V tentýž den byl obnoven americký útok jižně od Cách a obklíčení města bylo po dalších tvrdých bojích dokončeno 16. října. Město padlo 21. října.

Závěr.

I přes značnou nevýhodu co se týče kvantity obrněné techniky a kvantity a kvality mužstva (v posledních dvou letech války trpěla pěchota i osádky obrněnců nedostatečným výcvikem), zmohli se Němci 2. až 9. října v oblasti Übach – Palenbergu na zarputilý odpor a neméně tvrdé byly i jejich protiútoky. Obě strany ztratily přes 40 tanků, stíhačů tanků a útočných děl. Řada dalších vozidel však byla vyřazena, opravena a opět vrácena do služby.  Americká strana celkově v bitvě o Cáchy přišla o asi 5 000 vojáků, kteří byli mrtví, nezvěstní nebo zranění. Německá strana měla také asi 5 000 mrtvých a 5 600 zajatých.

Bitva o Cáchy představovala bitvu druhé světové války na západní frontě, která se udála v říjnu 1944 ve městě Aachen a jeho okolí. Během bitvy zůstalo ve městě jen 20 000 z jeho 160 000 obyvatel, ostatní byli evakuováni do jiných částí Německa. Velitel obrany města generál Gerhard von Schwerin původně hodlal město kvůli velké historické hodnotě města vydat bez boje. Byl však okamžitě zbaven funkce a nahrazen plukovníkem Gerhardem Wilckem, který s dodatečnou podporou asi 5000 mužů Volkssturmu město bránil do 21. října.

亚琛战役是指从1944年10月2日至21日发生在德国亚琛的一场战役。时间来到1944年9月,德意志国防军在法国被同盟国击溃后,已渐次地撤退至德国。在法国的战事中,德军指挥官们估计他们的总兵力只约相当于25个足额师;而当时德军一共有74个师的番号在法国作战。尽管遭受到这些损失,德军依然能撤退到齐格菲防线并重新组建自己部分的部队,当时在整个西线方面,他们能够作战的兵力大约是230,000人。虽然不一定是训练有素,也没有良好装备,这些德国守军仍大规模地修筑齐格菲防线的防御工事。在9月份时候,在亚琛周围守备该市的指挥官表示愿意向进攻的美军投降。但是他的投降信件被武装亲卫队突击搜查从亚琛撤离的平民时发现。阿道夫·希特勒下令立即将该指挥官逮捕并以格哈德·维克的第246国民掷弹兵师换防亚琛。这样一来美国陆军第1军团将必须以武力攻占该市。


Život.

Studium a počátek kariéry.

Narodil se 3. prosince 1895 do rolnické rodiny, která pocházela z provincie Liao-ning. V mládí absolvoval studia v Šanghaji, poté se vydal studovat národní hospodářství do Tokia. V této době se začaly formovat jeho nacionalistické a zároveň marxistické myšlenky. Po návratu do Číny se roku 1919 účastnil Hnutí čtvrtého května. Ve dvacátých letech vstoupil do armády. V tomto období se opět vydal do Japonska, tentokrát za studiem na vojenské akademii, k čemuž mu pomohl Čankajšek. Sloužil kuomintangské armádě, která usilovala o nacionalistickou vládu v Číně, přestože členem Kuomintangu se kvůli svému marxistickému přesvědčení nestal.

Vláda v Sin-ťiangu.

Roku 1930 byl armádou poslán do Sin-ťiangu, který tou dobou ovládal Ťin Šu-žen. O rok později došlo k ujgurskému povstání, které byli schopni odrazit jen s pomocí Sovětského svazu. Ten si na oplátku vyžádal několik výsad, díky kterým byl schopen kontrolovat téměř celou oblast Sin-ťiangu. Období Šeng Š'-cchajovy vlády se považuje za dobu velkých sovětských vlivů. V Urumči byl přítomen sovětský konzul, bez jehož vědomí nemohl Šeng Š'-cchaj učinit žádné rozhodnutí.  Vlády se chopil 12. dubna roku 1933. Svou politiku definoval šesti základními body: antiimperialismus, vazby se Sověty, rasová a národnostní rovnost, „čistá“ vláda, mír a rekonstrukce oblasti. Sin-ťiang se stal monopolem Sovětů, kteří zde měli bez souhlasu čínské nacionalistické vlády přístup ke všem přírodním zdrojům včetně ropy. Sovětský vliv se tak netýkal pouze armády, nýbrž celého hospodářství. Šeng Š’-cchajova politika však byla silně anti-muslimská a anti-kazašská, zapříčinila proto roku 1937 islámské povstání. Šeng Š’-cchaj jej potlačil a brzy poté začaly ve spolupráci se Stalinem politické čistky, během nichž došlo k zatčení a odstranění údajných spiklenců. Bylo to období, kdy byl Sin-ťiang Sovětským svazem prakticky ovládán navzdory snahám Komunistické strany Číny o znovusjednocení této oblasti s vlastí. Sin-ťiang se ocitá v situaci, kdy byl sovětským loutkovým státem. Roku 1938 Šeng Š’-cchaj navštívil Moskvu a stal se členem Komunistické strany Sovětského svazu. V prosinci roku 1941 vstoupily Spojené státy americké do války. Šeng Š’-cchaj viděl oslabenou pozici Sovětského svazu, a tak se v myšlenkách vrátil k čínské nacionalistické straně a také se stal členem Kuomintangu. Ze Sin-ťiangu vyhnal sovětské poradce a nechal odstranit mnoho členů Komunistické strany Číny včetně Mao Ce-mina, bratra Mao Ce-tunga. Po sovětském úspěchu v bitvě u Stalingradu se opět obrátil na sovětské síly a poslal v červnu 1943 Stalinovi dopis s žádostí o pomoc. Stalin však odmítl a dopis poslal vůdci strany Kuomintang, Čankajškovi.  Následně je poté roku 1944 Šeng Š’-cchaj zbaven svého úřadu a poslán vykonávat jinou funkci do Čchung-čchingu. Ze Sin-ťiangu si kromě svého majetku odvezl také velké bohatství, kterého za dobu svého tamějšího působení nabyl. V letech 1944-1945 byl Čankajškem jmenován ministrem zemědělství.

Závěr života.

Roku 1949 se společně s armádou Kuomintangu stáhl na Taiwan, kde 13. července 1970 zemřel. Se svou manželkou měli čtyři děti, z nichž dvě byly narozeny za dob jeho působení v Sin-ťiangu.

Šeng Š’-cchaj (, Wade-Gilesova transkripce "Sheng Shih-ts’ai"; 3. prosince 1895 Kchaj-jüan (provincie Liao-ning) – 13. července 1970 Tchaj-pej) byl vojenský vůdce, jenž spravoval Sin-ťiang (čínsky新疆; pinyin: Xīnjiāng) v období 1933–1944, které bylo poznamenáno sovětským vlivem. Působil také jako ministr zemědělství (1944–1945).

盛世才(1897年-1月8日-1970年-7月13日),字晋庸,汉军镶黄旗人,中华民国陆军将领,辽宁省开原盛家屯村人,中华民国新疆省政府主席,1933年至1944年间新疆军事、政治首长,有“新疆王”之称。盛世才早年为奉系军人,后投靠新疆军阀金树仁,屡立战功,1933年新疆发生兵变,陈中、白受之、郑润成、巴品古特等人驱逐金树仁,盛世才乘机取得大位。盛世才治下的新疆,虽未宣布独立,但完全脱离中华民国国民政府的控制,那一时期的新疆,拒绝悬挂国民政府的青天白日满地红旗,而是悬挂盛氏政权的“六角星旗”。1941年1月,盛世才曾向苏联提议:成立突厥斯坦苏维埃社会主义共和国,脱离中华民国,加盟苏联。鉴于当时中苏的同盟关系,斯大林拒绝这一提议。1943年,盛世才加入中国国民党,并表示“矢志拥护中央,尽忠党国,绝对服从领袖”。随后,盛世才取消六大政策,六角星旗亦换为中国国民党的青天白日旗。但此后因国民政府主席蒋中正对新疆用兵,盛世才开始采取对策,准备把中国国民党势力逐出新疆。为寻找退路,盛世才企图再次投靠苏联。他致电斯大林,要求重新加入苏联共产党和将新疆划为苏联的一个加盟共和国,但此时的苏联共产党与斯大林已经对盛世才彻底失望,拒绝他的要求,并把其电报转给蒋介石。此时的盛世才,已是众叛亲离,怨声载道。蒋介石决定把盛世才调离新疆,另任农林部长,由朱绍良代理新疆省主席。1944年9月11日,盛世才离开新疆到重庆赴任。至此,盛世才在新疆历时11年5个月的军阀统治宣告结束。


Život.

Mládí.

Rodina Čang Cuo-lina přišla do Mandžuska z provincie Che-pej, když Che-pej začátkem 20. let 19 století postihly přírodní katastrofy. Jeho otec byl známý gambler, kvůli kterému měla rodina špatnou pověst, zemřel ve rvačce s věřitelem. V roce 1896 se Čang Cuo-lin přidal k banditům, kteří se během Boxerského povstání stali součástí imperiální armády.  Během sinchajské revoluce v roce 1911 chtěli někteří vojenští velitelé vyhlásit samostatné Mandžusko. Aby předešel revoluci, povolal guvernér Mandžuska Čang Cuo-lina s jeho vojskem. Čang Cuo-linovi se podařilo revoluci zabránit a byl proto jmenován náměstkem ministra vojenství. Postupem času se stal jedním z nejvlivnějších lidí v Mandžusku a později absolutním vládcem regionu.

Militarista.

Mezi lety 1911 a 1928 se Čang Cuo-lin stal nejprominentnější postavou severní Číny a získal si reputaci charismatického vojenského velitele. Během své vlády se zasloužil o vyšší status Mandžuska především reformami pro rozvoj zemědělství a bojem s korupcí (pokud nezasahovala jeho zájmy). Populace Mandžuska se v té době vyšplhala na 30 milionů obyvatel. Mandžusko se stalo politickou entitou, která byla schopna operovat jako samostatný stát, který měl dokonce smlouvy se zahraničím.  Čang Cuo-lin byl zakladatelem a vůdcem fengtchienské militaristické kliky (podle Feng-tchienu, provincie v jižním Mandžusku). V roce 1920 fengtchienská klika podpořila č’lijskou kliku v boji proti anchuejské klice a spolu s č’lijskou klikou pak sdílela moc v pekingské vládě.  31. prosince 1924 přijel, už vážně nemocný, Sunjatsen do Pekingu vyjednávat s Čang Cuo-linem, Feng Jü-siangem a Tuan Čchi-žuejem o možnosti sestavení jednotné vlády. Jednání byla zdlouhavá a neúspěšná, Sunjatsen se jejich konce nedožil.  V červenci 1926 zahájil Čankajšek tzv. Severní pochod, jehož cílem bylo vojenské sjednocení Číny. Čang Cuo-lin spolu s Tuan Čchi-žuejem nebrali Čankajška jako legitimního vůdce státu, ale jako dalšího militaristu, který ohrožoval jejich území. Nehodlali s ním spolupracovat, proto se Čang Cuo-lin vydal Peking bránit. V Pekingu se mu podařilo přemoct své rivaly a převzít moc, získal pak titul vrchního velitele ozbrojených sil (generalissima, "de facto" prezidenta Čínské republiky) a de facto kontroloval celou oblast severní Číny. V té době začal uvažovat o převzetí celé Číny.  V květnu 1928 ale nabídl Čankajškovi na radu amerických a britských poradců dohodu o ukončení nepřátelství. Zavrhnutím konfrontace s Čankajškem se vzdal své touhy stát se vládcem Číny. Zároveň spoluprací s Čankajškem opustil své dlouholeté spojence, Japonce.

Vztahy s Japonskem.

Mandžusko je úrodné a bohaté na minerály a přírodní zdroje jako uhlí, železo, ocel, uran, zlato, měď a zinek. To bylo taky důvodem zájmu jiných mocností o toto území. V roce 1905 o toto území bojovalo Japonsko s Ruskem. Japonsko zvítězilo a rychle se s Ruskem domluvilo na novém rozdělení sfér vlivu.  Čang Cuo-lin měl s Japonci velice komplexní vztah, bál se jich, ale zároveň je respektoval. Spoluprací s nimi získal nezbytné zásoby, munici, pomoc a japonské poradce poskytující taktické rady, na oplátku skrz něj Japonsko získalo v Mandžusku velký vliv. Za daných podmínek ho Japonci považovali za nejvhodnějšího spojence a chtěli, aby jim pomohl s realizací jejich plánu – připojení Mandžuska k Japonsku. Čang měl od začátku v plánu s Japonci spolupracovat, ale nehodlal se stát jen jejich loutkou.

Konec života.

Přestože dostal od tajné policie z Mukdenu telegram, že se ho Japonci pokusí cestou z Pekingu zavraždit, vydal se 3. června 1928 vlakem do Mandžuska. Kuantungská armáda umístila na mostě v Chuang-ku-tchunu, kudy vlak projížděl, obrovské množství výbušnin. Čang byl smrtelně zraněn a krátce na to zemřel. Jedna z jeho žen (v pořadí šestá), která jela vlakem s ním, vyvázla jen s lehce poraněnou nohou.

Čang Cuo-lin, Zhang Zuolin (; 19. března 1875 – 3. června 1928) byl jeden z nejvlivnějších severních militaristů, který jako vůdce fengtchienské kliky kontroloval Mandžusko, a v letech 1927–1928 celou severní Čínu.

张作霖(1875年-3月19日-1928年-6月4日),字雨亭,小名张老疙瘩,奉天省海城县人,出身贫农。曾任中国陆海军大元帅,喜人以「张大帅」称。张作霖是北洋军奉系首领,也是北洋政府最后一个掌权者。1928年6月4日,张作霖乘坐的火车在皇姑屯被日本关东军预埋的炸药炸毁,史称皇姑屯事件。张作霖身受重伤,回到奉天(今沈阳市)后身亡,子张学良接掌东北军政。


Historie.

Poloha u řeky a v blízkosti obchodních cest určovala historii místa už odedávna. Archeologické výzkumy v 19. století prokázaly přítomnost Římanů zhruba na konci 2. nebo začátku 3. století našeho letopočtu, první písemná zmínka je ale až z roku 721.  O původu jména Is-sur-Tille (tedy v češtině ""Is na Tille"") existuje několik hypotéz: mohlo vzniknout z keltského slova "is" znamenajícího vodu, z římského příjmení "Iccius" nebo od jména egyptské bohyně Isis, jejíž kult se kdysi šířil i v gallsko-římské civilizaci.  Historie města je spojena se všemi významnými událostmi francouzských dějin. Už ve středověku tudy prošlo několik válek, za nichž bylo město vyrabováno a zničeno.  Z období novověku se připomíná např. rok 1535, kdy Is-sur-Tille navštívil král František I. Městu se nevyhnuly hugenotské války ve 2. polovině 16. století. Za krále Jindřicha IV. se obyvatelé Is-sur-Tille prohlásili za protestantskou komunitu. A v roce 1636 bylo město opět vydrancováno.  18. století bylo pro město poměrně klidnějším obdobím a další velké pohromy přineslo až 19. století: nejprve tu několikrát prošla cizí vojska v letech 1814-1815 na konci prvního Francouzského císařství, pak tu v roce 1871 pobývalo pruské vojsko při obléhání Dijonu.  Ve 20. století si Is-sur-Tille vybrala americká armáda pro vybudování velkého vojenského tábora. "„Camp Williams“" byl vybudován mezi říjnem 1917 a březnem 1918, kdy se v něm už mohlo ubytovat 24 000 mužů. Zároveň tu byl i obrovský sklad pro zásobování amerických expedičních sil. Kromě polní nemocnice tu byla také největší pekárna na světě, která mohla denně vyrobit 365 tun chleba. Tábor byl uzavřen během roku 1919. Za krátkou dobu jeho existence jím prošly téměř dva miliony amerických vojáků a asi čtyři miliony tun dodávek. Po táboře ani po jeho mohutné protiletadlové obraně se ale nezachovaly prakticky žádné stopy.  Událostí, která významně přispěla k rozvoji Is-sur-Tille a k oživení místní ekonomiky, bylo v roce 1958 otevření nedalekého "Centra pro jaderný výzkum" (CEA Valduc).

Památky a zajímavosti.

Na kulturním dědictví města se podepsala opakovaná vyplenění, k nimž docházelo až do osmnáctého století. Mezi dochované pozoruhodné stavby patří kostel "Saint-Lèger" (kostel sv. Leodegara) z 12. století. Z hradu ze 16. století se dochovala pouze věž, v jejíž bezprostřední blízkosti se nachází "hrad Charbonnel", postavený v 17. století a přestavěný v 19. století. Zajímavé jsou ale i novější budovy, například neoklasicistní "radnice" z roku 1779 nebo hotel "Le Compasseur de Courtivron." V bývalé "tržnici" postavené na konci 19. století je dnes turistická kancelář.  Pozoruhodný je "Velký most", postavený v roce 1748. Má 5 oblouků proti proudu a 6 oblouků po proudu: voda protéká pod bývalým panským sídlem vedle mostu, kde poháněla mlýn.  Na americký tábor Camp Williams z doby první světové války upomíná "Památník mrtvých," kde jsou jména místních občanů padlých v letech 1914-1918, po stranách medailony představující amerického a francouzského vojáka, a na zadní straně je 238 jmen amerických vojáků, kteří tu zemřeli.  Historické centrum města je památkově chráněno.  Další zajímavosti:

Is-sur-Tille v historii československých železnic.

Železniční trať z Dijonu do Langres přes Is-sur-Tille byla postavena v roce 1863, a v dalších letech se pak z města stala významná železniční křižovatka. To byl pravděpodobně hlavní důvod, proč v blízkosti tábora „Camp Williams“ vznikl i „železniční dvůr“, kde Američané soustředili ukořistěné lokomotivy a vagóny.  Po vzniku Československa se nově zřízené Československé státní dráhy potýkaly s nedostatkem lokomotiv. Situace byla kritická zejména na Slovensku, kam v březnu 1919 vtrhla Uherská revoluční armáda, a když pak po zásahu mocností Dohody ustoupila, brala s sebou vše, včetně lokomotiv, které tam předtím na výpomoc předisponovala správa železnic z českých zemí.  Ministerstvu železnic se podařilo s podporou americké půjčky zakoupit celkem 92 ukořistěných původně německých lokomotiv. Tyto mnohdy značně poškozené stroje ovšem bylo nutné převzít a uvést do provozuschopného stavu právě v „železničním dvoře“ v Is-sur-Tille, v doslova polních podmínkách. Akce začala v červnu 1919 a postupně se na ní vystřídalo 337 českých strojníků, strojvůdců a topičů. Ubytování a stravování měli zajištěno v americkém táboře, který ale už v té době postupně přebírali Francouzi. Poslední z 37 transportních konvojů odjížděl z Is-sur-Tille 15. září 1919.

Is-sur-Tille je francouzská obec v departementu Côte-d'Or v regionu Burgundsko-Franche-Comté. Nachází se asi dvacet kilometrů severně od Dijonu na rozhraní dvou přírodních oblastí:

蒂耶河畔伊斯(,发音:[is syʁ tij])是法国科多尔省的一个市镇,位于该省东北部,属于第戎区(Arrondissement de Dijon)。该市镇总面积22.53平方公里,2009年时的人口为4027人。


Komiks.

V komiksu Thanos vystupuje jako Šílený Titán, což je jedna z jeho mnoha přezdívek, a je zde jedním z největších a nejnebezpečnějších padouchů. Pochází z kolonie na Titanu, je posedlý nihilismem a smrtí. O Thanosovi vyšly komiksy i v češtině, např. "Thanos Nezbytný" (2016) nebo "Thanos se vrací" (2019).  V komiksech má za cíl se zavděčit ztělesnění samotné smrti. K dosáhnutí tohoto cíle se snaží získat velmi mocné objekty zvané kameny nekonečna a s nimi vyhladit polovinu vesmíru.

Další zpracování.

Film a televize.

Ve filmu se poprvé objevil v sérii Marvel Cinematic Universe (MCU) v podání Damiona Poitiera jako cameo role ve filmu "Avengers" z roku 2012. Dále ho hrál Josh Brolin ve filmech "Strážci galaxie" (2014), "" (2015), "" (2018) a "" (2019). Brolin Thanose namluvil a zároveň ztvárnil pomocí techniky motion capture.  V rámci MCU se Thanos také snaží získat kameny nekonečna, avšak důvod je zcela odlišný. Podle filmové verze byl Titan na pokraji kolapsu kvůli masivnímu přelidnění. Od Thanose padl návrh vyvraždit náhodným výběrem přesně polovinu obyvatel, aby mohl Titan dále prosperovat, což rada zamítla. Thanosova předpověď se pak naplnila a téměř všichni obyvatelé zemřeli. V tu chvíli se Thanos zapřísáhl, že toto již nikde ve vesmíru nikdy nedopustí.  Thanos se také objevil v různých animovaných televizních seriálech. Velkou roli hrál např. ve díle „Vzestup Thanose“ druhé řady seriálu "Avengers – Sjednocení".

Hračky.

Thanos je také jednou z hraček stavebnice Lego a figurek Marvel.

Zajímavosti.

V době uvedení filmu "Avengers: Endgame" společnost Google připravila tzv. easter egg s využitím efektu Thanosovy rukavice s kameny nekonečna. Při vyhledání Thanose ve vyhledávání Google se u medailonku se základními informacemi objevila i rukavice a po kliknutí začala mizet přibližně polovina zobrazených výsledků vyhledávání. Opětovným kliknutím se výsledky znovu objevily.

Thanos je fiktivní postava objevující se v amerických komiksových svazcích vydáváných společností Marvel Comics. Tato postava, vytvořená autorem Jimem Starlinem, se poprvé objevila v komiksu "The Invincible Iron Man" č. 55 z ledna roku 1973. Thanos je jedním z nejsilnějších charakterů ve fiktivním světě Marvelu a utkal se již s mnoha dalšími hrdiny, například s Avengery.

萨诺斯(英语:Thanos),美国漫威漫画创造的虚拟漫画角色,是一名超级反派角色。由漫画家吉姆·史塔林所创造,首次登场于《钢铁人》(Iron Man)#55(1973年二月)。其名字源自于希腊死神塔纳托斯(Thanatos)的变体。


Taxonomie.

Trnuchu říční poprvé popsal ichtyolog Pieter Bleeker v roce 1852 v časopisu "Verhandelingen van het Bataviaasch Genootschap van Kunsten en Wetenschappen". Jeho práce byla založena na úlovku mladého jedince, který měl 30 cm v průměru a pocházel z indonéské Batávie (dnes Jakarta). Bleeker tento nový druh pojmenoval "polylepis". Jeho popis byl však dlouho přehlížen. V roce 1990 byl druh přezkoumán znovu, tentokrát Supapem Monkolprasitem a Tysonem Robertsem. Dali mu název "Himantura chaophraya", který se používá nejčastěji.

Popis.

Tělo je uzpůsobeno přisedlému životu na mořském dně, je zploštělé v horizontálním směru, s vystupující hlavou, což trnuše umožňuje pozorovat okolí, když je zahrabána v písku. Má tvar relativně tenkého oválného disku s ostrým zakončením na stranách, kde se nacházejí ploutve, jež umožňují pohyb. Na vrcholku těla se nacházejí dvě malé oči. Na hřbetě se táhne vystouplá část těla, která přechází do tenkého hladkého ocasu, jenž má vzhled biče, měří 1,8 až 2,5krát tolik co tělo. Vpředu má protáhlý špičatý čumák. Tento druh je na hřbetě šedohnědý a na břiše bílý, okraje disku jsou černé. Jedovatý trn se nachází na vrchní straně ocasu poblíž kořene a dosahuje délky až 38 cm, což je nejvíce ze všech trnuch.  Paryba dosahuje šíře disku až okolo 2 metrů. Celková délka může přesáhnout 4,6 metru. Samci dosahují pohlavní dospělosti při šířce disku asi 107 cm. Hmotnost dospělých kusů se pohybuje okolo 100 až 300 kg a podle zpráv rybářů to může být i 500 až 600 kg.

Rozšíření.

Tento druh se nachází v říčních systémech a ústí velkých řek v Indočíně, jako jsou Mekong, Čao Praja, Nan, Meklong, Bangpakong, Prachin Buri, Tapi, Kinabatangan a Buket, a na Borneu v řece Mahakam.  Je možné, že žije i v deltě Gangy, Iravádí a dalších řek jižní a jihovýchodní Asie.

Biologie.

Potrava.

Trnucha říční se běžně živí potravou, kterou nachází na říčním dně. Tomu jsou uzpůsobena i její ústa s dvojicí čelistí, jež slouží k drcení, a malými zuby, které rozmělňují stravu na jemno. Jejich strava se skládá převážně z menších ryb a bezobratlých, především korýšů. Zřejmě se živí i žížalami žijícími při okrajích řek.

Chování, biotop.

Obří sladkovodní rejnoci jsou usedlí společenští živočichové. Jejich usedlost se projevuje tím, že obecně zůstávají žít v rámci určité skupiny ve stejném říčním systému, v němž se zrodili. Pravděpodobně jsou schopni vzájemně komunikovat prostřednictvím elektrických impulzů vysílaných tělem, podobně jako je tomu u jiných druhů rejnoků. Tito sladkovodní rejnoci se obvykle nacházejí nad bahnitým nebo písčitým dnem ve velkých řekách, v eustuáriích a brakických vodách, v hloubce 5 až 20 metrů. Neexistují žádné záznamy o výskytu druhu na mořských stanovištích, avšak nelze vyloučit, že přes moře trnuchy migrují.

Rozmnožování.

Samice trnuchy si zřejmě vybírají samce tak, že využívají svůj elektrosenzorický systém, který reaguje na sexuálně specifické signály vysílané samci. Jakmile je samice oplodněna, opouští samce a společně s ostatními samicemi pobývá v brakických vodách, kde také rodí mláďata. Samci mají na každé břišní ploutvi umístěn párový kopulační orgán nazývaný pterygopod. To jim umožňuje vyhledat po oplodnění první samice druhou a také ji oplodnit. Samci produkují a střádají sperma po celý rok, aby si tak zajistili jeho dostatečné množství v období páření.  O reprodukčním cyklu říčních trnuch ve volné přírodě toho víme jen málo. V zajetí bývají v jednom vrhu jedno až dvě mláďata. Nicméně informací z chovných programů je málo a většina jich byla ukončena. Samice odchycená v roce 1983 vážící 300 kg v sobě měla čtyři mláďata, která následně porodila. Každé mělo průměr disku okolo 30 cm. Samci se po spáření dál o své potomstvo nestarají, samice pečují o mláďata až do jejich dospělosti, přičemž říční estuária mohou sloužit, jako jakési školky. Dospělost nastává, doroste-li mladá trnucha do třetiny matčiny velikosti. Mladý jedinec pak opouští brakické vody a dál žije ve sladkovodním prostředí.

Dožití, nepřátelé.

O délce života tohoto druhu existuje málo informací, nicméně jiní členové rodu "Himantura" se ve volné přírodě dožívají 5–10 let. Trnuchy říční se špatně chovají v zajetí vzhledem k obtížím s poskytováním správné potravy a dostatečného prostoru.  Dospělé trnuchy mají jako největší živočichové ve svém okolí jen málo přirozených nepřátel. Díky usedlému životu a ochrannému zbarvení jsou i menší jedinci dobře chráněni před predátory, neboť splývají s říčním dnem. Silná, pilovitá a jedovatá horní část ocasu může sloužit k sebeobraně.

Hospodářský význam, hrozby.

Trnuchy říční slouží v některých asijských městech jako potrava, a to i přesto, že je jejich lov vzhledem k ohrožení druhu zakázán. Odchytávají se také pro mořská akvária a jsou též oblíbeným cílem mnoha sportovních rybářů.  Další hrozbou je degradace kvality vody v řekách Asie, ať už v důsledku kácení lesů nebo znečištění. Někdy na přelomu let 2008/2009 bylo v řece Bangpakong nalezeno 30 uhynulých exemplářů, které byly otráveny únikem škodlivých látek.

Trnucha říční, též trnucha thajská ("Himantura chaophraya"), dříve známá pod binomickým jménem "Urogymnus polylepis", je obří sladkovodní rejnok z rodu "Himantura", čeleď trnuchovití. Žije ve větších řekách a v říčních ústích v Indočíně a na Borneu. Patří k největším sladkovodním rybám na světě – dorůstá průměru disku 1,9 až 2,4 m, celkové délky (včetně ocasu) okolo 5 m a může dosáhnout hmotnosti více než 300 kg.

查菲窄尾𫚉俗称巨型黄貂鱼又名多鳞沙粒𫚉,是一种体型相当庞大的淡水刺𫚉,生活于泰国湄公河中,目前是已知最大的𫚉科鱼类以及最大的有毒鱼类,还有是世界最大的淡水软骨鱼类以及世界最大的淡水鱼之一。查菲窄尾𫚉一般身长可达1.9-2.4米,最大身长可达4.2-5米,宽1.1-1.9米,重达半吨至0.6吨以上,是吉尼斯世界纪录上最大的垂钓淡水鱼。


Historie.

24. dubna 1871 byla v Sydney založena Akademie umění, která kromě výuky studentů organizovala od roku 1874 výroční výstavy umění v sídle Hospodářské komory (Burza Sydney). Od roku 1875 budovala vlastní sbírku, kterou vystavovala v Clark's Assembly Hall, Elizabeth Street. Roku 1879 byla sbírka přemístěna do dřevěné přístavby Zahradního paláce, postaveného pro Mezinárodní výstavu v Sydney, a otevřena veřejnosti jako "The Art Gallery of New South Wales". Roku 1882 Zahradní palác vyhořel a bylo rozhodnuto postavit pro galerii novou budovu.  Roku 1883 dostal zadání navrhnout budovu architekt John Horbury Hunt, ale žádná z jeho variant nebyla přijata. Stavba byla svěřena roku 1895 Walter Liberty Vernonovi, který působil od roku 1910 jako hlavní vládní architekt pro New South Wales. Neoklasická budova "The National Art Gallery of New South Wales" byla jednou z jeho nejdůležitějších staveb. První dvě galerie byly otevřeny v letech 1897 a 1899, následované galerií akvarelů (1901). Celá stavba byla dokončena roku 1902 Velkým oválným vestibulem.  Od roku 1921 galerie vyhlašuje nejstarší australskou cenu za malířský portrét - "Archibald Prize". Roku 1958 se galerie vrátila k původnímu názvu "The Art Gallery of New South Wales". V letech 1969-1972 přistavěla galerie nové křídlo Jamese Cooka, na počest 200. výročí jeho vylodění v Botany Bay. Při 200. výročí příjezdu první skupiny britských odsouzených do Austrálie a založení města Sydney (1788) byl iniciován projekt přestavby galerie. V prosinci 1988 bylo dokončeno rozšíření v The Domain parkland, kterým se zdvojnásobila výstavní plocha galerie. Realizace stavby v parku měla různá omezení a musela se vyhnout dvěma mohutným fíkovníkům (Ficus macrophylla).  Roku 2010 byl z Cookova křídla přemístěn depozitář sbírek do prostor mimo Vernonovu budovu a v přízemí byla zřízena galerie současného umění. Roku 2013 galerie představila plán na stavbu nové budovy Sydney Modern, která by měla být dokončena roku 2021, ke 150. výročí založení galerie. Vláda na tyto účely uvolnila 10.8 millionů australských dolarů. Architektonickou soutěž vyhráli roku 2015 tokijští architekti Kazuyo Sejima + Ryue Nishizawa (SANAA), nositelé Pritzkerovy ceny. Galerie získala na stavbu nové budovy dalších více než 100 milionů A$ fundraisingovou kampaní.  Kromě Archibald Prize, která je nejdůležitějším australským uměleckým oceněním, uděluje galerie rovněž the Sulman art prize, Wynne art prize a Dobell art prize a pořádá ročně kolem 40 krátkodobých výstav. Art Gallery of New South Wales (AGNSW) ve spolupráci s Carriageworks a Museum of Contemporary Art Australia (MCA) pořádá bienále současného australského umění.

Vedení galerie.

Od roku 2012 je ředitelem Art Gallery of New South Wales historik umění Michael Brand.  Galerie má sbor 11 správců z komerční sféry a pětičlenný exekutivní sbor. Obě nadace galerie (Art Gallery of NSW Foundation, Brett Whiteley Foundation) mají správní rady, které sdružují reprezentanty galerie i donátorů.

Sbírky.

Evropské umění.

7 638 položek. Galerie má velkou sbírku britského viktoriánského umění, včetně významných děl lorda Frederica Leightona a sira Edwarda Johna Poyntera. Expozice evropských starých mistrů představuje jména jako Peter Paul Rubens, Canaletto, Bronzino, Domenico Beccafumi, Giovanni Battista Moroni nebo Niccolò dell'Abbate. Z umělců 19.-20. století pak Eugène Delacroix, John Constable, Ford Madox Brown, Vincent van Gogh, Auguste Rodin, Claude Monet, Paul Cézanne, Camille Pissarro, Pierre Bonnard, Georges Braque, Pablo Picasso, Edgar Degas, Maurice de Vlaminck, Ernst Ludwig Kirchner, Alberto Giacometti, Giorgio Morandi, Wassily Kandinski a také britští umělci 20. století (Henry Moore, Barbara Hepworth, Lyn Chadwick, Eduardo Paolozzi atd.), z Čechů např. Jiřího Anderle.

Australské umění.

19 370 položek. Nejrozsáhlejší sbírka, která mapuje celou historii australského umění od počátku 19. století a obsahuje ikonická díla umělců jako John Glover, Arthur Streeton, Eugene von Guerard, John Russell, Tom Roberts, David Davies, Charles Conder, William Piguenit, E. Phillips Fox (včetně díla "Nasturtiums"), Frederick McCubbin, Sydney Long a George W. Lambert. a umělce 20. století jako Arthur Boyd, Rupert Bunny, Grace Cossington Smith, H. H. Calvert, William Dobell, Russell Drysdale, James Gleeson, Sidney Nolan, John Olsen, Margaret Preston, Hugh Ramsay, Lloyd Rees, Imants Tillers, J. W. Tristram, Roland Wakelin, Brett Whiteley, Fred Williams a Blamire Young.  Vybraná díla

Asijské umění.

4054 položek. Základem sbírky byl dar japonské vlády, která věnovala soubor japonských bronzů a keramiky po Světové výstavě v Sydney roku 1879. Největší část sbírky tvoří čínské umění od 11. stol. před naším letopočtem, japonské (Maruyama Ókyo, 1772, Tani Bunchó, 1826) a korejské umění. Jsou zastoupeni i moderní umělci jako Zhang Xiaogang, Nam June Paik nebo Jošihiro Suda. Ve sbírce umění jihovýchodní Asie je zastoupena kultura Dong Son doby bronzové Vietnamu, Angkorská perioda Kambodže, období Srivijaya Indonesie a období Sukhothai Thajska, umění Laosu, Barmy a Filipín.

Umění Aboridžinců a obyvatel ostrovů Torresova průlivu.

2 119 děl představujících australské kulturní dědictví od konce 19. století do současnosti.

Umění Pacifiku.

842 děl. Základem kolekce je zápůjčka více než 500 děl z jedné z největších soukromých sbírek, kterou vybudoval Stanley Gordon Moriarty.

Fotografie.

5 489 fotografií. Galerie začala sbírat fotografie od roku 1975, kdy obdržela dar 90 snímků od Harolda Cazneauxe. 80 procent sbírky tvoří australští fotografové a je v ní zastoupena současná světová fotografie i australský piktoralismus, modernismus a poválečná dokumentární fotografie.  Fotografická sbírka obsahuje širokou škálu umělců jako jsou například Tracey Moffatt, Bill Henson, Fiona Hall, Micky Allan, Mark Johnson, Max Pam nebo Lewis Morley. Kromě současné fotografie, australského piktorialismu, modernismu a poválečné dokumentární fotografie jsou vystavena díla členů piktorialistické společnosti The Sydney Camera Circle a dále Maxe Dupaina, Olive Cottonové nebo Davida Mooreho. Vývoj australské fotografie 19. století je prezentován s důrazem na práci Charlese Baylisse a společnosti Kerry & Co. Mezinárodní fotografie zahrnují anglický piktorialismus a evropskou avantgardu (Bauhaus, konstruktivismus a surrealismus). Fotoreportáž v Americe 20. století je zastoupena mimo jiné v díle Lewise Hineho a Dorothy Langeové. Současná asijská fotografie je v galerii reprezentována umělci jako například Yasumasa Morimura nebo Miwa Yanagi). Styly sahají od formální estetiky rané fotografie přes neformální momentky Weegeeho až ke špičkové módní fotografii Helmuta Newtona a Bettiny Rheims.

Současné umění.

5 847 děl od více než 400 umělců. Jsou zastoupena jména jako Francis Alÿs, Christo, Thomas Demand, Sol LeWitt, Richard Long, Nam June Paik, Robert Rauschenberg a Ugo Rondinone. Sbírka zahrnuje světové umění z odkazu Mervyn Horton (1984) a reprezentativní soubor umění od 60. let do současnosti získaný darem rodiny Johna Kaldora. Sbírku světového umění tvoří také konceptuální umění, nouveau realisme, minimalismus a arte povera. Australské moderní umění je reprezentováno zejména abstraktní a expresionistickou malbou, videem a pop artem.

Reference.

Text byl přeložen z anglické Wikipedie a dalších zdrojů.

Umělecká galerie Nového Jižního Walesu (anglicky "Art Gallery of New South Wales", zkratkou AGNSW) v Sydney je největší galerií v Austrálii a v pořadí 67. největší galerií ve světě. Byla otevřena roku 1879 a kromě australského umění vystavuje také umění Evropy a Asie. Vstup je zdarma. Ročně ji navštíví více než 1 milion lidí.

新南威尔士美术馆(Art Gallery of New South Wales,简称AGNSW)是位于澳大利亚新南威尔士州悉尼的一座美术馆。新南威尔士美术馆是悉尼最重要的美术馆,在澳大利亚的美术馆中规模排名第四。新南威尔士美术馆于1874年首次举办公开展览。美术馆免费开放,陈列澳大利亚(从殖民时代到当代)、亚洲和欧洲的艺术品。2003年,新南威尔士美术馆新开设了亚洲馆。


Obsazení.

Film obsahuje originální japonský a anglický dabing. Snímek byl nadabován i do českého jazyka zásluhou LS Productions dabing.

Příběh.

Film se odehrává ve fantasy světě Eos. V úvodu jsou stručně shrnuté nedávné dějiny, kdy říše Niflheim, jež svou prosperitu a moc založila na vývoji a užívání technologií magitek, sjednocující moc magie a techniky, dobývala jedno území za druhým ve snaze ovládnout celý svět. Říše již zachvátila všechny provincie království Lucis, poslední nezávislé krajiny na Eosu, až na samotné hlavní město Insomnia. To prozatím říši vzdoruje díky mocné Nové bariéře, která nad celým městem vytváří neproniknutelné silové pole. To vychází z moci krále, Regise Lucis Caelum CXIII., jehož moc vychází skrze Prsten Lucianů z Krystalu, jenž je bezpečně uložen v insomnijské citadele, sídle krále a vlády.  Před dvanácti lety navštívil Regis se svým osmiletým synem království Tenebrae na západním Imperiálním kontinentu, kterému vládla věštkyně a jeho spojenkyně Sylva Via Fleuret. Zde se Noctis zotavoval, když byl cestou sem přepaden démonem, kterého na kolonu automobilů, tvořící královský doprovod, nastražil Niflheim. Avšak v bezpečí nebyl ani v Tenebrae, kterou říše Niflheim přepadla a obsadila. Královna Sylva byla zabita generálem Glaucem, její syn Ravus padl do zajetí a Regis prchal se svým ještě neuzdraveným synem Noctisem a se Sylvy dcerou Lunafreyou pryč. Lunafreya se však Regisovi vyvlékla, aby zůstala v Tenebrae s bratrem, jenž zoufale volal Regise o pomoc před Niflheimem, jehož nadvládě se museli oba podvolit, přičemž ztratili svá práva následnictví.  Zbytky království Lucis po tomto incidentu začala bránit speciální jednotka, tvořená uprchlíky z okrajových regionů Lucis, jež po prohraných dřívějších válkách okupuje Niflheim. Kingsglaive, neboli Královské glévy (dále jen glévy), používají v boji magii, vycházející skrze krále z Krystalu. Následuje téměř desetiminutová scéna, během níž glévy zoufale brání poslední zbytky území Lucis, oddělené obří propastí, přes kterou se klene obří skalní brána. Niflheim proti nim nasadil svou pěší armádu spolu s magitekskými vojáky a chvíli po setmění nechal Ravus vypustit na bojiště démony, polapené pro vojenské účely. Ačkoliv se glévy držely statečně a jednotce, které velela Crowe, se podařilo s vypětím sil vyvolat nad nepřítelem obří bouři, jež rozmetávala magitekské vojáky i stroje, museli se rychle stáhnout poté, kdy Niflheim vypustil kromě démonických behemotů a kerberů také svůj nový vynález: uměle vyrobeného obřího démona Diamantovou zbraň, vybaveného smrtonosnými zbraněmi na ramenou, které zničily obří klenbu, jež se začala propadat do hlubokého údolí.  Během stažení, které nařídil Drautos, však Nyx Ulric, přezdívaný "Hrdina," neuposlechl rozkaz a riskoval život pro záchranu svého přítele z dětství Liberta Ostium, jenž kvůli neochotě používat warp pomocí zbraně zůstal po pádu obřího balvanu na jeho nohy zaklíněný a ohrožoval ho démon. I když Nyx svého přítele dokázal zachránit, byl Drautosem suspendován. Niflheim bitvu vyhrál, ale jeho vojsko nepostoupilo vpřed a stáhlo se. Nad ránem se glévy vrátily v obrněných vozech zpět do Insomnie. Když Drautos podával králi Regisovi hlášení, žádal vyslanec Niflheimu o audienci.  Regis tedy vyslance přijal a byl nemile překvapen, že Niflheim vyslal svého kancléře, navíc bez jakéhokoliv doprovodu. Kancléř si byl jistý, že se mu nic nemůže stát, neboť magie krále slábne vinou jeho zdravotního stavu a věku. Tento Ardyn Izunia přišel ve svém excentrickém tmavém oděvu, teatrálně se s úsměvem uklonil králi a informoval ho, že nedávné stažení vojsk nebyl žádný strategický ústup, ale nařízení císaře, který nabízí Lucis mír. Jako jedinou podmínku požaduje odstoupení všech okupovaných provincií Lucis říši Niflheim. Ardyn přidal ještě jednu podmínku, a to sňatek prince Noctise s Lunafreyou, bývalou princeznou Tenebrae. Ardyn Regise ujistil, že ta si ho po tom, co se stalo před dvanácti lety, stále ještě váží.  Regis usoudil, že nezbývá než podmínky přijmout. Jeho rozhodnutí uvítala většina obyvatel města, avšak neuvítali to uprchlíci z ostrovní provincie Galahd, tvořící většinu členů Královských glév. Glévy cítili, že Regis zanechal jejich domov a rodiny napospas říši. Nyx byl mezitím převelen za trest na stráž k městské bráně, aby si tam vychutnal xenofobní zacházení od tamních svých nadřízených a kolegy Petry Fortise, kteří považovali uprchlíky z venčí za podřadné spoluobčany. Po čase Nyx, jenž měl být převelen z glév do insomnijské hradní stráže, přemýšlel o návratu domů. Crowe byla nasazena do Tenebrae, aby bezpečně eskortovala Lunafreyu, a zraněný Libertus otevřeně nesouhlasil s takovouto kapitulací. Crowe za městem nasedla na motocykl, avšak proti ní náhle vyjela dodávka glév a byla o den později nalezena dvěma obyvateli okupovaných regionů mrtvá. Její smrt šokovala Nyxe i Liberta, jenž ji měl rád jako sestru.  To vedlo k hádce mezi Nyxem, jenž se snažil rozhodnutí krále chápat, a Liberta, který řady glév na protest opustil a v noci vyhledal pod městem další nespokojence z řad glév, kteří chystali rebelii, mezi nimiž byl i Luche. Libertus prohlásil, že Regis není žádný král, a tak ho přijali do svých řad. Drautos svěřil Crowiny osobní věci Nyxovi, mezi nimiž byla i sponka do vlasů, kterou Crowe chtěla darovat Lunafreye. Lunafreya se mezitím chystala dle instrukcí na útěk z Tenebrae, ale plán jí překazil její bratr Ravus, který se stal po letech okupace svého domova slouhou Niflheimu a dostal funkci prvního důstojníka Nejvyššího velitele Glauca.  O den později dorazil do Insomnie císař Iedolas Aldercapt z Niflheimu a jeho doprovod mu dělala právě Lunafreya. Tu do hotelu Caelum Via dopravil Nyx, jenž tam měl dle nového rozkazu dělat spolu s Drautem stráž. K večeru se tam konal slavnostní bál spolu s velkolepým ohňostrojem, který císař chválil jako poctu Niflheimu. Přítomen byl i kancléř Izunia, král Regis i Lunafreya, která mu předtím při soukromé audienci v citadele pověděla, že se pro ni nic za posledních dvanáct let nezměnilo a považuje za svou povinnost sloužit. Lunafreya se pokoušela seznámit s Nyxem, který jí dal sponku, co pro ni měla Crowe, což sledoval s napětím Drautos. Jakmile slavnost skončila a hosté odešli, zůstala Lunafreya na střeše hotelu sama, ale přepadl ji tam niflheimský generál Glauco, aby mu posloužila. Překvapená Lunafreya se nezmohla na odpor.  Další den ráno, kdy měla být slavnostně podepsána oběma monarchy mírová smlouva, nebyla Lunafreya nikde k nalezení, zatímco hradní stráž měla plné ruce práce se zajištěním bezpečnosti citadely během celé ceremonie, kterou sledoval doslova celý Eos. Nyx si prohlížel zvláštní Crowiny hodinky, jež ukazovaly měnící se polohu něčeho. Když mu cestou do služby došlo, že zaměřují polohu té sponky do vlasů, vrátil se pro ně domů a spatřil, že se displej zastavil na konkrétní souřadnici. Jeho kolega přes rádio zjistil, že ukazují k rokli daleko za město a radar na místě zaměřil i několik niflheimských magitekských letounů.  Nyx se prudce rozeběhl a přes stráže si vynutil vstup do citadely a okamžitou audienci u krále, neboť Drautos měl komunikátor vypnutý. Regis se divil, proč tentokrát císaře Aldercapta Lunafreya nedoprovází, a tak svou glévu vyslyšel. Nyx si byl jistý, že Niflheim Lunafreyu unesl a drží ji v jedné ze svých lodí. Žádal krále, aby uvedl glévy do pohotovosti na záchrannou misi. Král vyhověl a také nařídil hradní stráži, aby byla připravena zajmout císaře. Glévy slíbili věrnost Nyxovi, který dočasně přebral velení, a vyrazili. Král se poněkud opozdil a nechal císaře čekat, ale jakmile glévy dorazili na místo, zahájili proces infiltrace. Během ní niflheimské letouny zapnuly motory a říšští vojáci na palubě nijak nereagovali. Pouze předali císaři prostřednictvím svých nadřízených, tvořících císařův doprovod, zprávu, že glévy dle plánu zahájili operaci.  Jakmile dorazil Regis, omlouval se císaři, že musel vyšetřit krádež něčeho, co má vlastní vůli. Oba monarchové se obratně vyhýbali přímé konfrontaci a Aldercapt Regisovi předstíral pochlebování. Regis se ho ptal na trest pro zloděje v Niflheimu, který je absolutní pouze s jedinou výjimkou. Zloděj, jenž unikne pořádkovým jednotkám, nesmí být za svůj skutek potrestán. Glévy mezitím pronikli dovnitř a Drautos jim na dálku popřál štěstí. Jakmile glévy zahájili operaci převzetí kontroly nad letouny a nalezli Lunafreyu, císař pokračoval v proslovu, že takový postup je výstraha samotné spravedlnosti, aby měla vždy pevnou ruku. V ten moment obsadili vzbouřené glévy komoru s Krystalem a vyhodili do povětří ochranné pečetě, zatímco byla spuštěna série teroristických útoků před citadelou. Na letounech dostali další zrádci signál, aby pozabíjeli své kolegy, kteří dosud věrně sloužili králi, přičemž mnoho se jich vzájemně zabilo.  Nyx přežil a chránil Lunafreyu, kterou pronásledoval obří démon, mluvící chobotnice Ultros. Zrádcům se povedlo narušit tok energie z Krystalu a Nová bariéra se rozpadla. Niflheimské letouny okamžitě vtrhly nad město, ale mnoho jich zásluhou glév havarovalo, včetně té, na které byl Nyx s Lunafreyou. Povedlo se jim zbavit Ultrose, který se napíchl při pádu lodi na věž jednoho mrakodrapu, a sami se dostali na vedlejší poškozený letoun, který dokázali nasměrovat k citadele, neboť Lunafreya cítila, že tam má ještě povinnosti, i když ji Nyx zoufale přesvědčoval, že musí pryč. V citadele se totiž rozzuřila bitva mezi luciskými a niflheimskými představiteli přítomnými u podpisu mírové smlouvy. Císaře Aldercapta vyvedli jeho věrní ven a nalodili ho na letoun spolu s kancléřem Izuniou, kdežto Regis zůstal obklíčen, bránil se pouze magií, a zůstal mu ze všech přítomných jenom jeho dobrý přítel Clarus Amicitia.  Ohrožoval je generál Glauco, jenž používal magii a měl na sobě velmi vyspělé magitekské brnění, jež ho činilo téměř nepřemožitelným. Mezitím do města přistály další niflheimské letouny s magitekskými vojáky, kteří zahájili palbu po civilistech a zastřelili i několik zrádců z řad glév. Clarus v boji s Glaucem padl a král zůstal osamocen, obklopen magickou bariérou, dokud tam nevpadli Nyx s Lunafreyou, který okamžitě Glauca zabavil. Glauco však králi dokázal useknout prst, na kterém měl Prsten Lucianů. Ten se dokutálel k Ravusovi, jenž se náhle objevil v síni, a přesvědčen, že je vyvolený válečník světla, si ho nasadil. Žádal staré krále Lucis, aby ho obdařili svou mocí, avšak jeho ruka mu začala hořet. Dříve, než začal hořet celý, mu Glauco ruku, na které měl Prsten, usekl, a Prsten se dokutálel zpět k Regisovi.  Ravusova intervence poskytla Regisovi a Lunafreye čas, aby unikli tajným výtahem, kam se k nim na poslední chvíli odwarpoval i Nyx. Během jízdy dolů žádal Regis Lunafreyu, aby převzala Prsten do svého držení a předala ho Noctisovi, který na ni čeká v Altissii. Nyx poznamenal, že mají "skvělého" krále, který chrání jen svého syna, ale Regis ho spolu s Lunafreyou přesvědčili, že tak činí pro lepší budoucnost celého světa. Regis v suterénu požádal jako muž muže Nyxe, aby Lunafreyu do Altissie doprovodil, ale dostihl je šachtou generál Glauco. Při útěku se Regis vytrhl Lunafreye, zatarasil cestu zpět bariérou a nechal se Glaucem zabít. Šokovaná Lunafreya musela s Nyxem zmizet dříve, než králova magie vyprchá, a tak nasedli do nadupaného auta značky AUDI, existující i na světě Eos, patřící princi Noctisovi, který je už dávno mimo město.  Nad Insomnií se již stmívalo a z letounu, v kterém císař Aldercapt s kancléřem Ardynem Izuniou sledovali masakr v ulicích, přišel rozkaz vypustit do města démony, aby se obyvatelé poprvé seznámili s hrůzami noci. Do Insomnie bylo z obřích transportérů vysazeno několik Diamantových zbraní, které začaly město pustošit. Nyxe, kterého kontaktoval Drautos, aby se dostavil s ostatními glévami na určité místo, odkud se evakuují z města, spolu s Lunafreyou v autě pronásledovali ve vypůjčeném letounu zbývající rebelové od glév, kteří se Nyxovi vysmívali za to, že se smrtí krále přestala fungovat i jeho magie, ale ty zlikvidoval Petra Fortis, který tímto začal Nyxe respektovat. S autem nedojeli daleko vinou řádění niflheimských magitekských vojáků, robotů a Diamantových zbraní, a museli se skrývat a krýt se před střelbou.  Až teprve v úkrytu v jedné z kanceláří Nyxovi došlo, že démoni i Niflheim po Lunafreye tolik jdou, protože zaměřili její sponku do vlasů od Crowe. Toho využili k likvidaci spousty létajících démonů formy "očí zla", které vhozením spony do motoru magitekského letounu zničili jediným úderem. Pak se museli dále velkou část noci skrývat, přičemž Drautos naléhal, aby se Nyx s Lunafreyou okamžitě dostali na místo určení. Pěšky tak po mnoha nesnázích učinili, dříve však stihla Lunafreya Nyxovi vysvětlit tajemství Prstenu Lucianů a Krystalu, a že legendy o Staré bariéře ochraňující Insomnii, jsou pravdivé. Během noci Libertus ledal mezi mrtvými své kolegy-rebely, z nichž jeden ještě žil a dověděl se od něj, že jim Niflheim za zradu nabídl celou centrální čtvrť Insomnie. Libertus si po vyposlechnutí vysílačky svého umírajícího kamaráda, který poslouchal rozkazy od generála Glaucy i Drautose, uvědomil chybu, nasedl do auta a vyhledal Nyxe.  Nyx s Lunafreyou dorazili na místo, kde je přepadl Luche. Prostřelil Nyxovi břicho a prozradil, že to on zavraždil Crowe. Pak začal pronásledovat Lunafreyu, která když neměla kam utéct, oklamala Lucheho a namluvila mu, že Prsten, který hlídá, má neuvěřitelnou moc. Posléze hořícímu Luchemu Prsten zase vzala a zamířila za Nyxem, jenž se svíjel v bolestech. Na místo dorazil Drautos a souběžně s ním v autě i Libertus, který nečekaně strhl řízení, aby Drautose nabral na kapotu a rozdrtil ho o nejbližší zeď. Drautos však zapnul magitekské brnění, které ho před nárazem ochránilo, a prozradil přítomným, co už dříve došlo Libertovi. Drautos a generál Glauca jsou jedna a tatáž osoba, zrádce Lucis.  Drautos hodlal Nyxe zabít, takže se Lunafreya rozhodla nasadit Prsten. Ještě před tím, než po nich Drautos skočil, jí ho Nyx sebral s tím, že hrdina je tu on. Čas kolem Nyxe se zastavil a přesunul se do jiné dimenze s tmavě modrým pozadím. Na výzvu, aby se ukázali staří králové Lucis, se před ním zjevilo několik lucianských podob králů-jejich duchové v nadživotní velikosti v impozantním brnění. Nyx požadoval, aby obnovili bariéru, ať už Novou, nebo Starou, což králové odmítli s tím, že to neprovedou, navíc on není královské krve a hrozili mu, že ho nechají shořet. Zapálili mu magií ruku s prstenem a žádali oběť, buď Lunafreyin, nebo Libertův život. Nyx odmítl s nimi takovýmto způsobem jednat a řekl jim, že jsou králové ničeho a přijdou o svůj Prsten. Králové se urazili, shledali ho lehkým a chtěli ho podpálil, avšak zjevil se luciánský duch krále Regise, který se Nyxe u ostatních zastal. Hořící Nyx prozradil, že mu jde jen o to zajistit lepší budoucnost pro všechny. Ostatní králové ho vzali na milost, protože se nezalekl hrozby smrti, takže mu propůjčí své schopnosti, aby ochránil Lunafreyu a budoucnost světa. Avšak účinek pomine s rozedněním a požadují za to život, jeho vlastní.  Nyx rád přijal, přestal hořet, vrátil se zpět do reality světa, znovu se rozběhl čas a mocným výtryskem blesků odhodil Glauca. Prsten odevzdal zpět Lunafreye, ať ho doručí v pořádku Noctisovi. Od Liberta přijal omluvu a požádal ho, aby doprovodil Lunafreyu do Altissie za něj, zatímco on půjde plnit vůli králů. Ač věděl, že je odsouzen na smrt, slíbil Libertovi, že se sejdou v Galahdu. Libertus s Lunafreyou nastoupili do auta a zamířili k jižní městské bráně, ale museli se vyhýbat zahájené palbě z Diamantových zbraní. Mezitím vypukla velkolepá bitva mezi Nyxem a Drautosem, kterou doprovodila ještě velkolepější, neboť Nyx vyvolal Starou bariéru. Dvanáct obřích soch starých králů v lucianské podobě ožilo a pustily se do boje s Diamantovými zbraněmi. Bitva způsobila po celém městě velké množství škod, ale Stará bariéra svůj účel splnila.  Během celonoční bitvy s Nyxem se Drautos vyčerpal a chvílemi mu dokázal zmizet, aby zkusil dopadnout Lunafreyu s Libertem. Libertus ho však s pomocí Lunafreyi, která ho bokem auta při řízení přirazila za jízdy o betonovou stěnu, na chvíli přemohl a zasekl do jeho brnění svou dýku. Pak bitva mezi Nyxem a Drautem za rozednívání pokračovala, kdy jeden byl již vyčerpaný a druhý ztrácel moc i život. V rozhodující moment si Nyx všiml dýky, kterou do Drauta zabodl Libertus, a se slovy, že mu bude hodně dlužit, zrádce krále popravil. S umírajícím Drautem probral, že se on upnul na to, co bylo, aniž by myslel na to, co bude, a zradil krále, protože je prý opustil všechny a musel mu sloužit, i když jím opovrhoval. Pak Nyx, jenž se začal měnit v popel, konstatoval, že jeho smrt není až tak strašná.  S rozedněním nechal císař Aldercapt zničit zbylé démony v hořícím městě, což Ardyn označil za plýtvání, ale poslechl ho. Nad ránem Libertus konečně dovedl Lunafreyu k bráně, kde se oba rozloučili, protože má-li se v pořádku ona dostat do Altissie, nesmí cestovat s takovým hrdinou jako on. Libertus na ni zavolal "Královno, v Galahdu budete s Noctisem vždy vítaní." Lunafreya se pak před bránou ztratila v davu lidí, prchajících z města a unikla pryč. Po závěrečných titulcích se děj přemístí o několik dnů vzad, kdy Noctis, Ignis, Gladiolus a Prompto, který řídí Regalii, právě opustili brány Insomnie a diskutují za jízdy o svatbě, která prince čeká. Avšak bouchne motor a auto se zastaví... Příběh pokračuje ve Final Fantasy XV.

Kingsglaive: Final Fantasy XV (japonsky: キングスグレイブ ファイナルファンタジーXV - "Kingusugureibu: Fainaru Fantadží") je japonský animovaný film z roku 2016 s velmi realisticky vykreslenými postavami, prostředím a efekty. Jedná se o filmový prequel hry Final Fantasy XV, který začíná několik týdnů před začátkem příběhu hlavní hry, pokračuje a končí souběžně s událostmi prvních dnů hry. Film byl proto určen hlavně pro zájemce o hru, kde byl představen Eos, město Insomnia a mnoho vedlejších postav hry, které měly v tomto filmu funkci hlavních postav. Noctis, Gladiolus, Ignis a Prompto se ve filmu vyskytli pouze v jejím závěru až po závěrečných titulcích.

《最终幻想15:王者之剑》(,)是一部2016年日本电脑动画科幻动作电影。影片基于2016年电子角色扮演游戏《最终幻想XV》的世界观,构成新的水晶故事子系列的一部分。本片由野末武志执导,他曾是最终幻想 CGI电影《最终幻想VII 降临之子》(2005)的联合导演。《最终幻想XV》总监田畑端担任电影监制,长谷川隆任编剧,约翰·R·格雷厄姆负责作曲。


Popis.

Welrod je manuální opakovací pistole, tzn. pro nabití zbraně je nutné otočit kruhovou rukojetí závěru o 90° doleva, stáhnout závěr dozadu (tím je vyhozena prázdná nábojnice), pak opětovně stlačit závěr dopředu (pro natažení pružiny úderníku) a opět otočit o 90°doprava pro uzamčení zavěru.  Důvod, proč Welrod nemá poloautomatický mechanismus nabíjení je ten, že poloautomatická pistole nemůže nikdy dosáhnout stejného stupně utlumení hluku výstřelu, protože po výstřelu, kdy je vyhozena prázdná nábojnice uniká část plynů z hlavně do komory a způsobuje hluk a rovněž pohyb závěru dopředu vytváří hluk při nárazu na hlaveň.  Uzamčení závěru je řešeno podobně jako u opakovacích pušek otočným závorníkem, ten má na konci umístěné 2 uzamykací ozuby.  V hlavni jsou otvory, kterými unikají plyny za střelou do prostoru expanzní komory, za komorou je 14 kovových přepážek se třemi pryžovými kotouči, ve kterých nejsou předem vytvořené otvory pro projektil (tzn. první vystřelený projektil vytvoří otvor), pryžové kotouče částečně uzavírají prostor za projektilem a zamezují unikání horkých plynu z hlavně, ale zhruba po 10-15 výstřelech klesá účinnost tlumiče vlivem opotřebení pryžových kotoučů.  Z důvodu lepší skladnosti zbraně a jejího skrytého přenášení chybí zbrani pistolová pažbička, jejíž funkci nahrazuje odnímatelný zásobník, jež je pro lepší úchop vsazen do gumové "rukojeti". Zbraň má dlaňovou pojistku, která zamezuje stisknutí spouště.

Historie.

Zbraň byla vyvinuta pro S.O.E. (Special Operations Executive). Za autora pistole Welrod je považován major Hugh Reeves z vývojového střediska Station IX ve Welwyn Garden City. Welrod kromě pravidelných spojeneckých jednotek využíval také odboj na okupovaném území např. k likvidaci vysoce postavených nacistických činitelů. Kromě Britů Welrod během druhé světové války používala také americká OSS.  Není známo, kdy se Welrod přestal vyrábět, ani není mnoho známo o využívání Welrodu po 2. světové válce, některé zdroje uvádí, že byly Welrody spatřeny v konfliktech jako: Válka v Zálivu, Válka o Falklandy nebo Konflikt v Severním Irsku.  O kvalitách zbraně vypovídá také to že, se dočkala moderní kopie, tou je Brügger & Thomet VP9 prodávaný oficiálně jako "veterinární pistole" prakticky se jedná o vylepšenou kopii Welrod MK I.

Verze.

Welrod Mk IIA.

Vylepšená verze a nejrozšířenější typ během 2. světové války.

Welrod Mk I.

Welrod Mk I vznikl později než Mk II. Hlavním důvodem pro konstrukci nové verze bylo shledání původního náboje 7,65 mm Browning jako málo účinného a tak byla zbraň překonstruována na ráži 9 mm. Oproti MK I má několik vylepšení jako je jednoduchý lučík, vylepšená dlaňová pojistka, vylepšený záchyt zásobníku. Zásobník Mk II pojme nově jen 6 nábojů a zbraň byla také rozměrnější, mírně odlišná je i stavba tlumiče.

Welrod je britská pistole s integrovaným tlumičem. Zbraň byla vyvinuta a používána během 2. světové války, ale používala se ještě dlouho po ní. Hlučnost zbraně je pouhých 73 dB, což ji činí pravděpodobně nejtišší pistolí na světě. Při měření hlučnosti zbraně se ukázalo, že tlumič utlumí 34 dB oproti zbrani stejné ráže a délky hlavně.

威尔罗德消声手枪()是一款在第二次世界大战期间由少校在相互勤务调查局(Inter-Services Research Bureau;现在的)所设计、以及其他未提名的生产商所生产的栓动弹匣供弹式微声手枪。总部设于韦林花园市附近的第九局对该枪所给予的一个不同寻常的名字「威尔罗德」(Welrod),这命名源于“韦林花园市”(Welwyn Garden City,由第九局所设计的隐秘设备所使用的前缀)的“Wel”和用于掩盖它的使用方式的“rod”所组成。发射9×19毫米「帕拉贝伦」和(7.65×17毫米勃朗宁短弹)口径手枪子弹。


Historie.

První obchod se otevřel roku 1994 v New Yorku v Lafayette street. Stojany s oblečením byly rozmístěny po obvodu obchodu, což vytvářelo velký prostor uprostřed. Skateboardisté mohli vjet přímo do obchodu a mohli se v něm bezproblémově pohybovat se skateboardem v podpaží a velkými batohy na zádech.[1] Roku 2004 byl otevřen další obchod, tentokrát v Los Angeles v North Fairfax Avenue. Tento obchod byl dvakrát větší než předchozí a byla v něm nainstalována skateboardová rampa. Roku 2011 se otevřel první obchod v Evropě, který se nachází v Londýně. Roku 2016 k němu přibyl i pařížský obchod. V Asii se nachází šest obchodů, z toho všechny na Japonském souostroví, tři v Tokyu ( Shibuya, Harajuku a Daikanyama) a další tři ve městech Nagoya, Osaka a Fukuoka. 6.10.2017 se otevřel jedenáctý obchod a zárověň druhý v New Yorku (ve čtvrti Williamsburg).

Kolaborace.

Kolaborace je termín pro spolupráci mezi dvěma nebo více značkami. Supreme za dobu své existence vytvořilo spoustu kolaborací s giganty oděvního průmyslu, kupříkladu s francouzským módním domem Louis Vuitton nebo s americkou outdoorovou značkou The North Face a s dalšími značkami včetně značek Levi's, Clarks, Timberland, Vans, Playboy, Hanes, Nike, Comme des Garçons nebo Stone Island. Kolaborace Supreme se netýkají pouze oblečení. Vznikla široká škála doplňků, například páčidlo, čínské hůlky, boxovací pytel, rámečky na fotky, spací pytel, ale i kuriozní předměty jako Supreme cihla, či Supreme kovové autíčko Hot Wheels. Supreme také jako skateboardová značka vydává příslušenství ke skateboardu v kolaboraci s ostatními skateboardovými značkami (Spitfire Wheels, Indepedent Trucks) Vzniklo také spousta kolaborací s umělci. Trička anebo skateboardové decky jsou často potisknuty materiály pořízených známými fotografy, kreslíři nebo designery, například Davida Lynche, Takashiho Murakamiho, hudební skupinou Public Enemy, Robertem Crumbem, Marilynem Mintrem, Markem Gonzalesem. O tyto limitováné předměty je obrovský zájem a jsou obvykle během několika sekund vyprodané. Jejich cena se postupně navyšuje a v některých případech dosahuje extrémně vysokých částek. Nejdražším prodaným kusem se stala dřevěnná truhlice, která vyšla roku 2017 v kolaboraci se značkou Louis Vuitton. Truhlice byla prodána za 70 000$.

Přestupky.

Značka se také proslavila kopírováním od jiných značek. Roku 1994 byl na trička Supreme otištěn černobílý plakát Kate Moss. Později se ukázalo, že se jedná o reklamu, kterou nafotila Kate Moss pro značku Calvin Klein, která za to Supreme zažalovala. Roku 2000 se opět objevila daší žaloba, tentokrát ze strany Louis Vuitton. Supreme nechalo na trička natisknout ikonický potisk francouzského módního domu, pouze monogram LV byl nahrazen písmenem S.

Supreme je skateboardová americká oděvní značka založena v dubnu roku 1994 v New Yorku. Značka se zaměřuje na skateboardovou, hip-hopovou kulturu. Zakladatelem je bristko-americký skateboardista James Jebbia. Sortiment značky tvoří široká škála od bot, přes oblečení, po různé doplňky. Typické a velmi známé logo značky je tvořeno bílým nápisem Supreme napsáno fontem Futura Heavy Oblique na červeném pozadí obdelníkovitého tvaru. Je často označováno jako „Box logo“, kvůli obdelníkovému tvaru. Logo se inspiruje propagandistickým uměním americké kreslířky a kolážistky Barbary Krueger.

Supreme(简称:SUP)是一个滑板运动用品及服装品牌,于1994年4月由James Jebbia创建于纽约市曼哈顿。


Mládí a vzdělání.

Christina Kochová, rodným příjmením Hammocková, se narodila v Grand Rapids ve státě Michigan, dětství a mládí prožila v Jacksonville v Severní Karolíně. Po dokončení střední školy vystudovala na v Raleighu, kde získala tituly bakaláře (2001, elektrotechnika; 2002 fyzika) a magistra (2002, elektrotechnika). V roce 2001 dokončila vzdělávací program NASA Academy.

Inženýrská kariéra.

Po studiích nastoupila na místo inženýrky v Laboratoři astrofyziky vysokých energií () Goddardova kosmického střediska, kde se podílela na vývoji vědeckých přístrojů používaných na misích NASA. V této době také vyučovala fyziku na Montgomery College v Marylandu.  V letech 2004–2007 se jako výzkumná spolupracovnice účastnila amerického antarktického výzkumného programu, přičemž strávila tři a půl roku v arktických a antarktických oblastech. Dvě sezóny pracovala na polárních stanicích Amundsen-Scott a Palmer. V rámci svého působení v Antarktidě sloužila v hasičských a záchranných sborech.  Poté pracovala v Laboratoři aplikované fyziky () Univerzity Johnse Hopkinse kde se podílela na vývoji přístrojů pro sondy Van Allen Probes a Juno. Roku 2010 se vrátila k práci na antarktickém programu. Začátkem roku 2012 přešla do Národního úřadu pro oceán a atmosféru, kde sloužila jako inženýrka na meteorologické stanici v Barrow na Aljašce a od srpna 2012 vedla stanici na Samoi.

Astronautická kariéra.

Přihlásila se do 21. náboru astronautů NASA, uspěla v něm a 17. června 2013 byla zařazena mezi astronauty. Dvouletý základní kosmonautický výcvik dokončila v červenci 2015. Začátkem roku 2018 byla zařazena do záložní posádky Sojuzu MS-12, v němž měli na jaře 2019 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) vzlétnout členové Expedice 59/60. V květnu téhož roku nahradila Shannon Walkerovou v hlavní posádce. V březnu 2019 padlo rozhodnutí, že, v souvislosti s letem kosmonauta Spojených arabských emirátů na ISS na podzim 2019, Christina Kochová zůstane na ISS do prosince 2019 v rámci Expedice 61. Nakonec Christina Kochová zůstala do 6. února 2020 a vrátila se na Zemi společně s astronauty Alexandrem Skvorcovem mladším a astronautem Evropské kosmické agentury, Lucem Parmitanem.  Do vesmíru vzlétla na palubě Sojuzu MS-12 14. března 2019 společně s Alexejem Ovčininem a Nickem Hague. Po necelých šesti hodinách letu se Sojuz spojil se stanicí ISS a kosmonauti se zapojili do práce Expedice 59.

První plně ženský výstup do vesmíru.

Christina Kochová měla společně s Anne McClainovou podniknout 29. března 2019 první výstup do vesmíru, avšak jejich skafandry měly špatné míry. Nakonec Christina Kochová byla společně s Jesiccou Meirovou první ženskou dvojicí, které samostatně podnikly výstup do vesmíru.

Osobní život.

Žije v Texasu se svým manželem Robertem Kochem.

Christina Hammock Kochová (* 9. března 1979 Grand Rapids, Michigan, USA) je americká elektroinženýrka a od června 2013 astronautka NASA. Roku 2018 byla zařazena do posádky Expedice 59/60/61 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), do vesmíru odstartovala 14. března 2019.

克里斯蒂娜·科赫(英语:Christina Hammock Koch,1979年-1月29日)是美国工程师和2013级NASA宇航员。她获得过北卡罗来纳州立大学电气工程和物理学学士学位和电气工程硕士学位。她还在戈达德太空飞行中心工作期间继续学习。在成为一名宇航员之前,她曾在美国国家海洋和大气管理局工作,当时担任美属萨摩亚站站长。


Popis.

Tradiční čínský dechový nástroj pa-wu má svůj původ v Jün-nanu. Pa-wu má tvar flétny a hraje se na něj podobně jako na příčnou flétnu. V horní části bambusové trubky se nachází náústek. Dále je zde obdélníkový otvor, vyřezaný v horní části trubky, který obsahuje tenký pruh kovu. Tento pruh má tvar úzkého, dlouhého trojúhelníku. Když se na přístroj začne hrát, trojúhelník se uvnitř rozpohybuje. Uvedením trojúhelníku do pohybu vznikají vibrace, které vytvářejí zvuk. Pa-wu má obvykle sedm, a někdy i osm otvorů, sloužících ke hře. Jeho zvuk je podobný klarinetu.  Od roku 1950 muzikanti tento hudební nástroj vylepšují tak, aby bylo možné ho použít i k provedení komponovaných děl, ve kterých pak zvuk pa-wu představuje menšinovou identitu.  Existuje samozřejmě více druhů této čínské flétny. Například etnická menšina Iovů má dva typy pa-wu. Na jednu se hraje vertikálně a na druhou horizontálně. Dalším příkladem je dvojité pa-wu obsahující dvě trubice, do kterých proudí vzduch. Zvuk tohoto druhu flétny se od typického pa-wu liší zejména svou hlasitostí a jasností tónu.

Legendy.

O vzniku pa-wu jsourůzné legendy. Etnická menšina Chaniů má legendu, která vypráví příběh nevinné, krásné a laskavé dívky Mej-wu. Před mnoha lety v horské oblasti Aj-lao na jihu Rudé řeky se Mej-wu pocházející z etnické menšiny Chaniů zamilovala do pohledného, statečného a pracovitého mládence Pa-čchunga. Přísahali si, že se nikdy neodloučí, ale naneštěstí se o jejich slibu dozvěděl chamtivý ďábel z hor. Sešel tedy z hor a dívku odnesl a nutil ji stát se jeho manželkou. I přes veškerou ďáblovu snahu zůstala dívka věrná své lásce a k ďáblovi nepromluvila ani jediným slůvkem. Ďábel se cítil zahanben a ve vzteku jí vyřízl jazyk a vyhnal ji do hor. Dívce chyběl její milý a celé dny se toulala po horách. Dívku každý den doprovázel nesmrtelný pták, který nesl v zobáku její uříznutý jazyk. Ptáček jí radil, aby svůj jazyk vložila do bambusové trubky, že jí to pomůže znovu mluvit. Dívka ho poslechla a jazyk do bambusové trubky vložila. Poté do ní foukla a trubka začala vyluzovat nádhernou hudbu, v níž dívka vyjadřovala svou touhu setkat se se svým milým a zároveň si stěžovala na ďábla. Hudba se donesla až k mládenci a dovedla ho za jeho milou. Lidé použili spojení jejich dvou jmen k pojmenování tohoto bambusového nástroje, a tak vznikl název „pa-wu“.  Mezi lidmi Niesu z etnické menšiny Iovů koluje jiná legenda. Ta vypráví o hluchoněmém chlapci, jehož matka zemřela. Chlapec truchlil, ale nemohl svůj zármutek nad ztrátou milované matky vyjádřit. Jednoho dne objevil kus bambusové větve s dírkou, přiložil ji k ústům a foukl. Nástroj začal vydávat hluboký tón. Chlapec si pomyslel, že pokud jeden otvor může vydávat takový zvuk, co by se stalo, kdyby těch otvorů vytvořil více? Do větve vyřezal několik dalších, od sebe stejně vzdálených otvorů, díky kterým se poté z trubky linula melodická hudba. Chlapec začal na nástroj hrát, a tak konečně mohl vyjádřit svůj smutek ze smrti své matky.

Užití pa-wu.

Lidé hrají na tento nástroj sólo, nebo v doprovodu dalších hudebních nástrojů. Lidé z etnické menšiny Ivoů, žijící na jižním břehu Žluté řeky, většinou hru na pa-wu doplňují dalšími hudebními nástroji jako san-sien (strunový nástroj) nebo jüe-čchin (strunový nástroj), které jsou dále doprovázeny tradičními tanci a písněmi. Zvláště mladí svobodní muži z této etnické menšiny často používají hru na pa-wu k vyjádření lásky.

Pa-wu () je čínský dechový nástroj. Pa-wu patří mezi tradiční lidové hudební nástroje jihočínských menšin jako jsou Tajové, Chaniové, Waové, Blangové, Miaové a Iové. Nejčastěji tento nástroj můžeme nalézt v povodí Rudé řeky, v Jü-si, S’-mao, Lin-cchangu, Te-chungu a v oblastech jižní provincie Jün-nan. Vzhledem pa-wu připomíná flétnu, ale na rozdíl od flétny se jedná o plátkový nástroj.

巴乌,自由簧乐器,彝族、苗族、哈尼族等所用。管身竹制或木制,长约27厘米,有前7个、后1个共8个按音孔,一端侧面开吹孔,吹孔内装有尖舌形铜质簧片,口含吹孔横吹,振动簧片发声。其音色优美,音量较小,常用于舞蹈和说唱的伴奏。近年有人将巴乌管身加粗加长,使用音键,以增大音量和改善音准,可奏2个八度(e——e2)。在红河彝族地区流行直吹巴乌和双管巴乌。


Stavba.

Ruské loděnice v Petrohradu v letech 1895–1902 postavily tři bitevní lodě této třídy.  Jednotky třídy "Peresvet":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 254mm kanóny ve dvoudělových věžích, které doplňovalo jedenáct 152mm kanónů, dvacet 75mm kanónů, dva 63mm kanóny Baranovski, dvacet 47mm kanónů, osm 37mm kanónů a pět 381mm torpédometů. Pohonný systém měl výkon 15 000 hp. Skládal se z trojčinných parních strojů a 32 kotlů Belleville, pohánějících tři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 18 až 18,5 uzlu. Dosah byl 6200 námořních mil při rychlosti 10 uzlů.

Služba.

Bitevní lodě třídy "Peresvet" se účastnily rusko-japonské války. "Peresvet" a "Pobeda" bojovaly v srpnu 1904 v bitvě ve Žlutém moři, přičemž po ruské prohře se vrátili na základnu v Port Arthuru. "Osljabja" byla potopena 27. května 1905 v bitvě u Cušimy. "Peresvet" a "Pobeda" byly potopeny 7. prosince 1904 v Port Arthuru japonským dělostřelectvem.  Po kapitulaci základny byly ukořustěny Japonskem a po opravě roku 1908 zařazeny do jeho námořnictva. "Peresvet" dostal nové jméno "Sagami" a "Pobeda" byla přejmenována na "Suwo". Japonské námořnictvo nasadilo "Sagami" a "Suwo" do první světové války. Rusko a Japonsko v této válce bojovaly na stejné straně, takže Rusko v dubnu 1916 získalo zpět bitevní loď "Sagami" a vrátilo jí původní jméno "Peresvet". Její služba však byla krátká, protože se 4. ledna 1917 potopila poblíž Port Saidu na mině položené německou ponorkou SM U-73.  Rovněž "Suwo" se účastnila první světové války. V roce 1914 se zapojila do bitvy o Čching-tao. Později byla převedena k výcviku. V roce 1922 byla vyřazena.

Třída Peresvet byla třída predreadnoughtů ruského carského námořnictva. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1901–1922. Ruské námořnictvo je nasadilo v rusko-japonské válce, ve které byly všechny tři potopeny. "Peresvet" a "Pobeda" později vyzvedlo a pod novými jmény provozovalo Japonsko. Obě se účastnily první světové války. Bitevní loď "Peresvet" byla za světové války prodána zpět Rusku, ale na počátku roku 1917 se potopila na mině. Zbývající plavidlo bylo vyřazeno roku 1922.

佩列斯韦特级战列舰(),是俄罗斯帝国海军在十九世纪末至二十世纪初建造的一级3艘前无畏舰,设计航速较快,并拥有优秀的续航能力,代价则是火力和防护较薄弱。其中佩列斯韦特号和胜利号两舰在建成后即调往旅顺港(俄方称亚瑟港)加入太平洋舰队旅顺分舰队(后来改称第一太平洋舰队),两舰参加了旅顺口海战、黄海海战,在旅顺会战中被日本陆军重炮击沉;奥斯利雅维亚号则因故未能在日俄战争爆发前赶到,不过也在中途加入第二太平洋舰队前往远东,参加了对马海峡海战并在战斗中受重创沉没。


Rozšíření.

Druh je původem z oblastí náležejících k Indickému subkontinentu, z Indie, Pákistánu, Bangladéše, Bhútánu, Nepálu a Srí Lanky. Odtamtud byl později rozšířen i do zbytku zemí jižní Asie, přilehlé Austrálie, tropické Afriky, téměř na všechny ostrovy v Tichém a Indickém oceánu a později také do tropické části Ameriky. Na některých územích, například na Floridě ve Spojených státech, je dokonce považován za invazní druh.

Ekologie.

Ve svém původním areálu roste na místech, která jsou pod vlivem monzunového klimatu, v alochtonních oblastech se vyskytuje hlavně v tropických střídavě vlhkých lesích. Může vyrůstat v širokém rozsahu nadmořské výšky, od mořské hladiny po 1000 m. n. m., od pobřežních pláží po kopcovitá lesnatá či křovinatá území. Vyskytuje se na místech s průměrnou roční teplotou 17 až 25 °C a zároveň s průměrnou maximální měsíční teplotou 28 až 26 °C a minimální 6 až 13 °C, tato dřevina snese i krátkodobý pokles k 0 °C. Nejrychleji přirůstá na vlhkém stanovišti v dobře odvodněné písčitě hlinité půdě, pro zdárný růst a tvorbu plodů mu vyhovuje klima s průměrnými ročními srážkami 500 až 4000 mm. V případě potřeby je odolný vůči přísušku, snese čtyř- až šestiměsíční období bez deště. Počet chromozomů uváděný pro tento druh je 2n = 26.

Popis.

Dlouhověký, stálezelený strom vyrůstající do výšky 20 až 25 m, který má do široka rozloženou korunu a mnoho vzdušných kořenů. Kmen má v mládí šedou kůru hladkou a později rýhovanou, celý strom po poranění roní bílý latex. Větve jsou střídavě porostlé celistvými listy se silnými a zploštělými řapíky dlouhými 2 cm. Jejich kožovité čepele mívají tvar vejčitý až eliptický, jsou dlouhé 10 až 20 cm a široké 7 až 15 cm, bázi mají zaoblenou či srdčitou a vrchol tupě zahrocený, na svrchní straně jsou lysé, lesklé a na spodní v mládí jemně pýřité, později holé a mají čtyři až sedm párů laterálních žilek.  Květy obou pohlaví jsou společně skryté v přisedlém, dužnatém, asi 0,5 cm velkém sykoniu kulovitého tvaru, která vyrůstají v párech z paždí listů. Samčí květy, těch je více, mají kratičkou stopku, dva až tři kališní lístky a jednu tyčinku se špičatým prašníkem. Samičí květy mají tři až čtyři kališní lístky a semeník s bliznou na prodloužené čnělce. Květy v sykoniu opyluje štíhlopasá chalcidka z čeledi fíkovnicovitých "Eupristina masoni".  Ze sykonia se vyvine fík, což je téměř přisedlé, kulovité plodenství vzniklé srůstem mnoha opylených samičích květů. Fík je až 2 cm velký a vyrůstá v páru nebo jednotlivě v úžlabí listu, nejprve má barvu zelenou, ve zralosti žlutou až šarlatově červenou a obsahuje množství drobných, dobře klíčivých semen. Plodenství jsou na stromech vítanou potravou pro ptáky, kaloně a opice, popadané na zem i mnoha dalších savců. Semena obvykle projdou trávicím ústrojím bez ztráty klíčivosti a o rozptylení je dobře postaráno.  Fíkovník banyán má, stejně jako ostatní druhy rodu, velmi komplikovaný systém opylování, který je založen na jediném opylovači, drobné vose. Každý druh fíkovníku je opylován jediným druhem vosy a každý druh vosy se může rozmnožovat pouze v jediném druhu fíkovníku. Pokud se potřebný opylovač v dané oblasti nevyskytuje, nevytvoří tam strom plody.

Rozmnožování.

Nejběžnějším, přirozeným způsobem rozšiřování fíkovníku banyánu je rozmnožování ze semene. Svůj růst obvykle začíná jako náhodný epifyt v koruně stromu jiného druhu, kde vyklíčí ze semene zapadlého do štěrbiny v kůře či do rozsochy větve ze semene náhodně zaneseného živočichy. Semenáč vypustí vzdušné kořeny, které na nosném stromě nikterak neparazitují a pouze se ho přidržují; vláhu i minimum živin čerpají kořeny ze vzduchu. Tyto tenké kořeny se postupně směrem dolů prodlužují a po dosažení půdy zakoření. Následně silně tloustnou, vyrůstá jich stále více a původní strom zcela pokryjí, postupně jeho kmen stlačují, uškrtí ho a strom uhyne. Zároveň z jejich kořenů vyrůstají nové sloupovité kmeny, které podpírají stále se rozrůstající korunu a vypouštějí další vzdušné kořeny. Mimo semen se mohou tyto dřeviny rozmnožovat i apikálními řízky zasazenými v kypré zemině při velké vzdušné vlhkosti a teplém prostředí.  Jedinec pocházející z drobného semene vzklíčeného v koruně stromu tak postupně může vytvořit hustou síť z chůdovitých kořenů, kmenů a větví, která někdy dosáhne obřích rozměrů. Je uváděno, že v Indii ve státě Ándhrapradéš v distriktu Anantapur roste exemplář pojmenovaný "Thimmamma Marrimanu", který zabírá plochu asi 2 ha (20 000 m2), má přes 1600 kořenů a je asi 650 let starý.

Význam.

Fíkovník banyán je často vysazován kolem chrámů a je jedním z nejvíce uctívaných stromů. Je národním stromem Indie a je považován jak hinduisty, tak i buddhisty za posvátný. Dospělé, mohutné stromy často vyznačují místa přirozených shromaždišť lidí nebo v minulosti odpočívajících poutníků; druhové jméno "banyán" je odvozené od staroindického shromáždiště pocestných.  Pokud strom roste v blízkosti budovy, může ji svými mohutným kořeny poškodit, stejně jako to dělá s chodníky a cestami, okolo nichž bývá sázen. Přesto je často používán jako strom poskytující stín v parcích, zahradách i okolo ulic a cest. Protože se jedná o dlouhověký strom, probíhá případné poškození staveb až v době, kdy zahradník sázející tyto stromy již o tom obvykle neví.  Plody jsou sice pro lidi jedlé, ale jsou nevalné chuti a jsou pojídány jen v čase nedostatku jiné potravy. Schopnosti stromu do široka rozprostírat své kořeny je využíváno pro stabilizaci nepevné půdy. Jeho dřevo je tvrdé, odolné a používá se pro výrobu nábytku, ke stavbě domů, pro buničinu na papír, k výrobě dřevěného uhlí i k přímému topení. Listy slouží jako krmivo pro domácí zvířata. Latex vytékající po poranění kůry bývá aplikován na povrchové rány, ve staroindické medicíně sloužívá mj. jako afrodiziakum, tonikum, léčí kapavku, úplavici, diabetes i revmatismus apod.  Na mladých větvích žije v koloniích červec lakový živicí se sáním mízy stromu. Jejich výměšky, pryskyřičné sekrety, se z větviček sbírají a používají k výrobě šelaku, základu velmi kvalitních barev.

Fíkovník banyán ("Ficus benghalensis") je vysoký, mohutný strom pěstovaný v tropických oblastech. Je stálezelený, plodí jedlé ovoce a pro svou vlastnost obrůstat jiné stromy je nazýván "strom škrtič". Je jedním z nejrozšířenějších druhů širokého rodu fíkovník.

孟加拉榕(学名:)为桑科榕属的植物,原产于印度。树高十至十五米,树叶呈长椭圆形,叶端为尖状。枝叶繁茂,向四方蔓生。


Počátky kariéry.

Li Li-san se narodil ve městě Li-ling v provincii Chu-nan v listopadu 1899. V roce 1915 se na střední škole v Čchang-ša, hlavním městě své rodné provincie, setkal s mladým Mao Ce-tungem. Během studia ve Francii v letech 1919-1921 se Li dostal do styku s ideologií socialismu a účastnil se bojů o pracovní práva Číňanů ve Francii. Za své aktivity byl však označen za problémového, vyloučen ze školy a poslán zpět do Číny.  Po svém návratu se stal členem nově založené Komunistické strany Číny a jakožto talentovaný řečník a organizátor se aktivně účastnil dělnických hnutí v Číně. Řídil stávku anjüanských horníků v roce 1922 a hnutí 30. května v Šanghaji roku 1925. V létě roku 1927, po rozpadu první jednotné fronty mezi čínskými komunisty a nacionalisty (Kuomintangem), se Li Li-san podílel na povstání v Nan-čchangu proti Kuomintangu, které je spojováno se vznikem čínské komunistické Rudé armády. Téhož roku byl zvolen generálním tajemníkem KS Číny. Pod novým vedením se strana připojila ke Kominterně a Li Li-san využil svých konexí s Moskvou, aby ve straně a v sovětu Ťiang-si upevnil svou pozici. V říjnu 1928 se stal jedním ze čtyř stálých členů politbyra.

Li Li-sanova linie.

Roku 1929 byl Li povzbuzen finanční krizí západních zemí a rozpolceností kuomintangské vlády v Nankingu a usoudil, že přišla vhodná doba pro povstání v Číně. Li Li-san byl silně ovlivněn myšlenkami marxismu-leninismu a prosazoval svůj zájem o dělnickou třídu ve městech, zatímco rolníky na venkově považoval za neschopné povstání uskutečnit. Tato strategie byla později známá jako Li Li-sanova linie, která však byla v rozporu s taktikou Mao Ce-tunga, který se zaměřoval především na venkov a rolníky.  Li byl přesvědčen, že je Čína připravena na ozbrojená povstání ve městech a v červenci roku 1930 se komunistická armáda pod jeho vedením zmocnila správního střediska provincie Chu-nan, města Čchang-ša. Nicméně Rudá armáda byla malá a špatně vybavená, tudíž utrpěla velké ztráty a po několika dnech byla poražena kuomintangskými vojsky. Povstání komunistů v ostatních městech byla také potlačena. Po tomto neúspěchu se mnoho členů strany obrátilo proti Li Li-sanovi a Li přišel o své vedoucí pozice. Byl Kominternou označený zodpovědným a poslán do Moskvy na převýchovu. Vedení ve straně se ujal Mao Ce-tung s plánem soustředit se na venkov, který vnímal jako nejvhodnější strategii.

Zpět v Číně.

Po svém návratu do Číny v roce 1946 Li v KS Číny úspěšně zastával řadu funkcí. Během občanské války pracoval v oblasti severovýchodní Číny a po založení ČLR (1949) sloužil jako ministr práce. Zemřel roku 1967 poté, co se během Kulturní revoluce stal terčem psychického a fyzického týrání rudých gard a údajně spáchal sebevraždu.

Li Li-san (; 18. listopadu 1899 – 22. června 1967), vlastním jménem Li Lung-č’ () byl čínský revolucionář vzdělaný ve Francii, jeden z prvních předních představitelů Komunistické strany Číny, člen politbyra a později člen ústředního výboru KS Číny.

李立三(1899年-11月18日-1967年-6月22日),原名李隆郅,湖南醴陵人,中国政治家、无产阶级革命家,中国工人运动领袖,曾任中国共产党实际最高领导人、政治局常委兼秘书长。中共执政(领导)的中国政府对其评价为:无产阶级革命家,中国共产党的优秀党员,中国工人运动的杰出领导人之一。


Život.

Paní Wang se narodila roku 1565. Od roku 1578 byla služebnou (, "kung-žen") v domácnosti císařovny vdovy Li, matky Wan-liho, císaře čínské říše Ming. Koncem roku 1581 císaře při jedné z jeho návštěv matky mladá služebná zaujala a záhy s panovníkem otěhotněla. Wan-li nechtěl s dítětem nic mít, ale matka ho přiměla k uznání otcovství s pomocí záznamů o jeho návštěvách a zařídila její povýšení mezi panovníkovy konkubíny s titulem "kung-fej" (, „uctivá dáma“). V srpnu 1582 se paní Wang narodil syn Ču Čchang-luo, císařův první. Roku 1584 Wan-limu porodila dceru Ču Süan-jüan. Wan-liho zájem o paní Wang rychle upadl s tím, jak si jeho trvalou oblibu a důvěru získala jiná konkubína, paní Čeng, která mu roku 1586 také dala syna, Ču Čchang-süna.  Paní Wang žila v Zakázaném městě v ústraní a izolaci, opomíjená císařem. Její syn, přestože císařův nejstarší, dlouho nebyl jmenován následníkem trůnu, protože Wan-li a paní Čeng preferovali Ču Čchang-süna, zatímco úředníci ve vládě i císařova matka prosazovali jmenování Ču Čchang-luoa. Následníkem se Ču Čchang-luo stal po dlouhotrvajících sporech a diskuzích až roku 1601. Ještě o pět let později, roku 1606 po narození prvního Ču Čchang-luova syna (pozdějšího císaře Tchien-čchiho), obdržela paní Wang titul císařská urozená dáma ("chuang-kuej-fej"), jak bylo přiměřené pro matku následníka.  Zemřela roku 1611. Pohřbena byla na hoře Tchien-šou. Její syn nastoupil na trůn roku 1620, zemřel však po měsíci panování. Její vnuk Tchien-čchi ji po nástupu vlády udělil posmrtné jméno císařovna Siao-ťing (, "Siao-ťing chuang-chou") a znovu pohřbil ve Wan-liho mauzoleu Ting-ling v areálu císařských hrobek dynastie Ming u Pekingu.

Paní Wang (; 27. února 1565 – 18. října 1611), posmrtným jménem císařovna Siao-ťing (), byla jedna z konkubín Wan-liho, císaře čínské říše Ming, a matka císaře Tchaj-čchanga.

孝靖太后(1565年-2月27日-1611年-10月18日),王氏,名不详,明神宗朱翊钧之皇贵妃,明光宗朱常洛生母。


Geologie.

Peru se nachází v Ohnivém kruhu, který ve tvaru podkovy obepíná téměř celý Tichý oceán. V důsledku toho zde vzniká 90 % všech zemětřesení na planetě a vyskytuje se tu 75 % všech aktivních sopek. Peru spočívá na rozhraní dvou litosférických desek, které vytváří subdukci. Oceánská deska Nazca se rychlostí 51 mm za rok podsouvá pod kontinentální jihoamerickou a vznikající velké napětí se uvolňuje v podobě zemětřesení.  Odborníci se domnívají, že zemětřesení je následkem toho slabšího, které oblast zasáhlo 1. března 2019.  V minulosti Peru zasáhly ještě ničivější otřesy. Například 31. května 1970 zpustošilo zemi zemětřesení o síle 7,9 stupňů, jenž zahubilo 70 000 osob. Avšak to nejsilnější je zřejmě to z 13. srpna 1868, u něhož se magnitudo odhaduje na 8,5-9,0 stupňů. Vyvolalo tsunami vysokou až 16 metrů a celkem si katastrofa vyžádala více než 25 000 obětí.

Následky.

2 lidé zemřeli během sesuvu půdy a dalších 30 osob (15 v Peru a 15 v Ekvádoru) bylo zraněno.  K události došlo na severu země blízko hranic s Brazílií a Ekvádorem. Otřesy způsobily závažné škody, sesuvy půdy a zkapalnění půdy, kvůli kterému 74 000 lidí bylo nuceno opustit své domovy. Prezident Peru prohlásil, že spolu s ministrem dopravy osobně vyhodnotí škody na komunikacích. Jiné pověřené osoby budou hodnotit škody na stavbách, včetně posuzování vlivu na nedalekou vodní nádrž.  Taktéž sousední Ekvádor utrpěl určité škody včetně sesuvů. Mnoho lidí se evakuovalo do vyšších míst kvůli obavám, že po zemětřesení dorazí i vlna tsunami.

K tektonickému zemětřesení v Peru 26. května 2018 došlo v 07:41:15 UTC, 02:41:15 místního času (09:41:15 našeho času) a magnitudo dosáhlo síly 8,0 stupňů Richterovy stupnice. Hypocentrum zemětřesení se nacházelo ve hloubce 122,8 km pod regionem Loreto zhruba 75 km jihovýchodně od města Lagunas.

2019年秘鲁地震是2019年5月26日2时41分14秒发生于秘鲁北部的强烈地震。该次地震震中位于洛雷托大区帕卡亚萨米里亚国家保护区(南纬5.796度,西经75.298度),地震规模为 8.0级,震源深度约为109.9千米。


Poloha.

Město leží na řece Adda, asi 25 kilometrů na jihovýchod od Cremony na řece Adda, která je rozděluje na dvě rovnocenné části. Ve východní části se dochovalo souvislé městské opevnění.

Historie.

V době římské ve 3. století př. Kr. zde byla založena osada Keltů s pevností Acerra nad řekou Adda. Římané ji dobyli a jako tranzitní stanici ("statio") zapojili do silnice Cremona - Laus Pompeia - Lodi Vecchio. Křesťanská obec s kostelem sv. Bassiana z Lodi se poprvé písemně připomíná k roku 1169, kdy ji založili přistěhovalci z Cremony, vystavěli první kostel, náležející pod církevní správu cremonské diecéze. Od roku 1441 do roku 1751 s přestávkami město patřilo pod světskou správu a jurisdikci vévodů milánských. Ve 12. století byl postaven hrad ("castrum") na východním břehu řeky Adda, střežící silnice Cremona-Pavia a Lodi-Milán.  Pizzighettone bylo i v novověku rozsáhlou a významnou pevností, několikrát rozšířenou (podzemní kasemata) a posílenou, strategickým místem, jež spadalo postupně pod velitele Cremony (Ugolino Cavalcabò, Cabrino Fondulo), Milánské vévody (Viscontiové, Sforzové), Benátské republiky, francouzského krále, španělské a rakouské Habsburky, Bourbony, Savojské i Napoleona Bonaparte. Obranný pevnostní systém byl aktivní až do sjednocení Itálie roku 1866, vězení bylo provozováno do roku 1952. Dodnes se dochoval starověký segment zdí na levém břehu řeky a bastiony na pravém břehu řeky Adda.

Doprava.

Městem prochází železniční trať Pavia-Cremona, silniční spojení vedou 15 km od dálnice A1 na jihozápad a 20 km k A 21 na jihu

Části města.

Hlavní část leží na východním břehu řeky a je vymezena východním segmentem městského opevnění s bránou na silnici do Cremony ("Porta Cremona vecchia Crivellino"). Další části města se nazývají Ferie, Regona a Roggione, obytné části Cascina Crocetta, Cascina Sant’Eusebio Inferiore, Cascina Valentino a Cascina Vallate Ponte..

Pizzighettone (italsky ["picigetóne"], (v lombardském dialektu Pisighitón) je italské město v Lombardii, v provincii Cremona, pozoruhodné svým opevněním a urbanismem intaktně dochovaného městského jádra.

皮齐盖托内(),是意大利克雷莫纳省的一个市镇。总面积32平方公里,人口6743人,人口密度210.7人/平方公里(2009年)。国家统计(ISTAT)代码为019076。是一个砖墙围起来的城镇,adda河把城市一分为二,众多小教堂,其中一个内外华丽,独具风格,此城市为战略城堡,到处是军营,市中心还保留战时牢狱,城堡有博物馆,对外开放,节日可做集市,


使命召唤:现代战争 (2019年游戏)

Přehled.

Modern Warfare bude mít zcela nový příběh a pravděpodobně nebude navazovat na události předchozích tří dílů série Modern Warfare. Díl se má více inspirovat současnými světovými konflikty a událostmi. Do hry se ovšem vrátí kapitán Price se "starými spolubojovníky". V single-playerové kampani bude hráč hrát za, zatím blíže nespecifikované, členy skupiny Tier One, která bude aktivně spolupracovat s různými armádami a bezpečnostními složkami z jiných zemí. Hra a fiktivní konflikty se budou odehrávat především v Evropě a na Středním východě. Nepřátelská vojska bude reprezentovat Rusko a teroristé.  Hra bude obsahovat crossplay, nový engine a nové herní mechaniky. Do hry je přidána možnost nabíjení zbraní během míření a neobjeví se v ní placené "Season Passy".

Příběh.

24. října 2019 je jednotka složená z příslušníků CIA a námořní pěchoty vysazena u města Verdansk v Kastovii, aby zabránila žoldákům ruského generála Romana Barkova v převozu chemických plynů do Urzikstánu. CIA provede nálet na základnu, kde se plyn nachází. Na základně se jednotka pod vedením Alexe zmocní vozů s plynem. Krátce po odjezdu je konvoj přepaden teroristy, kteří pobijí většinu týmu a plyn ukradnou. Protože mezi zabitými žoldáky byli i vojáci Specnazu, Rusko mezitím omezilo styky s USA.  25. října provedou teroristé koordinovaný útok na Piccadilly Circus v Londýně. Na místě proběhla přestřelka s policií a SAS. Po bojích na ulici zadrží rukojmí v budově Tanto. Dovnitř je vyslán seržant Kyle Garrick a kapitán John Price. Ti uvnitř najdou civilistu opásaného bombou. Protože však není čas bombu zneškodnit, musí shodit z patra, přičemž detonace nezasáhne další civilisty. K útoku se přihlásí organizace al-Qatala, vedená Omarem Sulamanem, známým spíše jako Wolf.  26. října se setkává Alex s vůdci urzického odboje, Farah a Hadirem. Nacházejí se ve městě okupovaném Barkovovou armádou. Farah s Alexem odpálí ruské helikoptéry ve městě k odlákání vojsk z letiště, na které následně odboj zaútočí. Obsazení letiště omezí ruskou vzdušnou převahu nad Urzikstánem. 27. října objeví SAS sídlo buňky al-Qataly, stojící za útokem v Londýně. Protiteroristická jednotka vedená Garrickem a Pricem zaútočí na obytnou oblast v Camden Townu. Informace získané v objektu uvádí nemocnici v Rammaze jako možnou lokaci Wolfa.  28. října vede útok na nemocnici jednotka USMC Demon Dogs, vedená seržantem Griggsem. Týmu se podaří Wolfa dopadnout a zatknout, když se před kamerou chystal popravit americké zajatce. Je převezen na velvyslanectví Spojených států v Urzikstánu. Před velvyslanectvím se shromáždí fanatický dav, který do budovy vtrhne. Na pomoc je vyslán Garrick s Pricem. Velvyslanectví nakonec padne a velvyslanec je zabit. Skupina se s Wolfem přemístí do nedalekého sídla velvyslance. Po urputných bojích se al-Qatale podaří Wolfa osvobodit. Následně odboj zaujme pozice ve vesnici nedaleko města, protože věří, že tou cestou bude Wolf odvezen. Když se do boje zapojí ruská armáda, Hadir požádá Alexe o pomoc s vypuštěním výbušnin, které jsou ve skutečnosti ruské chemické zbraně. Toxický plyn ochromí Farah a Alexe, Hadir se přizná, že on vzal chemické zbraně Rusům a utekl.  29. října se tým složený z Garricka, Price, Farah a Alexe vydává najít Wolfa a Hadira ve Wolfově sídle. V podzemních tunelech najde Alex a Farah Wolfa v sebevražedné vestě. Farah Wolfa zabíjí a Alex zneškodní vestu. Americká armáda mezitím, v reakci na Hadirův teroristický útok, označila Farahin odboj za teroristickou organizaci a zakázala s ní spolupracovat.  31. října se kapitán Price s Garrickem přemístili do Petrohradu. Zde za pomoci Priceova spojence Nikolaje vysledovali prvního muže al-Qataly - Butchera, který zná cestu k Hadirovi. Na dvoře před budovou vypukne přestřelka a Butcher začne utíkat a po cestě vraždit civilisty. Na ulici během útěku Butchera srazí autem Nikolaj. Když Butcher není při výslechu ochoten spolupracovat, Nikolaj přiveze jeho ženu a syna, což ho donutí prozradit, že plyn je uložen v divadle Karetka a Hadir se chystá zabít Barkova. Butcher také prozradí, že cílem je vyprovokovat útokem v Rusku světovou válku mezi Ruskem a Západem.  1. listopadu dorazí Price a Garrick do Barkovova sídla v Moldavsku. Tou dobou je již okolí kontrolováno Al-Qatalou. Jakmile dopadnou Hadira, poví jim, že Barkov se poblíž nenachází a že našel lokaci Barkovovy továrny na biologické zbraně. Krátce po střetnutí začnou na sídlo útočit Rusové a Garrick, Price a Hadir utíkají do bezpečí. V bezpečí Garrick odzbrojí Hadira a Hadirje předán Rusku.  Price a Garrick se vrátí do Urzikstánu, kde přemluví Farah k tomu, aby zničila Barkovovu továrnu ve východní Gruzii, protože když je odboj považován za teroristy a není formálně napojen na Západ, jejich akce válku nevyvolá. Celý tým zahájí útok na továrnu. U laboratoří se k týmu připojí Nikolaj s výbušninami. Farah a Alex zaútočí na místnost s pecí, kde následujeboj s obrněným "juggernautem". Price je informuje, že Barkov míří k helipadu a snaží se utéct. Alex při postupu zjistí, že detonátor od výbušnin je nefunkční a výbušniny tedy nemohou být odpáleny dálkově. Alex se obětuje a s výbušninami vstupuje k pecím. Mezitím Garrick a Price podminují potrubí vedoucí do továrny a vidí, že Barkov prchá helikoptérou pryč. Na palubě se marně dožaduje spojení s Moskvou. Na palubě se také nachází Farah, která nakonec Barkova zabíjí. Po usmrcení Barkova dává Farah povel k odpálení továrny, při níž umírá Alex. Farah se helikoptérou vrací do Urzikstánu.  Po incidentu se ruská vláda zřekla Barkova. Kapitán Price získal od generála Shepherda povolení pro vytvoření vlastní "task force". Wolfovo místo hodlá zaujmout Victor Zakhaev, syn Imrana Zakhaeva. Z toho důvodu je Priceovi umožněno vytvoření vlastní jednotky "141". V té hodlá mít Garricka, přezdívaného "Gaz", odstřelovače demoliční čety Johna "Soap" MacTavishe a Simona "Ghost" Rileyho.  Následuje scéna, kde jsou ruská vojska masakrována nespecifikovanou armádou. V poslední scéně probíhá evakuace města, kterého se zmocnila mnohem silnější teroristická armáda. Situace si vyžádá spolupráci CIA a FSB, kterou zastupuje seržant Kamarov. CIA a FSB tak zahajují společnou operaci proti al-Qatale a jejímu novému vůdci.  Během hry probíhají také dvě retrospektivní mise z mládí Farah a Hadira.  V roce 1999 začala ruská invaze do Urzikstánu. Mladá Farah procitá pod troskami domů vedle své mrtvé matky. Záchranáři ji vytáhli a předali otci. Oba se vydají domů najít Hadira. Po cestě začne Rusko chemicky bombardovat město. Farah s otcem dorazí domů, kde najdou Hadira. Do domu záhy vtrhne ruský voják a jejich otce usmrtí. Když se voják snaží zabít Hadira, Farah ho zastřelí jeho vlastním samopalem. Oba se pak vydají na nezamořený okraj města, aby utekli z nebezpečné zóny. Když zastřelí další vojáky a nastupují do náklaďáku, zajme je generál Barkov.  V roce 2009 je Farah s Hadirem držena v ruském vězení. Během krátkého pobytu Hadir dá Farah klíč od zbrojnice. Vzápětí přichází Barkov a začne Farah mučit a vyslýchat. Během výslechu podniknou rebelové útok na ruské pozice, což donutí Barkova utéct. Společně s ním se podaří utéct i Farah s jejími přívrženkyněmi. Během útěku se do boje připojí jednotka kapitána Price. Tým postoupí do další budovy, kde Barkov vyráběl chemické zbraně a nařídil zbavit se důkazů, včetně svědků. Price s Farah zachrání Hadira z místnosti, kde měl být s ostatními vězni zplynován.

Call of Duty: Modern Warfare je akční FPS střílečka a šestnáctý díl série "Call of Duty". Hra byla vývojáři oznámena 30. května 2019 a datum vydání je stanoveno na 25. října 2019.

是一款由Infinity Ward开发并有动视发行在PlayStation 4、Xbox One以及Windows平台上的第一人称射击游戏。本作是《决胜时刻》系列第16部主要作品,也是“现代战争”系列第4部作品。但因为是重启回归作品,剧情并非承接第三部,英文名称因此仍采用「Call of Duty: Modern Warfare」,而不是「Call of Duty: Modern Warfare 4」,中文翻译名称因此也没有加「 4 」。