Historie.

O území dnešní Alabamy se přely hned tři strany. Španělé ji prohlásili za součást Floridy. Angličané jako součást Karolíny. Nakonec ji ale získali Francouzi, když obsadili území Louisiany. Později, když USA koupily od Francie Louisianu a obsadily Mississippi, zvažovaly, zda odkoupit Alabamu, či ne, a zda ji začlenit do Unie. Nakonec se Alabama v roce 1819 stala 22. státem USA.  11. ledna 1861 Alabama vystoupila z USA a stala se členem Konfederace. Důvod byl tvrdý odpor ke zrušení otroctví. Přestože se mnoho bojů americké občanské války na území Alabamy neodehrálo, bojovalo proti Unii 120 000 vojáků z Alabamy. V roce 1865, po porážce Konfederace, byla v Alabamě ustanovena provizorní vláda, řízená z USA. Do unie byla znovu přijata v červnu 1868.  Od americké občanské války do druhé světové války Alabama, stejně jako mnoho dalších jižních států, trpěla ekonomickými problémy, částečně kvůli přetrvávání závislosti na zemědělství. Po druhé světové válce Alabama zažila rozkvět, ekonomika státu přešla od zemědělství k těžkému průmyslu, těžbě nerostů, vzdělávání a technologiím. Navíc se zřídilo a rozšířilo množství vojenských zařízení a to zejména těch americké armády a amerických leteckých sil.

Geografie.

Alabama patří mezi jižní státy USA. Jižní hranici má se státem Florida, jihozápadní cíp je pobřeží Mexického zálivu. Západní hranici tvoří stát Mississippi, severní Tennessee a východní Georgie.  Co do rozlohy je Alabama na 30. místě v USA (135 765 km2). 3,2 % rozlohy Alabamy tvoří vodní plochy, což ji řadí na 23. místo v USA. Alabama je převážně rovinatá země s mírným sklonem k řece Mississippi a k Mexickému zálivu. Je poměrně hustě zalesněna, v místech, kde nejsou lesy, se nachází obdělávaná půda, jež je zde úrodná.

Ekonomika.

Celkový HDP Alabamy je 115 miliard dolarů, což ji řadí na 25. místo (1999). HDP na obyvatele činí 23 471 dolarů (1996 dolarů měsíčně), což je pro porovnání úroveň Španělska (2000). Zemědělství zde má přibližně stejný význam jako průmysl.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 4 779 736 obyvatel. Podle odhadu žilo v roce 2013 v Alabamě 4 833 722 obyvatel. Hustota zalidnění byla 36,5 obyvatel/km2.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 3,9 % populace.

Náboženství.

92 % obyvatel Alabamy se považovalo za křesťany. Protestantů bylo 80 %, z čehož největší denominace byli baptisté, následovaní metodisty.

Zajímavosti.

Alabamě je neoficiálně přezdíváno "Yellowhammer State", v překladu "Strnadí stát". Dále je též známa jako "Heart of Dixie", neboli "Srdce Dixie". Státním stromem je borovice bahenní a státní květinou kamélie.  Mottem státu je „We defend our rights“, květinou zlatobýl, stromem borovice bahenní, ptákem datel zlatý a písní "Alabama".  Teprve v roce 2000 (jako v posledním státě USA) byl v Alabamě oficiálně zrušen zákon, který zakazoval smíšená manželství s černochy, ačkoliv již 33 let byl v konfliktu s rozsudkem Nejvyššího soudu Spojených států amerických, který tato manželství legalizoval bez ohledu na místní zákony.

Alabama (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na jižním pobřeží Spojených států amerických, v oblasti východních jižních států v jižním regionu USA. Alabama hraničí na západě s Mississippi, na severu s Tennessee, na východě s Georgií a na jihovýchodě s Floridou. Jihozápadní ohraničení státu tvoří Mexický záliv.

阿拉巴马州(英语:Alabama,),也译作阿拉巴马州,是美国东南部地区一个联邦州。北接田纳西州,东邻乔治亚州,南至佛罗里达州和墨西哥湾,西临密西西比州。阿拉巴马州是各州当中面积第30大以及人口第24大的州。阿拉巴马州的内陆水道全长1500英哩,是所有州份当中最长的。


Život.

Mládí a výcvik.

Po skončení střední školy se roku 1944 dobrovolně přihlásil do armády, absolvoval letecký výcvik. Po skončení druhé světové války ho armáda z letectva propustila. Rozhodl se ke studiu na Purdueově univerzitě, kde po čtyřech letech získal titul strojního inženýra, načež se do armády vrátil. Dokončil svůj letecký výcvik a v roce 1951 začal létat u 334. eskadry stíhačů. Byl nasazen do bojů v Koreji. Po korejské válce se vrátil do Spojených států amerických. V letech 1956 až 1957 absolvoval školu zkušebních pilotů na Edwardsově letecké základně a pak pracoval jako letecký instruktor na Wrightových–Pattersonově letecké základně a také studoval letecké inženýrství. Poté se přihlásil k první skupině budoucích amerických astronautů, 9. září 1959 byl přijat a také mezi prvními astronauty letěl do vesmíru. Byl ženatý a měl dvě děti. Používal přezdívku Gus.

Lety do vesmíru.

Letěl sám v kosmické lodi Liberty Bell 7 při misi Mercury-Redstone 4 z kosmodromu na Mysu Canaveral. Byl to druhý americký balistický let, bez obletů Země a proto nebývá považován za let do vesmíru. Let trval pouze 16 minut a skončil na hladině Atlantského oceánu. Při přistání unikl smrti, když se na poslední chvíli vyprostil z potapějící kabiny Mercury 4.  Dalšího letu se účastnil na jaře roku 1965 z mysu Canaveral na palubě Gemini 3 společně s Johnem Youngem. Byl to první let z Programu Gemini. Během čtyřhodinového letu obletěli třikrát Zemi a přistáli dosti tvrdě v kabině s pomocí padáků na hladině Atlantského oceánu. Mise byla hodnocena jako velice úspěšná.  Potřetí měl odstartovat do vesmíru v rámci letu "AS 204", dnes známém pod označením Apollo 1. Měl v něm zastávat funkci velitele posádky. Během simulovaného odpočítávání při výcviku na startovací rampě vypukl dne 27. ledna 1967 v kabině Apolla 1 požár, při němž spolu s Edwardem Whitem a Rogerem Chaffeem zahynul. Bylo mu 40 let.

Zajímavosti.

V roce 1987 byl zapsán v Ohiu do National Aviation Hall of Fame (Národní letecká síň slávy). Stejně jako Roger Bruce Chaffee je pohřben na Arlingtonském národním hřbitově.

Virgil Ivan Grissom také Gus Grissom (3. dubna 1926 Mitchell, Indiana – 27. ledna 1967 Cape Canaveral, Florida) byl americký astronaut, který se zúčastnil programů Mercury, Gemini a Apollo, tragicky zahynul v roce 1967 při požáru modulu Apolla 1.

维吉尔·伊万·“古斯”·格里森(英语:Virgil Ivan "Gus" Grissom,1926年-4月3日-1967年-1月27日),前美国空军中校及美国国家航空航天局宇航员,执行过水星-红石4号、双子星座3号以及阿波罗1号任务。1967年1月27日,格里森与爱德华·怀特和罗杰·查菲在阿波罗1号的一次例行测试中因舱内大火牺牲。


Pozorování.

M32 je možné snadno najít 24' jižně od jádra M31 i větším triedrem nebo malým dalekohledem. Ve středně velkém dalekohledu vypadá jako jasná mírně eliptická mlhavá skvrna.

Vlastnosti.

Největší průměr galaxie je 8 000 světelných let a hmotnost 3 miliardy hmot Slunce. Její úhlové rozměry jsou 8,5' x 6,5'.  Tato galaxie je typickým představitelem skupiny kompaktních eliptických galaxií (označení cE). Polovina počtu hvězd je zhuštěných v poloměru pouhých 100 parseků. Nahuštění hvězd se směrem k jádru galaxie strmě zvyšuje a v nejhustější středové oblasti rozlišené Hubbleovým vesmírným dalekohledem přesahuje hodnotu 3 × 10 formula_1.pc. Jak je u eliptických galaxií běžné, také M32 obsahuje převážně starší méně jasné červené a žluté hvězdy a v podstatě jí nezůstal žádný prach a plyn, ze kterého by se mohly tvořit nové hvězdy. Přesto ovšem vykazuje známky tvorby hvězd v poměrně nedávné minulosti.

Vývoj galaxie.

Stavba galaxie a složení jejích hvězd je obtížné vysvětlit běžnými modely vzniku galaxií. Teoretické diskuse a některé simulace naznačují, že silná slapová síla galaxie M31 může přetvořit spirální galaxii na kompaktní eliptickou galaxii. Při průchodu malé spirální galaxie středovou oblastí M31 ztratí malá spirální galaxie většinu svých vnějších vrstev, ale galaktická výduť je ovlivněna mnohem méně a zachová si svůj tvar. Slapové síly zároveň spustí překotnou tvorbu hvězd v jejím jádru a výsledkem je vysoká hustota hvězd pozorovaná v M32. M32 má také prokazatelný vnější disk.  Simulace z roku 2014 ukázaly, že nesoustředný průchod M32 diskem M31 před 800 miliony lety může vysvětlit pokřivený tvar tohoto disku. Ovšem tento jev nastává pouze při prvním průchodu diskem, zatímco ke slapovému přetvoření obyčejné trpasličí galaxie do stavu, ve kterém se nachází M32, je zapotřebí mnoho takových oběhů. Pozorované barvy a populace hvězd ve vnějších oblastech M32 se liší od hvězd v halu M31, což naznačuje, že to nejsou hvězdy odtržené od M32 slapovými silami. Tyto okolnosti tedy napovídají o tom, že M32 byla již dříve kompaktní galaxií a i později si zachovala většinu svých hvězd. Přinejmenším jedna podobná cE galaxie byla nalezena osamocená bez společníka, který by ji mohl o vnější hvězdy obrat.

Měření vzdálenosti.

Pro změření vzdálenosti M32 byly použity přinejmenším dva způsoby. Infračerveným měřením kolísání plošné jasnosti se odhaduje vzdálenost spirálních galaxií na základě zrnitosti vzhledu jejich výdutě. Vzdálenost M32 získaná tímto způsobem je 2,46 ± 0,09 milionů ly (755 ± 28 kpc). Přitom je M32 tak blízko, že lze k odhadu její vzdálenosti použít metody hledání odbočky z hlavní posloupnosti k větvi červených obrů ("tip of the red giant branch - TRGB"). Touto metodou byla vzdálenost M32 určena na 2,51 ± 0,13 milionů ly (770 ± 40 kpc). Je i několik dalších důvodů k předpokladu, že se M32 nachází blíže k Zemi než M31. Její hvězdy a planetární mlhoviny nevykazují známky zastínění nebo zčervenání prachem nebo plynem v popředí. Jednou bylo dokonce pozorováno gravitační mikročočkování M31 hvězdou v M32.

Černá díra.

Uprostřed M32 sídlí obří černá díra, jejíž hmotnost se odhaduje na 1,5 až 5 milionů formula_1. Slabé rádiové a rentgenové záření vycházející ze středu této galaxie je zřejmě způsobeno akrecí plynu na černou díru a zdroj tohoto záření se označuje M32* (podobně jako Sagittarius A*).

Messier 32 (také M32 nebo NGC 221) je trpasličí eliptická galaxie v souhvězdí Andromedy, satelitní galaxie známé M31. Zdánlivou hvězdnou velikost má +8,1 a od Země je vzdálená okolo 2,9 milionu ly. Galaxii objevil Guillaume Le Gentil 29. října 1749.

M32(NGC 221)在M31核心的南面,是一个小的、圆的非常密集的椭圆星系。它是著名的仙女座大星云M31的伴星系,是个矮星系,大小约6.5 ± 0.2 千光年(基于下述距离数据和视直径)。M32主要由昏暗的老年红色、黄色恒星组成,几乎没有尘埃和气体,所以也没有恒星形成迹象。不过,有迹象表明在不远的过去它还有少量恒星形成。


Taxonomie.

Raní výzkumníci dronta mauricijského řadili do různých ptačích skupin. Dodo byl považován za malý druh pštrosa, chřástala, albatrosa nebo supa. Teprve roku 1842 dánský zoolog Johannes Theodor Reinhardt na základě studia lebky objevené v Dánském přírodovědném muzeu navrhl považovat dronta mauricijského za člena čeledi holubovitých, přizpůsobeného životu na zemi. Nejprve tím sklidil ve vědecké komunitě posměch, ale dva angličtí přírodovědci Hugh Edwin Strickland a Alexander Gordon Melville se Reinhardtových výsledků zastali v monografii "The Dodo and Its Kindred" („Dodo a jeho příbuzní”) z roku 1848. Po pitvě zachovalé lebky a nohy z Muzea přírodní historie Oxfordské univerzity a porovnáním s ostatky jiného vyhynulého druhu, dronta samotářského ("Pezophaps solitaria") z ostrova Rodrigues, navíc dospěli k názoru, že tyto dva druhy byly úzce příbuzné. Strickland uvedl, že i když se nejednalo o druhy totožné, tito ptáci společně sdíleli mnoho charakteristických rysů kostí končetin, které jsou jinak známy pouze u holubů.  Strickland a Melville prokázali podobnost dronta s holuby v mnoha ohledech. Ukázali na velmi krátkou část zobáku tvořenou keratinem a na jeho dlouhou štíhlou základnu. Podobně jako u ostatních holubů se také vyvinula holá kůže okolo očí, která dosahovala až téměř k zobáku. Čelo bylo vzhledem k zobáku posazeno vysoko a nosní dírky se nacházely uprostřed zobáku a byly obklopeny kůží, což je kombinace fyzických vlastností typická pouze pro holuby. Končetiny dronta mauricijského se také nejvíce podobaly holubím, a to jak stavbou kostí, tak šupinami. S těmito ptáky jej spojovalo také výrazně vyvinuté vole. Holubovití ptáci mají tendenci snášet málo vajec a i dronte pravděpodobně snášel pouze jediné. Podobně jako holubi neměl dronte radličnou kost ani přepážku nosních dírek a sdílel anatomické detaily dolní čelisti, lícních kostí anebo patra. Od holubů se lišil především malými rozměry křídel a zobákem neúměrně velkým vzhledem ke zbytku lebky.  Během 19. století bylo několik druhů vyhodnoceno jako kongenerických (patřících do společného rodu) s drontem mauricijským, a to včetně dronta samotářského a ibisa réunionského, kteří byli hodnoceni jako "Didus solitarius" a "Raphus solitarius" ("Didus" a "Raphus" jsou jména pro dronta používaná různými autory té doby). Britský vědec Abraham Dee Bartlett roku 1852 popsal kosti z Rodriguesu, později přisouzené drontemu samotářskému, jako nový druh "Didus nazarenus", což je v současnosti synonymum tohoto druhu. Rovněž některé kresby chřástala rezavého ("Aphanapteryx bonasia") byly identifikovány jako dronteové: druhy "Didus broeckii" a "Didus herberti".  Po mnoho let se dronte mauricijský a samotářský řadili do čeledi Raphidae (starší synonymum Dididae), protože jejich přesné vztahy s jinými holuby nebyly osvětleny. Jiná systematika také tyto dva druhy řadila do dvou vlastních monotypických čeledí nazvaných Raphidae a Pezophapidae, a dle ní se tyto druhy vyvíjely konvergentně. Osteologická analýza a analýzy DNA nakonec vedly ke zrušení čeledi Raphidae a dronte mauricijský a samotářský jsou dle nich umístěni do podčeledi Raphinae řazené do čeledi holubovitých.

Popis.

Vzhledem k tomu, že se nedochovaly žádné kompletní exempláře dronta mauricijského, je těžké určit skutečnou podobu živého ptáka. Primární zdroje popisující jeho vnější vzhled pocházejí pouze z doby mezi objevením a vyhynutím ptáka, tedy mezi lety 1598 a 1662. Podle většiny těchto záznamů měl dodo šedé nebo hnědé peří se světlejšími ručními letkami a chomáč kudrnatého světle zbarveného peří na zadním konci těla. Hlava byla šedá a neopeřená, zobák byl zobrazován jako zelený, černý nebo žlutý a končetiny měl dronte statně stavěné, nažloutlé barvy, s černými pařáty.  Na základě subfosilních pozůstatků, které byly dovezeny do Evropy během 17. století, vyšlo najevo, že dronteové byli dosti velkými ptáky, s výškou až 1 metr. Vyvinul se u nich pohlavní dimorfismus; samci dosahovali větší velikosti než samice a navíc měli delší zobáky. Odhady hmotnosti se mezi jednotlivými studiemi liší. Roku 1993 Bradley C. Livezey ve své studii usoudil, že samci vážili 21 kg a samice 17 kg. Andrew C. Kitchener ve své studii z roku 1993 soudil, že vysoké soudobé odhady hmotnosti dodů jsou založené na překrmených jedincích chovaných v Evropě v zajetí. Dle něj by ptáci ve volné přírodě vážili 10,6 až 17,5 kg, avšak vykrmení jedinci mohli vážit 21,7 až 27,8 kg. Další studie (Angst & kol., 2011) odhadla průměrnou hmotnost dronta na 10,2 kg. Ta byla také zpochybněna a ohledně hmotnosti i nadále probíhají spory. Studie z roku 2016 na základě výpočetní tomografie odhadla váhu na 10,6 až 14,3 kg. Také bylo navrženo, že hmotnost závisela na sezóně. V chladných obdobích roku prý byli dodové těžší.  Lebka dronta se značně lišila od lebek jiných holubů. Byla robustnější, zobák měl zahnutou špičku a ve srovnání s čelistmi byla krátká: horní část zobáku dosahovala téměř dvojnásobné velikosti než lebka. Lebka byla, s výjimkou zobáku, širší než delší, čelní kosti tvořily kupoli s nejvyšším bodem nad zadní částí očnic. Vzadu se lebka svažovala dolů. Většinu zadní části lebky zabíraly očnice. Sklerotikální prstence uvnitř oka tvořilo jedenáct malých kostí, podobně jako u jiných druhů holubů. Dolní čelist byla mírně zakřivená a každá její polovina měla jediný otvor, opět podobně jako u jiných holubů.  Dronte měl asi 19 krčních a hrudních obratlů, šestnáct bederních a křížových obratlů, šest ocasních obratlů a pygostyl (srostlé koncové ocasní obratle). Krk měl dobře vyvinuté oblasti pro upevnění svalů a vazů, pravděpodobně pro podporu těžké lebky a zobáku. Na každé straně měl šest žeber. Vyvinula se velká hrudní kost (sternum), ve srovnání s jinými druhy holubů však byla v poměru k velikosti těla menší, protože dronte neuměl létat. Hrudní kost byla pneumatická, široká a relativně tlustá v průřezu. Pletenec horních končetin, lopatky a křídelní kosti byly ve srovnání s létajícími druhy holubů redukovány.

Výskyt a ekologie.

O chování dronta mauricijského je známo pouze málo, neboť většina dobových popisů byla velmi krátká. Podle studia končetin se zdá, že se jednalo o celkem schopného běžce. Končetiny byly robustní a silné, aby unesly tak mohutného ptáka. Svého nositele učinily v hustých lesích (než do nich zasáhli lidé) ostrova asi dosti agilním. Krátká křídla drontovi neumožňovala let, avšak možná mohla být využívána pro předvádění nebo mohla ptákovi pomoci udržovat rovnováhu; některé současné žijící druhy holubů křídla někdy využívají pro stejné účely. Příbuzný dronte samotářský využíval svá křídla také jako zbraň. Přestože se jednalo o nejbližší známé příbuzné, neexistují žádné důkazy, že by i dronte mauricijský využíval křídla tímto způsobem. Byly sice objeveny kosti s vyléčenými frakturami, ve srovnání s drontem samotářským však byla křídla kratší a méně osvalená. Namísto nich mohl dodo využívat jako zbraň svůj velký zobák. Vzhledem k tomu, že Mauricius je bohatší na srážky a má méně sezónních výkyvů než Rodrigues, potrava zde zřejmě byla dostupnější, a z tohoto důvodu by měl dronte mauricijský mít méně důvodů k agresivnímu chování. Naopak odlišné podmínky na Rodriguesu vedou k závěru, že dronte samotářský se pravděpodobně choval agresivněji.  Dronte mauricijský žil na ostrově Mauricius východně od Madagaskaru. Preferovaný biotop tohoto ptáka není znám, ale dle starých zpráv se vyskytoval v suchých pobřežních zalesněných oblastech na jihu a západě ostrova. Tento názor podporuje řada subfosilních pozůstatků vyzdvihnutých z bažiny Mare aux Songes nedaleko od moře na jihovýchodě ostrova. Takto omezený areál rozšíření na ostrově mohl přispět k zániku ptáka. Mapa z roku 1601 z deníku lodi "Gelderland" pak zobrazuje ostrůvek blízko Mauricia, na němž prý námořníci chytili dronty. Paleontolog Julien Hume si myslí, že se jednalo o ostrov l'île aux Benitiers v zálivu Tamarin při západním pobřeží Mauricia. Některé subfosilní pozůstatky pocházejí také z horských oblastí, a je tedy pravděpodobné, že se pták vyskytoval i zde. Na základě prací v bažinách Mare aux Songes vyšlo najevo, že stanoviště doda bylo tvořeno stromy "Sideroxylon grandiflorum", pandány a endemitními druhy palem.  Po příchodu lidí na Mauricius vyhynula řada původních tvorů, celý ekosystém ostrova je značně poškozen a jen těžko obnovitelný. Před příchodem lidí byl ostrov zcela porostlý lesy, nicméně kvůli odlesňování z nich zůstalo pouze několik zbytků. Přežívající endemitní fauna je stále vážně ohrožena. Dronte mauricijský žil vedle jiných v novověku vyhynulých ptáků, jako byli chřástal rezavý ("Aphanapteryx bonasia"), holub lesní ("Alectroenas nitidissima"), papoušek širokozobý ("Lophopsittacus mauritianus"), papoušek Bensonův ("Psittacula bensoni"), sovka Sauzierova ("Mascarenotus sauzieri"), lyska mauricijská ("Fulica newtonii") nebo kachna mauricijská ("Anas theodori"). Žily zde také některé druhy želv, na Mauriciu a Réunionu se vyskytoval kaloň maskarénský ("Pteropus subniger") a hlemýžď "Tropidophora carinata", oba druhy rovněž vyhynuly. Zanikly též rostliny jako polouš "Casearia tinifolia" či orchidej "Angraecum palmiforme".

Vztahy s lidmi.

První osadníci.

Prvními návštěvníky Mauricia byli ve středověku arabští mořeplavci. Mezi lety 1507 a 1513 ostrov navštívili Portugalci, ale ani jedni, ani druzí trvale ostrov neosídlili. Žádný záznam o drontech z těch dob není znám, přestože portugalské jméno pro Mauricius, „"Ilha do Cerne"” („Ostrov labutí”), může na doda odkazovat. Mauricius získala teprve Nizozemská říše roku 1598 (pojmenovala jej po Mořici Oranžském), pak sloužil coby místo pro zásobování obchodních lodí nizozemské Východoindické společnosti. Raný záznam o dodech pochází z druhé nizozemské expedice do Indonésie vedené admirálem Jacobem Corneliszoonem van Neckem z roku 1598. Ptáci se objevují také ve zprávách

Transporty do zahraničí.

Dronte byl natolik zajímavým ptákem, že docházelo k transportům živých exemplářů do Evropy a do východní Asie. Počet ptáků, kteří dopluli živí, je nejistý. Julian Hume na základě dobových záznamů, obrazů a dochovaných vzorků usuzuje, že přežilo nejméně jedenáct přepravovaných jedinců. Jediný popis živého jedince chovaného v Evropě je L'Estrangův z Londýna roku 1638. Z roku 1626 pochází kresba, jejímž autorem je nizozemský malíř Adriaen van de Venne. Ten tvrdil, že se v Amsterodamu setkal s drontem, ale nezmínil se, jestli byl pták naživu, a jeho zobrazení se nápadně podobá Edwardsově dodovi. Peter Mundy viděl mezi lety 1628 a 1634 dva živé exempláře v Suratu v Indii, z nichž jeden

Vyhynutí.

Stejně jako mnoho živočichů, kteří se vyvíjeli izolovaně na ostrovech bez predátorů, i dronte se choval vůči lidem nebojácně. Tato jeho „neohroženost”, ale zároveň neschopnost létat z něj dělala celkem snadnou kořist pro námořníky. Ačkoli se v některých útržcích zpráv lze dočíst i o hromadných zabíjeních těchto ptáků, archeologické vykopávky našly pouze málo důkazů o lovu lidmi. Kosti nejméně dvou dodů byly nalezeny v jeskyni Baie du Cap, ve které se během 17. století ukrývali uprchlí otroci a odsouzenci. Pro dronta samotného toto místo bylo nedostupné kvůli vysokému nerovnému terénu. Lidská populace na ostrově o rozloze

Pozůstatky.

Exempláře ze 17. století.

Jediné doposud existující pozůstatky dronta pocházející z exemplářů dovezených v 17. století do Evropy jsou vysušená hlava a končetina, uchované v Přírodovědném muzeu Oxfordské univerzity, lebka v Zoologickém muzeu Kodaňské univerzity a horní čelist a končetina v Národním muzeu v Praze. Končetina z Britského muzea je již ztracena. Ve starých inventářích muzeí existují záznamy i o celých vycpaných exemplářích, ale dodneška se zřejmě nedochoval žádný z nich. Carolus Clusius se pak roku 1605 zmiňuje o vysušeném chodidle doda, jehož vlastníkem byl nizozemský profesor Pieter Pauw. Tento pozůstatek, shromážděný možná během Van Neckovy cesty, je již také ztracen.  Jedinou známou měkkou tkání

Subfosilní pozůstatky.

Do roku 1860 byly jedinými známými pozůstatky dronta čtyři neúplné exempláře pocházející ze 17. století. Britský vědec Philip Burnard Ayres nicméně tohoto roku objevil první subfosilní pozůstatky dronta a svůj objev představil jinému britskému přírodovědci Richardu Owenovi. O tři roky později Owen požádal mauricijského biskupa Vincenta Ryana, aby mu oznámil, pokud by se našly další kosti drontů. Již roku 1865 se podařil učiteli státní školy v Mahébourgu Georgovi Clarkovi významný objev mnoha kostí v blízkosti bažiny Mare aux Songes na jihu ostrova. Následujícího roku Clark v ornitologickém periodiku "The Ibis" osvětlil svůj postup. Poslal několik svých kuliů, aby se probrodili až do středu bažiny, a tam se pomocí šlapání

Bílý dronte.

Předpokládaný „bílý dronte” z Réunionu je považován za chybnou domněnku založenou na dobových zprávách o ibisu réunionském a některých obrazech bílých ptáků podobných drontům od Pietera Withoose a Pietera Holsteyna, objevených v 19. století. Zmatek začal, když se velitel lodi Willem Ysbrandtszoon Bontekoe, který navštívil Réunion kolem roku 1619, zmínil o tučných nelétavých ptácích, které nazval ve svém deníku „Dod-eersen”, ačkoli se o zbarvení nezmiňoval. Bílý, podsaditý nelétavý pták byl pak o šest let později zmiňován jako součást réunionské fauny důstojníkem J. Tattonem. Sporadické zmínky poté učinili Sieur Dubois a jiní tehdejší autoři. Baron Edmond de Sélys Longchamps pro tyto ptáky používal jméno "Raphus solitarius" a věřil, že se na Réunionu vyskytuje tento nový

Kulturní odkaz.

Dronte mauricijský patří mezi nejznámější vyhynulé tvory, což společně s jeho jedinečným vzhledem vedlo k jeho častému užívání v beletrii jako symbol zastaralého konceptu nebo předmětu. Sousloví „mrtvý jako dodo” v angličtině znamená nezpochybnitelně mrtvý nebo beznadějně zastaralý; stejně tak výraz „jít cestou doda” znamená zastarávat či zanikat a stát se věcí minulosti. Blboun je také slangové označení pro hloupou nudnou osobu, toto označení pravděpodobně plyne z tvrzení, že dronte byl hloupý a snadno polapitelný pták.  Dronte se často objevuje v populární literatuře a ještě před jeho vyhynutím byl v evropské literatuře využíván jako symbol exotických krajů a žravosti, pravděpodobně kvůli své zdánlivé tloušťce. Roku 1865, tedy ve stejném roce, kdy George Clark začal publikovat zprávy o vykopaných subfosilních pozůstatcích, tohoto ptáka představil Lewis Carroll v knize "Alenka v říši divů". Carroll s dívkou Alicí Liddellovou, která posloužila jako inspirace pro Alenku, společně navštívili Oxfordské muzeum, aby si zde prohlédli pozůstatky drontů. Popularita knihy udělala z dronta symbol vyhynulých tvorů. Jeho osudu si povšimli mnozí umělci, ohlasy lze z českých umělců nalézt např. v díle Petra Bezruče – „Didus ineptus” ("Slezské písně") a Karla Kryla – „Píseň pro blbouna nejapnýho”. Britský spisovatel Hilaire Belloc se o drontem zmínil v básni „"The Dodo"”.  Dronte slouží jako maskot pro mnoho různých druhů výrobků, zvláště na Mauriciu. Je zobrazen jako štítonoš na státním znaku Mauricia, vyobrazují jej též mauricijské mince a bankovky mauricijských rupií. Oblíbený réunionský pivovar Brasseries de Bourbon si zvolil usmívajícího se dronta jako svůj symbol. Pták zde vyobrazený má bílou barvu; lidé se kdysi domnívali, že zde tito ptáci žili.  Dronte je některými organizacemi, jako ZOO v Jersey nebo "Durrell Wildlife Conservation Trust", využíván jako symbol k podpoře ochrany ohrožených druhů. Organizace "Center for Biological Diversity" („Centrum pro biologickou rozmanitost”) každoročně uděluje anticenu "Rubber Dodo Award" těm, kteří „nejvíce zničili přírodní stanoviště, druhy a biologickou rozmanitost”. Pavouk "Nephilingis dodo", který obývá stejné lesy jako kdysi dronte, dostal po tomto ptákovi své druhové jméno, aby zvýšil povědomí o naléhavé potřebě ochrany biotopů na ostrově. Druhové jméno po drontem získali také dva mravenci z ostrova ("Pseudolasius dodo" v roce 1946 a "Pheidole dodo" v roce 2013) nebo stejnonožec "Hansenium dodo". Jméno ptáka též používají někteří vědci k pojmenování genetických prvků; například gen octomilky potřebný pro schopnost létat je pojmenován dodo.

Dronte mauricijský ("Raphus cucullatus"), také známý jako blboun nejapný anebo dodo, je vyhynulý druh nelétavého ptáka, žijícího jako endemit na ostrově Mauricius v Indickém oceánu. Jeho nejbližší příbuzný byl dronte samotářský ("Pezophaps solitaria"), se kterým tvořili podčeleď drontovití (Raphinae) čeledi holubovití (Columbidae). Vzhledem k tomu, že i dronte samotářský vyhynul, je nejbližším žijícím příbuzným doda holub nikobarský ("Caloenas nicobarica"). Z ostrova Réunion pocházejí záznamy o bílých drontech, ty jsou však považovány za chybné.

渡渡鸟(学名:)又称毛里求斯愚鸠、愚鸠、孤鸽,是已灭绝的渡渡鸟属的唯一物种,属鸽形目鸠鸽科,仅产于南印度洋马达加斯加岛东侧的毛里求斯岛上,是一种不会飞的鸟。罗德里格斯渡渡鸟是本属的姐妹群,亦已灭绝。现在,与本属亲缘关系最近的现生种为绿蓑鸠()。曾经错误地认为白色的渡渡鸟存在于留尼汪岛上。


Motto.

सत्यात् नास्ति परो धर्मः । (Žádná víra nepřevyšuje Pravdu) - heslo, pod kterým založila a vedla Theosofickou společnost.

Biografie.

Narodila se v Jekatěrinoslavi (nyní Dnipro) na území dnešní Ukrajiny jako dcera plukovníka (později generála) Petra Alexejeviče Gan (potomka meklenburského šlechtického rodu Hahn von Rottenstern-Hahn) a Heleny Andrejevny Fadějevové. Její matka byla spisovatelkou, jíž se přezdívalo „ruská George Sandová“; zemřela, když Heleně bylo sedm let. Její otec pobýval v armádě, proto byla poslána se svým bratrem na výchovu k babičce z matčiny strany Heleně Pavlovně Fadějevové, rozené kněžně Dolgorukovové. Babička byla slavná botanička. Jak babička, tak i matka byly pro H. P. Blavatskou silným vzorem a umožnily jí vyrůst v nekonformní osobnost. O H. P. Blavatskou se staralo služebnictvo, které věřilo v mnoho pověr starého Ruska a pravděpodobně ji už v raném věku podporovalo v její víře, že má nadpřirozené schopnosti. Údajně už od raného dětství se u ní projevily silné parapsychologické schopnosti, jež stále znepokojovaly rodinu a děsily pověrčivé služebnictvo. Byla náměsíčná a jasnovidná, svou přítomností často vyvolávala duchy zemřelých a v přírodě rozmlouvala se skřítky a rarášky. Lačně vyhledávala vyhlášené místní čaroděje, felčary a vesnické šamany. Ještě jí nebylo patnáct let, když objevila v knihovně svého pradědečka řadu knih o magii a alchymii.  Vdala se ve svých 17 letech dne 7. července 1849 za generála Nikifora Vasilijeviče Blavatského, staršího o 22 let. Podle jejího tvrzení nebylo jejich manželství nikdy konzumováno (tj. naplněno). Během několika měsíců svého manžela opustila, uprchla na lodi do Turecka. Jiné prameny tvrdí, že měla několik mimomanželských románků, otěhotněla a porodila postižené dítě jménem Jurij, kterého hluboce milovala. Sama později napsala, že Jurij bylo dítě jejích přátel. Zemřel v pěti letech a Blavatská se později vyjádřila, že tato událost vedla ke ztrátě její víry v Boha. Svému životopisci uvedla, že následující léta (1848 až 1858) strávila cestováním po světě. Prohlásila, že v této době navštívila mimo jiné Tibet, aby tu dva roky studovala pod vedením Mahátmů, pozdějšími sektami mylně uváděnými jako povznešení mistři.  Roku 1858 se na krátko vrátila do Ruska, brzy však opět odcestovala společně s italským operním zpěvákem Agardi Metrovičem. Při výbuchu na lodi směřující do Káhiry 1871 Agardi zahynul, i přes tuto tragickou událost se však Blavatská rozhodla pokračovala v cestě do Káhiry sama, kde založila "Société Spirite" (Duchovní společnost) pro okultismus spolu s Emmou Cuttingovou (později Emmou Coulombovou), ale krátce poté musela být společnost zrušena kvůli stížnostem zákazníků na její podvodné aktivity. Roku 1873 odcestovala do New Yorku. Jelikož na mnoho lidí udělala dojem svými údajnými psychickými schopnostmi, byla pobízena, aby pokračovala ve své okultní činnosti. Během své kariéry tvrdila, že je schopna provádět psychické schopnosti, která zahrnovaly božský (nebeský) zrak, vysílání vědomí z těla, telepatii, levitaci, božský (nebeský) sluch a materializaci, což znamenalo vytváření objektů z ničeho. Ačkoli o sobě tvrdila, že je mistrem těchto schopností, její zájem ležel v oblastí teorie a zákonů, podle kterých tyto schopnosti fungují, nikoliv v jejich předvádění.  Podruhé se vdala za Michaela C. Betanellyho dne 3. dubna 1875 v New Yorku; potvrdila, že ani toto manželství nefungovalo. Po několika měsících se od Betanellyho odloučila a jejich rozvod byl legalizován 25. května 1878. Dne 8. července se stala naturalizovaným občanem USA.  Před tím se roku 1874 setkala s Henry Steelem Olcottem, právníkem, odborníkem na zemědělství a novinářem, který se věnoval okultním jevům. Během svého pobytu v New Yorku spolu s Olcottem, irským právníkem W. Q. Judgem a dalšími založila v září 1875 Theosofickou společnost. Společnost byla moderním gnostickým hnutím konce 19. století, které se inspirovalo v hinduismu a buddhismu. H. P. Blavatská tvrdila, že všechna náboženství jsou pravdivá ve svém vnitřním (esoterickém) učení, ale chybná či nedokonalá ve své vnější (exoterické) konvenční podobě. Příčinou toho je, že nedokonalý člověk pochybil ve své snaze zpřístupnit ostatním božské vědění. Její tvrzení, že vnitřní (esoterické) duchovní vědění je v souladu s moderní vědou, může být považováno za první příklad toho, co dnes nazýváme New Age. Ve skutečnosti spousta badatelů je toho názoru, že velká část myšlenek New Age má svůj původ v názorech H. P. Blavatské. Roku 1882 se Theosofická společnost stala mezinárodní organizací, právě když v této době bylo přemístěno její sídlo do Adyaru (tamilsky: அடையார் - Aṭaiyār) nedaleko Madrásu v Indii. Zde se spolu s Olcottem a ostatními věnovala práci pro Theosofickou společnost a pro znovuoživení dálnovýchodních nauk. Avšak později Blavatská odcestovala zpět do Evropy.Roku 1885 se na krátko vrátila do Indie kvůli nespravedlivému obvinění z podvodného předvádění nadpřirozených schopností manželi Coulombovými, kvůli této aféře jí ale Olcott poslal raději zpět do Evropy. V červenci 1890 H. P. Blavatská založila evropské sídlo Theosofické společnosti na londýnské adrese 19 Avenue Road v St. John’s Wood.  Její poslední slova týkající se jejího učení byla: "„Udržte nepřerušenou linii (tj. duchovní)! Nedovolte, aby má poslední inkarnace byla omyl.“" Zemřela dne 8. května 1891, před smrtí nebyla schopna chodit a trpěla mnoha nemocemi jako srdeční chorobou, revmatismem, ledvinovými potížemi a komplikacemi s chřipkou, která se v Londýně šířila během tehdejší chřipkové epidemie. Její tělo bylo spáleno, třetina popela zůstala v Evropě, druhá třetina byla poslána Williemu Quanu Judgemu do USA a poslední třetina do Indie, kde byl její popel rozprášen do řeky Gangy. Osmý květen je slaven teosofy jako Den bílého lotosu.  Je nepochybné, že některá tvrzení H. P. Blavatské jsou sporná a mnozí lidé jsou vůči jejím názorům skeptičtí. Přesto je zřejmé, že se jednalo o nesmírně charismatickou osobnost, která za svého života inspirovala mnoho lidí. A dokonce i dnes má stále spoustu následovníků, pro které je velkým duchovním vzorem.

Dílo.

Její knižní dílo zahrnuje  Je také autorkou mnoha článků, které byly sebrány v "Sebraných spisech H. P. Blavatské". Tyto série mají 15 číslovaných dílů včetně indexu.

Helena (či Jelena) Petrovna Blavatská, za svobodna "Helena Petrovna von Hahn-Rottenstern", známá jako „Madame Blavatská“ (12. srpen, 1831, Jekatěrinoslav, Novorusko, Ruské impérium (dnes Dnipro na Ukrajině) – 8. květen 1891, Londýn, Velká Británie) byla významná osobnost duchovního života poloviny a konce 19. století a zakladatelka Theosofické společnosti.

海伦娜·彼罗夫娜·布拉瓦茨基(,,1831年-8月12日-1891年-5月8日),原名海伦娜·冯·韩恩(,,英语:Helena von Hahn),生于俄罗斯帝国叶卡捷琳诺斯拉夫(今乌克兰第聂伯罗彼得罗夫斯克),为神智学与神智学协会创始者。


Dějiny.

Dějiny do poloviny 19. století.

Na území, které tvoří současnou Montanu, žily v minulosti různé domorodé indiánské skupiny. K historickým kmenům, zaznamenaným Evropany a osadníky ze Spojených států, patřili Vraní indiáni (Absarokové) ve středo-jižní oblasti, Šajeni na jihovýchodě, Černonožci, Assiniboinové a Atsinové ve středu oblasti a na středo-severních územích, a Kutenajové a Ploskohlavci na západě. Poblíž jezera Flathead Lake a v horách na západě žily také malé skupiny Kalispelů.  Území Montany na východ od kontinentálního rozvodí získaly v roce 1803 Spojené státy jakožto součást koupě Louisiany. Během Lewisovy a Clarkovy expedice a rovněž v následujících desetiletích zde působili američtí, britští a francouzští obchodníci s kožešinou, kteří po celém území budoucí Montany běžně jednali s domorodým obyvatelstvem. Spolupráce nebyla vždy mírumilovná, a i když obchod s kožešinami přinesl indiánským kmenům určitý materiální přínos, zároveň byli domorodci vystaveni evropským nemocem a jejich kultura a ekonomika se pod vlivem těchto kontaktů změnila. Až do Oregonské smlouvy (1846) probíhaly o oblast západně od kontinentálního rozvodí (tzv. Oregon Country) spory mezi Brity a Američany. První stálé euro-americké sídlo na území dnešní Montany, misie St. Mary's poblíž dnešního Stevensville, vzniklo v roce 1841. Roku 1847 byl založen Fort Benton, který se stal výspou obchodníků s kožešinami na horním toku řeky Missouri. V 50. letech 19. století začali proudit osadníci z Oregonské stezky do údolí řek Beaverhead, Big Hole a do údolí Clark's Fork.  V roce 1852 bylo v Gold Creeku u dnešního Garrisonu objeveno první montanské zlato. O deset let později začala série objevů, během kterých bylo v západní třetině území Montany nalezeno zlato, stříbro, měď, olovo, uhlí (a později též ropa), což do oblasti přilákalo tisíce prospektorů. Největší zásoby zlata byly objeveny v lokalitě Alder Gulch na místě pozdějšího městečka Virginia City. Další bohatá naleziště v lokalitách Last Chance Gulch (dnešní město Helena), Confederate Gulch, Silver Bow, Emigrant Gulch a Cooke City. Mezi lety 1862 a 1876 bylo získáno zlato v celkové hodnotě 144 milionů dolarů. V dalších letech se ale ještě důležitějším artiklem stalo stříbro. Největší doly se nacházely ve městě Butte, které mělo významné zásoby stříbra a obrovské zásoby mědi.

Montanské teritorium.

Od konce 40. let 19. století byly různé části pozdější Montany součástí teritorií oregonského (1848–1859), washingtonského (1853–1863), idažského (1863–1864) a dakotského (1861–1864). Dne 26. května 1864 bylo v rámci Spojených států amerických zřízeno montanské teritorium, jehož hlavním městem se stal Bannack a prvním guvernérem Sidney Edgerton. Roku 1865 bylo hlavní město přesunuto do Virginia City a o deset let později do Heleny. Dne 2. února 1865 vznikla Montana Historical Society, která je nejstarší historickou společností v USA na západ od Mississippi (nepočítaje Louisianu). V roce 1870 čítalo neindiánské obyvatelstvo Montany 20 595 lidí. V letech 1869 a 1870 vyrazily z Heleny směrem do horního Yellowstonu dvě expedice (Cook-Folsom-Petersonova a Washburn-Langford-Doaneova), což vyústilo v roce 1872 ve zřízení Yellowstonského národního parku.

Konflikty.

Bílí osadníci začali osídlovat Montanu od 50. do 70. let 19. století. S tím souvisely spory s indiány, které souvisely především ohledně vlastnictví půdy. V roce 1855 vyjednal Isaac Stevens, guvernér washingtonského teritoria, mezi vládou Spojených států a Sališi, Kalispely a Kutenaji ze západní části Montany Hellgateskou smlouvu, která ustanovila hranice kmenů. Ratifikována byla o čtyři roky později. Během jednání o zřízení indiánské rezervace Flathead se vyskytly spory o interpretaci výsledků a podmínek smlouvy, které vedly bílé Američany k přesvědčení, že v údolí řeky Bitterroot je možné zakládat osady, i když si toto území nárokovaly indiánské kmeny. Sališové zde zůstali až do roku 1891.  První montanskou základnou Armády Spojených států se stal Camp Cooke, založený v roce 1866 na řece Missouri pro ochranu parních lodí mířících do Fort Bentonu. V následujících letech zde vzniklo více jak 10 dalších armádních stanovišť. Ve druhé polovině 19. století se na území Montany odehrálo několik významných střetnutí s indiány. Patří k nim Mariaský masakr (1870), bitva u Little Bighornu (1876), bitva u Big Hole (1877) a bitva u Bear Paw (1877). Posledním zaznamenaným montanským konfliktem s domorodými Američany je bitva u Crow Agency (1887). Indiáni, kteří střety přežili a kteří podepsali mírové smlouvy, byli v převážné většině přesídleni do indiánských rezervací, které zde během druhé poloviny 19. století a počátkem 20. století vznikly.  Během těchto bitev a válek byli pozabíjeni i bizoni, kteří byli klíčovým místním druhem a pro indiány primárním zdrojem bílkovin. V roce 1870 žilo v Montaně údajně více jak 13 milionů bizonů. V roce 1875 žádal generál Philip Sheridan o jednání s Kongresem, od kterého chtěl povolit hromadné vybíjení bizoních stád, čímž by připravil domorodce o jejich zdroj potravy. Kolem roku 1884 přivedl komerční lov bizony na pokraj vyhynutí. V té době žilo po celých Spojených státech pouze 325 kusů.

Montana státem USA.

Během vlády guvernéra montanského teritoria Thomase Meaghera proběhl v roce 1866 ústavní konvent, během kterého ale byla státnost odmítnuta. Druhý konvent se uskutečnil v roce 1884 v Heleně; tehdy byla ústava přijata a v listopadu téhož roku montanskými obyvateli ratifikována. Z politických důvodů však Kongres Spojených států schválil státnost Montany až o pět let později. Stalo se tak v únoru 1889 a jakmile byly vytvořeny náležité ústavy, podepsal prezident Grover Cleveland společný návrh zákona garantujícího státnost Montany, Severní Dakoty, Jižní Dakoty a Washingtonu. V červenci 1889 svolali Montaňané třetí ústavní konvent, na kterém byla vytvořena a lidmi i federální vládou odsouhlasena ústava. Dne 8. listopadu 1889 prohlásil prezident Benjamin Harrison Montanu za 44. stát Unie. Prvním guvernérem se stal Joseph K. Toole. V 80. letech 19. století měla Helena, tehdejší i současné hlavní město Montany, na jednoho obyvatele více milionářů, než kterékoliv jiné město Spojených států.

Geografie.

Severní hranici Montany tvoří Kanada. Na východě Montana hraničí se státy Jižní Dakota a Severní Dakota, na jihu leží Wyoming a na jihozápadě stát Idaho. Montana je čtvrtý největší stát v USA. Západní Montana je země vysokých a drsných hor, zatímco východ země je tvořen pláněmi. Pramení zde řeka Missouri.  V Montaně se nalézá Národní park Glacier a část Yellowstonského národního parku. Také se zde nachází bojiště u Little Bighornu, kde došlo ke slavné bitvě mezi indiány a armádou USA. Nyní je to národní rekreační oblast. Hlavní atrakcí jsou početná stáda bizonů. Národní parky v Montaně jsou tvořeny scenériemi, plnými špičatých vrcholků hor, zalesněných údolí a početných jezer a vodopádů.

Ekonomika.

HDP Montany činí 20 miliard dolarů, což ji řadí na 48. místo v Unii. Roční příjem na hlavu činí 22 569 dolarů (1 880 dolarů měsíčně), což je 46. místo v Unii.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 989 415 obyvatel. Hustota zalidnění je 2,39 obyvatel na km čtvereční, což ji řadí k nejméně zalidněným státům USA.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 2,9 % populace.

Paleontologické bohatství.

Montana je v paleontologickém světě známa jako stát s jedněmi z nejlepších lokalit na objevování dinosauřích fosílií. Jedná se především o sedimenty geologických souvrství Hell Creek a Two Medicine, pocházejících z období svrchní křídy (asi před 80-66 miliony let), zkoumaná zejména paleontology z Museum of the Rockies v Bozemanu. V Montaně byla například objevena vůbec první kostra populárního dravého dinosaura tyranosaura, tu odkryl paleontolog Barnum Brown v roce 1902. Vůbec nejvíc exemplářů tohoto populárního dinosaura známe právě z Montany. Z Montany pochází také první doklady o hnízdní péči dinosaurů (kachnozobý dinosaurus rodu "Maiasaura"). Rovněž zde byly nalezeny skvěle zachované exempláře různých dinosaurů, jako jsou například tzv. "dinosauří duelanti", objevení v roce 2006. Místní paleontologickou kapacitou je zejména populární badatel Jack Horner, který také působil jako poradce při natáčení filmové série "Jurský park".

Montana (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na severozápadě Spojených států amerických, v oblasti horských států v západním regionu USA. Montana hraničí na východě se Severní Dakotou, na jihovýchodě s Jižní Dakotou, na jihu s Wyomingem, na jihozápadě a západě s Idahem a na severu s kanadskými provinciemi Britská Kolumbie, Alberta a Saskatchewan.

蒙大拿州(英语:State of Montana)是美国西北部的一州,州名来自于西班牙语的「」(山),此州的面积在美国名列第四大,然而相对之下,人口相当稀少,人口密度也相当低,经济上以农牧为主,作物主要有燕麦、大麦和甜菜,亦有重要的采矿和伐木业。


Život.

Jeho rodiče Virginia a James Grohl tvořili relativně šťastný pár, ale jen do doby, než se přestěhovali roku 1972 do Virginie a v Davových šesti letech rozvedli. Dave byl soudem přidělen do opatrovnictví matce, kterou bezmezně miloval. V dětství trpěl hyperaktivitou, která se sice časem ztrácela, ale nikdy nezmizela nadobro.  Dave Grohl má slovenský, německý a irský původ.  Později odchází na střední školu, kterou sice nikdy nedokončí, ale přesto je v jeho životě doba na škole významná. Poprvé se na ní střetává s marihuanou a zakládá svou první skupinu Freak Baby, která ale dlouho nevydrží. Poté, v roce 1986, přichází do známější skupiny The Scream z Washingtonu D.C., kde se Dave naučí hrát na bicí a na čas odkládá kytaru. V roce 1990 se Scream rozpadli a Dave se za pomoci svého kamaráda Buzze Osborna z Melvins zkontaktoval s Nirvanou.  Nirvana už od samého počátku měla problémy s bubeníky a žádný ve skupině nezůstal delší dobu. V září roku 1990 se do Nirvany dostává Dave a téměř okamžitě začne pracovat na novém albu "Nevermind", které vychází záhy. Při nahrávání tohoto alba se naplno ukazují Davovy kvality – jeho přesný a tvrdý úder s dokonalým smyslem pro rytmus a jeho plné nasazení do hry. V Nirvaně hrál Dave až do jejího rozpadu po smrti leadera skupiny Kurta Cobaina, stál však v pozadí mediální pozornosti.  Půl roku po rozpadu Nirvany zakládá skupinu Foo Fighters, kde se opět vrací ke kytaře. Hostoval také jako bubeník na albu skupiny Queens of the Stone Age – Songs for the Deaf a projektu Trenta Reznora Nine Inch Nails na albu With Teeth. Ztvárnil roli Satana ve snímku "Králové ro(c)ku" od kapely Tenacious D. Hostoval jako bubeník na několika skladbách z alba Invaders Must Die od The Prodigy. V roce 2009 vydává sestava Grohl, Josh Homme a John Paul Jones album Them Crooked Vultures, kde se Dave opět vrací k bicí soupravě.  V srpnu 2009 se zúčastnil slavnostního ceremoniálu ve svém rodném městu Warren, kde na jeho počest přejmenovali jednu z ulic na David Grohl Alley.  Dave je podruhé ženatý. Jeho první žena (1993–1997) byla americká fotografka Jennifer Youngblood (která je autorkou obalu prvního alba Foo Fighters). Grohlovou druhou a současnou manželkou je Jordyn Blum (2003–současnost), se kterou má tři dcery, Violet Maye (* 15. dubna 2006), Harper Willow (* 17. dubna 2009) a Ophelia Saint (* 1. srpna 2014). Pět dní po narození Ophelie však zemřel Davův otec James.  Roku 2012 režíroval dokument o nahrávacím studiu Sound City. Vyšel v únoru 2013. Režíroval také klip pro singl By Crooked Steps od skupiny Soundgarden.

Vzhled.

Má hnědé oči, husté vousy, hnědé vlasy, které několikrát výrazně změnil. V dobách Nirvany a raných Foo Fighters měl vlasy dlouhé zhruba do půle zad. Při vydání alba The Colour and the Shape měl vlasy ostříhané na středně dlouhé. Později si je nechal narůst po ramena. Měří 183 cm.

Dave Grohl, vlastním jménem David Eric Grohl, (* 14. ledna 1969, Warren, Ohio, USA) je americký rockový zpěvák, bubeník a kytarista. V současné době je protagonistou skupiny Foo Fighters.

大卫·艾瑞克·格罗尔(英语:David Eric Grohl,1969年-1月14日),普遍以暱称戴夫·格罗尔(英语:Dave Grohl)为众所知,是美国摇滚音乐家、歌手与作曲人,擅长多项乐器。格罗尔以鼓手起家,1980年代曾落脚于华盛顿哥伦比亚特区一带多个乐团,包括硬蕊庞克乐团Scream。1990年,他加入了垃圾摇滚天团超脱乐团担任鼓手。在1994年4月超脱乐团灵魂人物科特·柯本自杀身亡后,格罗尔自组了幽浮一族乐团,负责主唱与作曲。另外,格罗尔也受邀于石器时代女王等音乐活动、团体演出,亦为致命玩笑、九寸钉、超凡合唱团、Tenacious D等多组乐团担任伴奏。


Historie.

Schumanův plán ze dne 9. května 1950 byl založen na díle Jeana Monneta. Navrhl vytvoření evropského společenství, kde by jeho členové dali na společný trh uhlí a ocel. Schuman navrhl aby "francouzsko-německá produkce uhlí a oceli jako celku byla umístěna pod Vysoký úřad, v rámci organizace otevřené účasti dalších evropských zemí". Takový akt byl zamýšlen, aby pomohl ekonomickému růstu a stmelení míru mezi Francií a Německem, kteří byli historickými nepřáteli. Uhlí a ocel byly životně důležité suroviny pro vedení války, takže dání těchto zdrojů dohromady takovými nepřáteli bylo považováno za obzvlášť symbolické. Tento plán byl také považován za první krok ke "Spojeným státům evropským".

Smlouvy.

Sto článků dlouhá Pařížská smlouva, která založila ESUO, byla podepsána 18. 4. 1951 Francií, Západním Německem, Belgií, Itálií, Lucemburskem a Nizozemím. Tím se ESUO stalo první mezinárodní organizací založenou na supranacionálním principu. Jejím účelem byl rozvoj ekonomik, zvýšení zaměstnanosti a zvýšení životní úrovně v rámci společenství. Toho mělo být dosaženo prostřednictvím společného trhu. Společný trh uhlí, železné rudy a šrotu byl otevřen 1. 2. 1953, oceli 1. 5. 1953 a ušlechtilé oceli 1. 8. 1954.  Šest let po Pařížské smlouvě byly Římské smlouvy podepsány 6 členskými státy ESUO. Tím bylo vytvořeno Evropské hospodářské společenství a EURATOM. Tato společenství byla s malými změnami založena na principu ESUO. Platnost Římských smluv byla na rozdíl od Pařížské smlouvy neomezená. Obě nová společenství pracovala na vytvoření společné celní unie a spolupráce v oblasti atomové energie.

Spojení a vypršení platnosti.

Navzdory tomu, že se jednalo o oddělené právní subjekty, ESUO, EHS a EURATOM od začátku sdílely Společné shromáždění (pozdější Evropský parlament) a Evropský soudní dvůr. Vysoký úřad a Komise zůstaly odděleny. Pozdějšími dohodami byly oddělené orgány ESUO, EHS a EURATOM spojeny. Avšak i když byly spojeny, jejich jednání se řídilo právními předpisy té které organizace podle toho, o čem se jednalo.  Význam ESUO se ve druhé polovině 20. století snižoval s tím, jak s technologickým vývojem klesal význam uhlí a oceli.  Platnost Pařížské smlouvy vypršela 23. 7. 2002. Oblast sektorové úpravy a pravomoci orgánů ESUO tak přešly do šířeji pojaté oblasti celní a hospodářské unie, tzn. do prvního pilíře Evropské unie.

Úspěchy a neúspěchy.

ESUO mělo jenom malý vliv na produkci uhlí a oceli. Ta se zvyšovala a snižovala v souladu se světovými trendy. Ale obchod mezi členskými státy se zvýšil (u uhlí zdesetinásobil). To členským státům ušetřilo peníze, protože nemusely dovážet uhlí z USA. Vysoký úřad také poskytl 280 půjček na modernizaci průmyslu. To pomohlo snížit náklady a zvýšit produkci.

Evropské sdružení uhlí a oceli (ESUO), někdy také označované jako Montánní unie (název odvozen od francouzského „mont“ – hora) byla založena Pařížskou smlouvou jako mezinárodní organizace mezi 6 státy v roce 1952 na dobu padesáti let. Dá se považovat za základ Evropské unie. ESUO byla první organizací založenou na principu supranacionality.

欧洲煤钢共同体(英文:European Coal and Steel Community,简称ECSC;法文:Communauté européenne du charbon et de l'acier,简称CECA;德文:Europäische Gemeinschaft für Kohle und Stahl,简称EGKS)1951年4月18日通过《巴黎条约》成立,1952年7月23日生效。根据条约规定,成员国毋须交纳关税而直接取得煤和钢的生产原料。


Popis.

Arniky jsou vytrvalé byliny se vzpřímenou, jednoduchou nebo větvenou lodyhou. Oddenek je krátký a tlustý. Listy jsou často uspořádány v přízemní růžici, případně jsou pouze lodyžní nebo obojí. Lodyžní listy jsou nejčastěji vstřícné, pouze u některých cizokrajných druhů jsou horní lodyžní listy menší a střídavé. Čepele listů mohou být celokrajné nebo zubaté. Květy jsou uspořádány v plochých či kulovitých úborech, které jsou buď jednotlivé nebo skládající vrcholíky či chocholíky. Úbor je podepřen zvonkovitým zákrovem. Lůžko květenství je vypouklé. Paprsčité květy na okraji úboru jsou žluté nebo oranžové, v počtu nejčastěji 5 až 22, případně chybějí. Střední trubkovité květy jsou žluté nebo výjimečně smetanové, s květní trubkou kratší než nálevkovité ústí. Prašníky tyčinek bývají žluté, pouze u některých zástupců jsou purpurové. Nažky jsou hnědé, šedé nebo černé, kuželovité, úzce vřetenovité nebo obvejčitě válcovité. Na povrchu mohou být nažky lysé, chlupaté nebo žláznaté a většinou nesou jednořadý vytrvalý pérovitý chmýr složený z 10 až 50 štětin.  U rodu arnika je běžná polyploidie a mnohé druhy jsou apomiktické.

Rozšíření.

Rod arnika zahrnuje asi 30 druhů. Je rozšířen v mírném pásu Evropy, Asie (Japonsko a Rusko) i Severní Ameriky včetně Mexika. Nejvíce druhů se vyskytuje na západě Severní Ameriky. Arniky jsou převážně horské rostliny. Náležejí mezi ně široce rozšířené druhy stejně jako místní endemity. Některé druhy, jako je "A. angustifolia", "A. unalaschcensis", "A. griscomii" a "A. lessingii", se vyskytují cirkumboreálně v Asii i Severní Americe.  V České republice se vyskytuje jediný druh, prha arnika ("Arnica montana"). Ta je rozšířena téměř po celé Evropě mimo její jihovýchodní části. Mimo to se v Evropě vyskytuje ještě druh "Arnica angustifolia", který roste ve Skandinávii a severním Rusku.

Ekologické interakce.

Květy prh jsou navštěvovány hmyzem. U tohoto rodu rostlin je běžná apomixie, při níž k vytvoření semen není nutné opylení. Semena jsou u většiny druhů opatřena chmýrem a šířena větrem.

Obsahové látky.

Prhy ("Arnica montana", "A. chamissonis") obsahují seskviterpenoidní laktony (helenalin, dihydrohelenalin), flavonoidy (kvercetin, patuletin), fenylpropanové kyseliny (kys. kávová, kys. chlorogenová). Prhy mají protizánětlivé účinky a působí mimo jiné jako antioxidanty.

Význam.

Prha arnika ("Arnica montana") je tradičně využívána jako léčivá rostlina. V lékařství se používá zejména v kardiologii, v lidovém léčitelství zevně na rány, otoky a záněty. Některé druhy jsou zřídka pěstovány jako okrasné trvalky.

Prha ("Arnica") je rod dvouděložných rostlin z čeledi hvězdnicovitých. Jsou to žlutě kvetoucí vytrvalé byliny se vstřícnými listy. Je známo okolo 30 druhů, vyskytují se v mírném pásu severní polokoule - v Evropě, Asii i Severní Americe. V České republice roste pouze prha arnika ("Arnica montana"), která je ceněnou léčivou rostlinou.

山金车(学名:"")是一种源于中欧以及西伯利亚高原地区的的菊科植物,在缓解肌肉和关节疼痛及炎症方面具有悠久历史。近年全球有多项针对山金车疗效的基础医学及临床研究,证实山金车除了有消炎镇痛的疗效外,更具有促进受伤组织痊愈的效能,因而受到科研及医药业界的注视。


Geografie.

Severní hranici Idaha tvoří Kanada, severovýchodní stát Montana. Na jihovýchodě sousedí se státem Wyoming, na jihu se státy Utah a Nevada. Na západě hraničí s pobřežními státy Oregon a Washington. Idaho je drsná země, plná velkých přírodních rezervací nenarušených civilizací. Většina státu je tvořena Skalnatými horami a hlubokými zalesněnými údolími. Je zde mnoho zasněžených horských pásem a strmých kaňonů. Divoká voda řeky Snake se valí do Pekelného kaňonu, který je hlubší než Velký kaňon. Vodopád Shoshone Falls je vyšší než Niagarské vodopády. Idaho je velice bohaté na přírodní zdroje.  Je zde několik významných národních parků. Patří mezi ně Pekelný kaňon, Yellowstonský národní park a Národní park Farragut.

Historie.

Na přelomu 18. a 19. století se na území dnešního Idaha dostali první běloši. V té době tu žilo asi 8000 indiánů. Původně bylo začleněno do teritoria Oregon. První osadníky na toto území přitahoval výnosný obchod s kožešinami. Během kalifornské zlaté horečky v roce 1849 prošly Idahem tisíce lidí a někteří se tam usadili. V roce 1863 podepsal Abraham Lincoln zákon o vytvoření teritoria Idaho. V té době žilo na jeho území asi 17 000 lidí.  Politická stabilita území napomohla snadnému vzniku státní správy. Téměř okamžitě začal být budován vzdělávací systém, byly založeny noviny a ustanoven zákoník. V roce 1865 bylo hlavní město přeneseno z Lewistonu do Boise. Objev zlata v Idahu v roce 1866 a dokončení transkontinentální železnice v roce 1869 zapříčinily nový příliv osadníků do země, včetně čínských dělníků, kteří pracovali v dolech jako laciná pracovní síla. Když 3. července 1890 prezident Benjamin Harrison podepsal zákon o začlenění Idaha do Unie, mělo 88 548 obyvatel.  Poté nastal rychlý průmyslový rozvoj státu. V roce 1890 Idaho vyváželo nejvíce olova ze všech amerických států. Ačkoliv se v průběhu let závislost na těžbě surovin snižovala, je dnes Idaho největším producentem olova a stříbra v USA. Během let bylo vytvořeno fungující zemědělství, které nahradilo příjmy z klesající těžby.

Ekonomika.

HDP státu Idaho je 34 miliard dolarů, což ho řadí 44. místo v USA. Roční příjem na obyvatele činí 24 180 dolarů.  Idaho je stát průmyslově zemědělský.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 1 634 464 obyvatel.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 11,2 % populace.

Zajímavosti.

Mottem státu je „Esto perpetua“ (= budiž navěky), květinou šeřík, stromem bílá borovice, ptákem salašník horský a písní "Here We Have Idaho".

Idaho (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na severozápadě Spojených států amerických, v oblasti horských států v západním regionu USA. Idaho hraničí na severovýchodě s Montanou, na jihovýchodě s Wyomingem, na jihu s Utahem a Nevadou, na západě s Oregonem a Washingtonem a na severu s kanadskou provincií Britská Kolumbie.

爱达荷州(英语:State of Idaho)是美国西北方的一个州,州首府是博伊西,美国邮政缩写是ID。此州的中文译名容易与爱荷华州混淆,有时也译作爱达华州。


Geografie.

Washington na severu sousedí s kanadskou provincií Britská Kolumbie, na jihu vytváří hranici se státem Oregon řeka Columbia. Část východní hranice se státem Idaho tvoří řeka Snake. Na západě od Washingtonu pak leží Tichý oceán. Během americké občanské války byl stát teritoriem Unie, i když se do války aktivně nezapojil.  Kaskádové pohoří, které probíhá státem od severu na jih, ho rozděluje na dvě poloviny. Západní Washington, ležící na západě, se vyznačuje západním přímořským podnebím s mírnými teplotami, mokrými zimami a suchými léty. Vyrůstají zde husté jehličnaté lesy a deštné pralesy mírného pásma. Východní Washington na druhé straně pohoří naopak obsahuje polosuché stepi a nepříliš četné pouště, protože leží ve srážkovém stínu Kaskádového pohoří. Oblast hanfordské elektrárny je každý rok průměrně zvlhčena o 178 mm srážek. Daleko na východě státu je klima méně a méně suché, dokonce se v regionu Palouse, na jihovýchodě státu, objevují četné lučiny, které jsou nejčastěji proměněny v zemědělskou krajinu. Na severovýchodě se vyskytují i hory a lesy.  Kaskádové pohoří obsahuje několik sopek, známých jako Kaskádové sopky, které dosahují daleko větší nadmořské výšky než zbytek pohoří. Od severu k jihu jsou těmito vulkány Mount Baker, Glacier Peak, Mount Rainier, Mount St. Helens a Mount Adams. Mount St. Helens je momentálně jediný aktivně chrlící vulkán, avšak i ostatní sopky jsou považovány za aktivní.  Poloha státu na pobřeží Pacifiku a Pugetova zálivu poskytuje Washingtonu velmi výhodnou polohu pro vedoucí roli v námořním obchodu s Aljaškou a Kanadou. Mnoho ostrovů v Pugetově zálivu je s pevninou spojeno největší flotilou trajektů ve Spojených státech, Washington State Ferries.  Washington je státem kontrastů. Zatímco na západě leží jedny z mála deštných pralesů v kontinentálních Spojených státech, jako například Hoh, na východě, ve srážkovém stínu Kaskádového pohoří leží pouště a stepi, ve kterých se moc stromů nevyskytuje. Mount Rainier, nejvyšší bod státu, je pokryt největším množstvím ledovcového ledu ze všech hor v kontinentálních Spojených státech.

Historie.

Ještě před příchodem evropských osadníků toto území obývaly četné indiánské kmeny z nichž každý měl svou unikátní kulturu. Dnes jsou známé pro své totemové sloupy a zdobené kanoe a masky. Jejich nejdůležitějším zdrojem obživy bylo rybaření, především lov lososů. Avšak kmen Makahů se specializoval také na lov velryb. Jejich kultura byla založena nejen na lovu, ale také na některých formách zemědělství, byla také přímo závislá na lovu lososů z řeky Columbie. V sedmdesátých letech 18. století většina původní populace zahynula kvůli neštovicové epidemii.  První evropská zmínka o území pochází z roku 1775, kdy k jeho břehům dorazil na palubě "Santiaga" španělský mořeplavec Don Bruno de Heceta, který pak prohlásil celé pobřeží Pacifiku až na sever k zátoce Prince Williama za španělské.  V roce 1778 objevil James Cook mys Flattery, který leží na počátku úžiny Juana de Fucy. Sám Cook si ale myslel, že tam žádná úžina není. Tu tedy objevil až o devět let později Charles William Barkley. Další průzkumy úžiny provedli Španělé Manuel Quimper a Francisco de Eliza a také Brit George Vancouver o pár let později.  V roce 1790 se Španělé s Brity dohodli na tom, že pobřeží Pacifiku jim dále patřit nebude a to otevřelo území Washingtonu průzkumníkům z jiných zemí, jako například z Ruska, Británie nebo Spojených států. Právě americký kapitán Robert Gray, po kterém je pojmenován okres Grays Harbor, objevil ústí řeky Columbia, kterou pojmenoval po své lodi. V roce 1792 si Gray založil obchod s vydří kožešinou. Expedice Lewise a Clarka dorazila na území státu 10. října 1805.  Britskokanadský objevitel David Thompson se vydal na výpravu na řeku Columbii a když se zabydlel při soutoku s řekou Snake, vztyčil sloup a prohlásil zem za britskou. Severozápadní společnost pak zde vybudovala obchodní středisko.  I přes různé britské akce, kdy byli osadníci záměrně vedeni právě na území dnešního Washingtonu, Spojené království se území vzdalo a 15. června 1846 ho získali Američané.  V roce 1836 skupina misionářů vedených Marcusem Whitmanem založila na území několik misií a také osadu Waiilatpu, která ležela na území dnešního severovýchodního Washingtonu, v okresu Walla Walla na území Kajusů a Nez Perců. Whitmanova osada pak pomohla dalším osadníkům migrovat na západ po boku Oregonské stezky. Whitman také pomáhal léčit nemoci původních obyvatel, ti ale zemřeli na nemoci pocházející z Evropy. Zatímco davy indiánů zemřely, běloši se najednou zdáli proti nemocem odolnější a tak se náčelníci dohodli na masakru, který proběhl v roce 1847. To vyústilo v Kajuskou válku mezi indiány a bělochy.  První osadou u Pugetova zálivu byla pevnost Fort Nisqually, která byla farmou a obchodním střediskem Společnosti Hudsonova zálivu. Afroamerický průkopník George Washington Bush a jeho manželka Isabella James Bush vedli na území čtyři další rodiny a v roce 1846 založili osadu New Market, dnes známou jako Tumwater. Chtěli do Washingtonu, aby se vyhnuli rasistickým zákonům, které platily v Oregonu. Bushe pak následovali další osadníci, kteří putovali až na sever k Pugetově zálivu.  V roce 1852 se všichni z Washingtonu shromáždili v Monticellu, dnešním Longview, odkud zaslali do Washingtonu, D.C. žádost o založení teritoria pod jménem Columbia. Jméno bylo zavrhnuto kvůli možné záměně s distriktem hlavního městem USA (District of Columbia), a tak vzniklo teritorium Washington. 11. listopadu 1889 byl Washington připojen k Unii jakožto její 42. stát.  Ve státě byl nejdříve nejdůležitějším odvětvím dřevozpracující průmysl a zemědělství. Na východě se údolí řeky Yakimy proslavilo díky svým jablečným sadům a produktivní se díky novým technikám stávalo pěstování pšenice. Na západ od Kaskádového pohoří utvořily časté srážky husté lesy a přístavy na břehu Pugetova zálivu začaly prosperovat díky dřevozpracujícímu průmyslu a vývozu dřeva a z něj vyrobených produktů. Jednalo se pak především o dřevo z douglasky. Další rozvinutá hospodářská odvětví byly rybaření a těžba.  Po dlouhou dobu byla Tacoma známa pro zpracování zlata, stříbra, mědi a olova. Seattle byl hlavní přístav pro obchod se zbytkem světa a vyrábělo se zde mnoho lodí. V oblasti Pugetova zálivu byl vybudován těžký průmysl a hlavní firmou celého státu se stala světoznámá společnost Boeing.  V době Velké hospodářské krize byly na řece Columbii postaveny četné vodní elektrárny jako část projektu na zvýšení produkce elektřiny. Projekt vyvrcholil v roce 1941, kdy byla dokončena stavba největší betonové stavby ve Spojených státech, přehrady Grand Coulee.  V době druhé světové války se stát soustředil především na válečné potřeby. Společnost Boeing vyráběla pro americkou armádu těžké bombardéry, zatímco přístavy v Seattlu, Bremertonu, Vancouveru a Tacomě vyráběly lodě. Seattle byl také výchozím bodem pro americké jednotky bojující v Pacifiku, mnoho jich bylo naloženo v Golden Gardens Parku. Na východě byl otevřen nukleární komplex Hanford, který hrál hlavní roli při výrobě atomových zbraní.  18. května 1980 po sérii otřesů a erupcí vybuchla sopka Mount St. Helens. Exploze zničila velkou část sopky a odhodila její severovýchodní stranu. O život přišlo 57 lidí a mnoho lesů bylo srovnáno se zemí. Řeka Columbia a její přítoky byly zaplaveny sopečným popelem a blátem, popel navíc přikryl celý stát a části přilehlých států, což způsobilo, že den vypadal jako noc.

Ekonomika.

Důležité obchodní a průmyslové artikly ve Washingtonu tvoří výroba letadel (Boeing), vývoj počítačového software (Microsoft, Amazon, Nintendo, Valve Corporation), elektronika, biotechnologie, výroba hliníku, výrobky ze dřeva (Weyerhaeuser), hornictví a turistika. Stát má k dispozici rovněž velké zdroje elektrické energie díky velkému množství vodních elektráren.  Významné množství obchodů s Asií se z USA provádí prostřednictvím přístavů v Pugetově zálivu. Ekonomický magazín "Fortune" do svého žebříčku 20 nejobdivovanějších firem zařadil i 4 z Washingtonu: Microsoft, Starbucks, Costco a Nordstrom.  Washington je jedním z osmnácti států USA s vládním monopolem na prodej alkoholu. I tak mohou být pivo a víno s obsahem alkoholu menším než 20 % prodávany v supermarketech. Likéry nebo kořalky i s menším obsahem alkoholu než dvacet procent mohou být prodávany pouze ve státních obchodech s lihovinami.  Mezi miliardáři žijícími ve Washingtonu můžeme najít především Billa Gatese, vlastníka společnosti Microsoft, který byl s čistým jměním 40 miliard dolarů umístěn magazínem "Forbes" na první místo mezi nejbohatšími lidmi světa v únoru 2009.  V lednu 2010 byla míra nezaměstnanosti ve státě 9,3 %.

Daně.

Washington je jedním z pouze sedmi států v USA, který nezavedl daň z příjmů. Dále se zde neplatí ani kompenzační daň a daň z příjmu právníků. Washingtonské firmy mají ale stále starosti s jinými daněmi, jako například daň z hrubého příjmu.  Washingtonská daň z obratu pak činí 6,5 % plus lokální přídavek. Například v Seattlu činila v dubnu 2010 celková hodnota 9,5 %. Tato daň se používá jak na služby, tak na výrobky. Netýká se však většiny potravin kromě polotovarů, doplňků stravy a nealkoholických nápojů.  Spotřební daň zdaňuje vybrané výrobky, např. benzín, cigarety či alkoholické nápoje. Majetková daň byla zavedena státem hned jako první a nasbírává až třicet procent celkového státního rozpočtu. Stále tak je hlavním zdrojem finančních prostředků pro státní školy, hasiče, knihovny, parky a další státem spravované neziskové budovy.  Všechen majetek musí být zdaněn, pokud není jinak dáno zákonem. Majetková daň se platí pokladníkovi okresu, ve kterém se nachází. Washington nezdaňuje nehmotný majetek, jako například bankovní účty, akcie či dluhopisy. Dále nezdaňuje ani důchody a nezavádí ani dědickou daň. Zato daň z převodu nemovitosti zde neplatí podle federálních zákonů, ale stát ji určuje sám.

Zemědělství.

Jde o jeden z předních amerických zemědělských států. V roce 2003 na zemědělství vyprodukovalo zboží v hodnotě 5,79 miliard dolarů, což je jedenácté největší číslo v USA.  V roce 2004 Washington vedl v USA v produkci malin (90 %), chmelu (75 %), jablek (58 %), třešní (47 %), hrušek (43 %) a révy liščí (39 %). Na druhém místě se umístil v produkci čočky, meruněk, vinné révy a chřestu, třetí v produkci švestek a cibule, čtvrtý v produkci ječmene a pstruhů a pátý v produkci pšenice, brusinek a jahod.  Pěstování jablek je pro Washington zřejmě nejdůležitějším. Díky klimatu, které nabízí suchá a horká léta a chladné zimy ve středním Washingtonu, stát vede už od dvacátých let minulého století.

Politika.

Zákonodárnou moc ve státě představuje dvoukomorový Zákonodárný sbor státu Washington. Dolní komoru tvoří Sněmovna reprezentantů státu Washington a horní Senát státu Washington. Stát je rozdělen do 49 legislativních okrsků o zhruba stejné populaci, z nichž každý volí dva reprezentanty a jednoho senátora. Zatímco volební období reprezentantů je dva roky, senátoři jsou dosazováni do úřadu na čtyři roky. Pokud si člena sboru obyvatelé zvolí opakovaně, může být členem sboru až do smrti. Momentálně má většinové zastoupení v obou komorách Demokratická strana.  Výkonnou moc státu vede guvernér, jehož volební období je čtyři roky.  Nejvyšší soud státu Washington je nejvyšší soudní orgán státu. Voliči z celého státu si vybírají devět soudců, kteří pak slouží v nejvyšším soudu.

Kongres.

Dva američtí senátoři pochází ze státu Washington.  V americké sněmovně reprezentantů zasedá za stát Washington devět politiků, každý zastupující jeden volební okrsek.

Politické strany.

Stát je obvykle rozdělován Kaskádovým pohořím na liberální západní Washington a konzervativní východní Washington. Prezidentské volby ve státě vyhrávají demokraté pokaždé od roku 1988.  Demokratům se daří především díky vysokému počtu obyvatel na západě státu. Metropolitní oblast Seattle, kde žijí dvě třetiny celkové populace státu, daleko více upřednostňuje demokraty než zbytek Washingtonu. To platí především pro okres King, kde leží samotné město Seattle a žije třetina obyvatel státu.  V roce 1968 byl Washington považován za klíčový stát při prezidentských volbách, když se stal jediným státem na západě země, který raději zvolil demokrata Huberta Humphreyho než republikána Richarda Nixona. Stát se také stal částí Republikánské revoluce v roce 1994, když sedm z devíti míst Washingtonu v americké sněmovně reprezentantů zabrali republikáni. Tato dominance ale netrvala příliš dlouho, jelikož už v roce 1998 se situace otočila a demokrati měli z devíti míst pět.  Washington se stal prvním a státem USA, který měl na obou svých místech v senátu i na místě guvernéra ženu. Obě komory státního zákonodárného sboru rovněž kontrolují demokraté.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 6 724 540 obyvatel.

Rasové složení.

Náboženství.

Washington je americkým státem s největším procentem těch, kteří sami sebe označují za lidi bez vyznání. Podobně jsou na tom i další státy na západě USA.

Doprava.

Washington má systém státních dálnic zvaných State Routes. Také provozuje trajektovou síť, největší v USA a třetí největší na světě. Včetně šestnácti státem vlastněných letišť je ve státě celkem 160 letišť. Unikátní geografie státu si vynucuje speciální dopravní potřeby.  V největších městech státu, např. v Seattlu, Bellevue, Tacomě nebo v Olympii leží rozsáhle vodní kanály. Síť státních dálnic je spojena s rozsáhlou sítí mostů a významnou trajektovou sítí, která obsluhuje těžko dosažitelné oblasti Pugetova zálivu. Celkem zde jezdí 28 trajektů, které obsluhují 20 přístavů v oblasti. Ve Washingtonu se také nachází čtyři z pěti nejdelších plovoucích mostů světa – Evergreen Point Floating Bridge, Lacey V. Morrow Memorial Bridge a Homer M. Hadley Memorial Bridge přes Washingtonovo jezero a Hood Canal Bridge, který spojuje Olympijský poloostrov a Kitsapův poloostrov.  Unikátní druhy dopravy se objevují v oblasti Kaskádového pohoří. Vedou tudy cesty přes sedm hlavních a osm vedlejších průsmyků. V zimě jsou tyto cesty ošetřeny pískem a chráněny před lavinami. I přesto nejsou všechny z nich v zimě otevřené. Northern Cascades Highway, Washington State Route 20, je zavřena každoročně kvůli přílišnému sněžení a velkému lavinovému nebezpečí ve Washingtonském průsmyku.

Vzdělání.

Základní a střední.

Ve školním roce 2008/09 bylo zaregistrováno v základním a středním vzdělání ve státě Washington 1 040 750 studentů a 59 562 učitelů. V srpnu 2009 zde existovalo 295 školních distriktů obsluhovaných devíti vzdělávacími distrikty.

Toxické chemikálie.

V roce 2007 se Washington stal prvním státem USA, který se začal zaměřovat na odstranění všech forem bromových zpomalovačů hoření, také známých jako polybromované difenylethery, ze všech produktů a domácností, kde se nacházejí. Studie z roku 2004, která testovala 40 matek z Washingtonu, Oregonu, Montany a Britské Kolumbie totiž ukázala, že tyto škodlivé látky byly obsaženy v mléku z jejich prsu, což má negativní vliv na kojence.  Tři studie provedené washingtonským ministerstvem ekologie ukázaly, že již dříve zakázané škodlivé látky se dále objevují ve složení některých potravin. V jedné z nich nalezli zaměstnanci vlády státu nepřijatelné úrovně toxických látek ve třiadevadesáti kusech sladkovodních ryb ulovených na pětačtyřiceti různých místech. Mezi látkami byly polychlorované bifenyly, dioxiny, dva druhy chlorovaných pesticidů, DDE, dieldrin a polybromované difenylethery. Výsledkem je vyšetřování zdrojů těchto látek v řece Wenatchee, kde byly nalezeny v tělech síhů Williamsových. Na základě informací z roku 2007 washingtonské ministerstvo zdravotnictví doporučuje nejíst tento druh ryb, jestliže jsou z řeky Wenatchee mezi městem Leavenworth a soutokem s řekou Columbií. Studie také ukázaly vysoké úrovně kontaminátů v rybích tkáních nalezených ve Washingtonově jezeře a řece Spokane.  27. března 2006 schválila guvernérka státu Christine Gregoire reformu, která limituje obsah fosforu v prostředcích na mytí nádobí na 0,5 procenta. Po celém státě začala reforma platit až v roce 2010, v okresech Whatcom, Spokane a Clark platí však již od roku 2008. Důvodem jsou nedávné objevy vysokých obsahů fosforu ve vodě, což vedlo k přemnožení řas. Takto velké množství řas ve vodě by pak vedlo k nemalým ekologickým a technologickým problémům.

Ostatní.

Čtyři lodě námořnictva USA byly pojmenovány USS "Washington" jako pocta státu. Předchozí stejně pojmenované lodě byly pojmenovány po prezidentu Georgi Washingtonovi.

Evergreen State.

Oficiální přezdívka státu, „Evergreen State“ byla navržena roku 1890 Charlesem T. Conoverem ze Seattlu. Populární se stala díky faktu, že husté lesy na pobřeží byly plné stálezelených stromů a velké množství deště umožnilo, aby křoví a traviny byly také zelené po celý rok.

Státní symboly.

Státní písní je „Washington, My Home“ (Washington, Můj Domov) z roku 1959. Státním ptákem je čížek žlutý. Státním ovocem je jablko a státní zeleninou je sladká odrůda cibule z okolí města Walla Walla. Státním tancem je od roku 1979 square dance. Státním stromem je jedlovec západní a státní bylinou je "rhododendron macrophyllum". Státní rybou je pstruh duhový. Státní folkovou písní je „Roll On, Columbia, Roll On“ od Woodyho Guthrie a neoficiální státní rockovou písní je „Louie Louie“ od Richarda Berryho. Státní trávou je pseudoroegneria spicata. Státním hmyzem je šídlo "anax junius". Státním drahokamem je zkamenělé dřevo. Státní fosilií je mamut kolumbuský. Státním mořským savcem je kosatka dravá a státním suchozemským savcem je svišť olympský. Státním znakem je nedokončený portrét George Washingtona od Gilberta Stuarta.

Washington (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na západním pobřeží Spojených států amerických, v oblasti pacifických států v západním regionu USA. Washington, nejzápadnější stát kontinentálních USA, hraničí na jihu s Oregonem, na východě s Idahem a na severu s kanadskou provincií Britská Kolumbie. Západní ohraničení státu tvoří Tichý oceán.

华盛顿州(英语:State of Washington),简称华州,是一个位于美国西北太平洋沿岸的州,北接加拿大不列颠哥伦比亚省,南接俄勒冈州,东临爱达荷州,西邻太平洋。为纪念美国首任总统,乔治·华盛顿而成立,亦是唯一以总统名称命名的州。并于1889年11月11日加入联邦成为美国第42个州。本州共辖有共有39个县。


Život a legenda.

Podle biblických pramenů se Petr narodil v Betsaidě jako syn rybáře Jana nebo Jonáše a jeho rodné jméno bylo Šimon. Základní vzdělání získal v otcovském domě a synagogální škole. Oženil se a usadil se v Kafarnau, vesnici u Genezaretského jezera, a se svým bratrem Ondřejem se živili rybářstvím. Podle legendy se jeho manželka jmenovala Perpetua a dcera Petronila. Když jednou se svým bratrem Ondřejem vrhal síť do vody, šel okolo Ježíš a vyzval oba rybáře, aby ho následovali. Bratři uposlechli a Šimon se od té chvíle stal nejvěrnějším Kristovým učedníkem.  Byl svědkem mnoha Ježíšových činů a zázraků. Například hned při návštěvě v jeho domě v Kafarnau uzdravil Ježíš Petrovu tchyni. Ježíš mu při prvním setkání udělil přezdívku "Kefa (Kefas)", která se do řečtiny překládá jako "Petros", česky "Petr". Kefa znamená aramejsky "kámen", případně "skála", řecké "petros" je mužského rodu, ženský rod "petra" znamená "skála", obdobně i v latině "petrus" a "petra". Známý biblický citát používá význam přezdívky ve slovní hříčce: "Ty jsi Petr a na této skále postavím svou Církev, a brány pekla ji nepřemohou." Z tohoto citátu se také odvozuje, že si právě Petra Ježíš vyvolil, aby se stal prvním z dvanácti apoštolů, které vybral mezi svými učedníky, aby hlásali evangelium a konali zázraky.  Postava Petra má v sobě i cosi obecně lidského a nadčasového. Přestože byl prvním z vyvolených a přestože byl podle evangelií svědkem mnoha zázraků, neubránil se pochybnostem. Na Kristovu výzvu kráčel Petr po vlnách a málem utonul, protože zapochyboval. Když vojáci Krista zatkli, třikrát ze strachu prohlásil, že ho nezná, přesně tak, jak mu sám Kristus předpověděl "(„Dříve než kohout zakokrhá, třikrát mne zapřeš“)."

Po Kristově ukřižování.

Když se po seslání Ducha svatého apoštolové rozešli do světa, zůstal Petr po nějaký čas v Jeruzalémě. Byla mu dána moc uzdravovat nemocné. Prvním uzdraveným byl muž od narození chromý, který na chrámových schodech prosil o almužnu. Petr jej vzal za ruku a přikázal mu: "„Vstaň a choď!“" V té chvíli byl muž zdráv, vešel do chrámu, děkoval Bohu a pro Petra to byl významný krok k získání autority představitele církve.  Po Kristově smrti a zmrtvýchvstání se skutečně ujal řízení tehdy ještě nepatrné skupiny věřících. Řídil volbu apoštola Matěje jako náhrady za zrádce Jidáše, vynesl rozsudek nad Ananiášem a Zafirou a zejména otevřel církev pro příslušníky nežidovských národů. Nechal pokřtít Cornelia bez obřízky a na prvním církevním sněmu v roce 50 v Jeruzalémě prosadil, že věřící nemusejí dodržovat obřadní předpisy podle Mojžíšových knih Starého zákona.  Když judský král Herodes Agrippa viděl, jak v celé zemi roste počet Kristových stoupenců, začal je krutě pronásledovat. Také Petr byl uvězněn a odsouzen k smrti. Podařilo se mu však z vězení uniknout – v noci před popravou se v žaláři zjevil anděl, zázračně rozlomil Petrovy okovy a vyvedl ho na svobodu. Petr potom navštívil křesťanské komunity v Asii a posléze se vrátil do Jeruzaléma. Velmi úzce spolupracoval s apoštolem Pavlem. Pavel byl římským občanem, kázal proto Římanům a Petr jako Žid zase Židům a příslušníkům jiných národů. Židé neměli v Římě snadné postavení, i když Římané byli v otázkách náboženství velmi tolerantní. Považovali však všechny cizince a jinověrce za poněkud nedůvěryhodné.  Místo dalšího Petrova působení včetně jeho skonu jsou sporné. Předpokládá se, že až do smrti předsedal jeruzalémské obci v Jeruzalémě. Podle tradice a raně křesťanského románu Akta Petrova měl Petr později odcestovat do Říma, kde byl nakonec zajat a odsouzen k smrti ukřižováním.

Neronovo pronásledování a Quo vadis.

Z 18. na 19. července 64 vypukl v Římě velký požár. Trval téměř týden a zničil deset ze čtrnácti městských obvodů. Jak už je v takových případech obvyklé, hledal se viník a císař Nero jej nalezl v křesťanech. Bylo zahájeno široké pronásledování křesťanů a mnoho jich bylo popraveno na břehu Tibery v cirku "Gai et Neronis".  Věřící prosili Petra, aby se uchýlil do bezpečí. Podle legendy se vydal na cestu, aby unikl pronásledování. Sotva však vyšel z brány, spatřil proti sobě kráčet Krista. Zeptal se ho: "„Quo vadis, Domine?“" (Kam kráčíš, Pane?) Ježíš mu odpověděl, že jde do města, aby byl ukřižován podruhé. Petr se zastyděl a vrátil se. Poté byl v Římě zajat a odsouzen k smrti ukřižováním. Protože se však nepovažoval za hodna zemřít stejným způsobem jako jeho Pán, požádal, aby ho ukřižovali hlavou dolů. Jeho následovníci ho v noci sňali z kříže a pochovali u zdi na "Via Cornelia". O 30 let později tam Anaklét dal postavit malou kapli, ze které se stalo poutní místo. Později za vlády císaře Konstantina I. Velikého zde byla postavena Bazilika svatého Petra.

Petrovy listy.

Dva listy komunitám křesťanů v Asii jsou součástí Nového zákona. Ačkoliv je v nich Petr uveden jako odesilatel listů, většina badatelů soudí, že listy jsou spíše dílem jeho žáků a následovníků.

Úcta.

Patron.

Sv. Petr je patronem papežů, církve, řady řemesel (například cihlářů, hodinářů, hrnčířů, kameníků, kovářů, lodníků, moštářů, motorkářů, rybářů a obchodníků s rybami, řezníků, sklářů, síťařů, slévačů olova, soukeníků, trosečníků, truhlářů, valchařů, zámečníků či zedníků). Dále je patronem kajícníků, zpovídajících se a panen, a měst Chartres, Lovaně, Leidenu, Peterborough, Petrohradu, Říma a Trevíru. Petr je i ochráncem proti hadímu uštknutí, proti krádeži a pomocníkem proti vzteklině, posedlosti, bolesti nohou. Jeho záštitou je dlouhověkost.

Svátky.

Svátek se podle občanského i církevního kalendáře slaví 29. června společně se svátkem svatého Pavla. V církevním kalendáři najdeme ještě další dny zasvěcené svatému Petru a to: 22. únor a 1. srpen.

Ikonografie.

Dva zkřížené klíče, obrácený kříž (byl ukřižován hlavou dolů), berla s třemi příčnými břevny (papežská), kniha (evangelium), kohout (jeho zapření Krista) a někdy i ryba nebo loď (symboly církve a křesťanství, ale i rybářství)

Apoštol Petr v mormonismu.

Podle mormonismu byl apoštol Petr předsedou kvóra 12 apoštolů a držel klíče Melchisedechova kněžství. Údajně se roku 1829 spolu s apoštolem Janem a Jakubem zjevil proroku Josephu Smithovi, aby mu předal klíče vyššího kněžství. Podle mormonské víry jde o základ Boží pravomoci, skrze niž mohl Joseph Smith založit ("znovuzřídit") Kristovu církev. Podle mormonského chrámového obřadu Obdarování se Petr zjevil prvnímu člověku Adamovi a předal mu tokeny, znamení a hesla kněžství (více viz Obdarování).

Šimon (Simon, Simeon) zvaný Petr byl jeden z dvanácti apoštolů – prvních učedníků Ježíše Krista.

彼得(,天主教中文译伯多禄或伯铎,正教中文译裴特若,唐朝景教译岑稳僧伽法王,1年-67年-6月29日),基督教创始者耶稣所收的十二使徒之一,初代教会的核心人物之一。他有两封书信被收入新约圣经,另外,写马可福音的马可是他的门徒。


Život.

Dětství a studia.

Narodil se roku 1932 v Zavražie, Ivanovská Oblast jako syn Arsenije Tarkovského, významného ruského básníka a překladatele. Po rozvodu rodičů vyrůstal s matkou v Moskvě, odkud se v roce 1941 odstěhovali na venkov. O dva roky později nastoupil na gymnázium v Moskvě, kde rozšiřoval svůj zájem o umělecké obory, navštěvoval několik uměleckých kurzů.  Po překonání vážné plicní choroby studoval od roku 1950 na moskevské univerzitě orientalistiku a geologii. Během studií se účastnil i několika expedicí na Sibiř. V letech 1956–1960 se věnoval studiím na vysoké filmové škole VGIK pod vedením Michaila Romma, během nichž vznikly jeho první filmy Zabijáci a Dnes se nikam nejede. V Chruščovově éře se mírně povolily poměry v SSSR, studenti tedy měli určitý přístup ke kultuře Západní Evropy a USA, což ovlivnilo budoucí tvorbu mladého Andreje. Také se zde seznámil se svým pozdějším přítelem Andrejem Končalovským, se kterým i spolupracoval na svém absolventském filmu Válec a Housle. Krátce po zakončení studií se oženil s herečkou Irmou Raušovou, matkou svého jediného syna Arsenije.

Aktivní tvorba.

Již jeho první celovečerní film, Ivanovo dětství (1962), vzbudil velkou pozornost a obdržel mimo jiné Zlatého lva na Filmovém festivalu v Benátkách. Jeho existencionalistický rozměr se příliš neshodoval s tehdejším sovětským obrazem 2. světové války a Tarkovskij se již pomalu dostával do hledáčku režimu.  Když byl jeho další film Andrej Rublev (1966) o pochmurném životě významného malíře vyhodnocen jako alegorie tuhého sovětského systému, byl i přes svá mnohá ocenění (Zvláštní cena poroty na Festivalu v Cannes 1968) až do roku 1973 zakázán, poté vyšel v mnohokrát ořezané verzi. Tímto svým dílem se Tarkovskij zařazuje k nekonformním umělcům a až do roku 1972 nemůže natáčet žádné filmy.  Jeho návrat na post režiséra přišel a ve chvíli, kdy byl režimem vybrán jako vhodný adept na vytvoření protiváhy Kubrickových veleúspěšných. Jeho zpracování románu Stanislava Lema Solaris z roku 1972 se znovu dočkal velkých ohlasů, a to jak v Cannes, tak na festivalu v Londýně. Autor předlohy byl filmovým zpracováním a údajným překroucením myšlenek díla velmi rozhořčen.  Po autobiografickém Zrcadle (1975), který byl uvolněn pouze v omezené distribuci, zpracoval Piknik u cesty bratrů Strugackých. Film pod názvem Stalker (1979) se znovu nedočkal distribuce a Tarkovskij byl raději vyslán na studijní umělecký pobyt do Itálie, kde cestoval, přednášel a připravoval svůj další snímek Nostalgie (1983). Tento pohled do nitra Rusa, který srovnává život v Itálii a SSSR už překročil hranici únosnosti a přímo na festivalu v Cannes, kde byl oceněn, proti němu otevřeně vystupoval Sergej Bondarčuk, tehdejší dvorní režisér sovětského režimu. Tlak na Tarkovského poté natolik narostl, že se rozhodl k emigraci.  Svůj poslední film s názvem Oběť (1985) již točil ve švédské produkci. Krátce poté prvně propukají jeho zdravotní potíže. Celý rok 1986 již tráví v různých léčebných zařízeních po Evropě, knižně ještě vychází jeho teoretická práce o filmu „Zapečetěný čas“. Zhruba ve dvě hodiny ráno dne 29. prosince 1986 umírá na nádorové onemocnění. Je pohřben na pravoslavném hřbitově Saint-Geneviéve-des-bois u Paříže.

Andrej Arseňjevič Tarkovskij (, 4. dubna 1932 Zavražje, Ivanovská oblast – 29. prosince 1986 Neuilly-sur-Seine) byl ruský režisér, scenárista a herec, považovaný za jednoho z nejvýznamnějších filmařů sovětské éry a světové kinematografie vůbec. Jeho díla se vyznačují velkou lyričností a obrazovou bohatostí.

安德烈·阿尔谢尼耶维奇·塔尔科夫斯基(,1932年-4月4日-1986年-12月29日)是俄国电影导演、歌剧导演、作家和演员,是苏联继爱森斯坦后最著名的电影大师。他被认为是电影史当中一个最重要和最有影响的电影制作人。1986年因肺癌逝世于法国,得年55岁。