Etymologie názvu.

Slovo "Moodle" bylo původně akronymem pro Modular Object-Oriented Dynamic Learning Environment (Modulární objektově orientované dynamické prostředí pro výuku). V angličtině jej lze také považovat za sloveso, které popisuje proces líného bloumání od jednoho k druhému, dělání věcí podle svého, hravost, která často vede k pochopení problému a podporuje tvořivost. V tomto smyslu se vztahuje jak k samotnému zrodu Moodlu, tak k přístupu studenta či učitele k výuce v on-line kurzech. V češtině se slovo Moodle považuje za vlastní jméno s charakterem neživotného podstatného jména mužského rodu a skloňuje se podle vzoru "hrad" (Moodle, bez Moodlu,...; s náležitou výslovností).

Vývoj.

Původním autorem programu Moodle je Martin Dougiamas, který koordinuje jeho vývoj dodnes. První prototypy byly napsány v jazyce Python nad aplikačním serverem Zope. Poté byl přepsán do jazyka PHP a první verze byla zveřejněna 20. srpna 2002. Na české lokalizaci se pracuje od 10. ledna 2003. Moodle podporuje řadu typů databází, především PostgreSQL a MySQL.  Komunitu vývojářů Moodlu zastřešuje společnost Moodle Pty Ltd. se sídlem v australském městě Perth. Poskytováním komerční podpory a dalších souvisejících služeb se zabývá řada institucí a firem z celého světa; některé z nich jsou nositelem certifikátu Moodle Partner a mohou tak používat značku MoodleTM. V České republice jsou dva oficiální Moodle Partneři:

Charakteristické rysy (features).

Tvůrci kurzu v prostředí Moodle mají k dispozici řadu modulů, z nichž sestavují jeho obsah. Nastavení modulů i jejich jednotlivých instancí lze dále přizpůsobovat a využívat je tak v různých pedagogických situacích. Kromě modulů dodávaných přímo v distribuci je k dispozici řada rozšiřujících modulů.  Pomocí standardně dodávaných modulů lze do on-line kurzu vkládat např.:  Moodle umožňuje evidenci studijních výsledků. Činnost uživatelů je zaznamenávána v podrobných protokolech a souhrnných statistikách. Je možno jej napojit na další systémy, např. autentizační (Active Directory, LDAP, Shibboleth), komunikační (Jabber), sociální (Mahara) nebo pro správu webového obsahu (Postnuke).

Moodle [ˈmuːdəl] je softwarový balíček pro tvorbu výukových systémů a elektronických kurzů na internetu. Moodle je poskytován zdarma jako otevřený software spadající pod obecnou veřejnou licenci GNU.

Moodle是开源及自由的电子学习软件平台,亦称为课程管理系统、学习管理系统或虚拟学习环境。其用户群体很有分量:根据其2010年1月的统计,现时有45,721个已注册及查核的网站,为3200万位用户提供约300万个课程。


Typy kajaků.

Mořský kajak.

Mořský kajak je obvykle dlouhý přibližně 5 metrů, úzký a rychlý. Je stabilní a snadno projíždí vlnami. U uzavřených typů se používá šprajda. Často umožňuje uložení zavazadel ve vodotěsných komorách. Na rozdíl od kajaků na divokou vodu se používá i verze pro 2–3 osoby.

Kajaky na divokou vodu.

Kajaky na divokou vodu se obvykle vyrábějí z plastu, který odolává prasknutí i oděru. Jsou vždy uzavřené. Kajaky jsou kratší, od 2 do 3 metrů délky. Dno je ploché, nebo oblé. Výtlak mají 100 až 300 litrů. Vnější tvar umožňuje velmi dobrou manévrovatelnost, snadno se eskymuje. Nedosahují velkých rychlostí.

Creek kajak.

Kajak „creekovka“ je kajak určený pro sjíždění toků s velkým spádem, často i s vodopády. Je pevnější, má velký výtlak, oblé špičky, podélný profil ve tvaru širokého U. Důležitá je bezpečnost.

Rodeo kajak.

Rodeo kajak (freestyle kajak) je kajak určený pro ježdění na jednom místě, vlně nebo válci. Umožňuje dělat akrobatické figury, je velmi obratný, má ploché dno, je velmi krátký (i 2 metry), výtlak je soustředěn kolem límce, není pohodlný – má velmi málo místa pro nohy.

Playboat kajak.

Playboat spojuje vlastnosti creek kajaku a rodeo kajaku. Je určen pro bezpečné sjíždění divokých řek, zachovává si hravost.

Slalomový kajak.

Je určen pro slalom na divoké vodě. Kajaky jsou velmi ploché, obratné a rychlé.

Sjezdový kajak.

Sjezdový kajak je určen rychlý sjezd divoké vody. Kajaky jsou lehké, dlouhé, rychlé a méně obratné.

Rychlostní kajak.

Používá se na klidné vodě nebo mírně tekoucí. Rychlostní kajak je sportovní náčiní používané v olympijském sportu nazývaném rychlostní kanoistika. Kajaky jsou jednomístné, dvojmístné a čtyřmístné. Jsou velmi vratké a je obtížné se na nich udržet, primárně jsou určeny na dosažení maximální rychlosti na klidné vodě pomocí pádla a vlastní síly.

Kajak je malé obvykle pádlem poháněné plavidlo původem ze severských oblastí. Eskymáci je používali k lovu a dopravě. K pohánění kajaku se používá oboustranné kajakářské pádlo – tzv. dvojpádlo, na rozdíl od jednostranného pádla u kanoe. V kajaku se sedí. Uzavřený kajak se používá i k sjíždění obtížně splavných toků a v některých sportovních disciplínách.

皮艇(英语:kayak)是一种类似独木舟的水上载具,有单人和双人两种。皮艇的外型源自传统爱斯基摩伊努伊特人的兽皮艇,所以比较木制的独木舟轻巧得多。Kayak是用一支长的船桨于艇的左右两边分别划水,划艇者的座位周围有防水的皮或橡胶膜与划艇者的上衣相连,以防止艇内进水,艇内有脚踏,可让划艇者双腿伸直休息和借力。一般在艇的前后都有水密空间作贮存用。


Základní vlastnosti.

Motorová nafta slouží (mimo jiné) jako palivo pro vznětové motory. O aditivaci motorové nafty pojednává článek "Aditiva do paliv".  Pozor si musejí dávat řidiči především v zimě. Nafta může na rozdíl od benzínu zatuhnout. Benzín obsahuje uhlovodíky aromatického charakteru a rozvětvené uhlovodíky, které mají velmi vysoká oktanová čísla a současně mají i velmi dobré nízkoteplotní vlastnosti, takže u benzínu zamrzání nehrozí. U motorové nafty je to naopak, protože aby byla kvalitní, tak musí obsahovat právě delší řetězce nerozvětvených uhlovodíků, mezi které patří parafinické uhlovodíky, které trpí tím problémem, že při nízkých teplotách vytvářejí krystaly, a tím tak způsobují "zamrzávání" – ve většině vratný proces parafinace nafty.  V letním období stačí vyrábět naftu, která může mít horší nízkoteplotní vlastnosti. V období od poloviny listopadu až do konce února je pak vyráběna klasická zimní motorová nafta, která musí splňovat daná kritéria, aby se nevytěsňovaly už dříve zmíněné parafinické látky. Pokud tedy prodejce nakoupí ve správný okamžik správnou naftu, rafinérie jsou na to připraveny už s předstihem, tak by k žádnému problému nemělo dojít.  Provozovatel čerpací stanice by měl před zimním obdobím nádrž dobře odkalit. To samé se týká i motoristy, aby neměl vodu v nádrži. Na zimu se může připravit tím, že si na čerpacích stanicích koupí určité chemické prostředky, které se přidávají do paliva, a které způsobí, že se voda v palivu lépe rozpustí, a tak nezpůsobuje problémy ve formě ledových krystalků. Ledové krystalky totiž mohou, stejně jako parafín, ucpat palivový filtr a auto se nerozjede. V případě ledu pomůže filtr ohřát, u parafínu to 100% úspěch znamenat nemusí a filtr je lépe vyměnit.  Předepsanou kvalitu motorové nafty určuje norma ČSN EN 590. Ta udává mj. destilační křivku, bod vzplanutí, obsah síry (aktuálně od 1.1.2009 do 10 ppm), povinný obsah bio složky FAME / MEŘO (aktuálně na základě 98/70/EG do 7%), vody, nečistot a cetanové číslo (aktuálně min. 51). Armádní označení NATO F-54, S50 s do 50 ppm síry a do 5% FAME. Americký ekvivalent norma ASTM D975 – ULSD (Ultra Low Sulphur Diesel) povoluje obsah FAME také do 5%. Ve světě je možné se setkat pro ULSD s označením City Diesel = palivo se sníženým obsahem síry, aromatických uhlovodíků a zvláštní technologií rafinace, popř. chemickými přísadami, které v konečném důsledku mají přinést nižší emise motoru pro zlepšení ovzduší zvláště ve městech.  Směsná motorová nafta (řidčeji SMN, SMN 30 nebo Eko diesel) je motorové palivo, které je vyráběno z klasické fosilní motorové nafty (69 %) a biosložky MEŘO (31 %) dle normy ČSN 656508. SMN je volně mísitelná se standardní motorovou naftou. Díky daňovému zvýhodnění, které souvisí s celoevropskou podporou paliv z obnovitelných zdrojů, je SMN o cca 2,50–3,00 Kč/l levnější než klasická motorová nafta.  Mísitelnost se standardní motorovou naftou. SMN je volně mísitelná se standardní motorovou naftou, tudíž při tankování není nutné brát ohled na to, zdali je v nádrži motorová nafta či nafta s příměsí biosložky. Pozor, někteří výrobci motorů klasifikují použití biopaliva jako porušení záručních podmínek.  Přechod na provoz s SMN SMN má čisticí vlastnosti v palivové soustavě i ve vlastním motoru. V praxi to znamená, že rozpouští usazeniny vzniklé provozem na standardní motorovou naftu. To je ve výsledku pozitivní jev, nicméně je nutné věnovat větší pozornost stavu palivového filtru, kde se tyto nečistoty usazují a dále olejovému filtru, neboť při rozpouštění úsad v motoru část takto uvolněných úsad kontaminuje motorový olej a část úsad se vypustí ve výfukových plynech. Proto se doporučuje důslednější kontrola v obou systémech.  Požadavky na skladování SMN obsahuje biosložku, která je hygroskopická. Pokud dojde v průběhu nevhodného nebo dlouhodobého (více než 3 měsíce) skladování k zvýšení obsahu vody, může dojít k znehodnocení paliva.  Provozní testování SMN Směsná motorová nafta (výrobce: PARAMO, a.s) byla dlouhodobě testována. Výsledky dlouhodobého provozního ověření je možné získat na webu České asociace petrolejářského průmyslu a obchodu (http://www.cappo.cz/ftp/05_prezentace_preol_sgs_agrotec.pdf).  Dělení směsné motorové nafty podle použitelnosti v závislosti na klimatických podmínkách a její distribuce:

Nafta v České republice.

Česká republika má jako člen EU povinnost skladovat zásoby energetických surovin na 90 dní. Skladování je řízeno centrálně prostřednictvím úřadu Správa státních hmotných rezerv (SSHR). Pro skladování se využívá služeb několik společností, většina státních rezerv je skladována společností ČEPRO.

Motorová nafta (zjednodušeně pouze nafta, hovorově též diesel) je směs kapalných uhlovodíků. Získává se destilací a rafinací z ropy, obvykle při teplotách 150–370 °C. Kvalita motorové nafty se udává cetanovým číslem, které vyjadřuje její vznětovou charakteristiku.

柴油(Diesel)是石油提炼后的一种液态油质燃料的产物。它由不同的碳氢化合物混合组成,主要成分是含9到18个碳原子的链烷、环烷或芳烃。它的化学和物理特性位于汽油和重油之间,轻柴油沸点在170°C至390°C间,重柴油沸点范围约350～410°C,密度为0.82~0.845kg/dm。


Paracetamol a NSAID.

Přesný mechanismus účinku paracetamolu je nejistý, ale ukazuje se, že účinkuje centrálně. Kyselina acetylsalicylová a NSAID inhibují cyklooxygenázu, což vede ke snížení produkce prostaglandinů. To mírní bolest a rovněž zánět (oproti paracetamolu a opioidům). Paracetamol má jen málo vedlejších účinků, při vyšším dávkování je však hepatoxický (poškozuje játra). NSAID mohou způsobit náchylnost k peptickým vředům, selhání ledvin, alergickým reakcím a ztrátě sluchu. Mohou rovněž zvýšit krvácivost ovlivněním funkce krevních destiček. Použití kyseliny acetylsalicylové u dětí pod 16 let trpících virovým onemocněním může přispět k Reyově syndromu.  NSAID působí analgeticky již v nižších dávkách, ve kterých se ještě neprojevuje jejich protizánětlivý (antiflogistický) účinek. Často se předepisují místo analgetik, což však odborníci na léčbu bolesti považují za nesprávný postup (z důvodu nežádoucích účinků).

Opioidy a deriváty morfinu (analgetika anodyna).

Morfin, typický opioid, a mnohé další substance (jako pethidin, oxykodon, hydrokodon, diamorfin) všechny mají podobný vliv na cerebrální systém opioidových receptorů.  Předpokládá se, že tramadol a buprenorfin jsou částečnými agonisty opioidových receptorů. Dávkování všech opioidů by mělo být limitováno kvůli jejich toxicitě (zmatení, třes, zúžení zornic), ale neexistuje horní hranice pro pacienty, kteří mají na opioidy vytvořenu toleranci.  Opioidy, i přes své velmi efektivní analgetické účinky, mají několik nepříjemných vedlejších účinků. Jeden ze tří pacientů, kteří začínají s léčbou opioidy, mohou zakoušet nevolnost, nutkání zvracet (zpravidla odstraněné podáním antiemetik). Pruritus (svědění) může vyžádat změnu opioidů. Zácpa se objevuje u téměř všech pacientů na opioidech. Většinou se zároveň s nimi předepisují i laxativa (laktulóza, makrogol). Při správném užívání jsou opioidy a podobná narkotická analgetika bezpečná a účinná a nesou relativně nízké riziko vytvoření závislosti. Občas je požadováno postupné snižování dávky pro vyhnutí se odvykacímu syndromu. Kvůli riziku vzniku závislosti se mnozí lékaři zdráhají opiody pacientům podávat. Tam, kde jejich podání přináší pacientům nespornou úlevu a zlepšení kvality života (např. u onkologických pacientů), je však chybou tyto léky odpírat (srov. paliativní medicína).

Ostatní látky.

Pro pacienty s chronickou nebo neuropatickou bolestí mohou mít rozdílné další látky analgetické vlastnosti. Tricyklická antidepresiva, speciálně amitriptylin, se ukazují pro zlepšení bolesti, jež se zdá být způsobená centrálně. Přesný mechanismus účinku karbamazepinu, gabapentinu a pregabalinu je nejistý, ale tato antikonvulziva se používají k léčení neuropatických bolestí s poměrně slušným úspěchem.

Formy a použití.

Kombinace.

Analgetika jsou často užívána v kombinaci s jinými typy léků, jako např.:

Místní analgezie.

Místní analgezie je obecně doporučena k omezení systémových vedlejších efektů. Bolestivé klouby (povrchově uložené jako např. kolena nebo prsty rukou, nikoliv např. kyčle) mohou být například ošetřeny NSAID (např. ibuprofenem, ketoprofenem nebo diklofenakem) v gelu, rovněž kapsaicin se užívá místně. Lidokain a steroidy mohou být aplikovány injekčně přímo do bolestivých kloubů pro déle trvající úlevu od bolesti. Lidokain se rovněž používá při bolestivých vředech úst a pro otupění při dentálních a menších zákrocích.

Psychotropní látky.

Tetrahydrokanabinol a ostatní kanabinoidy, ať z konopí setého, nebo syntetické, mají též analgetické vlastnosti, ačkoliv jejich použití je v mnoha zemích ilegální. Další analgetika jsou ketamin (antagonista NMDA receptoru), klonidin a ostatní agonisté adrenergních receptorů.

Nadměrné používání analgetik.

Z hlediska podstaty a funkce fyzické bolesti coby indikátoru a formy zpětné vazby lidského těla na určitou dysfunkci jeho fungování se dá na nadměrné používání analgetik nahlížet jako na potlačení této zpětné vazby a odmítnutí řešit příčiny bolesti, což může vést k mnohem závažnějším zdravotním problémům v budoucnu.

Jako analgetikum se označuje jakákoli látka z rozmanité skupiny léčiv používaných k úlevě od bolesti a k dosažení analgesie (tj. stav bez bolesti). Pojmenování je odvozeno od řeckého "an-" (bez, beze) a "algia" (bolest). Analgetika účinkují rozdílnými způsoby na periferní a centrální nervový systém. Řadíme mezi ně paracetamol, nesteroidní antiflogistika (NSAID) jako salicyláty, narkotika jako morfin, syntetická léčiva s narkotickým účinkem jako tramadol a různé jiné.

镇痛药(Analgesic)是指能缓解痛的一类药物。该词起源于希腊语中的"an"(意即「没有」)和"algos"(意即「痛」)。镇痛药通过不同的机理作用于中枢和周围神经系统,对痛觉中枢有选择性抑制作用,但对其他感觉中枢很少影响。


Název.

V čínštině, ruštině, angličtině i dalších jazycích je území známé jako „Vnitřní Mongolsko“, kdy název vnitřní/vnější je odvozen z mandžuského "dorgi/tulergi." Název Vnitřní Mongolsko vznikl z popudu vlády Čínské republiky k odlišení od Vnějšího Mongolska, které dnes tvoří samostatný stát Mongolsko a republiku Tuva v dnešním Rusku.  V mongolštině je region známý jako "öbür mongγol", kde "öbör/öbür" znamená „jižní“. Proto se můžeme v literatuře setkat i s názvem "Jižní Mongolsko."

Geografie.

Vnitřní Mongolsko sousedí od východu na západ s provinciemi Chej-lung-ťiang, Ťi-lin, Liao-ning, Che-pej, Šan-si, Šen-si, autonomní oblastí Ning-sia a provincií Kan-su. Dále má oblast na severovýchodě společnou hranici s Čitskou oblastí Ruska a šesti ajmagy Státu Mongolsko (od východu na západ Východní, Süchbátarský, Východogobijský, Jihogobijský, Bajanchongorský a Gobialtajský).

Administrativní členění.

Několik ajmagů se v průběhu posledních desetiletí reorganizovalo v městské prefektury.

Historie.

Po celou dobu existence byla centrální a západní část Vnitřního Mongolska pod nadvládou buď Číňanů, kteří se zde chtěli věnovat převážně zemědělství, nebo mongolských nájezdníků, kteří pronikali do oblasti ze severu. Východní část Vnitřního Mongolska byla pod silným vlivem Mandžuska, což ji ochránilo před nepřetržitými boji mezi Mongoly a Číňany.  V období Válčících států se chopil moci král Wu Ling (340–295 př. n. l.) a začal s expanzivní politikou na území Vnitřního Mongolska. Wu Lingova armáda porazila místní mongolské kmeny a na jeho příkaz začali trestanci a zajatci budovat obranné zdi proti nájezdům mongolských nájezdníků ze severu. Následně ji písař Čchin Š'-chuang-ti, zakladatel dynastie Čchin propojil s ostatními už stojícími zdmi a vytvořil tak dnes známou Velkou čínskou zeď. Další historie oblasti se vyznačuje neustálými střety mezi mongolskými nájezdníky a armádou jednotlivých čínských dynastií, kdy úspěchů dosahovaly střídavě obě strany.  V roce 1206 sjednotil Čingischán mongolské kmeny a vytvořil Mongolskou říši, která při největším rozmachu zabírala 22% celé světové souše. Oblast Mongolska byla prvním místem, která se dostala pod jeho vládu. Po rozpadu Mongolské říše se v roce 1368 dostala k moci dynastie Ming. Za její vlády byla přebudována Velká čínská zeď, která zhruba určila jižní hranici Vnitřního Mongolska. Od poloviny 15. století do oblasti opět začínají pronikat mongolské kmeny, které ovládaly Vnitřní Mongolsko do roku 1635.  Moc nad územím přešla od roku 1636 na poslední a nejznámější čínskou dynastii Čching. Od tohoto roku se Vnitřní Mongolsko stalo součástí Čínského císařství až do jeho zrušení v roce 1912. V devatenáctém století začalo masivní osidlování Mandžuska, Vnitřního a Vnějšího Mongolska Číňany. Účelem bylo zvýšení čínské populace na území, na které si začalo dělat nárok Rusko. Byla vybudována železnice, která ještě zvýšila proud osadníků mířících do oblasti.  1. ledna 1912 byla v Nankingu slavnostně vyhlášena Čínská republika. Jejím prvním prezidentem se stal Sunjatsen z hnutí Kuomintang. Vnější i Vnitřní Mongolsko využilo této situace a vyhlásilo na Čínské republice nezávislost. Ale pouze Vnější Mongolsko si ji dokázalo s vydatnou pomocí Ruska udržet. Vnitřní Mongolsko bylo obsazeno čínskou armádou. V roce 1919 čínská armáda zaútočila na zbytek dosud nezávislého Mongolska a zabrala je. Obnovení nezávislosti došlo až roku 1921, kdy přišlo na pomoc Mongolsku sovětské Rusko. Celá oblast Mongolska byla od té doby rozdělena na vnější část, kde vznikla roku 1924 komunistická Mongolská lidová republika pod vlivem SSSR a vnitřní část, která zůstala pod vládou Číny.  Nestabilní Čínská republika oslabovaná občanskou válkou mezi komunisty a Kuomintangem se v roce 1931 stala terčem Japonska, které zabralo Mandžusko. Japonci na jeho území vytvořili loutkový stát Mančukuo. Mančukuo spravovalo i oblasti Vnitřního Mongolska, a to do roku 1945. Velká část Vnitřního Mongolska se pak následně roku 1937 stala nezávislým státem Mengkukuo. Vůdcem tohoto japonského loutkového státu se stal mongolský princ Demčigdonrov. Existenci Mengkukua ukončila v roce 1945 sovětská invaze do Mandžuska.  Po válce v roce 1947 byla vytvořena na území Vnitřního Mongolska Autonomní mongolská oblast. Po vítězství komunistů na pevninské Číně a založení Čínské lidové republiky v roce 1949 byly k území Vnitřního Mongolska připojeny některé oblasti na západě a postupem doby se přidávaly další oblasti s mongolským osídlením. Vznikl tak nynější protáhlý tvar této autonomní oblasti táhnoucí se skoro po celé délce hranic s nezávislým Mongolskem. První hlavou místní vlády se stal komunista Ulanhu.  Během Kulturní revoluce byla místní vláda odstraněna a obyvatelstvo bylo zasaženo vlnou represí. Velká část území Vnitřního Mongolska byla připojena k okolním provinciím. Autonomní oblast byla opět obnovena v roce 1979.

Obyvatelstvo.

Většinu z 23 miliónů obyvatel tvoří Chanové (většinové etnikum v Číně), kteří začali do oblasti proudit v průběhu 18. století a jejich příchod se nezastavil ani ve 20. století. Chanové žijí většinou ve střední a východní části oblasti. Druhou nejpočetnější skupinu obyvatel, kolem 17 %, tvoří Mongolové. Během násilné kolektivizace v průběhu Maoistické éry musely mongolské kmeny upustit od svého kočovného života a usadit se ve stálých sídlech. Tento akt výrazně narušil jejich kulturu a zcela změnil jejich způsob života.

Náboženství.

Náboženské složení v Vnitřním Mongolsku je velice různorodé. Každé jednotlivé etnikum má své vlastní vyznání. K buddhismu se hlásí jak Chanové, tak Mongolové. Existují však i mongolské kmeny, které vyznávají křesťanství, islám či šamanismus. Menšina Chuejů se hlásí k islámu a Daurové jsou naopak z většiny příznivci šamanismu.

Vláda a politika.

Podle ústavy Čínské lidové republiky mají autonomní oblasti určitou vlastní suverenitu jak hospodářskou, tak se svojí vlastní vládou. Teoreticky to znamená, že by místní vláda měla být nezávislá na vládě v Pekingu a rozhodovat o směřování Vnitřního Mongolska v rámci Číny sama. V praxi ale premiér, který musí být podle zákonů z dané národnostní menšiny (v případě Vnitřního Mongolska etnický Mongol) musí být zcela pod vlivem tajemníka komunistické strany pro danou oblast, který je vždy z jiné části Číny a většinou Chan.  Co se týče ekonomické nezávislosti, tak Vnitřní Mongolsko je příkladem zvýšené snahy Číňanů federalizovat svůj stát. Vnitřní Mongolsko je mnohem více nezávislé na vládě v Pekingu a tvoří svůj vlastní ekonomický plán.

Vědecký výzkum.

Tato oblast je celosvětově známá zejména pro objevy velmi dobře zachovaných fosilií druhohorních dinosaurů, které jsou zde objevovány v sedimentech geologických souvrství Iren Dabasu a mnoha dalších.

Autonomní oblast Vnitřní Mongolsko (mongolsky, "Өвөр Монголын Өөртөө Засах Орон," "Övör Mongolyn Öörtöö Zasach Oron," čínsky 内蒙古自治区 pchin-jin "Nèi Mongol Zìzhìqū, Nèi Měnggǔ Zìzhìqū," český přepis "Nej-meng-ku c'-č'-čchü)" je autonomní oblast na úrovni provincie na severu Čínské lidové republiky.

内蒙古自治区(),简称内蒙古(),是中华人民共和国北部的一个自治区,首府呼和浩特。


Vlastnosti.

Alkalické kovy jsou měkké, lehké a stříbrolesklé kovy (cesium je nazlátlé), které lze krájet nožem. V Mohsově stupnici tvrdosti mají hodnoty menší než 1 (jsou tedy měkčí než mastek). Nejtvrdší ze všech alkalických kovů je lithium. Všechny dobře vedou elektrický proud i teplo, lithium, sodík a draslík jsou lehčí než voda a plovou na ní, ale rubidium, cesium a francium jsou těžší a klesají tedy ke dnu. V parách alkalických kovů se kromě jednoatomových částic můžeme setkat i s dvouatomovými molekulami, které mají barvu. V kapalném amoniaku se rozpouští za vzniku temně modrého roztoku. Kationty alkalických kovů barví plamen různými barvami (Li - karmínová/červená; Na - světlá oranžová/žlutá; K - fialová). Elementární kovy lze dlouhodobě uchovávat pod vrstvou alifatických uhlovodíků jako petrolej nebo nafta, s nimiž nereaguje.  Alkalické kovy mají také velmi nízkou teplotu tání, u lithia je asi 180 °C, u ostatních dokonce pod 100 °C:

Reaktivita.

Alkalické kovy jsou velmi reaktivní. Mají nejnižší ionizační potenciál v příslušné periodě, ale hodnota jejich druhého ionizačního potenciálu je velmi vysoká. Ve valenční slupce elektronového obalu mají jeden elektron, takže snadno tvoří kationty s jedním kladným nábojem. Reaktivita alkalických kovů stoupá s protonovým číslem prvku - lithium je nejméně reaktivní a francium je nejreaktivnější. Reagují přímo s halogeny za vzniku iontových solí a s vodou za vzniku silných hydroxidů.  Alkalické kovy jsou známé bouřlivou reakcí s vodou, tato reaktivita se zvyšuje se stoupajícím protonovým číslem prvku. Při reakci vzniká hydroxid, uvolňuje se plynný vodík a velké množství tepla.  V kapalném amoniaku se alkalické kovy rozpouštějí za vzniku tmavě modrých, paramagnetických roztoků. Vzniklé solvatované elektrony jsou velmi dobrým redukčním činidlem.  Kromě těchto dvou základních reakcí reagují alkalické kovy také s kyslíkem za vzniku oxidů, peroxidů nebo hyperoxidů, za mírného zahřátí s vodíkem a dusíkem. I když je lithium nejméně reaktivní, tak jako jediné reaguje s dusíkem za normální teploty a při zahřátí také dokonce s uhlíkem a křemíkem.

Výskyt v přírodě.

Díky vysoké reaktivitě se alkalické kovy volně v přírodě nevyskytují. Velmi hojně se však vyskytují ve formě svých sloučenin. Sodík a draslík dokonce patří mezi deset nejhojněji se vyskytujících prvků na zemi. Velké množství alkalických kovů se nachází v mořské vodě, v podobě svých iontových sloučenin - solí (nejvíce je zastoupena sůl NaCl neboli chlorid sodný a sylvín KCl neboli chlorid draselný). Odtud se také získávají. Tyto rozpuštěné minerály se také nacházejí v oblastech, kde dříve bylo moře, ale při vrásnění se postupně moře vysušilo a minerály zkrystalizovaly. Proto se zejména ve střední Evropě (v okolí Solnohradu - Salzburgu) vyskytují velká podzemní naleziště kamenné soli. V poměrně velkém množství se také vyskytují ledky, zejména na chilském pobřeží, které vznikly mineralizací rostlinných zbytků.

Získávání a výroba.

Všechny alkalické kovy se získávají především z mořské vody. Pouze lithium se ve větším množství získává ze svých minerálů. U ostatních alkalických kovů se nejdříve odpaří mořská voda a nechají se zkrystalizovat minerály rozpuštěné ve vodě. Jednotlivé sloučeniny alkalických kovů se od sebe odseparují a poté se získávají elektrolýzou jejich taveniny nebo se rovnou elektrolyzují a jednotlivé kovy se odseparují na základě různých teplot tání a varu.

Využití.

Alkalické kovy se dají použít především jako dobrá redukovadla v organické chemii nebo analytické chemii, ale vzhledem k jejich vysoké reaktivitě se na tyto reakce ve velkém nepoužívají. Z čistých kovů má největší využití lithium, které je nejstálejší na vzduchu a nejméně reaktivní. U ostatních alkalických kovů jsou významné především jejich sloučeniny.

Alkalické kovy jsou členy 1. skupiny periodické tabulky. Mezi alkalické kovy patří lithium, sodík, draslík, rubidium, cesium a francium. Tyto prvky jsou velmi reaktivní a v přírodě se nacházejí pouze ve sloučeninách. Musí být skladovány pod vrstvou nereaktivní, bezvodé kapaliny (např. petroleje).

! colspan=2 style="text-align:left;" | ↓! 2! 3! 4! 5! 6! 7 碱金属是指在元素周期表中同属第1族(旧称IA族)的六个金属元素:锂(Li)、钠(Na)、钾(K)、铷(Rb)、铯(Cs)、钫(Fr),其中钫具有强烈的放射性。


Historie.

Říká se, že se zde narodila známá básnířka z období Heian Ono no Komači, ale její skutečné rodiště není známo.

Geografie.

Prefektura se nachází na západním pobřeží v severní části ostrova Honšú. Je omývána vodami Japonského moře. Na severu hraničí s prefekturou Aomori, na východě s prefekturou Iwate, na jihovýchodě s prefekturou Mijagi a na jihu s prefekturou Jamagata.  Území prefektury má přibližně obdélníkový tvar o délce 181 a šířce 111 kilometrů. Svou rozlohou 11 612,11 km2 zaujímá přibližně 1/32 celkové plochy Japonska.  Prefektura je velmi hornatá. Podél východní hranice prefektury se vypíná pohoří Óu, paralelně s ním se středem prefektury vine pohoří Dewa. Zhruba uprostřed západního pobřeží z pevniny vybíhá poloostrov Oga.  Obdobně jako v celém severním Japonsku i zde jsou velmi studené zimy, obzvláště mimo pobřeží.

Města a místa.

V prefektuře se nachází 13 měst (市, -ši): Prefektura se dále člení na následující distrikty (okresy): (郡, -gun; městečka: 町, -mači/čó; vsi: 村, -mura)

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2003 žije na území prefektury 1 174 905 obyvatel, z toho 335 455 v hlavním městě "(tento údaj je z roku 2005)."

Ekonomika.

Podobně jako v celém regionu Tóhoku, ekonomice této prefektury dominují tradiční odvětví: zemědělství, rybářství a lesnictví. Z tohoto důvodu množství zejména mladých lidí odchází za prací do Tokia.

Turistika.

V okolí jezera Tazawa se nacházejí horké prameny, které mají věhlas po celé zemi. Kromě nich se zde konají četné festivaly, které dají návštěvníkům nahlédnout do historie této venkovské krajiny.  Město Kakunodate je obzvlášť zachovalé staré město s mnoha samurajskými domy. Dům Aojagi je místem, kde dříve pobýval Odano Naotake, muž, který ilustroval první japonskou publikaci o moderní lidské anatomii. Z jeho domu je nyní muzeum a galerie lékařských ilustrací a tradičních řemesel.

Prefektura Akita (: 秋田県; "Akita-ken") je jednou ze 47 prefektur Japonska. Nachází se na západním pobřeží ostrova Honšú, v regionu Tóhoku na severu země. Hlavním městem je Akita.

秋田县()位处日本东北地方。首府为秋田市。农业生产,特别是稻米种植非常发达,。因有“秋田美酒”而称为酒之国度;森林资源丰富,秋田杉树被称为“日本三大美杉”,用秋田杉树制作的涂漆家具销往日本各地,。


Historie.

Specifická jazyková situace v Norsku je důsledkem historického vývoje. Od roku 1397, kdy přešlo Norsko pod dánskou nadvládu, se hlavním jazykem Norska stala příbuzná dánština, která postupně vytlačila norštinu ze všech oblastí úředního jednání. Ve městech vznikala nářečí, v nichž převažovala dánská slovní zásoba a morfologie a zároveň norská fonetika a syntax. Na venkově se však mluvilo nářečími, která byla výsledkem vývoje staré norštiny.  Dánština se používala až do krátkého osamostatnění a připojení Norska ke Švédsku roku 1814. V té době vznikly dva hlavní myšlenkové proudy, jejichž cílem bylo vytvoření spisovného norského jazyka. Jeden z těchto směrů vycházel z nářečí venkovského obyvatelstva, z nichž byl později vytvořen landsmål – dnešní nová norština. Druhý směr rozvíjel jazyk dánsko-norský, který byl používán jako úřední (landsmål byl prohlášen za druhý úřední jazyk roku 1885). Spisovatel Henrik Wergeland (1808–1845) a jeho kolegové seskupení kolem časopisu "Statsborgeren" začali obměňovat jeho slovní zásobu a pravopis. Wergeland v roce 1835 navrhoval, aby byla sjednocena výslovnost v divadlech podle dialektu používaného v Kristiánii (dnešní Oslo), což se stalo, i když ne zcela podle tohoto konceptu, až roku 1852. Od roku 1890 je dánsko-norský jazyk nazýván riksmål (dosl. říšský jazyk; tehdejším pravopisem rigsmaal). V průběhu 20. století byl několikrát reformován s cílem sblížení s hovorovým jazykem obyvatelstva a novou norštinou. Tato opatření se však mnohdy nesetkala s kladným přijetím mezi uživateli.

Reforma 1907.

Reforma zavedla psaní "p, t, k" podle výslovnosti namísto původního "b, d, g", např. "bok" (kniha) místo "bog". Aby se předešlo záměnám, začaly se v podobných případech používat zdvojené souhlásky (např. ve slově "bukk", podstavec). V mnoha případech byly nahrazeny dánské koncovky norskými, např. v množném čísle ("hester" místo "heste", koně) či préteritu ("kastet" místo "kastede", házel).  Reforma z roku 1907 následovala po získání nezávislosti Norska na Švédsku (1905). Odpovídala jazykové praxi vedoucích společenských vrstev.

Reforma 1917.

V roce 1917 došlo k dalším změnám pravopisu. V mnoha slovech se podle výslovnosti začalo psát "ll" a "nn" místo "ld" a "nd" (např. "fjell" místo "fjeld", pohoří, "mann" místo "mand", muž). Písmeno "æ" bylo v mnoha slovech nahrazeno písmenem "e" (např. "lese" místo "læse", číst). Bylo zavedeno písmeno "å" (vysl. ), které nahradilo v písmu dřívější skupinu "aa". Při ohýbání byly volitelně zavedeny některé tvary používané v nářečích a v nové norštině, např. určitý člen ženského rodu "-a" (ženský rod již nebyl podle dánštiny v riksmålu používán, splynul s rodem mužským), tvary préterita na "-a" (např. "kasta" vedle "kastet") aj. Zavedeny byly rovněž některé nářeční formy slov vedle tradičních (např. "bein" vedle "ben", noha, dolní končetina).  Povinné změny se ujaly v praxi poměrně rychle, zatímco volitelné tvary nebyly všeobecně snadno přijímány.

Reforma 1938.

V roce 1929 došlo k přejmenování obou spisovných jazyků, riksmål se od té doby nazývá "bokmål" (knižní řeč). Pod názvem riksmål se v současnosti rozumí konzervativní forma bokmålu, prostá radikálních změn zavedených v roce 1938. Tato reforma zavedla používání tzv. radikálních tvarů podle nářečí a nové norštiny vedle tvarů tradičních. Rozdělila tvary slov na hlavní a vedlejší, uváděné ve slovnících v závorkách. Ve školních učebnicích a v úředním styku směly být používány pouze tvary označené jako hlavní.  Reforma vedená snahou o přiblížení spisovného jazyka hovorovému (nová norština je bližší běžně mluvenému jazyku) se u většiny uživatelů bokmålu nesetkala s pochopením. Mnozí dosud považují radikální tvary za vulgární a dávají přednost tvarům tradičním, proto je riksmål stále používán jako neoficiální psaný standard. Cílem reformy bylo vytvoření jednotného spisovného jazyka, obecné norštiny ("samnorsk"). Proti tomuto úsilí však v 50. letech byla pořádána silná kampaň, kterou vedl "Riksmålsforbundet", spolek založený v roce 1907 na ochranu riksmålu proti sílícímu vlivu nové norštiny.

Reforma 1959.

V roce 1951 ustanovil parlament ("Storting") Norskou jazykovou komisi ("Norsk språknemnd"), která začala pracovat na nové pravopisné normě. Cílem bylo především omezit počet dubletních tvarů. Výsledkem byla tzv. učebnicová norma ("Læreboknormalen") z roku 1959. Reforma omezila počet hlavních formem, mnoho z nich bylo nadále označeno za formy vedlejší. Přesto nedošlo k redukci počtu volitelných forem. Za zmínku stojí, že za hlavní byly označeny mnohé radikální tvary.

Reforma 1981.

V roce 1972 byla myšlenka obecné norštiny opuštěna. Byla vytvořena Norská jazyková rada ("Norsk språkråd"), která nahradila Norskou jazykovou komisi. V radě získali místo i zástupci spolku Riksmålsforbundet. Rada pak vypracovala návrh nové reformy, kterou v roce 1981 jednomyslně schválil parlament. Mnohé slovní formy byly zrovnoprávněny s hlavními formami danými reformou z roku 1959. Bylo například povoleno používat tvary mužského rodu ("-en") u feminin (vedle zakončení "-a") s výjimkou školních učebnic.

Reforma 2005.

Reforma z roku 2005 navázala na předchozí. Zrušila zcela rozdíly mezi hlavními a vedlejšími formami.

Hlavní rysy.

Následující tabulka srovnává v hlavní rysech tradiční a radikální tvary bokmålu s tvary dánskými na straně jedné a nářečními tvary používanými v hlavním městě Oslo na straně druhé. Z porovnání vyplývá ovlivnění tradičních tvarů dánštinou a radikálních tvarů osloským nářečím.

Bokmål (výslovnost "búkmól"; doslova "knižní řeč") je spolu s novou norštinou jedna ze dvou oficiálních spisovných variant norštiny.

书面挪威语(Bokmål),又称挪威博克莫尔语、挪威博克马尔语或巴克摩挪威语,是两种官方认可的挪威语之一,在挪威有约85%人士使用。


Historie.

Metadon poprvé syntetizovali roku 1937 němečtí vědci Max Bockmühl a Gustav Ehrhart v "IG Farben" (Hoechst-Am-Main), když se snažili nalézt analgetikum, které by bylo snadněji použitelné během operací a bylo by méně návykové. 11. září 1937 vyplnili Bockmühl a Ehrhart žádost o patent na syntetickou substanci, kterou nazvali "Hoechst 10820" nebo polamidon, jejíž struktura nebyla podobná morfinu nebo opioidovým alkaloidům (Bockmühl a Ehrhart, 1949).  Na trh Spojených států byl metadon uveden v roce 1947 společností "Eli Lilly and Company" jako analgetikum (pod obchodním názvem Dolophine). Od té doby je znám především pro své použití při léčbě závislosti na narkotikách. Používá se rovněž při chronických bolestech díky svému dlouhodobému působení v organizmu a nízké ceně. Koncem roku 2004 stála měsíční léčba metadonem 20 $, v porovnání se 120 $ za obdobné analgetikum demerol. Staré označení Dolophine pochází z německého "Dolophium", jména odvozeného z latinského "dolor" – bolest a "phine" – konec. Ve Spojených státech se rozšířila legenda, že jméno "dolphine" bylo vytvořeno německými objeviteli k poctě Adolfa Hitlera a že původně se lék jmenoval "adolphine". Je to prezentováno jako fakt v literatuře scientologické církve a bylo to zopakováno hercem a scientologem Tomem Cruisem v roce 2005 v interview časopisu "Entertainment Weekly". Avšak jak se ukázalo, není to pravda. Jméno "dolphine" bylo ve skutečnosti vytvořeno po válce společností Eli Lilly a jméno "Adolphine" (jež nikdy nebylo oficiálním pojmenováním léku) bylo stvořeno ve Spojených státech počátkem 70. let.

Účinky.

Ačkoliv se metadon chemicky nepodobá morfinu nebo heroinu, působí na stejné opioidní receptory a tím vytváří i stejné účinky – vyvolává příjemný stav spojený s klidnou otupělostí. Metadon je metabolizován pomalu a je velmi dobře rozpustný v tucích, díky tomu účinkuje v organizmu déle než morfinové drogy. Metadon má typický poločas rozpadu 24–48 hodin, umožňuje tedy podávání pouze jednou za den při detoxikaci heroinu a při odvykacích programech. Vyvolává po čase poměrně silnou závislost.  Podobně jako jiné opioidy, i metadon způsobuje zácpu, působí proti kašli a ztěžuje dýchání. Je-li brán v nesprávných dávkách, může zapříčinit i úmrtí. Velmi dramatické riziko plyne s užíváním metadonu ve spojení s alkoholem či s jinými drogami nebo léky, vzniklé vedlejší účinky jsou smrtelně nebezpečné.

Použití.

Odvykací programy.

Metadon se podává lidem, kteří se snaží odvyknout ze své závislosti na opiátech, jako je heroin či morfium. Snižuje totiž touhu po těchto drogách a ulevuje abstinenčním příznakům. Přitom to není tak tělu škodlivá látka a může se tedy závislým podávat denně po delší časové období.  Nejběžněji se na klinikách metadon podává orálně v roztoku. Při orální aplikaci je téměř stejně efektivní jako při injekčním podání. Stejně jako u heroinu, tolerance a závislost se obvykle vytváří při opakovaných dávkách.

Analgetikum.

Metadon je také v některých zemích předepisován jako lék proti bolesti v případech velmi silné, dlouhodobé bolesti, jaká se vyskytuje např. u některých pacientů trpících rakovinou, chronickými bolestmi zad či osteoartrózou. Tím významně zvyšuje kvalitu života. Je velmi účinný, ale dosažení maximálního účinku může trvat i týden. Na místě je maximální opatrnost pacienta, je nutné hlídat si spánkový režim, řídit jen v plně bdělém stavu a po ukončení léčby metadon pomalu vysazovat, aby nevznikly abstinenční příznaky.

Zneužití.

Balení metadonu se mohou dostat do nepovolaných rukou narkomanů a pak jsou zneužívány jako omamné látky, působící podobně jako morfin či heroin. Studie však ukazují, že nejčastěji je metadon i v drogové komunitě chápán jako prostředek zamezující abstinenčnímu syndromu v době, kdy nemají k dispozici jiný opiát.

Metadon (methadon) je syntetický opioid v lékařství užívaný jako analgetikum a pro léčbu závislosti na narkotikách. Po chemické stránce je metadon nejjednodušším opioidem.

美沙酮(拉丁语:Methadone,或翻译为美沙冬)商用名包括多罗芬(拉丁语:Dolophine),是一种鸦片类药物。适用于缓解疼痛以及维持治疗,或用于帮助戒毒人士摆脱鸦片依赖 。戒毒治疗可在不到一个月的时间内迅速完成,亦可在不到六个月的时间内逐渐完成。 美沙酮单次剂量使用后作用迅速,但需持续使用五天才可达其最大效果。 单次剂量使用后药效可持续约六小时,长期使用时单次剂量使用效果可持续一天半左右。 美沙酮一般可通过口服、肌肉注射或静脉注射使用。 美沙酮的副作用和其他类鸦片麻醉药相似, 常见的包括有晕眩、嗜睡、呕吐与盗汗。 较严重的副作用则像是鸦片类药物滥用及呼吸困难。 其他如心律不整包括长QT症等症状都有可能发生 。2011年美国国内统计由于麻醉药使用过量而造成的死亡人数当中有26%,大约是4,418人死于鸦片类药物中毒,使用剂量越高则有越高的几率会有副作用产生的风险 。美沙酮是经由化学合成且其机转是借着结合类鸦片受体以达到止痛效用。 美沙酮大约在1937年至1939年间由古斯塔夫·爱哈特和麦克斯·勃克穆尔两人在德国合成并问世,于1947年被美国认可且在国内使用 。美沙酮是名列世界卫生组织基本药物标准清单内的药物,同时更为基础医疗系统内的重要必须药品 。2013年,全球共生产美沙酮约41,400公斤,它的使用规范和一般麻醉药物相同 。在美国当地,美沙酮并不是十分昂贵的药品。


Klubová kariéra.

Má nigerijské kořeny, ale pochází z Toga, kde také s fotbalem začínal v místním Sporting Club de Lomé. V jeho patnácti si ho vyhlédlo francouzské FC Méty, odkud se v roce 2003 stěhoval do AS Monako. Po třech letech strávených ve Ligue 1 přestoupil do Arsenalu, kde prožil báječnou první sezonu, kterou nakonec nezakončil titulem z ligy mistrů, Arsenal prohrál s Barcelonou 1:2. Na MS 2006 Adebayor moc nezazářil a Togo nepostoupilo ze základní skupiny. Následující sezona 2007/2008 byla pro Adebayora nejvydařenější, za Arsenal dokázal nastřílet 30 gólů a byl vyhlášen i nejlepším fotbalistou Afriky za rok 2008. V Arsenalu strávil celkem 3,5 roku, ale po neshodách s fanoušky odešel v červenci 2009 do milionářského klubu Manchester City za částku kolem 25 milionů liber. V lednu 2011 ho kvůli nedostatku útočníků angažoval na hostování Real Madrid. Jeho hostování se však po sezóně nezměnilo v přestup, a tak se vrátil do Manchesteru City, odkud posléze putoval na hostování to klubu Tottenham Hotspur. V sezóně 2011/12 se mu v dresu Tottenhamu daří, již třikrát dal v jednom zápase dva góly.  Hostování se v roce 2012 změnilo v přestup. V odvetě osmifinále Evropské ligy 2012/13 14. března byl účastníkem divokého zápasu v Miláně, který málem stál Tottenham postup. Inter Milán dokázal smazat třígólové manko z prvního utkání (3:0 pro Tottenham), nakonec o postupu anglického klubu do čtvrtfinále rozhodl v prodloužení svým gólem právě Emmanuel Adebayor. Tottenhamu k němu nezvykle stačila prohra 1:4. Obdobně ofenzivně laděný byl i první zápas čtvrtfinále proti švýcarskému celku FC Basilej. Švýcaři vedli v Londýně již 2:0, ale Adebayor a po něm Sigurdsson dokázali pro anglické mužstvo zachránit alespoň remízu 2:2. V odvetném zápase 11. dubna se neprosadil, zápas dospěl do penaltového rozstřelu, v němž byla úspěšnější Basilej v poměru 4:1. Tottenham ze soutěže vypadl.  V únoru 2020 jako volný hráč zamířil do paraguayského celku Olimpia Asunción.

Emmanuel Adebayor (* 26. února 1984, Lomé) je tožský fotbalový útočník a reprezentant, od ledna 2017 hráč klubu Olimpia Asunción.

伊曼纽尔·艾迪巴约(,1984年-2月26日)是一位多哥足球运动员,司职前锋,现时效力巴拉圭足球甲级联赛球会奥林匹亚俱乐部。他是2008年非洲足球先生得主。艾迪巴约本身是尼日利亚人,但在多哥出生,因此他选择代表多哥作赛。


Začátky.

Paula Abdul se narodila v Kalifornii ve městě San Fernando do syrsko-židovské rodiny. Její matka "Lorraine Rykiss" je bývalá kanadská koncertní pianistka, která se narodila ve francouzsky mluvící části Kanady Winnipegu. Její otec byl "Harry Abdul" syrsko-brazilský sirotek, který vyrůstal u obchodníka se štěrkem v Kalifornii. Když bylo Paule Abdul sedm, její rodiče se rozvedli. Ona a její sestra Wendy žily pak s matkou v San Fernandu Valley.  Už jako malé dítě si budovala kariéru, vystupovala v muzikálu "Singin ́ in the rain" po boku Gene Kelly nebo Debbie Allen. Od malička poslouchala Arethu Franklin nebo Stevieho Wondera.  S tancem Abdul začala, když jí bylo osm a vědělo se o ní, že je talent od přírody. Navštěvovala "Van Nuys" střední školu, kde působila jako roztleskávačka a hrála i ve skupině na flétnu, patřila mezi nejlepší studenty.  V patnácti získala stipendium na pobyt v tanečním letním táboře, kde ji učitelé naučili větší pružnosti a zdravé stravě. Později se dostala Abdul na státní univerzitu v Nothridge, kde začala studovat televizní hlasatelství. Jako studentka prvního ročníku byla přijata k roztleskávačkám "Los Angeles Lakers", kde byla vybrána z více než sedmi set adeptek. Po třech týdnech se stala hlavní choreografkou a po půl roce opustila díky roztleskávačkám studia.

Tanec a Choreografie.

Velká energie Pauly Abdul jí vynesly dobré renomé mezi hvězdami, které si jí najímaly pro tvorbu choreografie do jejich videoklipů a na turné. Po roce 1980 začala působit jako hlavní choreografka Janet Jackson, pracovala také pro Prince nebo skupinu Duran Duran. Pracovala i pro film například pro film "Americká krása" nebo "Jerry Maguire" a pro pár televizních reklam.  V roce 1989 získala dvě prestižní ocenění za choreografii pro Tracey Ullman. V prosince 2005 vydala Abdulová DVD, ve kterém učí náctileté i malé děti tanečním krokům.

Hudební kariéra.

V roce 1987 poslala pár svých demo nahrávek do vydavatelských společností, a ačkoli byl její hlas relativně netrénovaný, její výborný tanec přesvědčil vydavatele k nasazení její písně do hitparád. V roce 1988 vydala své debutové album nazvané "Forever Young Girl" a její album se dostalo do vedení albového žebříčku po 62 týdnech od vydání, čímž se stalo albem, které dosáhly čísla jedna po nejdelší době od vydání. Žebříček vedlo deset týdnů.  Album se posléze stalo platinovým a zaznamenalo celkem pět hitů, které se umístily na čísle jedna v prestižní hitparádě Billboard Hot 100. Druhé album vydala Abdul v roce 1991, jmenovalo se "Spellbound" a opět se stalo velmi úspěšné, celkem se jej prodalo více než 8 milionů kopií. Na albu byl i song "The Track U", který nazpívala společně s Princem.  Po vydání "Spellbound", začaly spekulace ohledně její vychrtlosti, které vyvrcholily po vystoupení na "MTV Music Awards". Abdul zprávy o své anorexii dementovala tím, že pouze přes televizní obrazovky se mohla zdát moc hubená, čímž se stala na pár měsíců terčem posměšků a komiksů.  Veřejně o svém problému přijímání potravy promluvila až v roce 1995, kdy přiznala, že trpěla těmito problémy, které jsou už snad pryč. V témže roce vydala i své třetí album nazvané "Head Over Heels". V roce 2000 vydala své vzpomínkové album s největšími hity. Album nemělo mnoho komerčních úspěchů. Na tomto albu se měl objevit i song "Spinning Around", který nakonec nepoužila a tak jej natočila pro své album Kylie Minogue.

American Idol.

V roce 2002 se stala Abdulová jedním ze tří porotců v pěvecké soutěži "American Idol", kde vystupuje po boku Simona Cowella a Randyho Jacksona, aby hodnotili talenty mladých a neznámých lidí. Abdulová byla zvolena jako nejsympatičtější porotce, je oblíbená pro svou mírnost a soucit a to, že sympatizuje s neúspěšnými zpěváky. V roce 2006 podepsala smlouvu na další tři roky působení v "American Idol".

Paula Julie Abdul (*19. června 1962 San Fernando, Kalifornie) je americká zpěvačka, tanečnice, choreografka a porotkyně.

宝拉·阿巴杜(Paula Julie Abdul,1962年-6月19日) 是一名美国创作歌手、编舞、舞者、演员和电视通告艺人。宝拉·阿巴杜在1988年发行首张专辑后,旋即成为全美家喻户晓的大明星,声势一度直逼玛丹娜。只可惜1991年在成功推出第2张专辑后,宝拉·阿巴杜的演艺事业开始走下坡,还曾一度在圈内消失了身影。所幸在进入千禧年后,宝拉·阿巴杜复出并转型成为电视通告艺人,凭借着电视真人秀节目《美国偶像》成功的东山再起,她在该真人秀中担任了八年的评委工作。随后她参与到哥伦比亚广播公司的真人秀节目《天生舞者》(英语:Live To Dance),该节目在2011年1月首播,目前已停播。目前宝拉·阿巴杜与她在《美国偶像》中另一位评委西蒙·高维尔一起合作了另一档真人秀节目,美国版《X音素》。宝拉·阿巴杜以当代流行舞曲见称,其代表作有〈Straight Up〉、〈Forever Your Girl〉、〈Cold Hearted〉和〈Rush Rush〉等等,她在3年内就缔造了6首全美冠军单曲。


Historie.

Zámek nechal postavit v letech 1679–1685 hrabě Václav Vojtěch ze Šternberka jako své letní sídlo a pobýval zde se svou chotí Klárou a dcerou. Autory projektu byli Giovanni Domenico Orsi a později Jean-Baptiste Mathey, stavitelem byl Silvestro Carlone (viz také sekce Architektura a výzdoba).  V roce 1685 byla založena přilehlá zahrada a roku 1697 byla postavena terasa a hospodářské budovy v okolí zámku. Od Šternberků v roce 1763 zakoupila zámek pro Ústav šlechtičen Marie Terezie a sama tu také několikrát pobývala. Roku 1776 koupil zámek Jan Václav Alsterle z Astfeldu a Vydří, roku 1832 byl odkázán klášterům alžbětinek a milosrdných bratří. Roku 1842 zámek koupil Alfred kníže Windischgrätz, který tu založil vinice. Jeho potomci pak zámek prodali roku 1873 rodině Židlických. Poslední soukromý majitel, velkostatkář Alois Svoboda, 7. října 1922 věnoval rozsáhlé pozemky a nemovitosti v Praze-Troji včetně zámku u příležitosti 70. narozenin T. G. Masaryka, k památce vzniku Československa a uctění 250. výročí úmrtí J. A. Komenského československému státu, a to s podmínkou, že zde budovu vybudována osvětová a sociálně-humanitní zařízení ve prospěch mládeže původem i rasou československé v Komenského duchu. Počítalo se především s vybudováním rozsáhlého pavilónového komplexu škol a internátních zařízení všech stupňů, dětských domovů atd. Ministerská rada poté na přelomu let 1923 a 1924 ustanovila Kuratorium trojských nemovitostí, které mělo rozhodovat o přidělení pozemků. Část těchto pozemků byla využita k vybudování pražské zoologické a botanické zahrady, ačkoliv proti předání pozemků zoologické zahradě se ostře stavěl například Stanislav Růžička. V prosinci 1926 začalo Ministerstvo školství a národní osvěty jednat o využití pozemků s pražskou městskou radou, ministerstvem sociální péče a ministerstvem veřejného zdravotnictví a tělesné výchovy, ale žádná z oslovených institucí na nabídku nereflektovala. Projekty výchovné osady od Stanislava Růžičky a Eduarda Štorcha byly zamítnuty.  V letech 1977–1989 prošel zámek rozsáhlou rekonstrukcí. Při povodni v roce 2002 byl zaplaven sklep a přilehlá zahrada, během velké povodně v roce 2013 byla opět poničena dolní část zahrady.

Příprava sloučení.

V roce 2008 se objevily zprávy, že již několik let (podle mluvčí PBZ již 10 let) se uvažuje o sloučení Pražské zoologické zahrady a přilehlé Botanické zahrady hlavního města Prahy. Rada hlavního města Prahy měla návrh projednat 22. září 2009. V budoucnu měl sloučenému subjektu přibýt do správy i Trojský zámek. Nyní je možné do všech 3 sousedících objektů zakoupit společnou vstupenku, tzv. Trojskou kartu.

Architektura a výzdoba.

Při vypracování projektu se burgundský architekt Jean Baptiste Mathey nechal inspirovat typem římské příměstské vily, s nímž se seznámil za svého italského pobytu. Původní koncepci změnil na pravidelnou dispozici s ústředním sálem, zabírajícím dvě poschodí, jako dominantou celé hmoty stavby. Ze sálu vede do dvou stran chodba s přilehlými salonky. Z hlavního sálu v úrovni prvního patra ústí monumentální vnější dvojramenné schodiště vyzdobené plastikami Georga a Paula Heermannových z Drážďan (po 1685). Sochařská výzdoba schodiště zpodobňuje boj titánů s antickými bohy a alegorie denních i ročních období a světadílů. Antické výjevy patrně ovlivnily i název „Troja“, který se pak rozšířil na celou oblast, původně zvanou "Zadní Ovenec".  Autory malířské výzdoby zámku byli Carpoforo Tencalla, Francesco Marchetti a jeho syn Giovanni. Výzdobu hlavního sálu vytvořili vlámští malíři Abraham a Isaac Godynové v letech 1688-92. Námětem nástropních a nástěnných fresek v hlavním sále je vítězství nad Turky u Vídně a oslava rodu Habsburků. Tři místnosti v severovýchodním traktu prvního patra zámku, tzv. čínské komnaty, jsou vyzdobeny nástěnnými malbami s orientálními motivy. Malby jsou dílem neznámého umělce a pocházejí patrně ze druhé poloviny 18. století.

Zahrada.

K zámku přiléhá zahrada v původním barokním stylu s kašnami a zdmi zdobenými terakotovými vázami. Před hlavním průčelím s reprezentativním schodištěm je obdélná zahrada s terasou a dvojicí oranžérií. Východní lichoběžníková část zahrady je komponovaná okolo centrálního labyrintu. K zámku patřila i vinice s kaplí svaté Kláry a část zahrady, která byla později určena na vybudování botanické zahrady.

Zámek Troja (Trojský zámek) je barokní stavba v pražské městské části Troja v bezprostřední blízkosti Pražské zoologické zahrady (západním směrem). Nachází se na pravém břehu řeky Vltavy, v jeho areálu se nalézá také několik hospodářských stavení, včetně konírny. K zámku patřila i vinice a kaplička svaté Kláry (severním směrem), která je dnes součástí Botanické zahrady. Objekt zámku je obklopen rozsáhlou zámeckou zahradou s mnoha okrasnými i ovocnými stromy a malým přírodním bludištěm, již zdobí fontány, terakotové vázy, štukové prospekty a oranžérie s bustami imperátorů. Zámek (v majetku hl. m. Prahy) je včetně zahrady otevřen pro veřejnost. Galerie hlavního města Prahy zde každoročně od dubna do října pořádá sezónní výstavy. V zámeckém interiéru můžeme spatřit unikátní freskovou výzdobu sálů.

特洛伊宫堡 (trojský zámek)是捷克首都布拉格的一座城堡,位于该市西北部的特洛伊区(Troja),由斯特恩伯格伯爵兴建于1679年到1691年,19世纪归属布拉格市所有,举办市立美术馆的19世纪捷克美术展览。


Život.

Dětství.

Janet je nejmladší z devíti dětí, narodila se v Gary v Indianě rodičům Josephovi a Katherine Jacksonovým. Otec Joseph byl svědkem Jehovovým a pracoval jako operátor jeřábu v ocelárně. Její matka Katherine byla katolička a pracovala jako účetní. Před Janetiným narozením se otec rozhodl pracovat v hudebním průmyslu.  Když byla batole, její bratři Jackie, Tito, Jermaine, Marlon a Michael začali vystupovat po nočních podnicích jako kapela nazvaná The Jackson 5. V roce 1969 už vydali své první album a dostali se i na první místo v prestižní americké hitparádě Billboard Hot 100. Po tomto úspěchu se celá rodina přestěhovala do honosnějšího domu v Kalifornii.  Janet neměla v dětství zájem pracovat pro zábavný průmysl, věnovala se hlavně koním a jejím snem bylo stát se profesionální jezdkyní. Nicméně po pár letech začala sláva Jackson 5 upadat, a tak se otec Joseph pro záchranu kapely rozhodl před světla reflektorů postavit zbytek svých dětí včetně Janet.  V dubnu 1974 si Janet odbyla své debutové vystoupení na jevišti v Las Vegas, kde vystoupili téměř všichni členové Jacksonovy rodiny. Janet se rychle stala velmi oblíbenou hlavně tím, že uměla napodobovat hvězdy jako byly Cher nebo Marie Osmond.

Hudební začátky (1982–1985).

Ačkoli vystupovala v televizi od svých devíti let, nikdy neaspirovala na post zpěvačky. Nicméně souhlasila s pomocí rodině při vystoupeních. Její první píseň byla duet s bratrem Randym, vyšla v roce 1978 a jmenovala se "Love Songs for Kids". Dále ji vyšly další „rodinné“ nahrávky se sestrou La Toyou a bratrem Michaelem.  V roce 1981 se se svými dvěma staršími sestrami La Toyou a Rebbie rozhodly pro nahrávaní vlastní společné desky, ale neshody mezi oběma staršími sestrami vedly k nezdaru tohoto plánu. Její otec nechtěl Janet dovolit nahrávání vlastní sólové desky, protože nebyla tak hlasově talentovaná jako Michael nebo Rebbie. Nicméně když jí bylo šestnáct (1982), vydala svou debutovou desku nazvanou jednoduše "Janet Jackson".  Album bylo úspěšné a v TOP 50 prodejnosti desek americké hitparády strávilo čtyřicet pět týdnů. Z alba vyšly tři singly nazvané "Young Love", "Say You Do" a "Come Give Your Love to Me". Celkem se alba prodalo více než 250 tisíc kusů. V roce 1984 vydala své druhé album nazvané "Dream Street". Album je hodně odlišné od prvního, vychází ze stylu funky. Albu se v žebříčcích moc nevedlo, svůj vrchol mělo na čísle devadesát. Kritici začali spekulovat, zda je Janet Jackson schopna stát se úspěšnou zpěvačkou.  V tom samém čase se zamilovala a utekla s Jamesem DeBargem. Jejich manželství ale bylo anulováno v březnu 1985, protože DeBarge začal brát drogy.

Nová image a popularita (1986–1991).

Po skromných úspěších prvních dvou alb se rozhodla hudební povolání znovu oživit, když jí bylo devatenáct. Nahrávání třetího alba tentokrát svolil i otec Joseph.  Album "Control" vydala v roce 1986 a stalo se ihned obrovským hitem. Velmi úspěšnou písni byla "When I Think Of You". Choreografii k videoklipu této písně vytvořila Paula Abdul. Koncem roku 1986 se album "Control" dostalo do vedení prodejnosti desek. Do konce roku se jej stihlo prodat více než 5 milionů kopií. Album bylo oceněno nominací na cenu Grammy. V témže roce se rozhodla Janet pro svou nezávislost a přestala využívat manažerské služby svého otce. V roce 1989 začala Janet nahrávat své čtvrté album nazvané "Janet Jackson's Rhythm Nation 1814" (číslo 1814 má symbolizovat vznik americké hymny). Vyšlo v září téhož roku a hned v týdnu vydání se umístilo na čele v prodejnosti desek v USA. Alba se prodalo více než 6 milionů kopií. V roce 1990 za něj dostala svou první cenu Grammy.  Ve snaze změnit pohled lidi na sebe se Janet rozhodla natočit sexy video k písni "Love Will Never Do (Without You)", kterým dala najevo veřejnosti svou proměnu z dívčí zpěvačky v dospělou ženu. V roce 1991 se tajně vdala za dlouholetého přítele Reného Elizonda ml. Jejich manželství bylo tajemstvím téměř deset let.

Posun v kariéře (1992–1995).

Před vydáním alba "Janet Jackson's Rhythm Nation 1814" se rozhodla opustit svou nahrávací společnost A&M Records a odešla k Virgin Records. Tento přechod byl velkou mediální událostí, jelikož její smlouva byla podepsána na 40 milionů dolarů. Album vydané u nové společnosti se rozhodla nazvat jednoduše "janet.", tím také chtěla dát najevo, aby jí neustále média nespojovala s kariérou Jacksonovy rodiny.  V červenci 1993 měla svůj debut Janet i před televizní kamerou, kde pro jeden film natočila svou nejúspěšnější baladu "Again". Za ni také obdržela nominaci na Zlatý glóbus za nejlepší filmovou píseň. Album "janet." opět debutovalo v prodejnosti desek na čísle jedna, což platilo kromě USA i v sedmnácti dalších zemích, a tak se stalo nejprodávanější deskou roku 1994.  V září 1993 se Janet objevila téměř nahá na titulní stránce časopisu "Rolling Stone". Tato titulní strana se stala jednou z nejslavnějších fotografií a byla zvolena v roce 2000 nejslavnější titulní stranou všech dob. Na fotografii je Janet nahá do pasu a prsa jí zakrývají mužské ruce. Později Janet řekla, že jsou to ruce jejího manžela.  Po mnoha letech se Janet rozhodla pro spolupráci se svým bratrem Michaelem, v roce 1995 natočili společnou píseň nazvanou "Scream".  V říjnu 1995 vydala album svých největších hitů nazvané "Design Decade 1986/1996".

Velká kritika a osobní neúspěchy (1996–1999).

V roce 1996 znovu podepsala smlouvu s Virgin Records, tentokrát na 80 milionů dolarů a tím se stala nejvíce vydělávající ženou-interpretkou všech dob. V témže roce se pustila do nahrávání dalšího alba. Na hudební scénu se vrátila s novou image s tetováním a s piercingem.  Fanoušci byli zaraženi obsahem písní na novém albu "The Velvet Rope". Zpěvaččiny texty se týkaly depresí, domácího zneužívání a nízké sebedůvěry. Žena, o které si všichni mysleli, že má všechno najednou, procházela těžkým životním obdobím. Média se začala zabývat jejím vztahem s Elizondem. Vztah se postupně rozpadal. Do roku 1999 tajili své manželství, po rozvodu zpěvačka přiznala, že čím více bylo slávy, tím si byli vzdálenější a na jejich vztah to mělo negativní účinek.

Návrat do popředí (2000–2003).

V roce 2000 se vrátila k filmu, zahrála si v pokračování snímku "" po boku Eddieho Murphyho. Krátce nato vydala své sedmé studiové album, kde byl i veleúspěšný singl "All For You". Za toto album obdržela další cenu Grammy. V roce 2002 začal její vztah s hip hopovým producentem Jermainem Duprim.

Skandál na finále Super Bowlu a Damita Jo (2004–2005).

Během poločasu finále Super Bowlu, které se odehrálo 1. února 2004, Justin Timberlake před více než 100 milionem lidí strhl Janet kus oděvu a tím odhalil její ňadro s piercingem ve tvaru slunce. Některé televizní stanice ihned přerušily vysílání z důvodu pohoršování mládeže, celý incident byl velmi medializován a vyšetřován. Zpočátku Janet Jackson tvrdila, že šlo o selhání šatů, ale později přiznala, že šlo o předem naplánovanou věc. Následkem tohoto skandálu se musela Janet veřejně omluvit v přímém přenosu předávání cen Grammy. Při této omluvě se přítel Janet Jackson Jermaine Dupri vzdal členství v akademii Grammy. Televizní společnost CBS, která zápas i vystoupení vysílala, dostala v roce 2004 od Federální komise pro spoje (FCC) pokutu 550 000 dolarů, ale odvolací soud 21. července 2008 udělenou pokutu zrušil.  V témže roce vydala Janet své osmé album nazvané "Damita Jo". V prvním týdnu prodeje se alba prodalo více než 400 tisíc kopií, což Janet zaručilo okamžité vedení prodejnosti desek v USA. Zpěvačka řekla, že toto album je všechno, co se honí v její hlavě. Třebaže album "Damita Jo" bylo považováno za zklamání oproti minulým albům, prodalo se jej na 3 miliony kopií a Jackson za něj získala opět ocenění Grammy.

Rekapitulace dvaceti let (po roce 2006).

Janet natočila své deváté album, které vyšlo 26. září 2006. Sama zpěvačka přiznala, že to je malá rekapitulace stylů za dvacet let její kariéry. Album dostalo název "20 Years Y.O."  "Discipline" je desáté album (třinácté celkově) Janet Jackson, které od 22. února 2008 začalo publikovat hudební vydavatelství Island Records.  Koncem srpna roku 2015 Janet rozjede světové turné s názvem "Unbreakable" ke svému stejnojmennému jedenáctému studiovému albu v rámci kterého odehraje 66 koncertů v USA.

Janet Damita Jo Jackson, přechýleně Janet Jacksonová (* 16. května 1966 Gary, Indiana) je americká zpěvačka, skladatelka, producentka, tanečnice a herečka.

珍妮·达米塔·乔·杰克逊(英语:Janet Damita Jo Jackson,1966年-5月16日),是美国著名唱片歌手与女演员。以发行一系列前卫音乐风格、社会广泛争议题材以及强烈性暗示的唱片,以及出色的现场舞台表演效果而闻名于世。 除了歌唱事业之外她也跨足电视以及电影表演领域,这也使得她在25年以来一直都是流行文化中的指标性人物。根据《福布斯》杂志的统计,她是演艺圈中最富有的女性之一,个人资产达到1.5亿美元。她是演艺圈传奇家族杰克逊家族中最小的孩子(排行第九),并与她的兄长迈克尔·杰克逊一起成为20世纪80年代至今以来,流行音乐界的重要符号之一。1976年,她在描写自己家族的电视真人影辑《杰克逊一家》(The Jacksons)中出道,随后又在70年代末至80年代初出演了多部电视剧,包括:《美好时光》(Good Times)以及《名扬四海》(Fame)。


Historie.

Highland je původním plemenem skotu. I v moderní době je udržováno v nezměněné podobě a nedošlo ani ke křížení s jinými plemeny, takže je v současnosti významnou genovou rezervou. Ve Velké Británii byl chovatelský svaz náhorního skotu založen už v roce 1884 a v následujícím roce byla první zvířata zapsána v plemenné knize. V současnosti jsou největší populace skotského náhorního skotu chovány ve Spojených státech a Kanadě, v Austrálii a v Evropě je toto plemeno nejvíce chované v Německu, dále v Rakousku, Francii a ve Švýcarsku. Skotský náhorní skot byl dovezen též do České republiky, a to po roce 1991.

Exteriér.

Skotský náhorní skot má tělo malého tělesného rámce. Kohoutková výška by se měla pohybovat mezi 115-120 cm u krav, u býků 125-130 cm. Dospělé krávy dosahují hmotnosti mezi 420-520 kg, býci mívají 650-750 kg. Porážkové váhy 350-400 kg dosahují zvířata ve dvou letech. Základní zbarvení je hnědočervené, mohou se však vyskytovat i různé barevné rázy od plavé až po černou. Celé tělo je pokryto dlouhou, hustou srstí. Hlava je relativně malá, široká s dlouhými rohy, krk má být krátký a silný, končetiny krátké, pevné se širokými paznehty. Plec, zadní kýta a hřbet musí být dobře osvalené, pánev je široká a méně osvalená.

Užitkovost.

Skotský náhorní skot je plemeno s masnou užitkovostí. Nevyznačují velkou růstovou schopností - průměrný denní přírůstek se běžně pohybuje je okolo jednoho kilogramu (v zimním období vlivem sníženého metabolismu 0,2-0,4 kg), proto nejsou vhodní do intenzivního výkrmu. Toto plemeno je charakteristické zejména kvalitou masa s nízkým obsahem tuku a cholesterolu. Maso je jemné, šťavnaté, podobné divočině a je žádané hlavně na steaky. Skotský náhorní skot je pozdní plemeno (první otelení krávy je až kolem 4. roku), ale také dlouhověké (mohou se dožívat až 18 let). Samice se vyznačují snadnými porody a dobrou mateřskou péčí, proto se skotský náhorní skot používá ke křížení s masnými a kombinovanými plemeny, zejména s herefordským a českým strakatým skotem.

Chov.

Skotský náhorní skot je velmi nenáročné plemeno. Hodí se zejména do horských a podhorských oblastí, kde se chová celoročně na pastvě. Pokud je pastva přiměřeně zatížena, nemusí se zvířata ani dokrmovat. Je ovšem nutné zajistit neustálý přístup k vodě. Vzhledem k jejich dlouhé srsti je potřeba highlandům zejména v letních měsících umožnit schovat se do stínu. K rozmnožování se používá nejčastěji kvalitní býk k přirozené plemenitbě.

Skotský náhorní skot neboli highland cattle je velmi tvrdé a odolné plemeno skotu. Již z jeho názvu je patrné, že pochází ze Skotska, původní oblast chovu zahrnuje západní a střední Skotsko a Hebridy. Archeologické nálezy prokázaly jeho existenci již v 6. století.

高地牛(英语:Highland cattle或英语:kyloe,)是一种原产于苏格兰高地的家牛品种,以长毛和长角为特征。有红、黑、黄、暗褐、杂色等颜色。


亞歷山大·瓦西里耶維奇·高爾察克

Mládí.

Kolčak se narodil v Petrohradě v roce 1874. Rodiče pocházeli z Oděsy, mezi jeho předky byli záporožští kozáci. Jeho otec byl voják, který bojoval při obležení Sevastopolu v letech 1854–1855 během Krymské války, kde získal Kříž sv. Jiří za statečnost v boji. Po odchodu do výslužby pracoval jako zbrojní inženýr. Mladý Kolčak se rozhodl pro vojenskou kariéru v námořnictvu. Vystudoval vojenskou akademii a pak nastoupil k sedmému námořnímu praporu v Petrohradě. Brzo však byl poslán na Ruský Dálný východ, kde sloužil čtyři roky v přístavu Vladivostok. V roce 1899 se vrátil do Evropy a sloužil na námořní základně v Kronštadtu. V té době se Kolčak připojil k polární výpravě vědce Eduarda Gustava von Tolla jako hydrolog. Vrátil se po velkých útrapách v roce 1902. Výzkumné cesty na sever podnikl Kolčak ještě několikrát. Za svou výzkumnou činnost dostal od Ruské akademie věd vysoké ocenění.  V roce 1904 vypukla rusko-japonská válka. Kolčak byl poslán do přístavu Port Arthur, kde se pak odehrály nejdůležitější boje celé války. Kolčakovi se dařilo působit Japoncům velké ztráty, ale nakonec byl raněn a padl do zajetí. Byl uvězněn v japonském městě Nagasaki. Pro své chatrné zdraví byl ale nakonec propuštěn a poslán zpět do vlasti. Do Evropy se vrátil v roce 1905. Začal pracovat pro Ruskou akademii věd a zpracovával materiály, které nasbíral v průběhu svých polárních výprav. Za jeho výzkumy se mu přezdívalo "Kolčak Polárník". Kolčak se aktivně zapojil do přebudování ruského námořnictva, které bylo ve válce s Japonskem skoro zničeno. Velel Baltské flotile do vypuknutí první světové války v roce 1914.

První světová válka.

Válka zastihla Kolčakovo námořnictvo dobře připravené. Začal organizovat své loďstvo v Rižském zálivu. Podnikal nebezpečné akce, které se odehrávaly dokonce nedaleko německých přístavů Kiel a Gdaňsk. V roce 1916 byl povýšen na viceadmirála a převelen k černomořské flotile. I zde byl úspěšný, když odvrátil hrozbu turecké námořní nadvlády nad Černým mořem. Dokonce začal útočit na turecké pobřeží a vrcholem bylo obsazení tureckého města Trabzon (dnes ve východním Turecku).

Únorová a říjnová revoluce.

Po únorové revoluci v roce 1917 zavládl v černomořské flotile chaos. Kolčak se vypravil ihned do Petrohradu, kde se setkal s ruskou Prozatímní vládou. Podal zprávu o rozpadající se a demoralizované armádě předním politikům. Požadoval obnovu disciplíny, zákaz revoluční agitace, zrušení vojenských sovětů a zpřísnění trestů v armádě. Noviny začaly mluvit o Kolčakovi jako o budoucím vůdci či diktátorovi v Rusku. Několik extrémistických skupin dokonce chtělo Kolčaka za svého vůdce. Poté, co se stal ministrem námořnictva Alexandr Fjodorovič Kerenskij, byl Kolčak požádán, aby odjel do USA. Kolčak zde měl Američanům podat informace o tureckém průlivu Dardanely. Cesta však byla zcela zbytečná, protože americká armáda se mezitím myšlenky útoku na Dardanely vzdala. Kolčak aspoň navštívil americké námořní základny a rozhodl se přes Japonsko vrátit do vlasti.  Říjnová revoluce zastihla Kolčaka v Japonsku. Po obeznámení se situací v Rusku sám nabídl své zkušenosti Britům, v boji proti Německu. Zpočátku byli Britové jeho nabídce kladně nakloněni a chtěli ho poslat bojovat do Mezopotámie. Avšak nakonec se rozhodli, že Kolčak bude prospěšnější v Rusku, když bude bojovat proti bolševikům a přivede Rusko zpátky do války na straně Dohody, protože bolševici krátce po převzetí moci podepsali v březnu 1918 separátní brestlitevský mír s Německem. Kolčak neochotně souhlasil s rozhodnutím Britů a vrátil se do Ruska. V Omsku se stal ministrem v Ruské vládě – Direktoriu, ve které měla většinu Strana socialistů-revolucionářů (eserů). V listopadu 1918 vládu svrhl pučem a prohlásil se vrchním vladařem Ruska. Nechal poté popravit na 500 eserů, kteří se pokusili o jeho svržení.

Občanská válka.

Kolčak se ukázal jako velice nezkušený politik a idealista. Jeho vláda byla velice zkorumpovaná a nekontrolovatelná. Jeho jménem se konala mnohá zvěrstva. Na druhou stranu dosáhl několika významných vítězství. Dopomohli mu k tomu Britové, kteří mu dodávali zbraně, munici, uniformy a další potřebné vybavení. Britové vynaložili na podporu bělogvardějců přes 239 milionů dolarů. Kolčakova armáda dobyla Ufu a měla přístup k Samaře. Území ovládané Kolčakem mělo přes 300 000 km2 a žilo na něm 7 miliónů lidí. Pokud započítáme útok dalšího bělogvardějského generála Děnikina, který z Ukrajiny postupoval na Moskvu, byla situace bolševiků velice špatná. Kolčakova armáda ale byla daleko od zásobovacích tras a byla velice vyčerpaná. Kolčak si také znepřátelil potenciální spojence, jako byly například Československé legie. Legie zastavily boje v říjnu 1918, ale stále zůstávaly na území Ruska. Kolčak nemohl ani počítat s pomocí Japonska, které se bálo, že Kolčak zpochybní jeho nárok na území východní Sibiře, které japonské jednotky v průběhu války obsadily. Američané viděli v Kolčakovi diktátora (zejména kvůli formě, kterou zlikvidoval pětičlenné Direktorium prozatímní vlády) a obávali se jeho monarchistických a autokratických názorů. Na protest proti zločinům některých Kolčakových velitelů odešel v červnu 1919 z jeho služeb čs. vojenský velitel Radola Gajda. V roce 1919 začala bolševická protiofenzíva, ve které šla armáda bílých od porážky k porážce. Kolčak začal ztrácet půdu pod nohama. Rudá armáda obsadila Ufu a bez boje vstoupila do Omsku. Kolčak utekl z Omsku po Transsibiřské magistrále, kterou v té době měly pod kontrolou československé legie, na východ. V Irkutsku, kde chtěl umístit své velitelství, proběhl puč a moci se chopili členové strany eserů. První, co nová vláda udělala, bylo zbavení Kolčaka veškeré moci.  Kolčak rezignoval a veškerou moc předal Děnikinovi, který se úporně bránil Rudé armádě na Ukrajině. Velitelem zbylých povolžských sil Kolčakovy armády byl v listopadu 1919 jmenován ruský generál švédského původu Vladimir Kappel, který se na ústupu před Rudou armádou vydal se svými vojáky a jejich rodinami na více než 3000 kilometrů dlouhý pochod přes Sibiř do Zabajkalska. V lednu 1920 předal smrtelně nemocný Kappel velení Sergeji Vojcechovskému, který později jako protibolševický bílý emigrant odešel do Československa, kde se stal generálem československé armády. Velitelem Kolčakových jednotek v Zabajkalsku byl jmenován kozácký ataman Semjonov.  Podle vyšetřování Politické komise složené z bolševiků, eserů a menševiků nechal Kolčak vykonat tresty smrti nad více než 110 000 lidmi údajně sympatizujícími s komunisty. Podle dalšího šetření a vypovědí Kolčakových důstojníků měly být celé vesnice vyvražděny a vypáleny, pokud jejich obyvatelé „spolupracovali s bandity“ (rudými partyzány), rudá protistrana však činila totéž a vedla vlastní kampaň rudého teroru. V některých vesnicích byl zastřelen každý desátý muž, jiné byly kompletně srovnány se zemí. Soud a Politická komise Kolčaka odsoudily k smrti. Před popravou si vyžádal pivo. Zastřelen byl 7. února 1920.

Kolčak a československé legie.

Ačkoli byl Kolčakovi slíben bezpečný odchod s legiemi z Ruska, Čechoslováci ho museli vydat levicové vládě v Irkutsku, aby jim povolila průjezd. Tento krok byl bílým hnutím považován za zradu. Této vládě se souhlasem spojenců (zejména Američanů) hodlali též předat od Kolčakovy armády převzatý poněkud zmenšený ruský zlatý poklad, s nímž se setkali již v srpnu 1918 při dobytí Kazaně.

V kultuře.

Jeho život od roku 1914 do jeho smrti v roce 1920 je ztvárněn ve filmu "Admirál" z roku 2008 režiséra Andreje Kravčuka. Postavu admirála Kolčaka ztvárnil populární ruský herec Konstantin Chabenskij. Ve filmu je však postava Kolčaka poněkud zidealizována. Píseň k filmu s názvem nazpíval ruský zpěvák Valerij Meladze.

Admirál Alexandr Vasiljevič Kolčak (;, Petrohrad – 7. února 1920, Irkutsk) byl ruský admirál (od roku 1917) a jeden z vůdců bílých v ruské občanské válce.

亚历山大·瓦西里耶维奇·高尔察克(,1874年-11月16日-1920年-2月7日),是俄罗斯帝国海军统帅、极地探险家,曾参加过日俄战争和第一次世界大战。


Průběh toku.

Pramení v pohoří Güneydoğu Toroslar, tedy "Jihovýchodní Taury," konkrétně v části Maden Dağları pod Hazarbaba Dağı. Vytéká z východního konce jezera Hazar Gölü (1 244 m) v provincii Elâziğ a teče k jihovýchodu. Zpočátku nese název "Bahru Deresi," resp. "Behremaz Deresi" "(deresi" znamená turecky "řeka)." Ve výšce asi 770 m napájí nádrž Kralkızı Barajı a přibírá vody několika přítoků, zejména Berkilin Çayı. Odsud dál už nese jméno "Dicle."  V Turecku Tigris protéká provinciemi Elâziğ, Diyarbakır, Batman, Siirt, Mardin a Şirnak; nejdůležitějším městem na řece je Diyarbakır. Pod Cizre se "Tigris" stává nakrátko hraniční řekou mezi "Tureckem" a "Sýrií", pak mezi "Sýrií" a "Irákem" a nakonec pokračuje do iráckého vnitrozemí. Celková délka tureckého toku je 523 km.  V Iráku protéká (nebo tvoří hranici) provinciemi Nīnawā, At-Tamīm, Salāhuddīn, Diyāla, Baghdād, Wāsitt, Maysān a Bassrah. Nejdůležitějšími městy na trase jsou Mosul, Bagdád a Basra, na jejímž začátku už se ale "Tigris" spojuje s Eufratem a vzniká Šatt al-Arab.

Přítoky.

Hlavní přítoky jsou Velký a Malý Zab, Dijála, Kerche, všechny zleva.

Vodní režim.

Zdroj vody je sněhový a dešťový s nejvyšší vodností na jaře (duben). Při současném dopadu srážek do "Tigridu" i jeho velkých levých přítoků vznikají katastrofické povodně. Na ochranu před nimi je velká část koryta řeky obehnána hrázemi. Část povodňových vod je odváděna kanálem do propadliny jezera Tartar, které leží severozápadně od Bagdádu mezi "Eufratem" a "Tigridem". Při zaplnění propadliny může být povodní ohrožen i samotný Bagdád. V souvislosti s tím byl vybudovaný kanál Tartar-Eufrat (délka 37 km, maximální propustnost 1 100 m3/s), kterým odtékají přebytky vody z propadliny. Nejvyššího průtoku dosahuje "Tigris" na středním toku u "Bagdádu" průměrně 1 240 m3/s a maximálně 13 000 m3/s. Na dolním toku se vodnost snižuje v důsledku spotřeby vody na zavlažování a také se část vody ztrácí v bažinách. Podél řeky se na středním a dolním toku táhnou oázy.

Využití.

Řeka je splavná pro lodě s ponorem do 1,2 m do Bagdádu a při velké vodě až do Mosulu. Turecký tok je spoután několika přehradními hrázemi; nejnovější z nich, Ilısu, je značně kontroverzní projekt, protože vzniklá přehradní nádrž má zatopit i město Hasankeyf s tisíciletou historií. Také v "Iráku" bylo vybudováno několik přehradních hrází (Zummar, Samarra, El Kut). Protéká městy Diyarbakır (Turecko), Mosul, Bagdád, El Kut, Amara (Irák). Území mezi řekami "Tigris" a Eufrat bylo osídleno nejstaršími známými civilizacemi (Babylonie, Asýrie).

Etymologie názvu.

Původní sumerský název byl "Idigna" nebo "Idigina", což by mohlo znamenat „hbitá řeka“ a ve srovnání s mnohem pomaleji tekoucím Eufratem by to i dávalo smysl.  V pahlaví znamená "tigr" „šíp“ (ve staré perštině "tigra", v moderní "têz" znamená „ostrý“). Předpokládá se nicméně, že perský název řeky (stejně jako semitské názvy) byly pouhou zkomoleninou původního sumerského názvu. Tvar Tigris převzala z perštiny řečtina "(Τίγρης)" a přes ní většina ostatních jazyků.

Tigris (,, ) je řeka v Turecku a Iráku a také částečně tvoří jejich hranici se Sýrií. V minulosti z východu ohraničovala starověké území Mezopotámie (na západě Eufrat – název „Mezopotámie“ pochází z řeckého slova znamenajícího "země mezi řekami)." Je 1 750 km dlouhá, z čehož 523 km připadá na Turecko včetně hraničních úseků. Povodí má rozlohu 258 000 km2. Pramení ve Východní Anatolii, protéká přes planinu Džezire a značnou částí Mezopotamské nížiny. V Iráku se stéká s "Eufratem" a vytváří s ním řeku Šatt al-Arab, která se nedlouho poté vlévá do Perského zálivu.

底格里斯河(;)是中东名河,与位于其西面的幼发拉底河共同界定美索不达米亚,源自土耳其安纳托利亚的山区,流经伊拉克,最后与幼发拉底河合流成为阿拉伯河注入波斯湾。


Historie.

Soane nechal zbořit a přestavět tři domy, které předtím koupil, na Lincoln's Inn Fields. Začal s domem číslo 12 (v letech 1792 až 1794), který byl z vnějšku jednoduchým nenápadným domem typickým pro dobu svého vzniku. Poté co se stal roku 1806 profesorem architektury na "Royal Academy", koupil sousední dům číslo 13. V období let 1808 až 1809 si nechal postavit svou pracovnu a "muzeum". Roku 1812 nechal upravit průčelí domu od úrovně přízemí až do prvního patra. Poté co se přestěhoval do čísla 13 nechal přestavět i interiér budovy. Roku 1823 kdy mu bylo 70 let koupil i dům číslo 14, který nechal v letech 1823 až 1824 přestavět. To mu umožnilo vytvořit obrazovou galerii.  Muzeum bylo ustaveno ještě za doby Soaneho života, zákonem schváleným parlamentem roku 1833, který nabyl účinnosti po Soaneho smrti roku 1837. Domy číslo 12 a 13 tak byly s veškerými sbírkami "věnovány národu" (s klauzulí, že budou zachovány v co nejméně pozměněné podobě tak, jak je John Soane zanechal v době své smrti). Na konci 19. století byl vytvořen průchod mezi domy číslo 12 a 13 aby byly místnosti domu číslo 12 zpřístupněny pro muzeum a od roku 1969 se dům číslo 12 stal součástí muzea a nachází se v něm vědecká knihovna, kanceláře a od roku 1995 "Soaneho galerie" vyhrazená pro specializované výstavní akce. Od roku 1947 je muzeum podporováno vládními granty. Soaneho muzeum je v současnosti národním centrem pro studium architektury. Roku 1997 správní rada z prostředků loterijního fondu zakoupila pro muzeum i dům číslo 14. Potože během let došlo k mnoha změnám v rozvržení muzea, od roku 2011 toto prochází třífázovou rekonstrukcí, která by měla být ukončena v létě 2016 a vrátit dům o kousek blíže jeho původní podobě (především rekonstrukcí a znovuotevřením Soanových soukromých pokojů) a zároveň vytvořit bezbariérový přístup do muzea.

Sbírky.

Sbírky muzea obsahují asi 30 000 architektonických návrhů od knih návrhů domů z alžbětinské doby od Johna Thorpeho až po nejrozsáhlejší sbírku originálů návrhů Roberta Adama. Kolekce obsahuje také architektonické modely. Sbírka neoklasicistních skulptur zahrnuje sádrová i terakotová díla Johna Flaxmana.  Se sbírek obrazů jsou nejznámější díla Williama Hogartha a tři významné obrazy Canaletta.  V přízemí muzea je vystaven Alabastrový sarkofág Setiho I. ze 13. století př. n. l., nejcennější kousek který kdy Soane zakoupil.

Sir John Soane's Museum (často uváděno jen jako "Soane Museum") je muzeum architektury, nacházející se v původním domě architekta sira Johna Soaneho. V jeho sbírkách se nachází mnoho návrhů a modelů projektů na nichž se podílel a obrazy, návrhy a starožitnosti, které nashromáždil. Muzeum se nachází na Lincoln's Inn Fields v Londýnském obvodu Camden.

约翰·索恩爵士博物馆 (Sir John Soane's Museum)是位于英国伦敦霍本地区的一座美术馆。索恩博物馆曾是新古典主义建筑家约翰·索恩的住宅兼工作室,收藏有索恩绘画制作的素描、模型以及索恩收藏的绘画和古董。索恩博物馆也是伦敦规模最小的国立美术馆。索恩博物馆建筑被划为英国一级登录建筑,每次同时参观人数限制在15人左右。


Historie původního domu.

Název Somerset House pochází ze jména Edwarda Seymoura, vévody ze Somersetu, strýce (z mačiny strany) a rádce nedospělého krále Eduarda VI. Seymour roku 1547 si postavil na nábřeží Temže velkou rezidenci, jeden ze šlechtických domů stojících podél ulice Strand. Dům byl postaven z kamene pocházejícího z oltáře a kláštera katedrály svatého Pavla, které byly zbořeny Somersetem a jinými vedoucími představiteli protestantů jako součást zrušení klášterů.  Poté co Somerset upadl roku 1551 v nemilost (a následně byl roku 1552 popraven), připadl dům pod státní správu. Za panování Marie Tudorovny zde žila její nevlastní setra, princeznou Alžběta, předtím než byla roku 1558 korunována; v 17. století pak manželky králů Jakuba I., Karla I. a Karla II.  V době vlády Jakuba I., kdy byl dům rezidencí jeho ženy Anny Dánské, byl přejmenován na "Denmark House". Anna nechala provést rekonstrukci a rozšíření stavby Inigo Jonesem. Přístavba probíhala i za vlády Karla I., včetně kontroverzní dostavby katolické kaple (rovněž navržené Inigo Jonesem), již nechala postavit manželka Karla I. Henrietta Marie.  Za anglické občanské války nabídl parlament nedostavěnou budovu Somerset House k prodeji, ale neúspěšně. Po restauraci se dům opět stal královskou rezidencí a roku 1685 byl upraven Christopherem Wrenem. V 18. století se vztah královského dvora k domu vytratil, a budova byla využita jako skladiště, pro ubytování méně významných návštěv a jako kasárna. Roku 1775 byl dům zbořen.

Současná budova.

Nový dům na tomto místě začal na sklonku svého života od roku 1775 stavět sir William Chambers. Ve stavbě budovy pokračoval jeho syn Thomas Hardwick a dům byl dokončen po smrti Chamberse Jamesem Wyattem.  Dům byl určen jako sídlo pro vzdělávací instituce, včetně Royal Academy of Arts, kterou Chambers zakládal. V budově sídlily i vládní úřady a pro jejich potřeby byla ve 30. letech 19. století přistavěna dvě křídla.  Spolu s Royal Academy of Arts později v Somerset House sídlily i "Royal Society" a "Society of Antiquaries". Dvě posledně zmíněné společnosti a " Geological Society" se v 19. století přestěhovaly do "Burlington House" na Piccadilly.  Ve 20. století se do budova znovu stala významným centrem uměleckých institucí. První z nich byla Courtauld Institute of Art, zahrnující "Courtauld Gallery", jejíž sbírky jsou zaměřeny na díla starých mistrů. Na konci 90. let 20. století bylo centrální nádvoří stalo parkovištěm a terasy s výhledem na řeku byly rekonstruovány a zpřístupněny veřejnosti. Do Somerset House byla také přemístěna Gilbert Collection, sbírka dekorativního umění a "Hermitage Rooms" – specializovaná výstava obrazů zapůjčených z galerie Ermitáž. Východní křídlo využívá převážně King's College London.  V zimě je centrální nádvoří využíváno jako přírodní kluziště.

Somerset House je rozsáhlá budova nacházející se na jižní straně ulice Strand v Londýnském obvodu Westminster na nábřeží Temže poblíž Waterloo Bridge. Centrální, neoklasicistní část budovy pochází z období let 1776 až 1796 a jejím autorem byl sir William Chambers. Později byla na severu a jihu přistavěna viktoriánská křídla. Dům stejného jména stál na tomto místě již před dvěma sty lety.

萨默塞特府(Somerset House),是英国伦敦市中心的一幢大型建筑,位于河岸街的南侧,俯瞰泰晤士河,西邻滑铁卢桥。建筑主体于1776年到1796年间完成,采用了建筑师威廉·钱伯斯爵士的新古典主义设计。在南北两侧,后来又增建了典型维多利亚式翼楼。这里最初是一幢始建于16世纪的同名建筑。


维多利亚和阿尔伯特博物馆

Fotografie.

Sbírka obsahuje více než 500 000 snímků z rané doby fotografie, nejstarší obraz je z roku 1839. Galerie exponáty a výstavy různě obměňuje.  Sbírka zahrnuje práce mnoho fotografů z historie, jako například: Fox Talbot, Julia Margaret Cameron, Clementina Hawarden, Gustave Le Gray, Benjamin Brecknell Turner, Frederick Hollyer, Samuel Bourne, Roger Fenton, Man Ray, Henri Cartier-Bresson, Ilse Bing, Bill Brandt, Cecil Beaton (muzeum vlastní přes 8000 jeho negativů), Don McCullin, David Bailey, Jim Lee nebo Helen Chadwick; až po umělecká fotografická díla 21. století.  Jednu z výjimečných sbírek tvoří 781 desek Eadwearda Muybridge z cyklu "Animal Locomotion" z roku 1887. Tyto sekvence fotografií pořízených ve zlomcích sekundy od sebe zachycují obrazy různých zvířat a lidí při různých akcích.  Sbírka obsahuje sedm snímků ze série londýnského pouličního života "Street Life in London" Johna Thomsona z roku 1876. Muzeum také vlastní portréty Jamese Lafayetta, tato kolekce obsahuje více než 3 500 skleněných desek a celuloidových negativů z konce 19. a počátku 20. století a zobrazuje širokou škálu lidí společnosti toho období, včetně biskupů, generálů, dam ve společenském oblečení, Indické maháradžy, etiopské vládce a další zahraniční vůdce, herečky, lidé v automobilech a řadu fotografií hostů na známém maškarním plese konaném v Devonshire House v roce 1897 na oslavu diamantového jubilea královny Viktorie.  V roce 2003 a 2007 Penelope Smail a Kathleen Moffat velkoryse darovali muzeu rozsáhlý archiv Curtise Moffata. Moffat tvořil dynamické abstraktní fotografie, inovativní barevná zátiší, glamour společenské portréty z období 20. a 30. let 20. století. Je považován také za významnou postavu modernismu. V Paříži během dvacátých let spolupracoval s Man Rayem, se kterým tvořil portréty a abstraktní fotogramy neboli 'rayogramy'.

Victoria and Albert Museum (často zkracováno na "V&A") je muzeum specializované na aplikované a dekorativní umění. Nachází se na rohu "Cromwell Gardens" a Exhibition Road v londýnském obvodu Kensington a Chelsea.

维多利亚和阿尔伯特博物馆(英语:Victoria and Albert Museum, V&A),是位于英国伦敦的工艺美术、装置及应用艺术的博物馆,成立于1852年。1899年,维多利亚女王为博物馆的侧厅举行奠基礼时,将博物馆正式更名为V&A,以纪念她的丈夫艾伯特王夫。馆藏以欧洲展品居多,但也有中国、日本、印度和伊斯兰艺术和设计的收藏,展品大部分陈列在南肯辛顿的主楼或伦敦东区的童年博物馆(Museum of Childhood)中。