Příčiny.

Přirozenými fyzikálními procesy eroze půdy je déšť, řeky, povodně, vítr a další procesy.  Eroze půdy lidskou aktivitou začala přibližně před 4000 lety a byla doprovázena odlesňováním. Ve 21. století hraje velkou roli zemědělství.  Příčiny eroze půdy souvisejí s globální intenzifikací zemědělské výroby a velkovýrobou, které byly v ČR počaty kolektivizací. Následkem bylo zvýšení produkčních ploch na úkor stabilizačních prvků krajiny, jakými jsou meze, remízky, aleje, louky, břehy přirozeně se vinoucích toků či dříve nevyužívaná produkčně nevhodná půda, které plní funkci nejen ekologickou, ale i protierozní. Došlo tím mj. ke změně způsobu obdělávání půdy souvisejícím se scelováním polí do větších celků, které mohly být obhospodařovány mechanizací, ovšem za cenu snížené ochrany, kterou právě do té doby běžné krajinné prvky plnily.  Transformace zemědělství probíhající od 90. let situaci nezlepšila. Důvodem je to, že stav, kdy se jednotliví zemědělci starali o vlastní zemědělské pozemky, se nikdy neobnovil; nedošlo k rozdělení velkých půdních celků (a obnově původních remízů). Česká republika má největší půdní bloky v Evropě. Přes probíhající restituce byl v roce 2000 podíl vlastní půdy oproti najaté 7,6 %, v roce 2013 pak 25,7 %. To je zapříčeno mj. tím, že restituce navrátily potomkům původních hospodářů pozemky v menších rozlohách, než je možné rentabilně obdělávat, a dále na takových parcelách, které jsou součástí velkých celků neumožňujících pozemky samostatně obdělávat. Tuto situaci částečně zlepšují komplexní pozemkové úpravy.  Vlivem hospodaření po transformaci, které do roku 2015 nebylo vázáno vhodnými povinnými postupy, dochází k dalším negativním jevům, které erozi „nahrávají“, jakými je např. utužení půdy, úbytek organické hmoty, chybné orební postupy, orba po svahu, nikoli po vrstevnici, pěstování erozně nebezpečných plodin (kukuřice, brambory, řepa, bob setý, sója, slunečnice a čirok), nevhodné osevní postupy na nevhodných stanovištích.

Druhy eroze.

Vodní eroze.

Vodní eroze je definovaná jako komplexní proces, zahrnující rozrušování půdního povrchu, transport a sedimentaci uvolněných půdních částic působením vody.  Vodní eroze ohrožuje více než 50 % výměry orné půdy v rámci ČR. Na převážné ploše erozí ohrožených půd však není prováděna žádná systematická ochrana zabraňující dalším ztrátám.  Na vznik vodní eroze má největší vliv sklonitost pozemku v kombinaci s délkou pozemku po spádnici, dále vegetační pokryv, vlastnosti půdy a její náchylnost k erozi, uplatněná protierozní opatření a v neposlední řadě častý výskyt přívalových srážek, které střídá období sucha. Tyto faktory ovlivňují míru eroze vždy ve vzájemné kombinaci. K eroznímu smyvu tak dochází i na půdních blocích, které sice nejsou výrazně sklonité, ale v kombinaci s nepřerušenou délkou svahu jsou nevhodné pro pěstování erozně nebezpečných plodin.

Větrná eroze.

Druhý nejvýznamnější typ eroze v České republice je ovlivňují zejména meteorologické a půdní poměry, které jsou dále zesilovány či zeslabovány dalšími faktory a přímými zásahy člověka. Jsou to zejména drsnost půdního povrchu, půdní krusta, vegetační kryt půdy, způsob a termín obdělávání půdy a délka nechráněného pozemku.  Z meteorologických faktorů jsou to především rychlost a směr větru, doba jeho působení a četnost výskytu. Dále je vznik větrné eroze ovlivněn množstvím a formou atmosférických srážek a výparem ovlivněným teplotou. Čím větší je rozměr půdních částic, tím je potřebná větší rychlost větru při zemi, aby nastal odnos. Počáteční vlečná rychlost pro odnos půdních částic je s ohledem na půdní podmínky udávána od 3,3 m/s pro suchou písčitou a hlinitopísčitou půdu do 22 m/s pro suchou i vlhkou půdu hlinitou.  Větrná eroze se týká těch oblastí České republiky, které jsou v klimatických regionech 0-4.

Sněhová eroze.

Je způsobena z hlediska zemědělské půdy hlavně táním sněhu, kdy dochází k intenzivnímu povrchovému odtoku po půdě, která může být ještě zmrzlá, což omezuje vsakování a zároveň mrazem rozrušená půda může být snadněji odnášena.

Eroze orbou a sklizňová.

Eroze orbou způsobuje pohyb půdy ve směru svahu při orbě, sklizňová souvisí s odnosem půdy při odvozu plodin z pole, typicky u řepy cukrovky, která je od ornice omývána až v cukrovarech. Tyto typy eroze nejsou příliš zmapovány.  Dalším procesem, zapřičiňujícím pohyb půdy ve směru svahu, je eroze orbou. Ta se svými průměrnými ročními hodnotami blíží erozi vodní, dosud jí nicméně není věnována příliš velká pozornost.

Následky vodní eroze.

Zrychlená vodní eroze půdy ochuzuje zemědělské půdy o nejúrodnější část – ornici, zhoršuje fyzikálně-chemické vlastnosti půd, zmenšuje mocnost půdního profilu, zvyšuje štěrkovitost, snižuje obsah živin a humusu, snižuje propustnost půdy, poškozuje plodiny, znesnadňuje pohyb strojů po pozemcích a způsobuje ztráty osiv, sadby, hnojiv a přípravků na ochranu rostlin a tím samozřejmě snižuje i hektarové výnosy.  Navíc transportované půdní částice a na nich vázané látky znečišťují vodní zdroje a zanášejí akumulační prostory nádrží, snižují průtočnou kapacitu toků, vyvolávají zakalení povrchových vod, zhoršují prostředí pro vodní organismy, zvyšují náklady na úpravu vody a těžbu usazenin.  Hlavní důsledky vodní eroze můžeme rozdělit do následujících skupin: Vodní eroze ohrožuje více než 50 % výměry orné půdy v rámci ČR. V současnosti se pro výpočet ohroženosti půdy vodní erozí používá Univerzální rovnice ztráty půdy.  Podle posledních analýz by mohlo při nejhorším možném scénáři být erodováno až 21 milionů tun půdy za rok, což je možné finančně vyjádřit jako škodu za 4,3 miliardy korun (nejsou však započteny další škody na obecním a soukromém majetku).

Ochrana před erozí.

Ochranu proti vodní erozi je možné zajistit aplikací protierozních opatření, které spočívají v ochraně půdy před účinky dopadajících kapek erozně nebezpečného deště, podpoře vsaku vody do půdy, omezení unášecí síly vody a soustředěného povrchového odtoku, zpomalení, zachycení a bezpečném odvedení povrchového odtoku na zájmovém půdním bloku či jeho dílu. Soustředěný povrchový odtok je potřeba bezpečně odvést do vodoteče nebo jiného místa, kde již nemůže způsobit přímou škodu a je třeba zachytit smytou zeminu. Z hlediska finančního je nutné při návrhu protierozních opatření postupovat od finančně i realizačně nejjednodušších opatření organizačního a agrotechnického charakteru k opatřením technického charakteru.  Opatření organizačního charakteru: Agrotechnická opatření: Technická opatření:  Ochranu před větrnou erozí zajišťuje:

Zákon o ochraně zemědělského půdního fondu.

Zákon č. 41/2015 Sb., kterým se mění zákon č. 334/1992 Sb., o ochraně zemědělského půdního fondu, ve znění pozdějších předpisů, a zákon č. 388/1991 Sb., o Státním fondu životního prostředí České republiky, ve znění pozdějších předpisů poprvé uvedl povinnost zemědělců nakládat se zemědělskou půdou tak, aby nedocházelo k jejímu poškozování nadměrnou erozí a stanovil sankce za porušení těchto povinností.

Dobrý zemědělský a environmentální stav půdy 4 a 5.

Ochrana zemědělské půdy před erozí je součásti standardu DZES (před rokem 2015 GAEC), který zajišťuje zemědělské hospodaření ve shodě s ochranou životního prostředí. Hospodaření v jeho souladu je jednou z podmínek poskytnutí plné výše finančních podpor. DZES 4 řeší problematiku protierozní ochrany na svažitých pozemcích, DZES 5 má za cíl ochranu půdy před vodní erozí a negativními následky na dalším majetku.

Výzkumný ústav meliorací a ochrany půdy.

Výzkumný ústav meliorací a ochrany půdy, v.v.i. (VÚMOP), se dlouhodobě zabývá ochranou půdy i z hlediska nebezpečí eroze. Je autorem publikací, metodik a příruček na toto téma, z nichž novější jsou dostupné online, svým výzkumem poskytuje podklady pro rozhodování státních orgánů, poskytuje veřejnosti informace o stavu půdy a erozi pomocí veřejně přístupných mapových projektů na Geoportálu SOWAC-GIS.

Eroze půdy je proces degradace půdy způsobující omezení či úplnou ztrátu jejích produkčních schopností. Tento pojem tak je vztahován hlavně na půdu zemědělskou, i když může docházet k erozi i na půdách lesních v důsledku těžby. Samotný proces eroze půdy je procesem přírodním, který nelze zcela zastavit. Rozlišuje se tak eroze normální (geologická) a eroze zrychlená.

土壤侵蚀是土壤退化的一种形式。 土地的侵蚀是在所有土地上自然发生的过程。土壤侵蚀的因素是水和风,每年造成大量的土壤流失。土壤侵蚀可能是一个缓慢的过程,持续相对未被注意到,或者它可能以惊人的速率发生,导致表土严重损失。农田土壤的损失可能反映在减少作物生产潜力,降低地表水质和破坏排水网络。


Děj.

Dvanáctiletá Casey (Lindsay Lohan) rozhodně není typická dívka. Víc než hračky ji zajímá míč a raději než s Barbie panenkami hraje s kluky fotbal. Proto ji mrzí, že otec opět nedodržel slib a nepřišel se podívat na její zápas. I když si na to už mohla zvyknout. Od té doby co před dvěma lety zemřela jeho milovaná manželka, se totiž Ben (Jere Burns) ponořil do práce v advokátní kanceláři. Že není tam, kde má být, si muž uvědomí uprostřed jednání se svými kolegy Richiem (Garwin Sanford) a Drew (Anne Marie Loder). Další den ho Drew pozve na večeři, ale Ben odmítne, protože Casey má narozeniny. Richie mu vyčítá, že sympatickou kolegyni odmítá a přehlíží, ale Ben stále ještě nevyrovnal s bolestnou ztrátou natolik, aby dokázal navázat nový vztah. Ani Casey se ještě nedokázala se ztrátou maminky vyrovnat. Stala se z ní nešťastná osamělá dívka, která nejenže se odcizila s otcem, ale ve své bolesti se pohádala a rozešla se všemi starými kamarády. Věří, že to jediné, co by ji znovu mohlo udělat šťastnou, je získat zpět mámu a proto se rozhodne vzít věci do vlastních rukou.  S pomocí internetu se dopátrá knihkupectví, kde prodávají magickou knihu obsahující návod, jak navrátit ztracenou duši. Vezme všechny úspory, ale kniha stojí sto padesát dolarů. Casey však udělá cokoli, aby získala maminku zpět a tak knihu ukradne. Musí protrpět nepovedenou narozeninovou večeři s otcem a také návštěvu Drew, která jí přinese dárek, luxusní panenku Eve. Casey o ni nestojí, pečlivě shromáždí všechny potřebné věci, a jme se kouzlit. Do přípravy se však vloudí chybička – to když se vlasy panenky Eve náhodně připletou ke kartáči, který patřil matce. Casey vysloví magická slova, jde spát a když se ráno probudí, leží vedle ní v posteli živá.. panenka Eve (Tyra Banks).  Ta je šťastná, že je živá a velká, přesto ji poněkud zaráží, že není modelkou, jak si vždycky myslela. Casey má pocity zcela opačné. Je nešťastná z toho, že kouzlo nevyšlo a pohrdá oživlou panenkou, která nadevše miluje nákupy a oblečky podle poslední módy. Neví si s ní rady a rozhodně nechce být nikde, kde je ona. Dočte se, že kouzlo se stane trvalým a nevratným pokud do čtyř dnů nepronese protikouzlo. To však obsahuje druhý díl knihy. Casey se rozhodne nesnesitelné Eve, která ji pronásleduje na každém kroku, zbavit, knihu najít a poslat panenku tam, odkud přišla.

Produkce.

Casting.

Lindsay Lohan nemusela absolvovat konkurz na Casey Stuart, protože film byl brán jako televizní a kvůli její smlouvě na tři filmy z produkce Walt Disney Company, role ji byla nabídnuta.  Sourozenci Lindsay Lohan si ve filmu zahráli menší role.

Natáčení.

Stephanie Moore přišla s nápadem panenky, která se stane živou a začala spolupracovat s režisérem Markem Rosmanem. Před produkce začala v létě 1999 a natáčení začalo v říjnu.  Natáčení trvalo tři týdny ve Vancouveru v Britské Kolumbii v Kanadě. Obchod Kaboodles, ve kterém se natáčelo, je skutečný. Nachází se v Point Grey ve Vancouveru.

Sequel.

Sequel k filmu byl poprvé oznámen v listopadu roku 2012. V lednu 2014 Disney Channel potvrdil, že pracuje na sequelu filmu s Tyrou Banks, která by si znovu měla zahrát roli Eve. V lednu 2014 samotná Tyra sequel potvrdila.

Živá panenka je americký televizní film roku 2000, režírovaný Markem Rosmanem. Premiéru měl na stanici ABC. Hlavními hvězdami filmu jsou Lindsay Lohan a Tyra Banks.

《娃娃看天下》(Life-Size)是迪士尼所推出的一部TV电影,于2000年于美国ABC电视频道的『迪士尼奇妙世界』时段播出,并且也已经在美国发行一区DVD。本片是由 Mark Rosman 所执导,片中的主角小女孩 Casey 则是由因为迪士尼《天生一对》一片所捧红的少女 Lindsay Lohan 所担任,至于变成真人的娃娃 Eve 则是由 Tyra Banks 饰演,本片其他的演员还包括有 Jere Burns 、 Anne Marie Loder...等等。


Díla.

Uvádí se tři jeho hlavní díla. Současníci nejvíce cenili bronzovou pozlacenou Niké, jež byla umístěna na vrcholu východního štítu Diova chrámu v Olympii. Socha se však nezachovala.  Druhým slavným Paiónovým dílem byla Niké z parského mramoru, jejíž obě poloviny byly objeveny při vykopávkách německých archeologů v Olympii 20. a 21. prosince 1875. Později byly objeveny na různých místech ještě další úlomky. Hlavě sochy schází obličej a krk, avšak podařilo se objevit pozdější kopii této hlavy, takže máme o podobě sochy velmi jasné představy. Socha se nyní nalézá v Syngreiu v Olympii. Původně stála 32 metrů jihovýchodně od jihovýchodního rohu Diova chrámu, patrně obrácená k cestě, po níž se ubírala procesí k Diovu oltáři. Mramorový sokl měl výšku asi 9 metrů, celek měl tedy výšku skoro 12 metrů. Dle nápisu na soklu byla socha pořízena z válečné kořisti Messénských a Naupaktských, z čehož historikové usuzují, že socha vznikla okolo roku 420 př. n. l. Kr., neboť je míněna zřejmě kořist, kterou získali Messénští a Naupaktští po porážce Sparťanů na ostrově Sfaktérii roku 421 př. n. l. Ottův slovník naučný sochu popisoval takto: "Bohyně zobrazena jest plným letem dolů se snášejíc. Peruti nejsou stejně vztyčeny, levá peruť stojí výše než pravá a také tělo stojí poněkud šikmo, jako to bývá u ptáka, jenž za určitým cílem k zemi slétá. Slet bohyně podporuje široký plášť, jejž Niké drží roztažený oběma rukama a jenž jako mohutná plachta vzhůru a nazad se vzdouvá. Proti tomuto pozadí, jež mělo barvu purpurovou, šlehá vítr záhyby dórského chitónu s přepásaným apoptygmatem, tak že z tohoto rámce vystupuje mladistvá postava bohyně v plné plastice. Pohled bohyně obrácen jest dolů, hlava jest lehce k pravému rameni nakloněna. Orel, jenž vylétá z kamene spojujícího roucho bohyně s plinthou, označuje vzduch, jimž Niké prolétá, a upomíná také na to, že Niké jest poselkyní Zevovou. Velikolepostí invence a virtuositou techniky socha jest dílem uměleckým prvního řádu. Motiv vlastně malířství náležející podán jest zde po prvé v plastice způsobem, jenž zůstal pak za doby pozdější přímo kanonickým. V jednotlivostech arci nedosahuje Niké jasnosti a přesnosti nejlepších výtvorů umění attického."  I třetí nejslavnější Paiónovo dílo byla socha Niké, vlastně replika výše uvedené sochy olympské. Nacházela se v Delfách, kde se však zachoval jen podstavec a části věnovacího nápisu.  Pausanias uvádí, že Paión byl též tvůrcem celého východního štítu Diova chrámu v Olympii, ovšem mnohé odborníky zaráží slohová vzdálenost mezi štítem a ostatními Paiónovými pracemi. Autorství je tedy sporné.

Paión z Mendé či též Paiónios, řecky Παιώνιος, byl starořecký sochař z 5. století př. n. l. Pocházel z města Mendé v Thrákii, jinak o jeho životě není nic bližšího známo.

帕奥纽斯(英语:Paeonius),约活动于公元前5世纪前后。古希腊曼德的雕刻家之一,公元前425年为其创作盛期。公元1875年发现于奥林匹亚一个三棱柱上的一尊双翼胜利女神(尼克)的大理石雕像,上有铭文显示,这尊雕像为他的作品,为迈塞内人以及纳乌帕克提亚人于公元前425年于皮洛斯击败斯巴达人后的祭品。


Úrovně vztahů se zákazníky.

Základní  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a o nic dalšího už se nestará.  Reaktivní  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a vyzve jej, aby ho kontaktoval v případě výskytu jakýchkoli problémů či nejasností  Odpovědný  Prodejce prodá zákazníkovi výrobek a následně jej kontaktuje s cílem zjistit, zda produkt splňuje jeho očekávání. Cílem prodejce je zjistit s čím zákazník není spokojen a jaké oblasti může společnost vylepšit.  Proaktivní  Společnost zákazníka čas od času kontaktuje s informacemi o nových nebo inovovaných produktech  Partnerský  Společnost se zákazníkem neustále komunikuje a s cílem zjistit, jak může poskytovat ještě lepší hodnotu. Strategie vztahového marketingu závisí především na tom, kolik má společnost zákazníků a jaká je jejich výkonnost. Společnosti s velkým množstvím zákazníků ale malou marží využívají základní marketing.  Hlavní kroky při tvorbě programu vztahového marketingu ve společnosti:  1. Určení klíčových zákazníků, kteří jsou pro vztahový marketing hodnotní  Společnost obvykle zvolí zákazníky, kteří jsou největší nebo nejlepší a označí je za vhodné pro vztahový marketing. K takto vytvořené skupině je poté možné přidávat zákazníky vykazující vysoký růst či prosazující nový vývoj odvětví.  2. Ke každému klíčovému zákazníkovi se přiřadí kvalifikovaný vztahový manažer  Prodejci projdou školením v oblasti vztahového managementu či jsou nahrazeni osobou, která požadované dovednosti má. Vztahový manažer by měl mít takové schopnosti, které zákazníkovi vyhovují.  3. Společnost sestaví popis pracovního místa vztahového manažera  Podnik definuje vztahy, za které bude manažer zodpovídat, staví cíle, odpovědnosti a kritéria hodnocení. Vztahový manažer by měl mít na starosti omezené množství klientů a rovněž by měl být ústřední osob ve všech jednáních s klientem.  4. Vztahový manažer by měl být tvůrcem ročních a dlouhodobých plánů pro vztahy se zákazníky  Prostřednictvím plánů by měly být stanoveny cíle, strategie, činnosti a také zdroje.  5. Společnost by měla určit manažera, který bude na vztahové manažery dohlížet  Manažer vytvoří přesné popisy pracovního místa, stanoví kritéria hodnocení a zdroje, jež budou zvyšovat efektivitu vztahových manažerů.

Transakční marketing.

Transakční marketing je charakteristický tím, že do popředí se dostává nabízený produkt a stává se v podstatě hlavní oblastí zájmu výrobců. V rámci transakčního marketingu tedy výrobci spíše než vhodný produkt pro zákazníky hledají vhodné zákazníky pro svůj produkt. Z této myšlenky také vychází, podle některých autorů již částečně překonané, nicméně stále aktuální, klasické pojetí marketingu, jehož základem je marketingový mix 4P (Product, Price, Place, Promotion). Jádrem marketingového mixu 4P je spíše než cílový zákazník právě nabízený produkt a hlavní důraz je kladen na jeho základní vlastnosti.  Charakteristické znaky transakčního marketingu: Tradiční transakčně orientovaný prodej může být úspěšný při krátkodobých jednorázových epizodách, kdy zpravidla bývá jedna strana vítězem a druhá poraženým. V důsledku toho ovšem obvykle nedojde k vytvoření recipročně prospěšných vztahů, které jsou podmínkou věrnosti a loajality mezi zákazníkem a dodavatelem.

Relační marketing.

Moderní marketing klade značný důraz na vztah mezi dodavatelem a zákazníkem, čímž se v podstatě ideově vrací k původní koncepci obchodování drobných řemeslníků. Mluvíme o takzvaném vztahovém, neboli relačním marketingu, který bychom mohli označit za protipól transakčního marketingu (3).  Charakteristické znaky relačního marketingu: Relační marketing je na rozdíl od transakčně orientovaného marketingu založen na dlouhodobých vztazích a oboustranně výhodném partnerství mezi dodavatelem a zákazníkem. Výsledky prodejních aktivit dle tohoto přístupu tedy nejsou pouze funkcí objemů uzavřených obchodů, ale také pevnosti vazeb a partnerství s jednotlivými zákazníky. Podle Kotlera by ovšem relační marketing neměl být zúžen pouze na vztahy se zákazníky, ale podnik by se měl soustavně zabývat také řízením vztahů s ostatními zainteresovanými partnery (Partner Relationship Management). Z pohledu marketingu můžeme obchodní partnery rozlišit na čtyři základní složky, kterými jsou zákazníci, zaměstnanci, marketingoví partneři (kanály, distributoři, dodavatelé, dealeři, agentury) a finančně zainteresovaná složka (akcionáři, investoři). Výsledkem vztahového marketingu by tedy mělo být v prvé řadě vytvoření trvalých, oboustranně výhodných vazeb a spojení mezi společností a ostatními zainteresovanými skupinami. Tyto vazby a spojení pak dohromady tvoří jedinečný celek – marketingovou síť. Ve stále se zvyšující míře konkurence na trhu pak vyhraje ta společnost, které se podaří vybudovat lepší marketingovou síť.

Vývoj.

Vztahový marketing byl vyvinut z přímých marketingových kampaní, které kladly větší důraz na udržení zákazníků a spokojenost nežli na prodejní transakci. Vztahový marketing se liší od ostatních forem marketingu tím, že uznává dlouhodobé hodnoty vztahů se zákazníky a rozšiřuje komunikaci s nimi.  Vztahový marketing se rozvíjí s rozšiřováním internetové sítě a s přibýváním mobilních aplikací. S růstem a rozvojem technologie se upevňuje komunikace přes sociální sítě.

Historie.

Trochu překvapivě může znít skutečnost, že dnešní CRM systémy zčásti vycházejí z principů využívaných ještě před vznikem marketingu samotného. Konkrétně hovoříme o době před průmyslovou revolucí, kdy byly výrobky produkovány a prodávány drobnými řemeslníky a živnostníky, kteří nejenže ovládali celý proces výroby, ale zejména přicházeli do bezprostředního styku se svými zákazníky. Tento fakt jim umožnil velice podrobně poznat způsob, jakým zákazníci produkt používali a požadavky, které od produktu očekávali. Všechny takto načerpané znalosti potom pečlivě ukládali v paměti a používali je při výrobě svých produktů. Osobní kontakt přispěl k budování oboustranných vztahů mezi prodejcem a zákazníkem. S malou nadsázkou lze prohlásit, že právě v tomto období, kdy osobní přístup a výrobky takříkajíc „na míru“ byly standardní záležitostí a kdy perfektní znalost zákazníka a obzvláště dobré vztahy s ním byly jedním ze zásadních faktorů úspěchu, nebo neúspěchu jednotlivých živnostníků, je možné pátrat po prapočátcích vzniku současných CRM systémů. Samozřejmě však ještě není možné mluvit o řízení vztahu se zákazníky v pravém slova smyslu. Situace se však značně změnila na konci 19. století s příchodem sériové výroby. Tuhle transformaci v přístupu k zákazníkům v době průmyslové revoluce a skutečný vznik marketingu jako prvku obchodní politiky podniku výstižně líčí J. Lehtinen a K. Strobacka, kteří přecházení od individuální výroby k hromadné vyjadřují takto:  "„Řemeslničtí mistři byly nadále potřební, nyní však spíše pro vedení a řídící práce. Dělník už vůbec nepřišel do kontaktu se zákazníkem, natož aby věděl, co zákazník potřebuje. I přes svoji efektivitu vyústila masová výroba do problémů. Přirozená poptávka už nestačila a výrobky bylo třeba distribuovat v širším měřítku. Tak se zrodil marketing“".  Zvlášť tato idea je velice významná pro porozumění problematiky CRM v širších souvislostech. Postihuje totiž změnu myšlení tehdejších podnikatelů. Ti se, spíše než na uspokojování jednotlivých požadavků zákazníků, začali větší měrou soustředit na svůj výrobek a postup jak zabezpečit jeho prodej. Zjednodušeně řečeno, namísto toho, aby se snažili porozumět v prvé řadě potřebám zákazníků a poté vyrobit výrobek příslušný těmto potřebám, začali se obchodníci především soustřeďovat na vyvíjení výrobku a posléze pro něj vyhledávali uplatnění na trhu, což směřovalo k rozvoji distribuce a budování distribučních kanálů, čímž výrobci přišli o přímý kontakt se svými zákazníky. Významné informace pak přicházely jako výsledky různých výzkumných metod nebo prostřednictvím zprostředkovatelů.  V dřívější době znali potřeby svých zákazníků jen drobní řemeslníci, kteří pro ně vyráběli na zakázku. Ostatní podniky vycházely nejprve z potřeb podniku a teprve potom řešily potřeby zákazníků. Tento způsob marketingu se nazýval transakční marketing, ve kterém každý obchodní případ končil transakcí. To končí samozřejmě i v současné době, kdy už hovoříme o uplatňování vztahového marketingu, jenže v tomto přístupu je kladen velký důraz na budování vztahu se zákazníkem a vycházení z jeho potřeb.  Transakční marketing se začal potýkat s problémy s postupující globalizací. Období globalizace je charakterizováno hyperkonkurencí, kdy nabídka mnohonásobně převyšuje poptávku. Střední a malé podniky se dokáží obvykle pohybovat v hyperkonkurence pružněji než velké podniky.  V 80. letech se podniky začaly částečně odvracet od transakčního marketingu, dochází také k odklonu části zákazníků od koncentrovaných a stále více neosobních služeb k menším a specializovaným prodejcům. Postupně se začal uplatňovat vztahový (relační) marketing, který kladl důraz na řízení vztahů se zákazníky.  Vztahový marketing se začal rozvíjet až po osvojení informačních a komunikačních technologiích. Díky těmto technologiím se mohou vést různé databáze potřeb a požadavků zákazníků, ale i zlepšila se komunikace a informovanost podniků se zákazníky.  V současné době existují vedle sebe oba marketingové přístupy, jak transakční tak i vztahový. Vztahový je orientován na zákazníka, jeho potřeby a poskytuje doprovodné služby, a transakční přístup je obsažen v poslední částí obchodu a to, že každý obchod je zakončen transakcí. Lze tedy říci, že se v současné době vyskytují oba marketingové přístupy.

Fáze vztahu se zákazníky.

Navázaní vztahu  V tomto období je zahrnut čas, kdy se sjednávají dohody a podepisují smlouvy se zákazníkem. Tyto dohody vznikají často neformálně, příkladem může být, když vrátný v restauraci zákazníka pozdraví pokynutím hlavy. Při započetí tohoto vztahu zákazník prodává svoji svobodu a na oplátku dostává možnost kontroly a také jistotu. Ve zrodu vztahu se zákazníkem hraje důležitou roli především výměna informací a emocí. Zda společnost získá zákazníka, závisí na tom, jestli si získá svoje místo v zákazníkově srdci a mysli.  Alfou a omegou získání zákazníka jsou reklamní kampaně. Kampaně jsou často prováděny masově v domnění, že jediný efektivní způsob komunikace je komunikovat s velkým počtem zákazníků. Podle výzkumu je průměrný spotřebitel týdně vystaven 3 600 reklamních sdělení, a jelikož tolik informací nemůže nikdo strávit, musí je spotřebitelé filtrovat. Častým příkladem jsou nápisy na poštovních schránkách „Nevhazujte reklamní materiály!“. Společnosti musí mít proto dostatečné množství informací o zákazníkovi, aby mohly analyzovat tzv. přechodná období, kdy vznikají nové vztahy (př. narození dítěte, svatba, rozvod, změna zaměstnání apod.).  Rozvíjení vztahu  V této fázi obvykle dochází k výraznému růstu hodnoty vztahu. Poté co je vztah navázán, společnost začne pracovat na zvyšování hodnoty vztahu. Zpravidla platí, že dlouhodobé vztahy jsou hodnotnější než ty krátkodobé. Společnosti došly k názoru, že nejdůležitějším faktorem, který ovlivňuje pevnost vztahu je zákazníkova spokojenost.  Zákazníci mění svoje návyky buď kvůli ceně, nebo protože chtějí změnu ve svém životě. Hlavním názorem ovšem je, že spokojení zákazníci jsou ochotni si zaplatit klidně vyšší cenu, aby získali výrobky či služby, na které jsou zvyklí a jsou s nimi spokojeni. Najdou se ovšem třeba i zákazníci, kteří se spokojí s restaurací nižší kvality, jelikož je pro ně nižší cena důležitější než nižší kvalita. Spokojenost zákazníka tedy závisí na tom, jakou hodnotu pro sebe vnímá.  Ukončení vztahu  Každý vztah se zákazníkem jednou skončí. Často se lidé domnívají, že ukončení je rychlejší proces než proces navázání. To ale není pravda. Všechny společnosti by si měly uvědomovat hodnotu zákazníka, pokud s ním vztah ukončují. Vztah může být ukončen změnou buď na straně zákazníka či společnosti. Zákazník se může stát náročnějším a má větší zkušenosti, které získá z různých druhů vztahů. U společnosti může dojít ke změně v personálu, sortimentu apod. V takové situaci zájem o vztah klesá.  Společnosti mohou být předem upozorněny o úmyslu vztah ukončit. Může se jednat o méně časté nákupy, omezení kontaktu či přímé pohrůžky od zákazníka. Varovným signálem může být také vyšší počet stížností. Banky například uvádějí, že k ukončení vztahu u nich dochází v momentu, kdy zákazníci splatí hypotéku. Tak či onak, vztah by neměl skončit nedobrými pocity pro kteroukoliv stranu. Je vhodné si nechat pootevřená dvířka, pokud by zákazník změnil názor a s jinou společností měl špatnou zkušenost. Při analýze končícího vztahu je důležité odhadnout způsobenou ztrátu. Ztracený vztah totiž může zanechat následek v podobě negativní reference, ztrátě image či negativní ekonomické hodnoty. Na druhé straně se musí brát v potaz i náklady na získání nového zákazníka. Ztracený vztah tedy může být nahrazen jiným, ale vyžaduje investici.

Řízení vztahů se zákazníky v globálním tržním prostředí.

Trendem současného desetiletí je silný rozvoj informačních společností umožněný výrazným rozmachem informačních a komunikačních technologií. Rychlý rozvoj a globální charakter infrastruktury umožnil a značně urychlil proces ekonomické globalizace. Jejím úkolem by měla být nejen potřeba získávat obrovské množství informací, ale především tyto informace zpracovat a využít je jako konkurenční výhodu. Klíčovým faktorem úspěchu, a to nejen na poli globální ekonomiky, je efektivní péče o zákazníky a vytváření a udržování dlouhodobých blízkých vazeb nejen s klienty, ale i s dodavateli a partnery.  Pro ekonomické vztahy dodavatelů a odběratelů můžeme konstatovat, že: Na globálním trhu se do výhody dostávají velké nadnárodní korporace, protože mohou: Celosvětový trh řízení vztahů se zákazníky vykazuje v současnosti následující vlastnosti: Chce-li firma v globálním prostředí uspět, musí se zamýšlet nad všemi, byť i okrajovými důsledky svých aktivit. Vypracování zobecněné metodiky pro úspěšné zavedení celkové koncepce řízení vztahů se zákazníky a potřebných informačních nástrojů ve firmě by mělo představovat bezpodmínečně nutnou podmínku existence firem. Jejich koncepční řízení vztahů se zákazníky by mělo nadále přijmout také zásady, které můžeme shrnout a označit jako marketing pro trvale udržitelný rozvoj, jehož otázky představují palčivý problém moderní doby.

Vztahový marketing je proces vytváření, udržování a rozšiřování silných a hodnotných vztahů se zákazníky a dalšími zainteresovanými osobami. Vztahový marketing se zaměřuje na dlouhodobé výsledky s cílem poskytnout zákazníkům dlouhodobé hodnoty a vytvořit vysokou loajalitu zákazníků prostřednictvím budování vztahů na mnoha úrovních ať už ekonomické, společenské, technické nebo právní.

关系营销(也称作“关系营销学”)是指在营销过程中,企业还要与消费者,竞争者,分销商,供应商,政府机构和公众等发生交互作用的营销过程,它的结构包括外部消费者市场,内在市场,竞争者市场,分销商市场等,核心是和自己有直接或间接营销关系的个人或集体保持良好的关系。


Historie.

Při vývoji tanku a celé platformy Armata byly použity některé výsledky z předchozích projektů "Objekt 195 (T-95)" a "Objekt 640 (Černý orel)", které probíhaly mezi lety 1990 až 2010. Tank T-14 (dříve označovaný také jako T-99) je od roku 2009 vyvíjen Uralskou konstrukční kanceláří dopravního strojírenství UKBTM ve spolupráci s firmou Uralvagonzavod v Nižném Tagilu.  V letech 2014 a 2015 byla vyrobena série asi 20 kusů určených pro testování jednotlivých systémů a další armádní zkoušky. Vývojové práce stále probíhají a definitivní sériová verze se může od dosud předvedených tanků lišit, zejména to platí pro věž, její výzbroj a pancéřování. Státní zkoušky tohoto typu byly zahájeny v druhém pololetí roku 2016 a budou probíhat minimálně do roku 2017. Podle vyjádření Dmitrije Rogozina, místopředsedy ruské vlády, bude v září 2017 rozhodnuto o objemu výroby tanků T-14 Armata. Podle informací ruského deníku Izvestija z května 2017 bude T-14 zařazen do výzbroje ruské armády až po roce 2020. V roce 2015 přitom ruská média hovořila o dodávkách 2300 kusů do roku 2020. První stroje budou zařazeny do výzbroje elitního 1. gardového tankového pluku 2. gardové motostřelecké tamanské divize.  Někteří experti vyjádřili názor, že výroba typu může být zdržena vzhledem k použití elektroniky dovážené ze západních zemí, obtížněji dostupným vzhledem k mezinárodním sankcím uvaleným na Ruskou federaci po anexi Krymu. Dalším problematickým bodem může být také dluh výrobce, společnosti Uralvagonzavod, ve výši 200 miliard rublů (asi 72 miliard Kč). Největšími věřiteli jsou ruské banky Sberbank, Gazprombank a Alfa-Bank.  Výroba jednoho tanku vyjde zhruba na 250 milionů rublů.

Výzbroj.

Tank je vybaven novým dálkově ovládaným vysokotlakým kanónem ráže 125 mm 2A82-1M s hladkým vývrtem. Oproti starší verzi kanónu 2A82 došlo k prodloužení hlavně ze 48 na 52 ráží, čímž se pravděpodobně zvýšila přesnost i úsťová rychlost vystřeleného náboje. Hlaveň není vybavena ejektorem, protože díky bezosádkovému uspořádání věže není nutný odtah spalin a kouře.

Obrana.

Tank by měl podle dostupných informací čelně odolat zásahu libovolnou existující munici - včetně podkaliberní tankové munice s uranovým penetrátorem. Z boků a zezadu by měl odolávat pěchotní protitankové výzbroji. Složení a konstrukce pancíře jsou utajované. Systémy aktivní ochrany by měly být schopný odklonit nebo zničit přilétající střely až do rychlosti 1 700 m/s (vyvíjen by měl být systém zvládající 3 000 m/s). Systém se skládá z několika vrstev. V první linii se aktivně snaží otočit věž k útočníkovi a zneškodnit především pomalejší střely ještě v letové fázi, případně pravděpodobně umí aktivně napadnout útočníka. Dále využívá v reakci na zaměření laserem/radarem nebo detekci přilétající střely automatická protiopatření v podobě clony, která znemožní zaměření tanku jak opticky tak infračerveně nebo radarově, aktivně ruší spojení přilétajících střel, a na krátkou vzdálenost využívá výmětnice s tříštivou směrovanou náloží. Aktivní pancíř počítá s tandemovou kumulativní municí a má vylepšenou účinnost proti munici podkaliberní. Posádka je na rozdíl od koncepčně starších tanků v odděleném a zvláště pancéřovaném prostoru v přední části trupu (někdy je uváděno že prostor posádky tvoří titanová skořepina).

T-14 Armata (vývojové označení "Objekt 148") je ruský tank nové generace postavený na základě platformy Armata. Vývoj byl zahájen v roce 2009, poprvé byly stroje z testovací série představeny 9. května 2015 na vojenské přehlídce na Rudém náměstí ke Dni vítězství.

T-14型主战坦克(或称T-14主力战车)是俄罗斯基于新型履带通用平台“阿玛塔重型履带通用平台”为基础研发的一款坦克。为俄罗斯总统普京2011年宣布的10年20兆卢布武器更新计划要角,每辆造价估计达380万美元,预计2020年服役。


卓娅·科斯莫杰米扬斯卡娅

Život.

Ačkoli sovětská propaganda po Zojině smrti hovořila o jejím rolnickém původu, její matka byla učitelka, otec knihovník. Roku 1930 se rodina přestěhovala do Moskvy.  Od mládí byla zřejmě přesvědčenou komunistkou, v roce 1938 vstoupila do Komsomolu. Po přepadení Sovětského svazu německými vojsky se jako dobrovolnice přihlásila do rozvědky. V říjnu 1941 vstoupila do diverzního oddílu při štábu Západního frontu, který se připravoval na vysazení na nepřátelském území a následný partyzánský způsob boje. Mezi partyzány vystupovala pod přezdívkou Táňa. V listopadu byla její skupina vysazena v nepřátelském týlu.  4. listopadu 1941, několik týdnů po svých osmnáctých narozeninách, vyrazila Zoja spolu s dvěma spolubojovnicemi na svou první bojovou misi. Především pokládaly na silnice hřebíky. Při diverzních akcích se všechny tři dostaly i do křížové palby, ale přežily. Přesto měla její skupina obrovské ztráty, před její poslední akcí zbyli už pouze tři – Zoja, Boris Krajinov a Vasilij Kljubkov.  Někdy v druhé polovině listopadu se Zoja vydala na sólovou misi do obce Petriščevo. Ta se jí stala osudnou. V Petriščevu bylo ubytováno několik desítek německých vojáků. Při prvním nočním průniku do Petriščeva se jí podařilo přeřezat telefonní dráty. Další noci chtěla Zoja podpálit stáje, avšak akcí s dráty noc předtím na sebe upozornila a němečtí vojáci byli v pohotovosti. Zoja byla zajata, a to pravděpodobně bez jediného výstřelu. Při střetu s hlídkou si zřejmě neuvědomila, že již nemá automatickou pistoli TT, ale revolver, který krátce před tím směnila s jinou členkou partyzánské skupiny, a proto nestihla vystřelit.  Po zajetí byla vysvlečena do spodního prádla a odvlečena na velitelství. Tam pak byla brutálně mučena: vojáci ji bili pěstmi a bičovali opasky, pálili zápalkami, tloukli do páteře, nechali ji chodit bosou po sněhu až do vysílení. Přesto u výslechu nepromluvila. Druhý den nechali vojáci před velitelstvím postavit šibenici a Zoju zde 29. listopadu 1941 oběsili. Její poslední slova měla být: "„Je nás dvě stě miliónů. Všechny nás nepověsíte. Ať žije soudruh Stalin!“" Němci zohavovali její mrtvé visící tělo a fotografovali se s ním (tyto fotografie i fotografie z mučení byly objeveny v říjnu 1943 u vojáků zajaté 197. divize wehrmachtu). Viselo před velitelstvím více než měsíc, kde ho objevily sovětské jednotky, jež mezitím přešly do protiofenzívy.

Propaganda.

Sovětská propaganda vycítila, že v příběhu Zoji se skýtá obrovský potenciál – pro její mládí, krásu, odvahu i osud, jenž prozrazoval bezmeznou krutost germánských okupantů.  Kampaň zahájil 27. ledna 1942 článek Pjotra Lidova v deníku "Pravda", který příběh Zoji sestavil z vyprávění vesničanů z Petriščeva. Pojednával ještě o bezejmenné umučené mladé dívce. Článek si přečetl i sovětský vůdce Josif Stalin, kterého nadchnul a rozhodl, že dívka musí být identifikována, aby jí mohl udělit, jako první ženě v historii, titul Hrdina Sovětského svazu. 13. února 1942 mrtvou partyzánku identifikovala Zojina matka a vzápětí o mučení své dcery promluvila v rozhlase, což mělo mimořádný účinek na ruské veřejné mínění.  Po Zoje byla záhy pojmenována řada ulic, kolchozů a pionýrských skupin, byla po ní pojmenována též hora v pohoří Zailijský Alatau v Kazachstánu.  Ještě za války byl natočen film "Zoja" (Зоя) v režii Lva Arnštama a se sugestivní hudbou Dmitrije Šostakoviče, který navštívilo do konce války 20 milionů diváků.  V Petriščevu bylo zřízeno Muzeum Zoji Kosmoděmjanské, které v dobách Sovětského svazu ročně navštěvovalo 180 000 návštěvníků.

Fotografie.

Fotografie těla popravené partizánky Zoji Kosmoděmjanské se stal nejznámějším snímkem sovětského fotografa Sergeje Nikolajeviče Strunnikova. Poté, co se stal „klasickým vojenským fotografickým příběhem“ snímek poprvé zveřejněn v deníku "Pravda" 27. ledna 1942 jako ilustrace k eseji Petra Lidova „Tanja“ a následně byl několikrát dotisknut, získal význam symbolu ovlivňujícího pozdější umělecká díla různých žánrů věnovaných obrazu zavražděné dívky, včetně plakátu Victora Denise „Zabij fašistického fanatika!“ (1942), malby Kukryniksyho (2. vydání, 1942), náhrobního kamene sochaře Oleg Komov u hrobu K Osmodemyanskaya na hřbitově Novodevičí (1986). Poetický popis Strunnikovovy fotografie doplňuje třetí kapitolu básně Margaret Aliger "Zoja" (1942).  Zoju fotografoval Strunnikov v detailu, ležela ve sněhu se skloněnou hlavou, kolem krku měla kousek provazu a holou hruď. Odborníci berou na vědomí vysoké umělecké přednosti Strunnikovovy práce a zvažují obraz v kontextu překonávání tabu a poukazují na ambivalenci obrazu vytvořeného fotografem.  Filmový kritik Henri Vartanov, který nazval fotografii „bombou, která vyhodila do vzduchu všechna tabu v jednom pádu“, zdůrazňuje, že „vzhled této fotografie na stránkách ústředního stranického orgánu výrazně rozšířil hranice toho, co bylo povoleno“.

Pochybnosti.

Po pádu SSSR se objevily pochybnosti o její identitě, psychickém zdraví či smyslu jejích žhářských útoků.  Otazníky kolem skutečné identity popravené partyzánky vyplývají z toho, že 12. ledna 1942 přijela do Petriščeva komise, která měla identifikovat umučenou dívku. Komise s sebou vezla matky, které pohřešovaly dcery v Zojině věku, ale žádná z matek v dívce svou dceru nepoznala. Druhá komise s matkami přijela 13. února 1942, již po rozjetí propagandistické mašinérie, která ze Zoji udělala dokonalou hrdinku. Tehdy komise narazila na opačný problém – všechny matky tvrdily, že v popravené poznaly svou dceru. Komise pak za matku určila matku Zoji, neboť prý vystupovala nejpřesvědčivěji. Jelena Senjavská z Institutu ruských dějin ale tvrdí, že hrdinnou mučednicí byla komsomolka Lydija Azolina.  Roku 1991 vyšel v týdeníku "Argumenty i Fakty" článek, který tvrdil, že Zoju neumučili němečtí vojáci, ale místní zemědělci, které rozlítilo, že Zoja zapalovala v jejich vsi. Roku 1999 byly v časopise "Parlamentskaja Gazeta" zveřejněny poznámky Pjotra Lidova, který legendu o Zoje stvořil a o partyzánce shromažďoval fakta celý život. Z nich vyplývalo, že propagandou zatajovanou informací v příběhu o Zoje bylo, že byla zatčena patrně ve spánku, nikoli při bojové akci, a že byla udána skutečně místními obyvateli, kteří byli s diverzními akcemi partyzánů nespokojeni.  Roku 2006 agentura RIA Novosti publikovala novou verzi, na základě nově odtajněných spisů NKVD, která tvrdí, že Zoja byla Němcům udána svým spolubojovníkem Vasilijem Kljubkovem, který byl zajat dříve, než stihl vykonat svůj úkol. Oficiální místa tuto informaci tajila, aby Kljubkovova zrada nevrhla špatné světlo na partyzánské hnutí.

Zoja Anatoljevna Kosmoděmjanská, rusky Зоя Анато́льевна Космодемья́нская (13. září 1923, Osino-Gaj, Tambovská oblast – 29. listopadu 1941, Petriščevo, Moskevská oblast) byla sovětská partyzánka za druhé světové války. Byla zajata nacisty a popravena v obci Petriščevo. Její příběh měl velký ohlas v ruském veřejném mínění za války a stal se předmětem masivní propagandy. Hrdinka Sovětského svazu in memoriam, první ženská nositelka tohoto titulu.

卓娅·阿纳托利耶芙娜·科斯莫杰米扬斯卡娅(,1923年-9月13日-1941年-11月29日)是前苏联游击队员,苏联英雄(追授)。她是首位获得这一称号的苏联女性,是一个受尊敬的苏联女烈士。


Historie.

V kraji Lhoka byla podle tibetských pověstí zrozena tibetská kultura a Tibeťané. V horách u břehů řeky Jarlung žily opice, z kterých se stali lidé a sestoupili do údolí podél řeky. Jednou k nim z nebes přišla osoba se zvláštními fyzickými rysy a Tibeťané si ji zvolili za krále známého pod jménem Ňathri Cänpo. Založil tzv."Jarlungskou dynastii" a nechal postavit hrad Jumbulakhar, který se nachází v dnešním okrese Nedong (སྣེ་གདོང་རྫོང་) blízko prefekčního města Cethang.  V osmém století, když se v Tibetu šířil buddhismus, dal král Thrisong Decän postavit první buddhistický klášter Samjä. V okolí Samjä se brzy začaly stavět další kláštery a chrámy a staly se tak kolébkou tibetského buddhismu.  Po vpádu čínských vojsk do Tibetu se v kraji Lhokha formovala partyzánská odbojová činnost podporovaná americkou armádou. Postupně se zde sdružovaly všechny tibetské bojové oddíly, které ustupovaly z Amda a Khamu. Nejodlehlejší části kraje Lhokha Čína fakticky neovládala až do poloviny 70. let 20. století. Během čínské Kulturní revoluce Číňané značně poničili Samjä, Jumbulakhar a většinu všech náboženských památek v kraji. Koncem 20. století jich část Tibeťané opravili a dnes jsou přístupné veřejnosti.

Geografie.

Lhokha hraničí na jihu s Bhútánem a Indií, hranici tvoří Himálaj. Na východě sousedí s tibetskou prefekturou Ňingthri a na severu s městskou prefekturou Lhasa. Průměrná nadmořská výška je 3700 metrů. Lhokhou protéká řeka Jarlung Canpo. V prefektuře se nachází velké množství jezer, mezi nejznámější patří Jardrog juccho (ཡར་འབྲོག་གཡུ་མཚོ་) a Lhamo Laccho (ལྷ་མོའི་བླ་མཚོ།). Díky bohatosti na vodní zdroje zde bylo vybudováno množství vodních elektráren. Nejvyšší vrchol kraje Lhokha dosahuje výšky 7554 m n. m.

Demografie.

V prefektuře Lhokha žije přibližně 330 000 obyvatel, z toho víc jak 90 % tvoří Tibeťané, dále Lhopové, Mönpové a další národnosti příbuzné Tibeťanům a Číňané.

Administrativní členění.

Lhokha se skládá z 12 okresů, dohromady o rozloze přibližně 79 700 km2, přičemž většinu území okresů Cchona a Lünce fakticky kontroluje Indie.

Lhokha, plným názvem Prefektura Lhokha (tibetsky: ལྷོ་ཁ་ས་ཁུལ།, Wylie: Lho-kha Sa-khul; čínsky 山南地区, pinyin: Shānnán Dìqū), je prefektura v Tibetu v Čínské lidové republice. Má rozlohu přibližně 79 700 km2 včetně sporných území, která jsou pod kontrolou Indie. V prefektuře se nachází lhaské letiště Gongkar. Lhokou protéká řeka Jarlung Cangpo. Tibeťané věří, že počátek jejich civilizace je nedaleko prefekčního města Cethang.

山南市()是中华人民共和国西藏自治区东南部的地级市。山南市位于雅鲁藏布江干流中下游地区,在冈底斯山至念青唐古拉山以南,北接拉萨市,西连日喀则市,东接林芝市,南与印度、不丹两国接壤,有600多公里长的边界线,山南错那县、隆子县的部分地区与印度有争议。印方认为藏南属印度阿鲁纳恰尔邦的一部分。


何塞·加斯帕尔·罗德里格斯·德·弗朗西亚

Biografie.

Jeho matka pocházela z místní aristokracie, jeho otec byl míšenec z Brazílie a pěstitel tabáku. Vystudoval teologii na univerzitě v Córdobě (byl jedním z prvních vysokoškolsky vzdělaných Paraguayců), odmítl však kněžskou dráhu a pracoval jako právník. V roce 1808 se stal hlavou městské rady v Asunciónu. Byl jedním z členů junty, která 14. května 1811 vyhlásila nezávislost Paraguaye na Španělsku, brzy se ale s ostatními názorově rozešel, opustil politiku a žil na svém venkovském sídle. Politická krize v zemi však pokračovala, proto bylo v září 1813 svoláno lidové shromáždění, které rozhodlo o vytvoření funkce konzula jako hlavy státu, ve které se budou po čtyřech měsících střídat Francia a Fulgencio Yegros. V říjnu 1814 však Francia po vypršení svého druhého funkčního období odmítl odstoupit, využil své popularity mezi lidem a prohlásil se Nejvyšším diktátorem ("Dictador Supremo"), v roce 1816 titul změnil na Doživotního diktátora ("Dictador Perpetuo"). Domorodci mu říkali "Karai Guazú" (v jazyce guaraní "Velký pán").  Jeho vláda byla silně autokratická, opírala se o armádu a tajnou policii. Pro odpůrce režimu byl zřízen trestanecký tábor Tevego v pustinách na severu země. V roce 1820 bylo odhaleno spiknutí proti Franciovi, následovala vlna poprav, při níž zahynul také Fulgencio Yegros. Francia se obával, nikoli neprávem, že větší sousedé Argentina a Brazílie se snaží Paraguay zabrat. Vedl proto silně izolacionistickou politiku, usiloval o naprostou hospodářskou soběstačnost země. Hranice byly uzavřeny a zahraniční diplomaté vypovězeni ze země. Naproti tomu Paraguay udělovala azyl politickým utečencům jako byl např. José Gervasio Artigas nebo uprchlým otrokům.  Francia byl silně ovlivněn myšlenkami Velké francouzské revoluce. Odmítal kastovní systém, který byl v Jižní Americe rozšířen a ve kterém byl sám jako míšenec terčem opovržení. Zakázal vzájemné sňatky mezi příslušníky tradiční španělské aristokracie. Později přišel s tím, že manželství je vůbec přežitek a uvalil na ně vysoké daně; místo toho doporučoval využívání služeb prostitutek a sám šel příkladem, zplodil množství nemanželských dětí. Inicioval rozsáhlou pozemkovou reformu, při níž přiděloval půdu tradičních elit a církve bezzemkům. V roce 1815 odtrhl paraguayskou katolickou církev od Říma a sám se prohlásil její hlavou; papež Pius VII. ho za to exkomunikoval. Jako v první latinskoamerické zemi zavedl v Paraguayi povinnou školní docházku a založil státní veřejnou knihovnu.  Paraguayský spisovatel Augusto Roa Bastos napsal o Franciově životě a poměrech za jeho vlády rozsáhlý román "Já, nejvyšší" (česky Odeon 1982, přeložil Josef Forbelský).

José Gaspar Rodríguez de Francia (6. ledna 1766 Yaguarón — 20. září 1840 Asunción) byl paraguayský politik, hlava státu v letech 1814—1840.

何塞·加斯帕尔·罗德里格斯·德·弗朗西亚·伊·维拉斯科(,1766年-1月6日-1840年-9月20日),为巴拉圭独立运动领袖、独裁者及元首(1814～1840年)。他的官方头衔是“巴拉圭的最高和永久独裁者”,但他被普遍称为“巴拉圭最高领袖”。


Boj o nástupnictví.

Vasilij II. nastoupil na trůn po smrti svého otce Vasilije I. v deseti letech jako jeho nejstarší syn. Jeho poručníkem byl prvních pět let litevský kníže Vitold (tchán Vasilije I.). Vztahy Moskvy s Litvou však byly dlouhodobě napjaté, což byla příhodná situace ke zpochybnění nástupnictví – využila jí koalice údělných knížat v čele s Vasilijovým strýcem Jurijem Dmitrijevičem (někdy zvaný Haličský či též Zvěnigorodský) a jeho syny Vasilijem Kosojem (Kosým, Kosy či též Šilhavým) a Dimitrijem Šemjakou. Ke koalici patřila též zvenigorodská a galičská knížata, později i Novgorod a Tver.  Jurij Dmitrijevič, bratr zesnulého knížete, se při svých nárocích na trůn opíral o bratrovu závěť a tzv. stařešinský princip. Chán Zlaté hordy Ulu Mehmed ale za následníka uznal Vasilije II. Na rozpoutání bojů se podle některých zdrojů nepodílely jen čistě mocenské ambice, ale i napjaté vztahy v knížecí rodině. Bezprostředním motivem k prvnímu pokusu o sesazení měl být kupříkladu skandál na svatbě Vasilije II. roku 1433 (bral si Mariji, dceru Jaroslava Borského, zemského bojara). Na svatební hostině Vasilijova matka Sofie prý obvinila Kosoje a Šemjaka z krádeže svatebního daru.  Válka o nástupnictví se proměnila ve válku občanskou a devastovala Rusko čtvrt století. Byla plná zvratů. Roku 1433 se Jurij Dmitrijevič nakrátko zmocnil Moskvy, byl však poražen, především díky moskevským bojarům vedeným Ivanem Dmitrijevičem Vsevolodským. Další velkou ofenzivu provedl o rok později Vasilij Šilhavý, který se na čas zmocnil Moskvy, ale roku 1435 byl Vasilijem II. poražen a oslepen.  Nejhorší situace pro Vasilije II. však nastala roku 1446, kdy v Rusku panovala značná nespokojenost s porážkou, již Vasilij II. utrpěl v boji s kazaňským chanátem. Dmitrij Šemjak provedl úspěšný převrat, Vasilije II. zajal a nechal ho dokonce oslepit jako pomstu za oslepení Šemjakova bratra Vasilije Kosého – odtud vzniklo Vasilijovo historické přízvisko Temný, které znamená „slepý“. Poté Šemjak Vasilije poslal do vyhnanství. Ten však v této chvíli prokázal politický a strategický talent, když neváhal kontaktovat kazaňského chána, od něhož byl před nedávnem poražen, a uzavřel s ním spojenectví, díky němuž roku 1447 Vasilij Šemjaka svrhl. Poslední pokus dobýt Moskvu Dmitrij Šemjak, nejvytrvalejší z neúspěšných pretendentů trůnu, podnikl roku 1450. Vasilij II. v boji zvítězil, načež Dmitrij Šemjak uprchl do Novgorodu. Zde byl v roce 1453 otráven Vasilijovým agentem, čímž vleklý boj o nástupnictví definitivně skončil a Vasilij II. začal upevňovat a centralizovat svou moc.

Vztahy s Východem.

Ještě otec Vasilije II. byl závislý na mongolské Zlaté hordě a ohrožovaný dalšími tatarskými nájezdníky. Vasilij II. však měl v tomto ohledu příznivější podmínky, neboť právě v jeho éře se začala Zlatá horda rozpadat na menší jednotky. Kolem roku 1430 se od Zlaté hordy oddělil Krymský chanát, asi v roce 1436 Kazaňský chanát a okolo roku 1460 pak konečně Astrachaňský chanát. Především kazaňský chanát byl pro vztahy Moskevského velkoknížectví s východem klíčovým. Roku 1445 vypukla mezi Moskvou a kazaňskými Tatary válka. V ní Vasilij II. ještě prohrál, byl zajat a nakonec propuštěn až za cenu vysokého výkupného (uvádí se částky mezi 25 000 a 200 000 rubly), územních ústupků a dokonce jedné kazaňské posádky trvale přítomné na ruském území.  Zvrat však přišel roku 1451, kdy v kazaňském chanátu došlo ke sporům o následnictví. Vasilij II. toho chytře využil a přiměl část tatarských bojovníků, kteří působili na moskevském území v pozici v zásadě okupační, aby vstoupili do jeho služeb. Následný pokus ze strany Kazaně Moskevské knížectví dobýt právě i díky kazaňským bojovníkům v moskevských řadách ztoskotal, načež Vasilij II. přestal Zlaté hordě odvádět daně. Od té chvíle, prvně v historii ruského knížectví, byl ruský vládce nezávislý na východních mocnostech. Nájezdy Zlaté hordy s cílem vymoci si obnovení placení poddanských daní v letech 1455 i 1461 nebyly úspěšné.

Expanze i diplomacie.

Roku 1456 Vasilij II. vedl válku s Novgorodskou republikou. Zvítězil a nezávislost Novgorodu se tak značně omezila (tzv. smlouvou v Jaželbicích). Novgorodští bojaři se v následujících letech snažili získat podporu polského krále, aby obnovili nezávislost.  Podobně si Vasilij II. podřídil Možajsk, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví. Pskov sám Vasilije II. požádal o ochranu před livonskými rytíři, čímž se Rusko začalo silněji angažovat v Pobaltí, kterážto tradice od té doby nevyhasla. Roku 1447 dobyl Rjazaň, roku 1460 Vjatku (dnes Kirov).  Vasilij však nesázel jen na boj, byl i obratným diplomatem. Roku 1448 uzavřel s polsko-litevským vládcem Kazimírem IV. Velikým mírovou smlouvu (tzv. “věčný mír”).

Odklon od Byzance.

Vasilij nebojoval jen o nezávislost politickou a vojenskou s východem, ale chtěl rovněž omezit tradiční závislost ruské pravoslavné církve na západním mocném sousedu, na Byzanci. To se mu podařilo roku 1448, když prosadil ve sboru ruských biskupů, aby za nového patriarchu zvolili, navzdory konstantinopolskému patriarchovi, rjazaňskeho biskupa Jonu. Tím ale také zesílily vazby ruské pravoslavné církve na ruského knížete, což se stalo rysem pro ruské dějiny typickým; do jisté míry přetrvává dodnes.

Nástupnictví.

Aby zamezil sporům o následnictví, které sám tak dobře poznal, ustavil Vasilij II. již roku 1449 svého syna Ivana spoluvládcem. Když Vasilij II. 27. března 1462 zemřel, nastoupil Ivan skutečně na jeho místo, a to jakožto Ivan III. Vasilij II. zemřel nejspíše na souchotiny (tuberkulózu).

Vasilij II., též Vasilij II. Vasiljevič či Vasilij Temný, rusky Василий II Васильевич Тёмный (10. březen 1415, Moskva – 27. duben 1462, Moskva) byl středověký ruský panovník, velkokníže moskevský v letech 1425-1462. Jeho nástupnictví bylo zpochybněno jeho příbuznými a o trůn se zpočátku vedla krvavá občanská válka. Vasilij II. v ní však zvítězil a oslabil moc feudálů (údělných knížat), kteří stáli v čele vzpoury. Tím centralizoval a homogenizoval ruskou říši. Posílil v mnoha směrech nezávislost Ruska, v církevní oblasti přetnul vztah ruské pravoslavné církve k Byzanci (konstantinopolskému patriarchátu) a v závěru své vlády se mu podařilo získat dokonce faktickou nezávislost na mongolsko-tatarské mocnosti na východě, na Zlaté hordě, což byl významný přelom v ruských dějinách. Krom toho pokračoval v územní expanzi započaté svým otcem Vasilijem I., když si podřídil Novgorod, Pskov a suzdalsko-nižněnovgorodské knížectví.


Život.

Davis se narodil ve Filadelfii do rodiny Edwarda M. Davise. Jeho matkou byla Maria Mott Davisová, dcera advokátky Lukrecie Mottové. V roce 1869 promoval na Harvardu, kde získal magisterský titul.  Od roku 1870 pracoval jako meteorolog v Argentinské meteorologické observatoři v Cordóbě, kde působil 3 roky. V roce 1876, poté co asistoval americkému paleontologovi a geologovi Nathanielu Shalerovi, se stal učitelem geologie na Harvardově univerzitě. Ještě v témže roce se oženil s Ellen B. Warnerovou ze Springfieldu. Přestože Davis nikdy nedokončil doktorské studium, byla mu v roce 1890 přidělena profesorská pozice, a jako akademik a učitel působil po zbytek svého života. V roce 1911 byl prezidentem Geological Society of America.  Davis odešel z Harvardu do penze v roce 1912. Následně hostoval na mnoha univerzitách a svůj čas věnoval studiu korálových útesů a ostrovů. Po smrti jeho první ženy se v roce 1914 oženil s Mary M. Wymanovou z Cambridže. Když Mary zemřela, jeho třetí ženou se v roce 1928 stala Lucy L. Tennantová z Miltonu, která Davise přežila.  Zemřel v Pasadeně v Kalifornii, krátce před svými 84. narozeninami. Jeho dům v Cambridži byl vyhlášen za národní historickou památku.

Vědecké dílo.

Největším Davisovým přínosem pro vědu byla definice tzv. geomorfologického cyklu, kterou poprvé zveřejnil v roce 1889 v článku ""Řeky a údolí Pensylvánie"" (angl. "The Rivers and Valleys of Pennsylvania"). V tomto článku představil model říční eroze na základní bázi, k níž dochází během tektonického výzdvihu. V jeho erozním cyklu jsou u větších řek rozlišovány 3 fáze vývoje – stádium mládí, zralosti a stáří. Pro každou fázi vývoje jsou typické odlišné tvary reliéfu a další vlastnosti s nimi spojené.  Přestože bylo vysvětlení erozního cyklu pro tehdejší geomorfologii nadčasové, množství Davisových teorií o vývoji reliéfu se stalo terčem kritiky pozdějších geomorfologů. Když Davis v roce 1912 odešel z Harvardu do penze, téměř veškeré přístupy ke studiu vývoje georeliéfu vycházely z jeho teorií. Davis na svou kritiku reagoval vždy ostře a přezíravě, zvláště odmítavě se stavil ke kritice stran německé geomorfologické školy ve 20. letech 19. století, jíž vedl Walther Penck. Davis však často dokázal zacílit na nejzranitelnější místa dané kritiky.  S přibývajícími poznatky a dogmatičtějším přístupem se však postupem času někteří autoři začali shodovat na slučitelnosti (a po příchodu nové teorie globální deskové tektoniky také na komplementaritě) Davisových a Penckových názorů. Autoři dále tvrdí, že Davisovy teorie lze lépe aplikovat na blízké okolí aktivních okrajů litosférických desek, kde působí "destruktivní" tektonika, zatímco Penckova hypotéza lépe sedí na pasivní okraje desek a kontinentální platformní oblasti.  Davis v roce 1904 založil Americkou asociaci geografů (angl. "Association of American Geographers") a zpočátku úzce spolupracoval s Národní geografickou společností (angl. "National Geographic Society").

Odkaz jména.

Podle W. M. Davise byla pojmenována také některá místa na Zemi. Patří mezi ně údolí Davisdalen na Svalbardu.

William Morris Davis (12. února 1850 – 5. února 1934) byl americký geograf, geolog, geomorfolog a meteorolog. Je považován za "„otce americké geografie“".

威廉·莫里斯·戴维斯 (W·M·戴维斯,1850年2月12日—1934年2月5日)是美国地理学家、地质学家、地貌学家以及气象学家,常被称为“美国地理学之父”。


Kariéra.

Zpíval makedonsky, ale nazpíval písně i v srbštině, srbochorvatštině, slovinštině, bosenštině, italštině a angličtině. Byl populární na celém Balkáně a také v Turecku. V Makedonii se na první místo singlové hitparády dostal třináctkrát, v Srbsku desetkrát, v Bosně a Hercegovině devětkrát, v Chorvatsku osmkrát, v Turecku šestkrát. Písně "Igri Bez Granici", "The Hardest Thing" a "Jos uvijek sanjam da smo zajedno" dobyly čelo hitparády ve všech jmenovaných zemích. Roku 2004 reprezentoval Makedonii v soutěži Eurovision Song Contest v Istanbulu. S písní "Life" (anglickou verzí makedonského songu "Angel Si Ti") skončil čtrnáctý.  Roku 2004 se stal regionálním ambasadorem UNICEF.

Spolupráce.

Spolupracoval s hudebním skladatelem a textařem Grigorem Koprovem, který mu napsal některé z jeho největších hitů. Željko Joksimović mu v roce 2003 napsal píseň "Čija Si", s níž poté zvítězil v srbské soutěži Beovizija 2003. Roku 2000 nazpíval duet s Karolinou Gočevou, roku 2004 se slovinskou zpěvačkou Anjou Rupelovou, roku 2007 s italskou hvězdou Giannou Nannini. Pěveckou techniku si zdokonaloval mj. u Williama Rileyho v New Yorku. Byl i autorem hudby, sám pro sebe napsal hity jako "Ima Li Dan Za Nas", "Slusaš Li", "Malečka" či "Polsko Cveḱe". Napsal též píseň "Muza" pro Martina Vučiće.

Smrt.

16. října 2007 havaroval vůz, který ho vezl, na dálnici mezi Záhřebem a Lipovacem, nedaleko města Nova Gradiška. V době havárie Proeski spal a byl dle všeho na místě mrtvý. Pro Severní Makedonii to byl šok, severomakedonský parlament kvůli zprávě o jeho smrti dokonce přerušil zasedání. V Severní Makedonii mu jako zřejmě nejpopulárnějšímu severomakedonskému umělci všech dob vypravili státní pohřeb, jehož se zúčastnili nejvyšší představitelé země. Severomakedonská vláda po jeho smrti dokonce vyhlásila den státního smutku a vlajky v celé zemi byly staženy na půl žerdi.

Todor „Toše“ Proeski, makedonsky Тодор "Тоше" Проески (25. leden 1981, Prilep – 16. říjen 2007, Nova Gradiška) byl severomakedonský zpěvák a hudební skladatel arumunského původu. Zahynul při autohavárii v Chorvatsku, v 26 letech.

托多·托什·普罗叶斯基 (;1981年-1月25日-2007年-10月16日)是一个马其顿的歌手、歌曲创作人和演员。他在巴尔干地区以至东欧极受欢迎,在该国音乐界首屈一指。他最为人熟知的莫过于声线嘹亮,以及口头禅 "" (马语「我爱你们」之意),曾被BBC新闻称赞为「巴尔干猫王」。2007年10月16日,他不幸死于一次在邻国的车祸。


Původ a identita.

Dle tradice (zaznamenané ve středověkém souboru textů "Kartlis Cchovreba" - ქართლის ცხოვრება) jeho původ sahal až k biblickému Noemovi. Legenda též praví, že Farnavaz se vzbouřil proti vládci Azonovi, kterého jako správce země dosadil makedonský vojevůdce Alexandr Veliký při svém vpádu na území dnešní Gruzie. Dle mýtu se měl Farnavaz ve snu vidět jako jádro Slunce, načež na lovu našel poklad, za který pak pořídil armádu, jež Azona svrhla. K této verzi nejsou jiné prameny, nicméně je pravděpodobné, že Alexandrův vpád do Kartli (o němž hovoří Plinius starší) s nástupem Farnavaze nějak souvisel, časově se události nejspíše překrývají. Existují dokonce pokusy ztotožnit Farnavaze s Farasmanem (Фαρασμάνης), o němž referuje Arriános v knize "Alexandrova anabáze". Arriános ovšem hovoří o králi "Chórezmu", což odpovídá území dnešního Uzbekistánu a Turkmenistánu. Někteří badatelé tvrdí, že mohlo jít o nedorozumění a Arriános nemínil Chórezm, ale gruzínskou provincii Klarjeti (která by se do řečtiny převedla asi jako Cholarzene). Je to ovšem předmětem sporů. Seleukovskou říší, jež vznikla po rozpadu Alexandrova impéria, byl Farnavaz pravděpodobně již uznáván za krále.

Vláda.

Správu země dle "Kartlis Cchovreba" rozdělil mezi sedm knížat ("eristavi"), kteří respektovali jeho vládu (ale možná jde o středověkou reinterpretaci, projektující do starověku středověký sociální systém). Nechal prý postavit chrám k uctění boha Armaziho, hlavního boha starogruzínského pohanství. Armaziho jméno nesla i pevnost, kterou Farnavaz vystavěl. Aby posílil vztahy s kmeny na severu Kavkazu, vzal si za manželku ženu z tohoto okruhu (středověké gruzínské zdroje tento lid nazývají Dzurdukové, možná šlo o Vajnachy).  Dle "Kartlis Cchovreba" stvořil také gruzínské písmo (užívané dodnes) a jako jediný jazyk v zemi povolil gruzínštinu. Vytvoření písma králem historikové dnes považují za nepravděpodobné, bylo mu nejspíše připsáno buď proto, že vzniklo za jeho vlády (podobně se připisovaly všechny vynálezy vládcům např. ve staré Číně), nebo proto, že učinil nějakou administrativní reformu, která rozšířila jeho užívání. Na trůně ho vystřídal jeho syn Saurmag.

Odkaz.

Farnavaz je dnes gruzínským národním hrdinou, zakladatel gruzínské státnosti. Jeho jména nesou ulice i školy, má řadu soch po celé zemi. Roku 2013 režisér Amiran Amiranašvili natočil výpravný životopisný film "Farnavaz".

Farnavaz I. (gruzínsky: ფარნავაზი) byl zakladatel a první král království Kartli (jež Řekové a Římané nazývali Království Ibérie), prvního státu na území Gruzie. Historikové se v určení doby jeho vlády rozcházejí, krajními mezemi jsou léta 302 př. n. l. a 219 př. n. l. Byl zakladatelem farnavazské dynastie, která Gruzii (Ibérii) vládla do konce 2. století př. n. l., než ji vystřídala aršakianská dynastie (არშაკიანი).

法尔纳瓦兹一世()是乔治亚历史上第一位君主,于前302年至前237年上任,他亦是创造格鲁吉亚字母的始祖,是法尔纳瓦齐乌尼王朝的皇室成员。


Typy repozitářů.

Repozitáře lze hrubě rozdělit na ty, které umožňují přímý přístup uživatele (prostřednictvím souborového systému), a ty, k jejichž datům lze řádně přistupovat jedině skrze nad nimi operující serverové aplikace. První případ je charakteristický pro centralizované verzování, druhý pro distribuované.  S výše uvedenou klasifikací souvisí fakt, zda je repozitář zároveň pracovní kopií. Pracovní kopie, která principielně může být obrazem celého obsahu repozitáře i jen některé jeho části (přesněji řečeno podadresáře libovolné úrovně v hierarchické struktuře), musí dovolovat přímou manipulaci s úplnou podobou souboru v uživatelem požadované verzi (jinak by nebylo možné provádět úpravy ve zdrojových kódech běžnými textovými editory). Repozitář a pracovní kopie v jedné sadě souborů je vlastní decentralizovaným (distribuovaným) verzovacím architekturám.

Vnitřní organizace dat.

Verzovacích systémy jako takové i jejich vlastní verze se liší ve způsobech organizace obsahu repozitářů. V principu lze data rozprostírat do adresářové struktury souborového systému, všechna soustředit v jednom souboru (ve smyslu stránkovacího souboru), nebo k jejich uložení využít (externí) systém řízení báze dat.  Příkladem verzovacího systému, který ve věci vnitřní organizace obsahu repozitáře prodělal velkou změnu, je Apache Subversion. Tento systém byl převeden z databázového rozhraní do uchovávání dat v podobě jednotlivých souborů v souborovém systému.

Reprezentace dat podle zamýšleného obsahu.

Data podléhající správě verzí lze obecně rozdělit na textová a binární; binárními zde nejsou myšleny zkompilované zdrojové kódy, jež do repozitářů nepatří, nýbrž multimediální data, lépe řečeno data, změny v jejichž obsahu nemá smysl vyznačovat v textovém editoru. V zájmu optimalizace pak vývojový tým může zřídit jeden repozitář pro zdrojové kódy a dokumentaci, popř. významné chybové reporty, a druhý pro obrázky, zvukové a obrazové záznamy a jiná binární data; předpokladem je, že tuto dopřednou klasifikaci obsahu verzovací systém podporuje.

Repozitář () je takové datové úložiště verzovacího systému, ze kterého je standardním způsobem (způsobem předepsaným daným verzovacím systémem) možné vytvářet další úložiště, jinými slovy jeho obsah klonovat; tím se odlišuje od tzv. pracovní kopie (), jež duplikaci nepřipouští.

仓库(英语:repository)亦称储存库、资源库、资源库、版本库、代码库、存放库,在版本控制系统中是指在磁盘存储上的数据结构,其中包含了文件、目录以及元数据。仓库可能为分布式(如Git)或集中式(如Subversion)。分布式的仓库可以复制到每个用户的本地;集中式的仓库只能保存在服务器上。


Život.

Lars Norén se narodil ve Stockholmu, v dětství se ovšem s rodiči přestěhoval do města Genarp v Skåne, kde jeho otec dostal práci v hotelu. Tento hotel se později stal dějištěm několika Norénových her. V 15 letech se vrátil zpátky do Stockholmu, kde v roce 1962 pracoval jako asistent režiséra Bengta Ekorta při inscenaci v Královském dramatickém divadle (Dramaten). Později zde byly jeho hry často hrány, působil zde také jako režisér.  Po roce 1999 působil jako umělecký šéf divadla Riksteatern, ale v roce 2007 po skandálu s inscenací 7.3 odstoupil. Roku 2009 přijal post uměleckého vedoucího v divadle Folkteatern v Göteborgu, odkud ale v roce 2012 kvůli zdravotním problémům odešel.

Tvorba.

Poezie.

Norén debutoval v 19 letech lyrickým dílem Šeříky, sníh ("Syrener, snö", 1963). V nich se soustředí na dvě hlavní témata: démonický sex a intenzivní pocity spojené se smrtí. Úspěch zaznamenaly sbírky Encyklopedie ("Encyklopedi", 1966) a Stupor ("Stupor", 1968), které tvoří koláž obrazů ze světových katastrof ale také soukromých osobních momentů. V textu nalézáme útržky obrazů utrpení, smrti a sexu. V 70. letech je v jeho sbírkách viditelná změna, jsou formálně disciplinovanější a konvenčnější, přičemž je stále citelná atmosféra vnitřní zranitelnosti. Jako hlavní témata se zde vyskytují separace a obětování se. Díla Denní a noční básně ("Dagliga och nattliga dikter", 1973), Deník srpen – říjen 1975 ("Dagbok augusti – oktober 1975", 1976) a Noční práce ("Nattarbete", 1976) obsahují lyriku psanou ve stylu deníkových zápisků. Norénovu básnickou tvorbu ovlivnil především Paul Celan a do jisté míry také Friedrich Hölderlin, Simone Weil a Joseph Beuys.

Drama.

Po smrti matky na počátku osmdesátých let začíná Norén psát dramata, protože, jak se sám vyjádřil: „moje básně se jaksi srážely, byly stále menší a menší. (...) A kromě toho bylo psaní básní příliš snadné. (...) Potřeboval jsem, aby mi látka kladla odpor. A to dělají moje hry. Psát dramata je mnohem namáhavější a časově náročnější práce“. V tomto počátečním období píše komorní hry inspirované americkou dramatikou 20. století (E. Albee, E. O ́Neill). Zachycuje v nich odvrácenou tvář rodinného života.. Dramata z této doby ("Orestes "(Orestes, 1980) a "Odvaha zemřít "(Modet att döda, 1980) se vyznačují zřetelnou stavbou a zápletkou, v realistických dialozích probleskují surrealistické momenty. V jednotlivých hrách nejsou důležité vzájemné vztahy, ale prožitky jednotlivých postav a hledání vlastní identity. Norén se výrazně inspiruje zážitky ze svého života. Psaní dramatu mu zároveň slouží jako vnitřní sebereflexe. Jako dramatika ho proslavil cyklus "Noc je matkou dne "(Natten är dagens mor, 1983), "Chaos je sousedem Boha "(Kaos är granne med Gud, 1983) a "Klid "(Stillheten, 1986)  V letech 1989–1995 Norénovi vychází čtrnáct her ve čtyřech svazcích pod názvem "Mrtvé hry "(De döda pjäserna). Téma smrti je v nich rozebíráno z různých uhlů pohledu. Nejdříve je smrt jen symbolická, smrt domova nebo citů, pak přechází do podoby smrtelných nemocí, až nakonec umírají i samotné postavy. Mrtvé hry začínají postrádat přehlednost, často nemají víc než jeden akt a podobají se skicám. Autor v nich postupně opouští líčení měšťácké rodiny ‚v uzavřeném prostoru‘, do něhož se události okolního světa promítají pouze prostřednictvím médií, a začíná se zajímat o vnější svět. Norén se věnuje lidem, kteří jsou nějakým způsobem vytlačeni ze společnosti: například rumunští emigranti v Americe ve hře "Rumuni "(Rumäner, 1994) nebo duševně nemocní z psychiatrických léčeben ve hrách "Jakýsi Hádes "(En sorts Hades, 1994) a "Klinika "(Kliniken, 1994). Píše o jedincích ovládaných pudy, vnitřním chaosem, kteří neumí překonat propast mezi ideálem a realitou, snem a rozumem. I v Mrtvých hrách lze nalézt záblesky týkající se společensko-politických otázek.  V roce 1998 přichází s hrou "Sedm Tři "(Sju Tre), jejíž název odkazuje na §7.3 týkající se zločinců se zvýšeným rizikem útěku nebo recidivy. Norén pracuje s vězni souzenými za nacismus a rasismus, navštěvuje je a tráví s nimi svůj čas. Výsledkem je čtyřhodinová hra, jejíž text vychází z autentických rozhovorů vězňů. Tři vězni hrající sami sebe jsou vedeni profesionálním hercem, který jim klade otázky o jejich životě a snaží se je přimět, aby soudili své vlastní zločiny. Kritici tvrdě zpytovali Noréna především kvůli morální stránce hry, čemuž pomohlo také setření hranice mezi fikcí a realitou. Inscenace byla hrána i mimo vězení. Po skončení dvacáté páté reprízy ve městě Halunda využil Tony Olsson (mezi skiny velmi populární) propustky z vězení a s několika komplici přepadl banku ve městě Kisa. Při útěku byli zastřeleni dva policisté. Později se ukázalo, že loupež byla detailně připravená. Proti Norénovi se zvedla vlna ostré kritiky. O šest let později byl o představení natočen film "Divadelní zkoušky" (Repetitioner) a Norénovi se tak dostalo rehabilitace.  Tématu zraněných a zraňujících lidí a složitých mezilidských vztahů a se věnuje i ve svých nejnovějších hrách napsaných po roce 2000. Dramata "Podzim "(Tristano), "Detaily" (Detaljer), "Zimní úschova" (Vinterförvaring) z trilogie "Klidná hladina" (Stilla vatten, 2000), "Tichá hudba" (Tyst musik, 2001), "Chlad "(Kyla, 2002) se vracejí k rodinným ‚kvartetům‘ a tematizují výhradně stárnutí a smrt. Tyto hry jsou charakteristické strohými replikami a emočně drásavými momenty – Norén se zde inspiruje stylem norského dramatika Jona Fosseho, jehož překládá do švédštiny. Lars Norén balancuje mezi společenskými tématy a interním účtováním. Krutost smrti a brutalita člověka a společnosti jsou pro něj spojité nádoby.

Lars Norén (* 9. května 1944 Stockholm) je básník a dramatik, který je považován za nejvýznamnějšího švédského dramatika druhé poloviny 20. století. Jeho hry většinou poukazují na traumatické vztahy v rodině případně na sociální problémy. Často je přirovnáván k Augustu Strindbergovi a to hlavně proto, že pro jeho díla jsou charakteristické obnažené emoce a intenzivní konflikty.

拉斯·努列(瑞典语:Lars Norén,1944年-5月9日),是著名的瑞典剧作家、小说家和诗人。他被认为是当代瑞典剧坛最为突出的剧作家。


Událost v evangeliích.

Ježíš byl souzen za to, že se označoval za Mesiáše, krále Židů. Rozsudek si na římském místodržícím Pilátu Pontském vynutil dav. Ježíš byl pak mučen a veden s křížem na popravu.  Evangelia dále popisují, jak je Ježíš ukřižován na vrchu zvaném Golgota (Lebka). Na jeho kříž je připevněna cedule "Židovský král" a kolemjdoucí ho uráží a posmívají se mu, že je bezmocný. Spolu s Ježíšem jsou ukřižováni ještě dva zločinci, z nichž jeden se rouhá a druhý se Ježíše zastane. Vojáci hrají kostky o Ježíšův plášť a dávají mu napít z houby napuštěné octem. Opodál stojí Ježíšova matka Marie s příbuznou Marií Kleofášovou a Marie Magdalena (tři Marie), Salome a "milovaný učedník" (ztotožňovaný s Janem). Poté, co se objeví znamení (zatmění nebe, zemětřesení apod.), Ježíš skoná a setník jej označí za skutečného Božího syna. Na to voják probodne kopím Ježíšův bok a konstatuje smrt.

Mimokřesťanské prameny.

Okolnosti Ježíšovy smrti popisované evangelii nelze ověřit spolehlivými historickými prameny. Tacitus uvádí jen "popravu Pilátem Pontským", Flavius Iosephus zmiňuje jen smrt Ježíšova bratra ukamenováním a Talmud Ježíšovu (Ješuovu) smrt oběšení v předvečer Pesachu.. Flaviovo svědectví o Ježíšově ukřižování ("Testimonium flavianum") je zpochybňováno jako pozdější interpolace textu.  Korán uvádí, že Mesiáš Isá nezemřel ukřižováním, že to se to tak jen zdálo, ale že jej Bůh k sobě pozdvihl.

Význam v křesťanství.

Potupná a Bohem zlořečená smrt Pomazaného krále je ústřední zprávou Nového zákona. Ježíš na kříži nezemřel za svoje hříchy, ale aby vykoupil hříchy celého lidstva a způsobil usmíření mezi člověkem a Bohem. Tato spásná oběť, sebeobětování Božího syna, je připomínána eucharistií, kultickým přijímáním Kristova těla a krve v podobě chleba a vína.

Podoba kříže.

V Novém zákoně se uvádí, že Ježíš byl popraven připevněním na "dřevo" nebo "kříž", v originále "stauros". Jeho podoba není známá, často se předpokládá latinský kříž, ale také kříž tvaru T. Řecký výraz "stauros", latinsky "crux" původně označoval kůl pro přivazování nebo napichování odsouzenců. V Ježíšově době býval tento kůl vztyčen na místě popravy a zločinci si na místo popravy sami nosili příčné břevno, lat. "patibulum".  Z původních významů slov Svědkové Jehovovi odvozují, že Ježíš nebyl popraven na šibenici tvaru kříže.

Výtvarné umění.

V prvních staletích křesťanství se stále ještě používaná a potupná smrt ukřižováním nezobrazovala, nepoužíval se nejprve ani symbol kříže, později symbolicky doplněný monogramem nebo beránkem. Nejstarší zobrazení ukřižovaného Krista pochází asi ze 6. století, častěji se začal zobrazovat až za Karla Velikého. Od 11. století se objevuje Kristus s povadlou postavou a hlavou pokleslou na jedno rameno, což doplněno o trnovou korunu se stane nejobvyklejším ikonografickým typem západního umění.  Základní zobrazení Krista na kříži se, zvláště v plastickém provedení, nazývá "krucifix". Často se jedná o symbolické konvenční zobrazení bez umělecké ambice, jako v případě označení božích muk, náhrobků, přívěšků či atributů svatých. Není to však pravidlem, jak ukazuje například monumentální Braunův "Ukřižovaný" (jen tělo bez kříže) z letního refektáře plaského kláštera ve sbírce Národní galerie.  Širší zobrazení scény na Golgotě se nazývá "Ukřižování" (zvláště obrazové podání) nebo počeštěným latinským názvem vrchu "kalvárie". Tento výraz obzvláště označuje plastické znázornění na křížovém vrchu, respektive na konci křížové cesty.

Ukřižování Ježíše Krista je událost z 1. století našeho letopočtu, kdy byl Ježíš Nazaretský pověšen a přibit na kříž, kde zemřel a tím vykonán rozsudek ukřižování. Ježíšovou smrtí na kříži popisovanou v evangeliích vrcholí pašije – utrpení Kristovo a je spolu s jeho následným zmrtvýchvstáním nejdůležitější událostí křesťanského náboženství. Téma "Ukřižování" patří k nejčastějším motivům křesťanského výtvarného umění.

耶稣被钉十字架(英语:Crucifixion of Jesus),耶稣被逮捕后以十字架处死的事件,一般认为发生在公元1世纪的犹太行省,最可能在公元30到33年之间。虽然历史学家对这个事件的准确细节并没有达成共识,但这个事件在四本正典福音书皆有描述,在使徒书信中有提及,而且也被其他古代资料证实,并被非基督徒的资料来源证实,学者多数认为这是一个历史事件。


Deduktivní přístup.

Deduktivní přístup je proces, ve kterém vycházíme z obecných předpokladů, přes konkrétní předpoklady k určitým závěrům. Jeho hlavní princip spočívá ve vytvoření a testování hypotéz pomocí empirických dat, čímž se liší od induktivního přístupu, který nejdříve zpracovává samotná data a až poté podle nich vytváří obecné hypotézy. Tato metoda se rozvinula v první polovině 20. století na základě práce dvou přírodovědců, a to Carla Gustava Hempela a Paula Oppenheima. Pro potřeby archeologie ji v 70. letech přeformuloval John M. Fritz a Fred T. Plog. Důležité pojmy využívané v tomto modelu jsou:  Zákon: Prohlášení o vztazích mezi dvěma nebo více proměnnými, které platí v každém čase a prostoru.  Hypotéza: Slouží k ověřování pravdivosti či nepravdivosti dané teorie.  Vysvětlení: Objasnění vztahů mezi dvěma nebo více proměnnými na základě obecného zákona; prokázání, že vztah byl předvídatelný daným zákonem. Hypotéza je testována pomocí explanandum a explanans. Explananty jsou obecné a specifické zákonitosti, kdežto explanandy jsou empirická data získaná výzkumem. Výsledkem tohoto procesu je vysvětlení empirických dat a ověření hypotéz. Empiristický nebo úzce induktivistický popisuje Carl Gustav Hempel jako: Problémem tohoto modelu je empirická pravdivost daných proměnných. Na rozdíl od induktivního přístupu je deduktivní přístup v principu zaobírající se testováním hypotéz. Vychází vždy z nějaké konkrétní hypotézy. Induktivní přístup vychází z analýzy dat a hledání skrytých struktur, které vedou k formulování hypotéz. Problém je, že deduktivní přístup nebere v úvahu skryté struktury v datech a pouze je predikuje. A proto je na jeho konci třeba se vrátit k indukci a definování nových teorií, které opět začneme ověřovat na základě empirických dat. V ideálním případě výzkumu se dostaneme do jakéhosi cyklu, kdy indukci a dedukci v podstatě kombinujeme a oba dva postupy uplatněné dohromady jsou pro nás větším přínosem než spoléhání se pouze na jeden postup.

Teorie středního dosahu.

Termín Teorie středního dosahu (middle-range theory) byl představen sociologem Robertem R. Mertonem ke konci 40. let 20. století. Tato teorie byla reakcí na strukturální funkcionalismus Talcotta Parsonse (1948), která ve svém důsledku příliš vzdálila teorii od empirických dat. V sociologii byla terminologie teorie středního dosahu využitelná jak k tomu, aby teorii přiblížila empirickým datům, tak i k tomu, aby empirická data byla lépe využitelná pro tvorbu teorií.  V archeologii se tento pojem začal používat od 60. let, kdy Lewis R. Binford poukázal na to, že vztah mezi živým systémem (= dynamickou měnící se kulturou) a archaeologickým (statickým, neměnným) kontextem není dosud teoretizován. Aplikace teorie středního dosahu v archeologii byla rozvinuta jako teorie formativních procesů, kterou se ponejvíce zabýval Michael B. Schiffer.  Formativními procesy prochází cokoliv opouštějící živou kulturu (Schiffer používá pojem systémový kontext) a přecházející do mrtvé kultury, tj. archeologického kontextu. Tyto procesy lze v zásadě rozdělit do dvou druhů transformací, a to c-transformací a n-transformací.  C-transformace (culture transformations) jsou změny způsobené činností lidí, tj. jedná se o aktivní zacházení s předměty. Nejčastějším projevem kulturních transformací je zacházení s odpadem (z nedávných výzkumů např. tzv. Garbage project Williama J. Rathje)  N-transformace (nature transformations) lze charakterizovat jako změny nezpůsobené člověkem, ale přírodními procesy. Jedná se tedy o jevy jako eroze, sedimentace, klimatické změny, apod.  Teorie středního dosahu umožňuje postulovat zákonité n-transformace (využití přírod. věd), ovšem při c-transformacích je nutné postupovat jinak (převážně využití etnoarcheologie a analogií). Tento teoretický přístup vyžaduje interdisciplinaritu.  Problémem tohoto přístupu je, že archeologický pramen nemáme možnost pozorovat v systémovém kontextu, ale vždy musí dojít k interpretaci a rekonstrukci (= c- transformace ze strany archeologů) a to i v případě vztahu n-transformací ke c-transformacím.  Kritikou interdisciplinarity je, že přes nesporný význam zájmu o multioborovou spolupráci, jednostranně zatěžuje vznik archeologických teorií v nutnosti znát a zapojovat takto širokou škálu disciplín. Následný vznik velkého množství odnoží archeologie a jejich subdisciplín je v zásadě také důvodem odklánění mnohých badatelů od procesualismu.

Analogie.

Analogie obecně představuje způsob uvažování o obdobnosti objektů na základě některých jejich společných charakteristik. V archeologii úzko souvisí s etnoarcheologií, protože se uplatňuje zejména ve smyslu pozorování současných archaických společností s cílem pochopení minulých společností.  Procesuální přístup koncept analogie reinterpretuje a snaží se o vytvoření akademicky akceptovatelné solidní metodologie. Robert Ascher definuje dvě podmínky, které je třeba dodržet v obou kontextech, aby analogie mohla být použita: stejné přírodní prostředí a stejné technologie při adaptaci na toto prostředí.  Jeho koncept kritizuje Lewis R. Binford. Podle něj je v duchu logického pozitivismu nepřijatelný každý předpoklad, který nemůže být ověřen; a Ascherovo uvažování o "B" na základě "b" je takovým předpokladem. Binford však vidí východisko v jiné pozici analogie. Analogie je pro něj přijatelná, pokud bychom ji uplatnili na začátku procesu jako podklad pro počáteční hypotézu a otázky, které jsou následně jinými metodami zkoumány a ověřovány. To vše vedlo v 60. letech k větší osobní angažovanosti archeologů v etnografických pozorováních, k vzniku etnoarcheologie jako samostatného odvětví archeologie s vlastní metodologií v rámci procesuálního teoretického rámce. Příkladem etnoarcheologických studií je například výzkum Lewisa R. Binforda v prostředí inuitské společnosti Nunamiutů na Aljašce, nebo výzkum Iana Hoddera v prostředí kmene Baringo v Africe.

Kritika.

V relativně krátkém čase se strhla vlna kritiky a někteří autoři (např. Gould a Watson) zcela odmítli použití analogie z důvodu přílišné arbitrárnosti a nevědeckosti. Hlavní nedostatek viděli v tom, že takto definované použití analogie je projekcí přítomnosti do minulosti. Limitujeme tak své vidění minulosti, kterou jsme schopni vidět jen v intencích přítomnosti. Minulost ale mohla být diametrálně odlišná. Alison Wylie se snaží nedostatky vyřešit použitím několika analogií zároveň, a to na různé oblasti pozorované v rámci jedné a téže kultury tak, že kombinace těchto analogií bude novým originálním obrazem minulé skutečnosti.

Kulturní evoluce.

Ve vnímání procesuální archeologie je lidská kultura systémem, který reaguje na svoje prostředí. Zpočátku opomínanou rovinou výzkumu procesualistů byla změna vnitřní společnosti, která se nedala vždy odvodit od vnějších přírodních činitelů. Tuto strukturní změnu, označovanou jako sociální evoluce, vnímali procesualisté jako postupný nárůst komplexity mezilidských vztahů, tedy narůst vztahů mezi jednotlivými částmi systému. Aby bylo možné tento nárůst komplexity zkoumat, snažili se vědci zaobírající se tímto směrem, definovat fáze tohoto vývoje. Významnými členy tohoto teoretického myšlenkového proudu byli Elman Service a Morton Fried. Na základě kulturně-antropologických a etnologických výzkumů a vzájemném porovnávání zkoumaných společností byli vyčleněny čtyři stupně společenského vývoje podle narůstající komplexity: tlupa, kmen, náčelnictví a stát. Tlupu charakterizuje nižší počet členů, jejich vzájemná příbuznost, neusedlý způsob života a lov a sběr. Tlupa je nejvíce rovnostářský model společnosti. Kmen se skládá obyčejně z několika stovek příslušníků, kteří svůj původ odvozují od společného předka. Kmeny se mohou živit polno-hospodářstvím i chovem a můžou tedy být kočovné i usedlé. V rámci kmene se projevují rozdíly ve společenském postavení jen dočasně – na základě schopností jednotlivce. V náčelnictví může žít až několik tisíc jednotlivců a nejsou vázáni na jedno sídliště. Ekonomika je založena na přerozdělování. Pojivem jsou předci a postavení lidí v rámci společnosti odráží jejich vztah ke společným předkům – čím přímější potomci jsou (čím bližší je jejich linie původu k linii nejstarších potomků) – tím vyšší je jejich společenské postavení. Linie původu nemusí nutně odrážet skutečný stav; obyčejně je společný předek polomýtická postava a na základě zvyků se dědí přednostní postavení ve společnosti. Stát je nejkomplexnějším typem společnosti a zahrnuje největší množství jedinců. Vztahy ve státě jsou založené na přístlušnotsi ke společenské třídě. Ekonomika státu je založená na polno-hospodářství a tržním obchodu. Moc ve státě se zakládá na právu, je tedy formalizována. Výkon moci zprostředkují úředníci, kteří mají taktéž zformalizované úlohy a společenské postavení. Společenské vztahy byly zpočátku vyhodnocovány na základě dvojic protichůdných pojmů, jako egalitářství a stratifikace, rovnost a nerovnost, hierarchie a heterarchie, jednoduchost a komplexnost. Jak popisuje Chapman, pojmy v jednotlivých dvojicích představují spíše doplňující se než protichůdné aspekty společnosti, je tedy možno najít oba pojmy příslušící té které dvojici v libovolné společnosti; lišit se bude jejich míra. Toto pozorování vedlo badatele k dalšímu, podrobnějšímu rozčlenění zavedených obecných kategorií. Například náčelnictví bylo rozdělené na jednoduché a komplexní. Členění jednotlivých kategorií vycházelo z předpokladu, že tzv. zákon nutné varianty se dá aplikovat na lidské kultury. Toto pravidlo hovoří, že čím více je úrovní hierarchie částí systému (v tomto případě určité lidské kultury), tím větší je varianta jejich prvků v rámci jedné úrovně a naopak. Další výzkumy, například indiánského střediska Cahokia, však ukázaly, že ani taková úroveň členění nestačí. Kritické hlasy vůči tomuto směru teoretického uvažování zdůrazňují, že vybrané etnoarcheologické příklady předpokládají – pokud vezmeme v úvahu, že jediný způsob společenského vývoje je vývoj k vyšší komplexitě – že skupiny vzaté za příklad s nižším stupněm společenské složitosti, se vyvíjely pomaleji a jsou tedy na nižší úrovni, než složitější společnosti, především západní. Takový pohled je v dnešní době neetický. Druhou podstatnou námitkou je, že bez ohledu na to, jak podrobně členíme jednotlivé typy společenské organizace, nedostáváme se v argumentaci dále a zůstáváme jen při jiném označování. Výzkum společenské změny tak postrádá vysvětlení právě toho, co si předsevzal vyřešit – změnu jednoho stavu společnosti na druhý.

Příklad využití procesuální archeologie v praxi.

Příkladem propojení jednotlivých vědních oborů a následné využití může být například spojení etnoarcheologie a statistiky. Lewis Robert Binford s pomocí těchto dvou vědeckých metod zkoumal opuštěné osady a místa, na kterých dlouhodobě žili lidé v Mladém paleolitu. Konkrétně se jednalo o místa, která obývali lovci a sběrači z kmene Inuitů právě v tomto období. Pomocí nalezených předmětů či pozůstatků obydlí se snažil přijít na důkaz, že tito lovci opakují určité vzorce a postupy např. při výrobě obydlí či jiných nástrojů, které se objevují i na jiných místech, která obývali lovci a sběrači v Mladém paleolitu.

Procesuální archeologie (také nová archeologie) je teoretický směr v archeologii, který vznikl počátkem 60. let v USA, jako reakce na kulturně-historický přístup. Jeho zastánci věří, že důslednou aplikací vědeckých metod jsme schopni za archeologickým záznamem postihnout a rekonstruovat živou kulturu. Procesualismus do archeologie vnesl principy a myšlenky inspirované přírodními vědami, přijal za svoji jejich systematičnost a rozvinul tak metodologický potenciál celé vědy. Součástí archeologického bádání se staly statistika, modelování dat, chemické a fyzikální analýzy, inovovány byly metody stratigrafie a exkavační techniky. Procesualisté tak navázali těsnější vazby s empirickými vědami, zejména s antropologií. Věnovali se především studiu ekonomických faktorů, technologie, ekologie a sociální organizace.

过程主义考古学(Processual Archeology)又称新考古学(New Archeology),是1960年代在北美流行的一个考古学派。这个学派的发起人,是当时在芝加哥大学任教的年轻考古学家路易斯·宾佛("Lewis Binford")和他的学生,朗格("William Longacre")、希尔("James Hill")和佛兰内力("Kent Flannery")...等。宾佛注重研究人类活动的行为和过程,其基本主张为:“一、要对考古遗物的解释进行严格的经验检验;二、用经过严格检验的考古证据重建史前人类生活”,曾在考古学界引起巨大反响。在1980年代时,此理论经考古工作者介绍而进入中国学界。


Život.

Lednového povstání 1863 se zúčastnil jako osmnáctiletý student Šlechtického institutu ("Instytut Szlachecki") ve Vilniusu. Byl zatčen a zbaven šlechtického titulu i rodového majetku. Poté byl v hodnosti vojína zařazen do Omského pluku Ruské armády a odeslán na Sibiř, do Blagověščensku. Zde potkal řadu dalších polských vyhnanců a také Rusa Grigorije Potanina, který ho přiměl, aby se začal věnovat samostudiu geologie a zoologie.  Roku 1869 byl z armády propuštěn, ale povolení vrátit se domů nedostal, stal se politickým vyhnancem. Byla zamítnuta i jeho žádost o přijetí na univerzitu a o členství v Ruské geografické společnosti. Začal se tedy živit jako učitel v Omsku. Roku 1871 mohl odjet do Irkutsku, kde potkal polského geologa Aleksandera Czekanowského, který se stal jeho učitelem, a s jehož pomocí byl nakonec do Ruské geografické společnosti přijat. Díky tomu se v letech 1877–1881 mohl účastnit čtyř velkých expedic. V letech 1873–1875 do pohoří Východní Sajany a Kuzněckého Alatau, v letech 1877–1881 zkoumal geologické složení břehů Bajkalu a přilehlých oblastí, povodí Selengy a Dolní Tunguzky. Vydal první mapu pobřeží Bajkalu, za niž dostal Zlatou medaili Ruské geografické společnosti (celkem za svůj život dostal tři). Popsal též geomorfologické složení Sibiře od Bajkalu po Ural.  Pro své vědecké úspěchy byl roku 1883 politicky rehabilitován a získal zpět šlechtický titul. Roku 1886 onemocněl tuberkulózou, která ho sužovala až do konce života. Přestože v důsledku turberkulózního onemocnění dokonce částečně ochrnul, na jaře 1891 se vydal s expedicí Ruské akademie věd na další výpravu na Sibiř. Jeli spolu s manželkou Mavrou, zooložkou, a dvanáctiletým synem Alexandrem. Z Petrohradu se dostali do Jakutska, poté procestovali jižní část Verchojanského pohoří a prošli jím do Ojmjakonu. Prozkoumali Ojmjakonské pohoří a dostali se k Indigirce. Pokračovali k pohoří Taz Kystabyt (dnes Czerského hřbet) a k řece Sungari. Na řece Nera Czerski stanovil rozvodí Indigirky a Kolymy. V září 1891 výprava dorazila k Věrchněkolymsku. Během následující zimy se však Czerského zdravotní stav zhoršil. Nedbal toho, pustil se po proudu Kolymy a u ústí řeky Omolon zemřel.  Byla po něm pojmenována řada hor a zvířecích druhů. Jeho jméno dnes nese například i organizace běloruské menšiny v Rusku.

Jan Czerski ["čersky"] (15. květen 1845, Svolna – 25. červen 1892, Kolymskoje) byl polský geolog, geograf a objevitel Sibiře, kam byl vyhnán po polském lednovém povstání z roku 1863. Narodil se na severu dnešního Běloruska (tehdy Ruská říše), v šlechtické rodině. Je autorem první mapy jezera Bajkal. Za osobnost svých národních dějin ho považují Poláci, Bělorusové, Litevci i Rusové.

扬·斯坦尼斯拉夫·弗朗西斯泽克·切尔斯基(Jan Stanisław Franciszek Czerski,1845年-1月3日-1892年-6月25日),俄国名字为伊万·德米特里维奇·切尔斯基(Иван Дементьевич Черский),波兰探险家。


Život a dílo.

Matka Mariuse Petipy byla dramatickou herečkou, otec byl známým baletním mistrem a učitelem. Petipa ve svém dětství procestoval s rodiči Evropu. Základní vzdělání a umělecké vzdělání na hudební konzervatoři získal v Bruselu. Lekce z baletu dostával od svého otce ve věku 7 let, poprvé vystoupil v baletním představení ve věku 9 let. Jako baletní tanečník působil v Nantes, Paříži, New Yorku, Bordeaux a Madridu. Už na začátku své baletní kariéry v Nantes vytvářel choreografii jednoaktovek a divertiment.  Pro kariéru M. Petipy bylo rozhodující jeho působení v Rusku. Zde proslul nejdříve jako tanečník (od roku 1847), pak jako dlouholetý hlavní baletní mistr petrohradských carských divadel (Velké kamenné divadlo, Mariinské divadlo), a to od roku 1871 až do roku 1903. Působil i na dalších místech Ruska (Velké divadlo v Moskvě, Carské selo, Petrodvorce).  Petipa vytvořil více než padesát baletů, z nichž některé přežívají buď v původní verzi, nebo ve verzi, která byla Petipovou choreografií inspirována - "Faraónova dcera" (1862), "Don Quijote" (1869), "Bajadéra" (1877), "Talisman" (1889), "Šípková Růženka/Spící krasavice" (1890), "Louskáček" (choreografii zřejmě připravil Lev Ivanov na základě Petipových rad a instrukcí) (1892), "Probuzení Flóry" (1894), "Odpočinek kavalerie" (1896), "Raymonda" (1898), "Roční období" (1900) a "Harlekýnovy milióny" (1900).  Petipa přispěl k oživení řady děl, která vytvořili dřívější baletní mistři. Řada z jeho choreografií se stala napříště definitivními verzemi, ze kterých vycházejí pozdější představení. Nejznámější realizace jsou "Korzár", "Giselle", "Esmeralda", "Coppélia", "Marná opatrnost" (La fille mal gardée) - (se Lvem Ivanovem), Koníček Hrbáček a Labutí jezero (se Lvem Ivanovem).  Mimo to řada tanců z jeho baletních choreografií žije samostatným životem jako samostatná virtuózní čísla (např. Pas de deux a Grand pas de deux z řady baletů).

Marius Petipa (plným jménem Michel Victor Marius Alphonse Petipa, rusky "Marius Ivanovič Petipa") – narozen 11. března 1818 v Marseille, zemřel 14. července 1910 (1. července juliánského kalendáře) na Krymu. Pohřben je v Petrohradu. Marius Petipa byl v průběhu svého života tanečníkem baletu, baletním mistrem, učitelem baletu a choreografem. Jeho význam pro vývoj baletu je považován za zásadní.

莫里斯·珀蒂帕();1818年-3月11日-1910年-7月14日)是一个法裔俄罗斯芭蕾舞演员、教师和编舞者。珀蒂帕被认为是芭蕾舞历史上最具有影响力的大师和编舞者之一。


Život.

Narodil se v chudší samurajské rodině. Jeho chlapecké jméno bylo Tokoronosuke (处 之 助), v dospělosti dostal samurajské jméno Noboru (升). Jeho otec Cunenao (常 尚) byl nižším důstojníkem a jeho matka Jae (八 重) byla nejstarší dcera Kanzan Óhara (大 原 観 山), učitele v klanové škole. Šiki ztratil otce když měl pět let. Ve dvanácti letech začal psát čínské básně "kanši."  Noboru se učil ve střední škole v Macujamě, jejímž ředitelem byl vůdce demokratického hnutí Japonska Itagaki Taisuke. Taisuke měl velký vliv na jeho vývoj. V roce 1883 odešel do Tokia s úmyslem věnovat se politice a filozofii. Psal pro deník Nippon, cestoval po Japonsku a zanechal po sobě řadu cestovních deníků (haibun). Po ukončení střední školy začal studovat na Tokijské univerzitě v lednu 1890. V mladších letech hrával baseball.  V roce 1889 onemocněl tuberkulózu, tehdy si změnil jméno na Šiki (kukačka malá - "Cuculus poliocephalus"). Slovo Šiki je čínské čtení japonského slova "Hototogisu". Jeho nemoc se ztížila během jeho vyslání jako válečného korespondenta v První čínsko-japonské válce. Po návratu z vojenské služby v roce 1895 se zotavoval v sanatoriu v Macujamě ale uvědomoval si, že jeho nemoc je fatální. Do roku 1898 churavěl a byl upoután na lůžku. V letech 1901–1902 napsal sérii deníků, v nichž podrobně popsal klinický průběh své nemoci. Tyto deníky také obsahují četné básně tanka a haiku.

Literární tvorba.

Šiki byl intenzivní obhájce modernizace haiku a oživení žánru tanka. Starší název haiku - "Hokku" - přejmenoval na haiku. Tanka měla nahradit název 31-slabičný (morový) básně s tradičním názvem "waka" kvůli jasnému rozlišení od obecného názvu pro japonskou poezii (waka). Svými současníky byl považován za avantgardního reformátora poezie. Šiki také začal psát volný verš. Jeho styl je svěží a jednoduchý av současnosti populární. Šiki je zařazován mezi čtyř nejlepších tvůrců haiku spolu s autory Busoni Josom, basem Macu a Issou Kobajaši. Při skládání haiku se snažil o "běžný tón" - "cukinamičó", jehož byl prvním postulátorem. Šlo mu o rozšíření tematického okruhu a uvedení nových výrazových prostředků, které měly souvislost s rychle se rozvíjejícím moderním životem v Japonsku. Tento jeho styl měl takový vliv, že koncem let devadesátých 19. stol. v Japonsku již všeobecně převládl. V roce 1897 založil významný básnický časopis "Hototogisu" (kukačka malá). Šiki Masaoka měl značný vliv na japonskou moderní poezii a prózu.

Šiki Masaoka ( ) rodným jménem Cunenori Masaoka (), (17. září 1867, Macujama – 19. září 1902, Tokio) byl japonský spisovatel, básník, literární kritik a žurnalista. Žil v období Meidži Japonského císařství. Hrál významnou roli při oživení poezie tanka.

正冈子规(1867年-10月14日-1902年-9月19日) 日本俳人。生于庆应3年9月17日(1867年10月14日),卒于明治35年(1902年9月19日)。明治时代文学宗匠,于俳句、短歌、新体诗、小说、评论、随笔有多方面的创作活动。患结核病七年而殁,得年34岁。本名常规,生于爱媛县松山市。早期作品有小说《月亮的都城》、 《花枕》、《曼珠沙华》等。


Rodina.

Narodil se v Calgary v Albertě v Kanadě. Jeho matkou byla Američanka irského a zčásti italského původu Eleanor Elisabeth Wilsonová Cruzová, která se narodila ve Wilmingtonu ve státě Delaware a vystudovala programování na Rice University v Texasu. Otcem Teda Cruze je Rafael Bienvenido Cruz, který se narodil roku 1939 na Kubě, kde se ve čtrnácti letech zapojil do Castrovy revoluce a v roce 1957 emigroval do Spojených států. Poté, co v roce 1961 získal diplom na Texaské univerzitě v Austinu, mu Spojené státy udělily politický azyl. Podnikal v ropném průmyslu. Z prvního manželství měl Rafael dvě dcery, Miriam Ceferinu (zemřela v roce 2011) a Roxanu Lourdes. Rodiče Teda Cruze se rozvedli v roce 1997.  Ted Cruz se v roce 2001 oženil s Heidi Nelsonovou (* 1972), úspěšnou investiční manažerkou z Kalifornie, s níž setkal během práce na prezidentské kampani George Bushe v roce 2000. Mají spolu dvě děti, Caroline (* 2008) a Catherine (* 2011).

Studium a kariéra.

Absolvoval střední školu v Houstonu, poté nastoupil na Princetonskou univerzitu, kde získal v roce 1992 titul bakaláře umění. Během studií se velmi úspěšně účastnil soutěžního debatování na celonárodní úrovni (v roce 1992 byl v rámci univerzitního klubu zvolen řečníkem roku) a velmi dobře se zapsal i u většiny svých profesorů, kteří si jej pamatují jako jednoho z nejlepších studentů. Následně studoval práva na Harvardově univerzitě, kde získal v roce 1995 titul doktora práv.  Navázal prací asistenta, nejprve v roce 1995 u federálního odvolacího soudu v Richmondu, poté v roce 1996 u Nejvyššího soudu pod soudcem Williamem Rehnquistem. Pak pracoval v letech 1997–1998 jako právník v soukromé firmě.  V roce 1999 se zapojil do politiky, podílel se na prezidentské kampani George W. Bushe jako právní poradce. Podílel se i na přípravě podkladů za Bushovu stranu, když o výsledku prezidentských voleb v roce 2000 musel rozhodovat soud. V letech 2003 až 2008 zastával v Texasu funkci zvanou Solicitor General, kterou zřídil úřad nejvyšší státního zástupce, aby dohlížela na odvolání týkající se státu. V roce 2013 se stal senátorem za stát Texas.  Na svém účtu na Twitteru v roce 2014 oznámil kandidaturu na prezidenta Spojených států amerických ve volbách v roce 2016. Jakkoliv dosud vyhrál primárky v některých státech (kupř. ve svém domovském Texasu, dále v Iowě, na Aljašce, Oklahomě či v Maine), za hlavním soupeřem Donaldem Trumpem k počátku března 2016 zaostával.

Politická stanoviska.

Ted Cruz se ideologicky řadí k silně pravicovému křídlu Republikánské strany, hlavní jádro jeho voličů tak tvoří konzervativní protestanté obvykle z jižních států. Cruz se netají kritikou federální vlády ve Washingtonu (dlouhodobě např. podporuje zrušení federálního daňového úřadu), soustavně odmítá negativní vliv člověka na globální oteplování, ostře vystupuje proti potratům (jedinou výjimku pro něj představují matky ohrožené na životě).  Zásadně nesouhlasí s uzákoněním sňatků homosexuálních párů, přičemž je ale přesvědčen, podobně jako ve věci legalizace marihuany, že by o otázce potenciálního přijetí zákona umožňujícího sňatky osob stejného pohlaví měly rozhodovat jednotlivé státy, nikoliv federální vláda. Je pro zachování trestu smrti.  Cruz se vymezuje proti některým mezinárodním smlouvám a jako potenciální prezident by prosazoval jednostranná řešení světových krizí a silně konfrontační politiku podobnou politickému konceptu George Bushe (tzv. Bushova doktrína), která zahrnovala rozšíření globálních zájmů Spojených států v její úloze supervelmoci (svoji názorovou pozici sám označuje jako „někde mezi izolacionismem Randa Paula a aktivním intervencionismem Johna McCaina“). Delší dobu kritizuje sbližování Spojených států s Kubou – ve svém rozhovoru pro stanici Fox prohlásil, že uvolňování napětí s Castrovým režimem se ukáže jako velká chyba Obamovy zahraniční politiky. Cruzovým velkým politickým vzorem je Ronald Reagan.  Cruz patří k nejhlasitějším kritikům Obamovy politiky (byl např. jedním z klíčových politiků, jež se důrazně postavili proti Obamovu návrhu zdravotní reformy, tzv. Obamacare). Jeho ultrakonzervativním stanoviskům se dostává podpory např. od Sarah Palinové či Randa Paula, naopak kupř. John McCain, neúspěšný kandidát na prezidenta z roku 2008, se s Cruzovými radikálními názory neztotožňoval, podobně jako celá řada Cruzových republikánských kolegů ze Senátu.

Rafael Edward „Ted“ Cruz (* 22. prosinec 1970 Calgary) je politik za Republikánskou stranu ve Spojených státech amerických, od 3. ledna 2013 senátor za stát Texas. Cruz byl jedním z nejúspěšnějších kandidátů za Republikánskou stranu v amerických prezidentských volbách v roce 2016.

拉斐尔·爱德华·“泰德”·克鲁兹(英语:Rafael Edward "Ted" Cruz,1970年-12月22日),美国重量级政治人物,生于加拿大卡尔加里,毕业于哈佛法学院,现任德州联邦参议员、科学与太空委员会主席,曾于2016年参选美国总统,大选时则力挺川普当选。