Problémy kulturního relativismu.

Přístup kulturního relativismu přichází s mnohými morálními riziky. V mnohých případech totiž dochází k tomu, že na ostatní kultury nahlíží s takovou tolerancí, že jim promíjí až morálně nepřijatelné věci. Často se jedná o závažná témata ohrožující například lidské zdraví či životy či lidskou důstojnost a je tak sporné, zda zakročit či k problematice přihlížet co nejméně zaujatě a s tolerancí. Jako příklad může sloužit ženská obřízka, kterou uvádí i Anthony Giddens ve své knize Sociologie.  V některých afrických zemích je ženská obřízka stále prováděným rituálem, který je tradicí a součástí života ženy. Problém ale nastává, pokud se střetnou dva pohledy na věc, dva rozdílné kulturní přístupy. To se děje například ve Francii, kde žije velká skupina afrických přistěhovalců. Ti chtějí své tradice dodržovat a ženskou obřízku provádí dále, ačkoliv se jedná o životu velmi nebezpečný rituál, při kterém jsou ženy často doživotně zmrzačeny. Kvůli jejich vykonávání již bylo tak mnoho z nich odsouzeno dle francouzského práva.  Jako další příklady střetu dvou rozdílných pohledů na sociokulturní normalitu, je možné uvést například kanibalismus (pojídání lidského masa) či infanticida (zabíjení dětí ze strachu, že je nebude možno uživit). V takových případech již vyvstává otázka, zda by k takovým jevům mělo být přistupováno s kulturně relativistickým a tolerantním přístupem, či zda by měly být odsouzeny jako nemorální a neetické. Ne vždy se ale musí jednat o takto extrémní příklady jiných kulturních zvyklostí – například otázka zákazu nošení muslimských šátků ve školách či podřízené postavení žen v islámských zemích.

Etnocentrismus.

Opačným přístupem ke kulturnímu relativismus je etnocentrismus, který nadřazuje kulturu vlastní skupiny nad kultury jiných skupin a hodnotí ji jako jedinou správnou. Poměřuje jiné kultury dle vlastního měřítka. Odlišnosti jiných společenství hodnotí jako odchylky od optimálního stavu, tzn. vše, co je v rozporu s měřítky dané své vlastní kultury, je považováno za špatné.  Tento pojem poprvé v souvislosti s antropologií a sociologií uvedl William Graham Sumner, první profesor sociologie vůbec. Etnocentrismus je společně s rasismem, xenofobií či antisemitismem považován za jeden z příkladů negativních předsudků a je základní složkou všech forem nacionalistických ideologií jako například fašismu nebo nacismu.

Evolucionismus.

Kromě etnocentrismu se kulturní relativismus vymezuje také proti evolucionismu. Evolucionismus je představa, že dějiny lidstva jsou pouze jedny. Tato představa stojí naproti pluralistické koncepci dějin, která říká, že jednotlivé kultury se vyvíjí odděleně a svým vlastním směrem a mohou tak nabývat nesrovnatelných podob. Evolucionismus ale vyzdvihuje euroamerickou kulturu jako tu nejvyšší, ke které všechny ostatní směřují a pokud jejího vývojového stádia ještě nedosáhly, pokládá je za nižší a opožděné.

Kulturní relativismus je teoreticko-metodologický přístup v rámci výzkumu kulturních jevů, při kterém se vychází z předpokladu, že jednotlivé kultury jsou jedinečnými a neopakovatelnými sociokulturními systémy, které lze popsat a pochopit pouze v kontextu jejich vlastních hodnot, norem a idejí. Protipólem kulturního relativismu je etnocentrismus, přístup kriticky hodnotící ostatní kultury pouze dle svých vlastních měřítek. Pojmy kulturní relativismus a etnocentrismus spadají do oblasti kulturní a sociální antropologie.

文化相对论(英:cultural relativism)是由美国犹太裔人类学家法兰兹·鲍亚士所提出的一种观点与态度。其内容主张某一个文化的行为,不应该借由其他的文化观点来判断;只有从该文化本身的标准及价值出发,才能够了解该文化。


格里戈尔·姆加洛布利什维利

Biografie.

Mgaloblišvili se narodil v Tbilisi do rodiny, jež patřila do řad gruzínské inteligence. Studoval tedy na Tbiliské státní univerzitě orientalistiku, z níž získal v roce 1995 titul mgr. V době studií strávil léta 1992 - 1993 na zahraniční stáži na Istanbulské univerzitě, kde získal certifikát znalosti turečtiny. Kromě rodné gruzínštiny a turečtiny umí hovořit ještě rusky a anglicky. Je ženatý a má dvě děti.  Po dokončení studií nastoupil v roce 1995 do diplomacie jako tlumočník a atašé na gruzínské ambasádě v Turecku, kde také působil ve funkci tajemníka velvyslance a později i jako konzul. Svou diplomatickou misi ukončil v roce 2003, když se po absolvování postgraduálních studií zahraničních vztahů na Oxfordské univerzitě vrátil do Gruzie, kde nastoupil na ministerstvo zahraničí jako náměstek pro vzthahy s USA, Kanadou a zeměmi Latinské Ameriky. O rok později zaujal místo ředitele odboru evropské integrace. Od 20. října 2006 se vrátil do Turecka, kde se stal velvyslancem Gruzie.

Premiér Gruzie.

28. října 2008 ho však prezident Michail Saakašvili z Turecka stáhl, protože si ho vybral jako nástupce odstupujícího premiéra Gurgenidzeho. Už 1. listopadu byl jmenován premiérem a po Gurgenidzovi převzal téměř celý kabinet. Změny provedl jen kosmetické: za ministera spravedlnosti nominoval Zuraba Adeišviliho, za ministra životního prostředí Kobu Subelianiho a za ministra kultury Grigola Vašadzeho. Mezi jeho první kroky patřilo řešení problematiky zemědělství v Kachetii. Poté v prosinci provedl ve vládě další změny, když odvolal ministra obrany, zahraničí a školství, protože se domníval, že vláda potřebuje po válce v Jižní Osetii zásadnější personální změny.  Jeho vláda byla velmi krátká a gruzínský bulvární deník Alia přišel v prosinci 2008 se zprávou o vážných sporech premiéra s prezidentem Saakašvilim, které si barvitě přizpůsobil k obrazu svému tak, že Saakašvili svého premiéra při jednání údajně fyzicky napadnul. Každopádně na přelomu roku Mgaloblišvili odjel do Německa na zdravotní prohlídku, která se dle jeho slov protáhla. Oba dva zprávy o fackování popřeli jako novinářskou kachnu a sám Mgaloblišvili je označil za směšné. Přesto nebyl po novém roce příliš viděn a údajně byl nějaký čas hospitalizován v tbiliské nemocnici. Dne 30. ledna 2009 premiér svolal tiskovou konferenci, kde oznámil svou rezignaci, tři měsíce od převzetí úřadu. Rezignaci zdůvodnil zdravotními problémy (onemocnění ledvin) a jako svého nástupce doporučil ministra financí Nika Gilauriho.

Kariéra po odchodu z politiky.

Po zotavení byl 26. června 2009 jmenován gruzínským parlamentem jako velvyslanec při NATO, kde působí dodnes.

Grigol Mgaloblišvili (gruzínsky: გრიგოლ მგალობლიშვილი) (narozen 7. října 1973 v Tbilisi) je gruzínský politik, diplomat a bývalý premiér Gruzie. Od roku 2009 působí jako gruzínský velvyslanec při NATO.

格里戈尔·姆加洛布利什维利(Grigol Mgaloblishvili,, 1973年-10月7日)格鲁吉亚政治家和外交官,自2009年6月26日起担任格鲁吉亚常驻北约代表。他曾短暂担任过格鲁吉亚总理(2008年11月1日到2009年2月6日)。


Hlavní trendy.

Počet obyvatel Ruska dosáhl vrcholu (148 689 000) v roce 1991, těsně před rozpadem SSSR. Nízká porodnost a abnormálně vysoká úmrtnost způsobily pokles obyvatelstva roční měrou 0.5%, v absolutním vyjádření 750 000 - 800 000 lidí ročně až do roku 2006. OSN v roce 2005 varovala, že počet obyvatel Ruska se může snížit z tehdejších 143 milionů o třetinu do roku 2050, pokud se ukazatele nezlepší. Ale Ruský státní statistický úřad (Rosstat) zveřejnil v roce 2009 mnohem optimističtější předpovědi, podle střední varianty se má počet obyvatel Ruska snížit na 139 milionů do roku 2030 (nízký: 127 milionů; vysoký: 147 milionů). Navíc v roce 2008 jeden demografický analytik správně předpověděl obnovení růstu obyvatelstva do roku 2010 a obnovení přirozeného přírůstku do roku 2013, který zřejmě v roce 2013 nastane.  Počet Rusů žijících v chudobě se snížil na polovinu oproti 90. letům, když byla země postižena krizí, a rozvíjející se ekonomika měla pozitivní dopad na nízkou porodnost, která vzrostla z nejnižší hodnoty 8,27 narozených dětí na 1000 obyvatel v roce 1999 na 12,6 na 1000 obyvatel v roce 2011. Podobně i míra plodnosti vzrostla z 1,16 (1999) na 1,61 (2011). Rok 2007 se vyznačoval nejvyšším růstem porodnosti za předchozích 25 let. Na srovnání, v USA byla porodnost v roce 2011 12,7 na 1000 obyvatel. Zatímco porodnost v Ruské federaci je srovnatelná, ne-li dokonce vyšší než v jiných rozvinutých zemích, úmrtnost je mnohem vyšší (především u mužů v produktivním věku pro abnormálně vysoký počet úmrtí způsobených kardiovaskulárními chorobami a vnějšími příčinami smrti, jako například otravy alkoholem, sebevraždy apod.). Úmrtnost v Rusku byla v roce 2011 13,5 na 1000 obyvatel (v USA 8,1 na 1000 obyvatel).  Oznámení o opatřeních vlády s cílem zastavit pokles obyvatelstva bylo důležitou součástí projevu Vladimira Putina o stavu země v roce 2006. Byl představen národní program s cílem zastavit pokles obyvatelstva do roku 2020. Brzy nato studie z roku 2007 odhalila, že pokles populace se začal zpomalovat: zatímco přirozený úbytek od ledna do srpna 2006 představoval 408 200 lidí, ve stejném období roku 2007 byl jen 196 600. Ve stejném období roku 2007 bylo v Rusku zaznamenáno něco přes jednoho milionu porodů (981 600 v 2006), zatímco úmrtí poklesla z 1 475 000 na 1 402 300. Úmrtí převýšila narození 1,3krát, což představuje pokles z 1,5-násobku v roce 2006. Osmnáct z 83 provincií zaznamenalo přirozený přírůstek (2006: 16). Ruské ministerstvo pro ekonomický rozvoj zveřejnilo prognózu, že do roku 2020 se populace stabilizuje na 138 - 139 milionech, a do roku 2025, znovu poroste na dnešních 143 - 145 milionů, současně očekávaná délka života vzroste na 75 let.  Přirozený úbytek pokračoval ve zpomalování v letech 2008 - 2012 díky klesající úmrtnosti a rostoucí porodnosti, dokonce v roce 2009 zaznamenalo Rusko růst obyvatelstva po 15 letech (o 23 000). V září 2009 Ministerstvo zdravotnictví a sociálního rozvoje zveřejnilo zprávu, že Rusko dokonce v srpnu 2009 zaznamenalo i přirozený přírůstek obyvatelstva, kdy počet narozených převýšil počet zemřelých o 1 000. V dubnu 2011 ruský premiér Vladimir Putin (v té době se připravující na prezidentské volby, ve kterých se chtěl vrátit do úřadu prezidenta) přislíbil investovat velké množství finančních prostředků na zvýšení porodnosti o 30 procent do roku 2015 oproti úrovni v roce 2006 a současně na prodloužení délky života ze 69 na 71 let.

Populační statistiky.

Hustota zalidnění.

8,4 lidí na kilometr čtvereční (sčítání 2010)

Míra urbanizace.

74 % městské obyvatelstvo, 26 % venkovské (sčítání 2010)

Růst počtu obyvatel.

0.15% (2011)

Mediánový věk.

"Celkově:" 38,8 let
"Muži:" 36.1 let
"Ženy:" 41.1 let (2009)

Poměr pohlaví.

"Při narození:" 105 mužů/100 žen
"Do 15 let:" 105 mužů/100 žen
"15-64 let:" 92 mužů/100 žen
"65 +:" 46 mužů/100 žen
"Celkově:" 86 mužů/100 žen (2009)

Současný přírůstek.

Počet narozených v lednu 2013 oproti lednu 2012 vzrostl o 15 140.  Porodnost za leden-prosinec 2012 byla 13,3 narozených na 1 000 obyvatel oproti 12,6 ve stejném období v roce 2011.  Počet zemřelých v lednu 2013 oproti lednu 2012 vzrostl o 15 104.  Úmrtnost za leden-prosinec 2012 byla 13,3 na 1 000 obyvatel, oproti 13,3 ve stejném období v roce 2011.  Celkový přirozený přírůstek za leden-prosinec 2012 byl -0,02 na 1000 obyvatel oproti -1,0 na 1000 ve stejném období roku 2011.  Přirozený přírůstek v roce 2012 byl dosažen ve 40 subjektech (z toho 18 republik) Ruské federace oproti 28 (z toho 16 republik) v roce 2011:

Demografické charakteristiky.

Před druhou světovou válkou.

V období před 2. světovou válkou nejsou vedeny žádné přesné statistiky. Andrejev udělal následující odhad:

Po druhé světové válce.

Poznámka: "Počet obyvatel v letech 2003-2011 nebyl upraven vzhledem k výsledkům sčítání 2010."

Tento článek poskytuje základní informace o demografii Ruska.

截至2020年1月2日俄罗斯人口146,801,931人(包含克里米亚),而俄罗斯土地面积约1,700万平方公里。人口密度约每平方公里9人,是世界上人口最稀疏的国家之一。多数人口集中在都会地区。


Seznam telefonů Xiaomi.

Mi  Xiaomi Mi 1s  Xiaomi Mi 2, a, s  Xiaomi HongMi  Xiaomi Mi 3, 3TD  Xiaomi Mi 4, 4 LTE, 4i  Xiaomi Mi 5, S, S Plus  Xiaomi Mi 6, X, Plus  Xiaomi Mi 8, Pro, SE, Lite  Xiaomi Mi Play  Xiaomi Mi 9, Pro, SE, Lite, T, T Pro  Xiaomi Mi 10, Pro, Lite  Mi Note  Xiaomi Mi Note, Pro  Xiaomi Mi Note 2  Xiaomi Mi Note 3  Xiaomi Mi Note 10, Pro, Lite  Mi Max  Xiaomi Mi Max  Xiaomi Mi Max 2,  Xiaomi Mi Max 3,  Mi A  Xiaomi Mi A1  Xiaomi Mi A2, Lite  Xiaomi Mi A3  Mi Mix  Xiaomi Mi Mix  Xiaomi Mi Mix 2, 2S  Xiaomi Mi Mix 3, 3 5G  Xiaomi Mi Mix Alpha  Redmi  Xiaomi Redmi 1s  Xiaomi Redmi 2, 2A, 2A EE  Xiaomi Redmi 3  Xiaomi Redmi 4, 4X, Pro  Xiaomi Redmi 5, 5 Plus, 5 Pro, 5A  Xiaomi Redmi S2  Xiaomi Redmi 6, 6A, 6 Pro  Redmi 7, 7A  Redmi 8, 8A  Redmi Note  Xiaomi Redmi Note, Prime  Xiaomi Redmi Note 4G  Xiaomi Redmi Note 2, Prime  Xiaomi Redmi Note 3  Xiaomi Redmi Note 4  Xiaomi Redmi Note 5, 5A  Xiaomi Redmi Note 6 Pro  Redmi Note 7  Redmi Note 8, 8T, 8 Pro  Redmi Note 9, 9S, 9 Pro  Pocophone  Xiaomi Pocophone F1 (Poco F1)  Pocophone X2  Pocophone F2 Pro  Black Shark  Xiaomi Black Shark  Xiaomi Black Shark 2, Pro  Xiaomi Black Shark 3, 3 Pro

Etymologie.

Název Xiaomi znamená „proso“ (Xiao – „malý“, mi – „rýže“). V roce 2011 ale generální ředitel Lei Jun namítl, že existuje více významů, než jen „proso a rýže“. Připojil část „Xiao“ k buddhistickému rčení, že i jedno zrnko rýže může představovat celé pohoří, čímž naznačil, že Xiaomi chce pracovat s maličkostmi, místo usilování o dokonalost, zatímco "Mi" je zkratka pro mobilní internet i Mission Impossible, s odkazem na překážky, které se vyskytly při spouštění společnosti.  V roce 2012 prezident Lin Bin řekl, že název má být o revoluci a schopnosti přinést inovace do nové oblasti. Za maskota si zvolili zajíčka se jménem Mitu, v tradiční ruské beranici s rudou hvězdou a šálou kolem krku.

Historie.

Xiaomi bylo založeno sedmi partnery 6. června 2010. Jednalo se o singapurskou institucionální investiční firmu Temasek, investiční nástroje vlastněné singapurskou vládou, čínské fondy rizikového kapitálu IDG Capital, Qiming Venture Partners a výrobce mobilních procesorů Qualcomm. Lei Jun si pečlivě sestavil svůj tým, složený například z bývalých zaměstnanců Microsoftu či Motoroly.  16. srpna 2010 Xiaomi oficiálně vydala svůj uživatelský systém MIUI, založený na systému Android a připomínající Samsung TouchWiz a IOS.  V srpnu 2011 Xiaomi představila svůj první telefon Mi1, distribuovaný se systémem MIUI, případně klasickým Androidem.  O další rok později představila společnost telefon Mi2. Ten je vybaven čtyřjádrovým procesorem Snapdragon S4 Pro APQ8064 s frekvencí 1.5 GHz, 2 GB RAM a grafickým čipem Adreno 320 GPU. 24. září 2013 společnost uvedla, že se jich za necelý rok prodalo přes 10 miliónů. Telefony Mi2 jsou prodávány prostřednictvím prodejce Mobicity ve Spojených státech, Evropě, Novém Zélandu a Austrálii. Některé produkty Xiaomi jsou vyráběny společností Foxconn, která také vyrábí iPhony a iPady.  V září 2013 Xiaomi představila telefon Mi3, jehož jednu verzi pohání procesor Snapdragon 800 a druhou čipset NVIDIA Tegra 4. Momentálně se chystá verze Mi3S s procesorem Snapdragon 801, 3GB RAM, 8 megapixelovým předním fotoaparátem a 13 megapixelovým zadním fotoaparátem. Na konci září si pak společnost naplánovala otevřít maloobchod v Pekingu. V říjnu 2013 byla vyhlášena jako pátá nejvíce používaná značka chytrých telefonů v Číně.  V červenci Xiaomi oznámilo uvedení prvního fitness náramku s názvem MiBand. Jako ostatní produkty společnosti, i MiBand nasadil velmi nízkou cenu v kombinaci s výdrží až jeden měsíc na jedno nabití. Na začátku roku 2015 firma představila nástupce MiBand 1S, který přidal funkci měření srdečního tepu. Oba produkty mají dále funkci buzení vibracemi a díky neoficiální aplikaci mohou upozorňovat na notifikace z mobilních telefonů.  V srpnu 2013 společnost najala Hugo Barru z Googlu, kde působil jako viceprezident produktového vedení pro platformu Android. Jako viceprezident Xiaomi Global se soustředil na mezinárodní růst společnosti. V lednu 2017 Barra společnost opustil.  V roce 2014 je oznámena expanze mimo Čínu s první zastávkou v Singapuru. Mezinárodní sídlo bude koordinovat všechny aktivity, včetně uvádění budoucích produktů na trh v tomto regionu. Během dvou měsíců se společnost chtěla dostat i na malajsijský trh.  V roce 2015 bylo Xiaomi podle statistik čtvrtým největším prodejcem mobilních telefonů na světě  V roce 2018 byl představen nový model řady Mi. Původně měl být tento model pojmenován Mi7 ale společnost Xiaomi slaví v roce 2018 osm let od svého vzniku a proto byl model pojmenován Mi8.

Kritika.

Apple kultura.

Obchodní strategie společnosti je často přirovnávána ke strategii Applu. Po přečtení knihy o Stevu Jobsovi si začal Lei Jun už na vysoké škole pečlivě pěstovat image právě podle Jobse, včetně džín a tmavé košile a stylu představování produktů. Strategie společnosti tak byla často označována za okopírovanou. Navzdory tomu Xiaomi tvrdí, že dodržuje jiné zásady. Nemá žádné distributory ze třetích stran a všechny výrobky jsou prodávány přímo přes webové stránky společnosti. Skeptici tvrdí, že se jedná o levné imitace iPhonů bez výrazných hardwarových nebo softwarových výhod, které jsou veřejností vnímány jako inovativní pouze díky dobré propagaci. Jiní poukazují na to, že i když existují určité podobnosti s Apple, schopnost přizpůsobit software dle preferencí uživatele odlišuje Xiaomi od ostatních výrobců.  Uživatelé mobilních telefonů Xiaomi si oblíbili značku i proto, že jako jeden z mála výrobců vydává kromě bezpečnostních záplat i aktualizace nových verzí androidu nebo nadstavby Miui i pro několik let staré modely, čímž zákazníci získavaji neustále nové funkce do svých zařízení.

Špehování uživatelů.

V srpnu 2014 bylo zjištěno, že telefony společnosti odesílají na servery výrobce řadu informací, mj. IMEI, ale také telefonní čísla přidaná do telefonního seznamu a ta čísla, kterými telefon komunikoval pomocí SMS. Společnost tuto skutečnost přiznala, ale údajně zjištěné vazby mezi čísly neuchovává.

Xiaomi () je soukromá čínská společnost, která navrhuje, vyvíjí a prodává chytré telefony, aplikace a spotřební elektroniku. Od vydání svého prvního chytrého telefonu v srpnu 2011 získali podíl na trhu v Číně a rozšířili sortiment o širší spektrum spotřební elektroniky. Cílem Xiaomi je udržet vysokou kvalitu a nízké ceny. Dnes má společnost více než tři tisíce zaměstnanců a její hodnota se odhaduje na 10 miliard dolarů, což ji staví na stejnou úroveň jako Lenovo, druhý největší výrobce počítačů na světě. V období Q3 2014 se společnost dostala na pozici světové trojky v počtu vyrobených chytrých telefonů (za Samsung a Apple) s růstem 246,2 %.

小米集团(英语:Xiaomi Corporation,简称:小米,)是中国一家从事智能硬件和电子产品研发、智能家居生态建设的大型移动互联网企业,成立于2010年4月6日,总部位于中国北京。截至2019年,小米集团在职员工人数近1.82万,并在全球超过90个国家和地区的市场开展业务。2018年7月9日,小米以“小米集团”名义在香港交易所主板挂牌上市,成为港交所上市制度改革后首家采用不同投票权架构的上市企业。小米还是继苹果、三星、华为之后第四家拥有手机芯片自研能力的手机公司。


Gameplay.

Hra se chová převážně jako střílečka, avšak si zde hráč si může vylepšovat postavu podle toho, jaký styl boje mu vyhovuje. Má na výběr ze 4 základních postav Vault hunterů a poté ze dvou DLC stažitelných navíc, s čímž každá má své výhody a dostává bonusy k jinému stylu boje a zároveň má každá z postav svou vlastní speciální schopnost, která má určitou dobu fungování, poté se nějaký čas musí nabíjet. K cestování mezi velkými lokacemi může hráč použít Fast Travel Stations, sérii teleportů mezi kterými se může jakkoliv přemisťovat nebo Catch-a-ride, stanice, kde si hráči generují různé typy vozů. Jelikož celá hra běží na upraveném Unreal Enginu, ovladatelnost je velice jednoduchá. Planeta Pandora má menší gravitaci než Země, což má za následek delší a vyšší skoky, pomalejší dopad a fakt, že se ani trochu nezraníte, když skočíte z hodně vysokého místa. Na svému hrdinovi můžete dle svého uvážení vyměnit "hlavu". Což jsou různé čepice, účesy, helmy, vousy, které si během hry otevíráte a dostáváte je jako odměnu za určité úkoly. Další změna vzhledu může být výměna "skinu", což je v podstatě jen jiná barva základního oblečení a vlasů. Skiny rovněž dostáváte za splněné mise, ale mohou také vypadnout z nepřátel. Po dokončení příběhu můžete s danou postavou začít druhý průchod hrou zvaný True Vault Hunter mode, kde se resetují všechny hlavní vedlejší úkoly, ale úroveň a vybavení postavy hráči zůstává. Nepřátelé a nacházené zbraně společně s hráčem zesilují a v obou případech se objevují nové unikáty. To samé lze udělat i po dokončení tohoto průchodu a přejít na takzvaný Ultimate Vault Hunter mode, zde jsou však i obyčejní nepřátelé extrémně silní a během boje mají automatickou regeneraci zdraví, což zapříčiňuje nutnost použití těch nejsilnějších zbraní, které hra nabízí, aby měl hráč vůbec šanci. Kromě "obyčejných" bossů, na které hráč narazí během plnění příběhové linky jak základní hry, tak těch obsažených v DLC, je možno vyzvat i takzvané raid bosse, kteří jsou velice silní a jejich porážka obnáší získání spousty vzácných zbraní a předmětů. Vzhledem k jejich obtížnosti je doporučeno se s nimi utkat v režimu více hráčů.

Děj.

Po otevření vaultu v prvním díle převzal Pandoru tyran Handsome Jack, který posledních 5 let ovládá celou zemi. Jeho cílem je za pomocí Klíče vaultu probudit bájného Válečníka. K tomu využívá svou dceru Angel, sirénu, která je vězněná a pumpována eridiem, aby se znásobila její síla. Na Pandoru proto přijíždí čtyři noví Vault hunteři, kteří mají za úkol Jacka zabít, při útoku na něj, ale přežije jen jeden, hlavní postava hry dle hráčova výběhu. Tohoto hrdinu nalezne Claptrap, který jej za pomoci Angel, která se na velkou vzdálenost umí datově nabourat do jakéhokoliv systému, dovede do Sanctuary.  Z města mezitím unese Rolanda Firehawk. Při pátrání po ní, hrdina zjistí, že se jedná o dalšího bývalého Vault huntera Lillith, která se snaží nalézt Rolanda stejně jako on. Společnými silami vypátrají, že jej unesli nájezdníci, aby ho prodali Hyperionu. Mezitím Hyperion odmítne s nájezdníky o Rolanda vyjednávat a jednoduše nájezdnickou základnu napadnou a znovu Rolanda unesou do svého sídla, odkud ho hlavní hrdina musí zachránit.  Roland společně s Lillith hledají Jackem ukradený Klíč vaultu, aby ho navrátili zpět na původní místo a porazili Handsome Jacka a proto hrdinu příběhu vyšlou do Tundra Expressu najít dalšího původního Vault huntera Mordecaie a Tiny Tinu. S jejich pomocí přepade hrdina vlak, kde se má být ukrytý Klíč. Místo toho však najde nové ochranné jádro, které by mohlo vylepšit ochranu Sanctuary proti velkým útokům. Při jeho aktivaci se ale dostane do systému Angel, která musí na Jackův příkaz ochranu Sanctuary úplně vypnout a zaútočit na město. Sanctuary je proto nuceno využít svou poslední ochranu a to vzlétnout do vzduchu, aby se útokům ubránilo. Během tohoto útoku je hrdina omylem Lillith přenesen úplně do jiné lokace a proto musí najít Fast Travel Station, kterým se znova dostane do Sanctuary. Od této chvíle se nejde do města dostat jinak než teleportem.  Město opět zkontaktuje Angel, která snaží odčinit Jackovy příkazy, které musí poslouchat a sdělí Rolandovi, že Klíč je s ní zavřený v obřím Bunkru napájen její silou a pokud se chtějí k ní dostat, musí si sehnat jednoho z Jackových dvojníků a modulátor Jackova hlasu, který Bunkr otevře. Proto se hrdina vydává do Oportunity, kde za Angeliny pomoci dočasně začne mluvit jako Handsome Jack.  Dalším krokem je otevření dveří, které k Bunkru vedou a ty jdou otevřít pouze zevnitř hyperionským robotem. To by mohl obstarat Claptrap, ten bohužel potřebuje vylepšení, které má u sebe Mordecai. Tomu bohužel byla Handsome Jackem unesena Bloodwing do Hyperionské rezervace, kde se dělají na zvířatech eridiové pokusy a hrdina jí první musí zachránit. Během toho zjistí, že eridium udělalo z Bloodwing desetkrát větší vraždící stvůru, která si přestává uvědomovat rozdíl mezi přáteli a nepřáteli a Mordecai hrdinu prosí, aby jí nezabíjel, pouze jí uspal. Během toho si ale Jack uvědomí nepovedený pokus mutace a Bloodwing nechá zabít.  Nicméně hrdina získá vylepšení pro Claptrapa a chybí poslední krok k napadení Bunkru a to je získání pomoci od místního velitele nájezdníků Bricka, jehož vrtulníky by se mohly při boji hodit. Poté, co hrdina zabije polovinu jeho tupých mužů, si získá Brickův respekt, ten už ho neoslovuje jinak než Slab (Sekáč) a rozhodne se pomoct při útoku na Bunkr.  Poté, co se hrdina do Bunkru dostane, poprosí ho Angel o to, aby za odměnu, že mu pomáhala, jí zabil, aby se konečně dostala z moci Handsome Jacka. Poté, co s klidem v srdci svobodná zemře, se zjeví Jack, který zabije Rolanda a protože stále potřebuje sirénu na probuzení válečníka a Angel je mrtvá, tak unese Lillith a začne jí věznit stejně jako předtím Angel.  Hrdina se poté nabourá do Hyperionské databanky, ze které zjistí, že je všechno eridium posíláno Hrdinského průsmyku. Na tom místě se tedy musí nacházet spící Válečník. Hlavní postava se tam tedy vydá a následuje závěrečný boj s Jackem a poté s Válečníkem. Po jeho poražení může hrdina konečně zabít Handsome Jacka. Pokud se rozhodne že Jacka nezabije udělá to za hráče Lilith.  Na hru navazuje několik datadisků, které se dějově odehrávají po poražení Handsome Jacka.

Easter Eggy.

Ve hře se objevuje mnoho Easter Eggů. Některé jsou pouze drobnosti, které mají pobavit, jiné vám můžou přinést nový skin do hry nebo i hlavu. Toto jsou některé z nich.

Borderlands 2 je akční dynamická střílečka z pohledu první osoby z roku 2012 vyvinutá firmou Gearbox stejně jako první díl. Využívá hodně prvků z RPG. Hráč si může svou postavu vylepšovat podle svého vlastního vkusu a herního stylu. Hra rovněž stejně jako jednička využívá možnost kooperativního multiplayeru, kdy si můžete přizvat kamaráda do své zrovna rozpracované mise a nechat si pomoct například při obtížných bojích. Celá hra se odehrává na fiktivní planetě Pandora jako první díl. Hra si získala svou oblíbenost převážně díky zajímavému grafickému zpracování připomínající komiks a neobvyklému hernímu stylu.

是由Gearbox软件开发,2K Games发行的一款第一人称射击角色扮演游戏。本作是2009年发售的《无主之地》的续作,玩家将化身为寻宝猎人在潘多拉星球上探险,并要去击败企图统治这个星球的恶棍Handsome Jack。游戏于2011年8月正式公布,并于2012年9月在Windows、PlayStation 3、Xbox 360以及OS X平台发售;2014年5月由钢铁银河工作室移植的PlayStation Vita版本发售;同年9月,Linux版本发售。


Historie a formulace zákonů.

Weberův i Fechnerův zákon byly formulovány Gustavem Theodorem Fechnerem. Poprvé byly publikovány v roce 1860 v práci se jménem "Elemente der Psychophysik" (Elementy psychofyziky). Tato publikace byla první publikací v této oblasti psychofyziky. V této práci Fechner prorazil s termínem psychofyzika jako s vědou, která studuje jak lidé vnímají fyzikální podněty.

Weberův zákon.

Ernst Heinrich Weber byl jeden z prvních lidí, kteří studovali lidskou odezvu na fyzikální stimuly. Fechner byl student Webera a pojmenoval po něm jeho první zákon jako projev úcty, protože Weber byl ten, kdo provedl experimenty potřebné k formulování zákona.  Fechner vytvořil více formulací zákona, všechny popisující tu samou věc. Jedna z formulací zní:  „Vzrůstá-li intenzita podnětu řadou geometrickou, pak roste intenzita počitku řadou aritmetickou“  Lze ho formulovat jako:  "Mezní rozdíl intenzity fyzikálního stimulu který člověk dokáže vnímat je přímo úměrný intenzitě počátečního stimulu"  Tento rozdíl síly se v angličtině nazývá JND (just-noticeable difference). Zákon lze přepsat jako:  formula_1  Kde S je intenzita počátečního stimulu a ΔS je nejmenší rozdíl intenzity stimulu, který člověk dokáže poznat. Zároveň k je konstanta, kterou je třeba zjistit experimentálním měřením.  Weberův zákon nefunguje pro nízké intenzity podnětu a většinou ani pro vysoké intenzity. Přibližně odpovídá pravdě ve středním rozsahu intenzit.

Fechnerův zákon.

Weberův kontrast.

Ačkoli Weberův zákon obsahuje prohlášení o proporcionalitě (mezní rozdíl intenzity podnětu je přímo úměrný intenzitě podnětu) vnímané změny k počátečním podnětům, Weber se na toto odvolává pouze jako na pravidlo týkající se lidského vnímání. Fechner formuloval toto tvrzení jako matematický výraz označovaný jako Weberův kontrast:  formula_2Kde p je vnímaná intenzita stimulu a S je intenzita stimulu. dS je mezní rozdíl intenzity stimulu a k je konstanta, kterou je potřeba zjistit měřením - záleží na tom, jaký smysl je během experimentu používán a také na tom o jaký jde typ stimulu.  Weberův kontrast není součástí Weberova zákona.

Odvození Fechnerova zákona.

Fechnerův zákon vznikl matematickými úpravami Weberova kontrastu - jeho integrací:  formula_2Zintegrujeme tento výraz:  formula_4Tím dostaneme rovnostformula_5Abychom zjistili hodnotu konstanty C, dosadíme do rovnice vnímanou intenzitu podnětu p=0 a za S dosadíme S, které bude maximální intenzita podnětu, kterou člověk nepocítí:  formula_6formula_7Dosazením do původní rovnice dostaneme:formula_8V této rovnici je k opět konstanta, která závisí jak na typu podnětu, tak na smysl, který je používán k měření. S je intenzita podnětu, p je vnímaná intenzita podnětu a S je největší možná intenzita podnětu, jakou je člověk možný vnímat (samozřejmě subjektivní).

Vysvětlení Fechnerova zákona.

Fechnerův zákon popisuje to, že pro intenzivnější podněty je složitější poznat rozdíl intenzity podnětu než pro slabší podněty. Jednoduše to lze odvodit z grafu matematické formulace Fechnerova zákona - zjednodušme ho pouze na přirozený logaritmus: Pokud vezmeme dvě stejné Δx, které umístíme různě daleko od počátku, Δy které k nim patří, budou různě velké - pro vzdálenější Δx bude Δy vždy menší.  To lze matematicky jednoduše dokázat:  Pokud funkci zderivujeme, dostaneme:  formula_9  Je očividné, že derivace je funkce klesající na intervalu (0;∞), na kterém je definovaný i přirozený logaritmus. To znamená, že hodnoty funkce y = ln(x) se pro větší x zvyšují pomaleji, než pro nižší x.

Příklady vnímaní a výskytu Fechnerova zákona v praxi.

Vnímání hmotnosti.

Weber přišel na to, že pokud máme dvě závaží - například 100 gramů a 105 gramů, je jednoduché rozlišit, které z nich je to těžší. Pokud ale vezmeme dvě závaží se stejným rozdílem hmotností, ale těžší, už to nepůjde poznat - například 500 gramů a 505 gramů nelze rozeznat.

Zrak.

Pokud ve tmavé místnosti někdo rozsvítí světlo, lze to hned poznat. Pokud ale za jasného dne, kdy je celý pokoj prosvícený někdo rozsvítí světlo, už to nebude tak jednoduché.

Nalezení peněz.

Pokud bezdomovec najde korunu, bude z toho mít radost a bude pro něj mít velký význam. Když ale bohatý člověk najde na zemi korunu, nemusí ji ani zvednout, protože to pro něj je tak malý obnos peněz že mu na něm nemusí záležet.

Kouření.

Začínající kuřák začíná tak, že si dá jednu cigaretu za týden, a postupně přidává, protože ho jeho závislost nutí si dávat další a další cigarety. Postupně už pro něj jedna cigareta za den nehraje žádnou roli, protože mu ve srovnání s krabičkou co vykouřil včera nestačí - a proto si musí dávat stále víc a víc, aby zůstal na takové úrovni, kdy má dost nikotinu. Aby zůstal na této úrovni, jeho chuť po cigaretách se exponenciálně zvyšuje, tak jak říká Fechnerův zákon.

Stárnutí.

Čím je člověk starší, tím rychleji mu čas běží - intenzita (čas) se zvyšuje, a proto rozdíl intenzity (např. v 60 letech 1 rok) se zdá čím dál kratší - pro člověka se čas "zrychluje", přijde mu že každý další rok utekl rychleji.

Vězení.

Pokud by byl člověk vězněný 6 měsíců, zdály by se mu 3 měsíce jako velmi dlouhá doba. Bude-li vězněn 20 let, 3 měsíce mu přijdou jako zanedbatelný časový úsek.

Řešení problémů pomocí Weberova zákona.

Uvažujme opět problém se závažími - dvě závaží, z nichž jedno váží například 100 g a druhé například 105 g jsou svými hmotnostmi od sebe vzdálena tak, že je to mezní rozdíl - u menšího rozdílu by to už to člověk nepoznal. Pak dosazením do Weberova zákona dostaneme:formula_10Tím jsme zjistili konstantu k. Nyní budeme chtít zjistit, jak velký rozdíl by od sebe musela mít dvě závaží, ze kterých lehčí váží například 300 gramů, aby člověk dokázal poznat, které z nich je těžší. Dosadíme tedy do Weberova zákona:formula_11Druhé závaží by tedy muselo vážit o 15 gramů víc, tedy 315 gramů.

Weber-Fechnerův zákon je označení odkazující na dvě hypotézy v psychofyzice, známých jako Weberův zákon a Fechnerův zákon. Oba zákony popisují lidské vnímání, konkrétně vztah mezi reálnou změnou v psychickém stimulu a vnímanou změnou. Vnímání může probíhat jakýmkoliv smyslem: zrakem, sluchem, chutí, hmatem i čichem.

韦伯定理(英语:Weber-Fechner law)分为韦伯及费希勒两种定理,韦伯定理又称「感觉阈限定律」(英语:absolute threshold),用于差异阈限定义。


Klubová kariéra.

Koke je odchovancem klubu Atlético Madrid. Od září 2009 je členem A-týmu Atlética, debutoval v zápase proti FC Barcelona (porážka 2:5). S Atléticem začal sbírat úspěchy, vyhrál Evropskou ligu 2011/12, Superpohár UEFA 2012 a Copa del Rey 2012/13.  Ve čtvrtfinálové odvetě Ligy mistrů 2013/14 9. dubna 2014 vstřelil vítězný gól ve španělském souboji proti FC Barcelona, při výhře 1:0 a výsledku 1:1 z prvního utkání byl jeho gól zároveň postupový. Ve finále proti Realu Madrid musel skousnout porážku 1:4, vyrovnávající branku na 1:1 přitom Atlético dostalo až ve třetí minutě nastavení (hlavička Sergia Ramose). Stal se však vítězem Primera División 2013/14.  V srpnu 2014 vyhrál s Atléticem superpohár Supercopa de España, poraženým soupeřem byl Real Madrid.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Koke reprezentoval Španělsko v mládežnických kategoriích. Se španělskou reprezentací do 20 let se zúčastnil Mistrovství světa hráčů do 20 let 2011 v Kolumbii, kde byl jeho tým vyřazen ve čtvrtfinále Brazílií v penaltovém rozstřelu. S týmem do 21 let vyhrál Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2013 v Izraeli, kde mladí Španělé porazili ve finále Itálii 4:2.  Zúčastnil se s týmem U23 Letních olympijských her 2012 v Londýně, kde Španělé jako největší favorité obsadili s jedním získaným bodem překvapivě poslední čtvrtou pozici v základní skupině D, aniž by vstřelili gól.

A-mužstvo.

V A-mužstvu Španělska debutoval 14. srpna 2013 v přátelském zápase proti reprezentaci Ekvádoru (výhra 2:0).  Trenér Vicente del Bosque jej nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, kde Španělé vypadli již v základní skupině B po porážkách 1:5 s Nizozemskem a 0:2 s Chile a výhře 3:0 nad Austrálií.  Vicente del Bosque jej nominoval i na EURO 2016 ve Francii, kde byli Španělé vyřazeni v osmifinále Itálií po porážce 0:2. Koke nastoupil v jediném zápasu na šampionátu – v základní skupině D proti Turecku (výhra 3:0).

Jorge Resurrección Merodio známý i jako Koke (* 8. ledna 1992, Madrid, Španělsko) je španělský fotbalový záložník a reprezentant, který v současnosti hraje za španělský klub Atlético Madrid. Účastník Mistrovství světa 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii.

豪尔赫·雷苏雷克隆·梅罗迪奥(,1992年-1月8日),即科克(),又译乔治·科克|zh-hans:乔治·科克;zh-hk:佐治·高基;zh-tw:乔治·科克;,西班牙足球运动员,目前效力西甲球队马德里竞技以及西班牙国家队,司职中场或边中场。


Sestavení Johari okna.

Subjektu je předložen seznam asi 50 přídavných jmen, z nichž vybírá 5 nebo 6 takových, která charakterizují jeho vlastní osobnost. Stejný seznam přídavných jmen obdrží také vrstevníci subjektu, kteří vyberou stejný počet přídavných jmen, které podle nich nejlépe vystihují povahu testovaného subjektu. Všechna slova ze seznamu se následně rozdělí do čtyř kvadrantů tabulky, zvané Johariho okno.  Aréna nebo Otevřený prostor Přídavná jména, která označili všichni zúčastnění, tedy subjekt i jeho vrstevníci, se řadí do prvního kvadrantu, označeného jako Otevřený prostor neboli Aréna, tedy zápasiště. Jsou to vlastnosti, které vidí všichni, subjekt i ostatní lidé v jeho okolí.  Blind spot nebo Slepé místo Přídavná jména, která nebyla vybrána subjektem samotným, ale pouze jeho vrstevníky, jsou zařazena ve třetím kvadrantu tabulky, v tzv. Slepém místě. Tyto aspekty své osobnosti si subjekt sám neuvědomuje, ale pro jeho okolí jsou patrné. A záleží jen na jeho vrstevnících, zda vůbec a jakým způsobem bude o těchto vlastnostech jejich nositele informovat.  Facade nebo Skrytý prostor Do této části Johariho okna náleží přídavná jména, která označil pouze sám subjekt, ale žádný z jeho vrstevníků. Představují informace, které si subjekt uvědomuje, avšak před jeho okolím zůstávají skryty.  Unknown nebo Neznámý prostor Zbylá přídavná jména ze seznamu, která neoznačil ani subjekt, ani jeho vrstevníci, se řadí do kvadrantu s označením Neznámé. Jsou to informace o chování a motivech subjektu, které nebyly rozpoznány žádným z účastníků buď proto, že k subjektu nesedí, anebo o těchto vlastnostech obecně neexistuje žádné povědomí. Patří sem například nerozvinutý lidský potenciál, o němž nemáme nejmenší ponětí ani my sami, ani naše okolí.

Seznam přídavných jmen.

Tato adjektiva představují soubor základních lidských vlastností, které subjekty přiřazují k sobě a svým vrstevníkům.

Terapie změnou obsahů okna.

Vlastnosti obsažené v jednotlivých kvartálech Johariho okna nejsou stejně početné ani neměnné. Množství a povaha vlastností ve všech oblastech se mění s věkem a životními zkušenostmi. Kromě toho s nimi lze také vědomě pracovat a učit se vnímat stále více aspektů své osobnosti.  Cílem snažení může být rozšíření otevřené oblasti na úkor skrytého, což přispívá k větší intimitě v mezilidských vztazích. Prospěšný je rovněž průzkum temných oblastí slepého místa (například pomocí analýzy videonahrávek sebe sama) a prostoru neznámých vlastností, který nám pomůže lépe vyjít s ostatními a také sami se sebou.

Pojem Johari okno, někdy též Johari okénko, náleží do sféry kognitivní psychologie a označuje metodu sebepoznání, vytvořenou Josephem Luftem a Harringtonem Inghamem v roce 1955 v USA za účelem většího sebeuvědomění skupiny. Název "johari" je složeninou křestních jmen autorů metody (Jo-Harry). Nejčastěji bývá Johariho okno používáno v různých svépomocných skupinách jako heuristické cvičení.

周哈里窗(英语:Johari Window)展示了关于自我认知、行为举止和他人对自己的认知之间在有意识或无意识的前提下形成的差异,由此分割为四个范畴,一是面对公众的自我塑造范畴,二是被公众获知但自我无意识范畴,三是自我有意识在公众面前保留的范畴,四是公众及自我两者无意识范畴,也称为潜意识。


Film.

První část - Body Electric: Film začíná se záběry na Adama (Shaun Ross) a Evu (Lana Del Rey) v Zahradě Eden. Je zde ještě Bůh (zobrazen Johnem Waynem), Ježíš, Marilyn Monroe a Elvis Presley. Do děje hraje píseň "Body Electric". Eva se nechá zlákat hadem, kousne do jablka a upadne do spánku. Adam si kousne poté do jablka také. Jsou Bohem vyhnáni z ráje do světa smrtelnosti, hříchu a bolesti.  Druhá část - Gods & Monsters: Druhá část začíná tím, že Lana recituje "I Sing the Body Electric" od Walta Whitmana. Děj se odehrává v Los Angeles, kde Lana pracuje jako striptérka v klubu a Shaun je člen gangu, který přes den pracuje v obchodě. Hraje píseň "Gods & Monsters". Po skončení písně Lana recituje "Howl" od Allena Ginsberga, zatím co skupina postarších bohatých pánů objedná svému příteli k narozeninám striptérky. Po chvíli vtrhne do místnost gang se Shaunem a ukradnout pánům peníze.  Třetí část - Bel Air: Na začátku třetí a poslední části filmu se objevuje Bůh, který recituje "Why I Love America" od Johna Mitchuma. Lana a Shaun se rozhodli vykoupit se ze svých hříchů, proto odjíždí daleko do pole. Mezitím hraje "Bel Air". Lana a Shaun vzlétnou do nebes, aby se zde setkali se svým Pánem.

Produkce a vydání.

Film se natáčel na konci června 2013, režíroval ho Anthony Mandler, který s Lanou dříve spolupracoval na tvorbě videoklipů National Anthem a Ride. Lana před vydáním propagovala film sdílením plakátů z filmu. Lana v srpnu zveřejnila, že film bude mít premiéru ve vybraných kinech a bude to jakési "rozloučení". Začalo se hodně spekulovat, že Lana končí kariéru zpěvačky. 22. listopadu 2013 byla zveřejněna oficiální ukázka k filmu. 5. prosince 2013 proběhla premiéra v Hollywoodu a poté byl film nahrán na její VEVO účet. Na této premiéře řekla, že film je rozloučení s Born to Die érou, a že další rok vydá album, které se bude jmenovat Ultraviolence.

Ohlasy kritiků.

Po vydání se dostalo filmu docela pozitivních recenzí. Examiner dal filmu plných 5 hvězdiček s komentářem, že film je dech beroucí umělecké dílo. Naopak Daily Beast napsalo o filmu, že postrádá kreativitu. Magazín Fader řekl: "Vypadá to, že provokuje konverzaci o jiné formě síly, o síle pěsti a zbraně.

Tropico je čtvrté EP americké zpěvačky Lany Del Rey. Album vyšlo 6. prosince 2012 u vydavatelství Polydor Records a Interscope Records. Bylo k dostání pouze v digitální podobě a zahrnovalo písně "Body Electric", "Gods & Monsters" a "Bel Air" z jejího předešlého EP Paradise a 27 minutový film "Tropico". Byl režírován Anthonym Mandlerem. Lana si zde zahrála roli Evy a Shaun Ross Adama. Celý film je natočen na biblické motivy.

Tropico是一部关于「罪恶和救赎的圣经故事」的微电影,片中由Lana Del Rey饰演夏娃,Shaun Ross饰演亚当,Anthony Mandler导演。"Tropico"与2013年12月4日在美国加利福尼亚州好莱坞的Cinerama Dome首映,次日被上传至Lana Del Rey官方VEVO。Tropico中三首插曲《"Body Electric"》《"Gods & Monsters"》《"Bel Air"》均来源于2012年Lana Del Rey的EP《"Paradise"》。"Tropico"的EP与2013年12月6日在iTunes商店上发布,包含上述三首歌曲和微电影。


Životopis.

Jess Franco se začal věnovat hudbě v šesti letech. Po španělské občanské válce vystudoval na madridské konzervatoři. Po studiu působil jako jazzový hudebník, později skladatel jazzové hudby, operet a soundtracků k více než dvaceti filmům. Byl také hercem a později režisérem v madridském divadle. Později studoval režijní techniku na universitě v Sorbonně v Paříži.  Byl ženatý s herečkou Linou Romay, která od roku 1972 vystupovala ve většině jeho filmů. V devadesátých letech si udělal několikaletou přestávku a k filmování se vrátil až jako 75letý.

Tvorba.

Ve filmu začínal jako autor, později jako pomocný režisér. Svůj režijní debut "Tenemos 18 anos" natočil v roce 1959. V roce 1962 natočil svůj pravděpodobně nejlépe přijatý film, gotický horor "Gritos en la noche", známý zejména pod distribučním názvem "The Awful dr. Orloff". Film má prvky německých expresionistických hororů z dvacátých let. Hlavní roli ztvárnil Howard Vernon. Franco se k hlavnímu tématu filmu, jakož i k hlavním postavám, vracel pravidelně během celé své kariéry, ve formě pokračování a remaků.  V roce 1966 spolupracoval s Orsonem Wellesem na jeho filmové adaptaci Shakespearových děl o Falstaffovi − "Chimes at Midnight". Film byl nominován na cenu British Film Award. Mezinárodní pozornosti se Francovi dostalo v roce 1967 na Berlínském filmovém festivalu, kde byl uveden jeho film "Necronomicon - Geträumte Sünden".  Franco vždy točil filmy s nízkým rozpočtem. Sám ve svých filmech často zastává více funkcí − autor scénáře, režisér, kameraman, skladatel a herec. Jelikož běžně točil více filmů najednou se stejnými herci, herci často ztráceli přehled, který film právě točí. Jeho filmařský styl se vyznačuje častým používáním kamerových zoomů, rozostřeným obrazem a snímáním ruční kamerou. Samotný Franco otevřeně pohrdá svými vlastními filmy a prohlašuje, že si nemyslí, že by někdy natočil dobrý film.  Na začátku sedmdesátých let byl považován za velmi perspektivního filmaře − spolupracoval s Orsonem Wellesem, jeho dílo vyzdvihoval klasik filmového expresionismu Fritz Lang a katolická církev ho v sedmdesátých letech spolu s Luisem Buñuelem označila za „nejnebezpečnějšího filmaře“. V jeho filmech se objevovaly hvězdy jako Christopher Lee, Klaus Kinski, Herbert Lom, Mark Hamill, Horst Tappert nebo Telly Savalas. Franco jako režisér je známý tím, že točil i několik filmů najednou se stejnými herci a neopakoval záběry. Díky tématům, kterým se ve svých filmech věnuje, nízkým rozpočtem a často špatným výkonem herců ve svých filmech, ale i díky svému přístupu a entuziasmu si Franco u americké kritiky vysloužil přezdívku „Ed Wood evropské kinematografie“. Na rozdíl od Wooda, který je označován za nejhoršího režiséra všech dob, však Franco ve svých raných filmech prokázal talent, technickou zručnost a estetické cítění. I do nízkorozpočtových „béčkových“ filmů se mu podařilo vtisknout svébytný autorský rukopis. Franco režíroval více než 180 filmů, do české a slovenské distribuce se jich však dostalo jen pár.

Jess Franco, vlastním jménem Jesús Franco Manera (12. května 1930, Madrid, Španělsko − 2. dubna 2013, Málaga, Španělsko) byl španělský filmový režisér, scenárista, herec a skladatel. Během své kariéry natočil více než 180 filmů s velmi různorodou kvalitou − od vysoce ceněných surrealisticko−expresionistických hororů až po pornografické videofilmy − díky čemuž se stal kultovní osobností evropské trash cinema.

赫斯·佛朗哥(Jess Franco,另名 Jesús Franco,1930年-5月12日-2013年-4月2日)。本名赫苏斯·佛朗哥·曼纳拉(Jesús Franco Manera)。西班牙电影人,身兼担任导演、编剧、摄影师及演员。


Život.

Vzestup k moci.

Prameny obsahují kusé a neúplné zprávy o Glyceriově životě. Ví se o něm jenom to, že v období bezprostředně před nástupem na trůn zastával hodnost velitele císařské tělesné stráže ("comes domesticorum") na dvoře v Ravenně.  V roce 472 vypukla v Itálii občanská válka mezi západořímským císařem Anthemiem a jeho barbarským generálem ("magister militum") Ricimerem. V dubnu tohoto roku Ricimer učinil císařem senátora Olybria, načež byl Anthemius v červenci zavražděn. Již v dalším měsíci však Ricimer zemřel a nejpozději na počátku listopadu 472 skonal i Olybrius. Následovalo několikaměsíční "interregnum", jež ukončil burgundský patricij a "magister militum" Gundobad, Ricimerův synovec, když 3. nebo 5. března 473 prohlásil v Ravenně Glyceria za císaře. Jeho doména zahrnovala vedle samotné Itálie pouze malé území v jihovýchodní Galii.

Vláda.

O Glyceriově panování toho není mnoho známo. Předpokládá se, že císař se zdržoval po většinu doby v severní Itálii, neboť drtivá většina mincí vyražených jeho jménem pochází z mincoven v Mediolanu (dnešní Milán) a Ravenně. Prameny ho popisují poněkud rozporuplně. Jordanes o něm v 6. století napsal, že si uzurpoval moc tyranským způsobem. Byzantský historik Theophanes ho naproti tomu zmiňuje jako nikoli zavrženíhodného jedince. Galorománský autor Ennodius dokonce Glyceria vychvaluje za jeho četná prospěšná opatření. Jmenuje ale pouze jediný příklad, týkající se žádosti biskupa Pavie Epifania. Císař vyhověl biskupově přímluvě a odmítl potrestat urážky, jež musela strpět jeho matka. Vedle toho se dochoval Glyceriův právní předpis z března 473, namířený proti svatokupectví.  Glycerius dosáhl jistých diplomatických a vojenských úspěchů nad barbary. Ambiciózní vizigótský král Eurich, ovládající značnou část Galie a Hispánie, se v roce 473 pokusil vpadnout na Apeninský poloostrov. Glyceriovi komité ("comites") Alla a Sindila nicméně porazili a zabili římského vojevůdce Vincentia, vyslaného Eurichem do Itálie. Vizigóti přesto obsadili zbývající římské území v Galii, včetně měst Arelate (Arles) a Massilia (Marseille).  Glycerius se musel vypořádat rovněž se skupinou Ostrogótů, vedených Vidimerem, jehož stejnojmenný otec přišel o život zřejmě v průběhu konfliktu mezi Ricimerem a Anthemiem. Kombinací diplomacie a úplatku císař přesvědčil ostrogótského vůdce, aby opustil Itálii a vydal se se svými lidmi do Galie. Podle Jordanova líčení se tam tato část Ostrogótů posléze spojila v jeden celek se svými vizigótskými příbuznými.  Východořímský císař Leon I. odmítl uznat legitimitu Olybria a stejný postoj zaujal i vůči Glyceriovi. Místo něho vybral na trůn Západu vlastního kandidáta, jímž byl "magister militum" "Dalmatiae" Julius Nepos, synovec vojevůdce Marcellina, spřízněný s Leonovou manželkou Verinou. Východní císař ho pověřil vedením výpravy proti Glyceriovi, ovšem dříve, než mohl Nepos cokoli podniknout, Leon v lednu 474 zemřel. Jeho faktickým nástupcem se stal jeho zeť Zenon, vládnoucí společně se svým nezletilým synem a Leonovým vnukem Leonem II. Glycerius se snažil předejít hrozícímu střetu a diplomatickou cestou neúspěšně usiloval o usmíření s Východem. V souladu s tím západní dvůr nenominoval vlastního uchazeče o konzulát pro rok 474 a akceptoval Leona II. jako jediného konzula v daném roce.

Sesazení a smrt.

Na jaře 474 Julius Nepos překročil Jaderské moře a se svými silami přistál v Portu, při ústí Tibery. Glycerius pravděpodobně předtím opustil Ravennu a vydal se do Říma, aby čelil svému protivníkovi. Tomu nasvědčuje nález Glyceriovy stříbrné mince vyražené v Římě. Jakmile se však Nepos v červnu 474 vylodil, Glycerius se mu bez boje vzdal. Julius Nepos se poté prohlásil za císaře a Glyceria poslal do Dalmácie, kde byl vysvěcen na biskupa Salony (Solin). Glyceriovo sesazení se obešlo bez jakéhokoli střetnutí, protože Gundobad ani italské vojsko nezasáhli na jeho podporu. Gundobad se již dříve odebral z Itálie do Galie. Někteří novodobí historikové spekulují, že tak učinil, aby tam pro Glyceria shromáždil dodatečné vojenské síly. Jiní se naopak domnívají, že po smrti svého otce, burgundského krále Gondioka, ztratil zájem o dění v Itálii a dal přednost získání vlády nad Burgundy.  Po svém svržení se Glycerius zdržoval v Saloně, kam se v roce 475 uchýlil také Julius Nepos, vypuzený z Itálie sotva rok po nástupu na trůn. Byzantský dějepisec Malchos uvádí, že Glycerius inicioval spiknutí, které vyústilo v Nepotovo zavraždění v roce 480. Tehdejší italský vládce Odoaker ho měl následně ustavit biskupem Mediolana. To ale nelze spolehlivě prokázat, přičemž převládá názor, že Glycerius strávil zbytek života v Saloně.

Glycerius byl západořímský císař od března 473 do června 474. Původně sloužil jako velitel císařské gardy. Nedlouho po smrti císaře Olybria ho "magister militum" Gundobad pozvedl na trůn. Jeho autorita se omezovala pouze na Itálii a některé oblasti na jihovýchodě Galie.

格利凯里乌斯(,?-?,480年时仍然在世),罗马帝国西部的皇帝(473年-474年在位)。在一般史书中罗马皇帝列表里,他被认为是西罗马帝国倒数第三个皇帝,但有关的生平资料,却非常缺乏。


Život.

Narodil se v židovské rodině v litevském hlavním městě Vilně, tehdy ještě součásti Ruského impéria. Existují rozpory ohledně data jeho narození, někteří autoři ho určili do roku 1899 nebo 1900. Je to způsobeno tím, že jeho matka ho chtěla udělat o dva roky mladším, aby vypadal jako hudební zázrak.  V dětství hrál na čtvrťových houslích, které mu daroval otec Ruv'n Heifetz (učitel houslí a koncertní mistr divadelního orchestru). Jeho prvním učitelem byl právě otec, později ho učil Ilja D. Malkin a ve věku sedmi let veřejně debutoval ve městě Kovno (dnešní Kaunas). Odehrál Mendelssohnův koncert e mol. Následně ve svých devíti letech začal studovat na petrohradské konzervatoři ve slavné třídě Leopolda Auera a už o tři roky později byl oslavován jako geniální dítě s nesmírným hudebním talentem.  V dalších letech koncertoval v Německu, Rakousku-Uhersku a Skandinávii. V roce 1914 vystupoval s Berlínskou filharmonií pod vedením Arthura Nikische. Po vypuknutí bolševické revoluce v Rusku emigrovala celá jeho rodina navzdory obtížím do Ameriky. Tam už jako šestnáctiletý houslista debutoval ve slavné Carnegie Hall 27. října 1917. Vyvolal senzaci a na následující den se stal americkým houslovým idolem. Během prvního roku jeho pobytu v USA absolvoval asi třicet vystoupení v New Yorku.  V roce 1925 získal americké státní občanství a přestěhoval se do pohodlného domu v Beverly Hills v Kalifornii, kde žil až do své smrti.  Během svého života se proslavil zejména dokonalým technickým stylem hry. Dokonce byl jistého času obviňován z přímo mechanické, strohé hry, což se odráželo v jeho vážném chování.

Diskografie.

Své první nahrávky Heifetz pořídil ještě v Rusku během let 1910 až 1911 jako student u Auera. O existenci těchto nahrávek se téměř nevědělo, ale po jeho smrti byly některé znovu vydány. Krátce po jeho debutu v Carnegie Hall, udělal první nahrávky pro Victor Talking Machine Company a po celý zbytek své kariéry zůstal u této společnosti (respektive u jejího následovníka RCA Victor).  Když dosáhl věku šedesáti let, po půlstoletí intenzivního koncertování, začal postupně méně a méně vystupovat. Svůj poslední veřejný recitál odehrál v roce 1972. Zbytek života se věnoval pedagogické činnosti.  Jeho diskografie obsahuje přes osmdesát alb. Nahrával až do svých sedmdesáti let. Složil dokonce popovou píseň pod pseudonymem Jim Hoyle s názvem „When You Make Love To Me (Don't Make Believe)“, kterou nazpívala Margaret Whiting.  Bylo mu udělených mnoho vyznamenání, získal několik cen Grammy, mezi nejvýznamnější patří například americká Cena za celoživotní dílo (Lifetime Achievement Award) udělená in memoriam v roce 1989.

Jascha Heifetz (4. února 1901, Vilnius, Litva − 10. prosince 1987, Los Angeles, Kalifornie, USA) byl litevský houslista židovského původu.

雅沙·海菲茨(Jascha Heifetz,1901年-2月2日-1987年-12月10日),俄裔美籍小提琴家。


Vývoj.

Bojový letoun F-2 byl vyvíjen od roku 1985 v rámci programu FS-X japonského ministerstva obrany, především jako náhrada typu Mitsubishi F-1. Cílem výrobce Mitsubishi Heavy Industries bylo nabídnout menší a levnější letoun, než jím v licenci vyráběný typ F-15J/EJ. V úvahu připadal buď domácí vývoj nové stíhačky nebo převzetí nějakého zahraničního typu. Zpočátku Japonsko upřednostňovalo vývoj vlastního stíhacího letadla, ale později, pod tlakem USA, se rozhodlo uzavřít dohodu o spolupráci se Spojenými státy. V říjnu 1987 se setkali zástupci japonského a amerického ministerstva obrany ve Washingtonu, kde projednávali, zda předělají pro potřeby Japonska letadla F-15 nebo F-16. V listopadu 1988 se USA a Japonsko dohodly na vývoji nové stíhačky, nazvané FS-X, která měla vycházet z letadla F-16 Block 40. Program vývoje FS-X byl spuštěn v roce 1990 a o tři roky později začala výroba prvního prototypu. Nový letoun přitom byl vyvíjen ve spolupráci s americkou firmou Lockheed Martin. Oba stroje jsou si vizuálně podobné a sdílejí podobnou aerodynamickou koncepci, v dalších ohledech se ale jedná o zcela odlišné letouny (tvar a rozměry draku, vnitřní konstrukce). První ze čtyř prototypů poprvé vzlétl dne 7. října 1995. Sériové stroje byly japonskému letectvu dodávány od roku 2000, přičemž do roku 2011 jich bylo dodáno celkem 94 kusů v jednomístné verzi F-2A i dvoumístné verzi F-2B (podle původních plánů jich mělo být dodáno až 141 kusů).

Konstrukce.

Ačkoliv měla být F-2 jen mírnou modifikací stíhačky F-16 Block 40, nakonec byly na letadle zrealizovány poměrně výrazné konstrukční změny. Hlavní rozdíly mezi F2 a F-16 jsou následující:

Drak.

Na výrobě letadla se podílelo několik firem. Společnost Kawasaki byla zodpovědná za střední část trupu, zatímco Mitsubishi za výrobu přední části trupu a křídel. Lockheed Martin měl na starosti zadní část trupu a klapek na náběžné hraně křídel. Křídla jsou vyrobena z kompozitních materiálů, které snižují celkovou hmotnost a radarový odraz letadla. Rozpětí křídel se prodloužilo o 1,14 m, čímž se zvětšila nosná plocha o 25 %. Díky tomu dokáže letadlo unést více paliva v interních nádržích a pod křídly má o dva závěsníky více než F-16. Ve srovnání s Falconem má také delší a širší nos, aby tam mohl být osazen nový japonský radar.

Kokpit.

V kokpitu se nacházejí 3 víceúčelové displeje od firmy Yokogawa a průhledový displej (HUD), vyvinutý společností Shimadzu.

Avionika.

Mitsubishi F-2 je vybaveno radarem s elektronickým vychylováním paprsku J/APG-1 od společnosti Mitsubishi Electric. F-2 byly vůbec prvními stíhačkami na světě s integrovaným AESA (Active electronically scanned array), se kterým létaly již od roku 1995. J/APG-1 by měl skládat z 1216 modulů na bázi arsenidu gallia (GaA). V současnosti je tento radar modernizovaný do standardu J/APG-2 pro zajištění kompatibility s novou raketou AAM-4B. Ten se bude skládat z modulů na bázi nitrátu gallia (GaN) o výkonu 6W. Svými parametry by měl převyšovat radar APG-79, použitý v modernizovaných strojích F/A-18E/F Super Hornet.  Důležitou součástí avioniky letadla je zaměřovací kontejner Sniper od společnosti Lockheed Martin. F-2 se tak staly po letadlech F-15, F-16, F/A-18, A-10, B-1, B-52 a Harrier osmou platformou, která má integrované toto zařízení. Sniper umožňuje detekovat, identifikovat a automaticky sledovat malé taktické cíle na dlouhé vzdálenosti. Součástí systému je i laserový značkovač, který umožňuje použití laserem naváděných pum proti stacionárním nebo pohyblivým cílem. Kromě toho Sniper umožňuje pilotům zhotovit snímky s vysokým rozlišením pro potřeby zpravodajství, sledování a průzkumu.  Komunikační systém AN/ARC-164 od firmy Raytheon pracuje v pásmu UHF. AN/ARC-164 umožňuje efektivní hlasovou komunikaci, odolnou vůči rušení.  Identifikační systém "přítel - nepřítel" AN/APX-113 (V) od společnosti BAE Systems pomáhá pilotovi identifikovat přátelská letadla v zabezpečeném prostředí.  Mitsubishi F-2 je vybaveno elektro-impulsním systémem řízení fly-by-wire, vyvinutý společnostmi Japan Aviation Electric a Honeywell.

Motor.

Pohon letadla zajišťuje jeden dvouproudový motor General Electric F110-GE-129, vyráběný v licenci společností Ishikawajima Harima Indistries a který F-2 umožňuje dosáhnout maximální rychlosti Mach 2. Jeho suchý tah je 75,62 kN, při použití přídavného spalování až 131,23 kN. Tyto motory pohánějí nejen stroje F-16, ale i jihokorejské F-15K.  F-2 dokáže stoupat rychlostí 255 m/s a jeho maximální dostup je 18 000 m. Může nést přídavné palivové nádrže do hmotnosti 4 400 kg, díky čemuž dokáže doletět až 4 000 km.

Výzbroj.

Základní výzbroj představuje šestihlavňový kanón M61A1 ráže 20 mm s kadencí 6000 ran za minutu a 8000 kg další výzbroje na 13 závěsnících.  Teplem naváděné rakety vzduch-vzduch s krátkým dosahem zastupují americké AIM-9L, ale i střely domácí provenience. Z japonské produkce je to starší AAM-3 a moderní AAM-5, která je poháněna motorem s měnitelným vektorem tahu.  Útok na vzdušné cíle mimo vizuální kontakt může být proveden americkými raketami středního dosahu AIM-7F/M. Jde o střely s poloaktivním radarovým naváděním a doletem 50 km. Ty by měly být postupně nahrazeny japonskými střelami s aktivním radarovým naváděním AAM-4. Její vylepšená verze AAM-4B je první protiletadlovou raketou s radarem typu AESA. Tato střela od společnosti Mitsubishi má dolet až 120 km.  Důležitou součástí výzbroje jsou čtyři protilodní střely ASM-1 nebo ASM-2, které stíhačku předurčují především k ničení nepřátelských bojových lodí a výsadkových plavidel. ASM-1 s aktivním radarovým naváděním má dolet 50 km, zatímco ASM-2 s infračerveným naváděním dokáže zasahovat cíle až na 100 km.

Operační služba.

V roce 2011 bylo 18 letounů F-2B vážně poškozeno tsunami, která zasáhla leteckou základnu Matsushima. Japonsko se rozhodlo maximum strojů opravit. Nové zadní partie trupu například dodala společnost Lockheed Martin.  V roce 2012 bylo rozhodnuto o modernizaci 60 letounů F-2, která bude zahrnovat avioniku i zbraňové systémy. Do letounu budou například integrovány nové protiletadlové řízené střely středního dosahu AAM-4 a nadzvukové protilodní střely ASM-3. Minimálně 30 strojů by v rámci další modernizace mělo dostat nový radar J/APG-2 a schopnost používat řízenou munici JDAM.

Mitsubishi F-2 je jednomotorový nadzvukový víceúčelový proudový stíhací letoun vyvinutý japonským koncernem Mitsubishi Heavy Industries. Primárním uživatelem typu jsou Japonské vzdušné síly sebeobrany. Hlavním dodavatelem byla MHI a subdodavatelem Lockheed Martin, přičemž výroba mezi Japonskem a USA byla rozdělena v poměru 60:40.

F-2战斗机是日本航空自卫队所装备的机型之一,岸基机,也是接替取代F-1战斗机任务的后继机。F-2战斗机是由三菱重工与美国的洛克希德·马丁公司技术合作,以F-16为基础共同研制,于1995年完成原型机在2000年开始服役。主要任务在于对地打击和反舰作战,再搭配先进的电子作战系统及雷达侦测系统,。并有「平成零战」(平成时期的零式战机)之称。


Katedrála Nanebevzetí Panny Marie (Lvov)

圣母升天圣殿总主教座堂 (利沃夫)

Historie.

Problematika založení chrámu.

Okolnosti založení, ani přesné datování a zakladatelé stále nejsou zřejmé, neboť o stavbě téměř neexistují prvotní doklady. Množství knih obsahuje celou řadou dat a hypotéz, občas i ve formě konečných prohlášení, nicméně všechny prameny vychází z historiografické tradice nebo druhotných zdrojů. Nejvíce různých rozcházejících se informací o datu vzniku katedrály bylo zaznamenáno především během výzkumu v 19. a 20. století. Analýza historiografie, kterou publikovala v roce 2000 ukrajinská výzkumnice posvátné gotiky Olga Kozubsková ukázala, že ani tradice a ani žadná z hypotéz nejsou dokumentačně podpořeny a jsou z mnoha důvodů sporné. I dále se tento postoj šířil a odrazil se v základní práci „Architektura Lvova. Čas a styl 13. - 14. století„ (2008) a „Encyklopedie Lvova„ (2010).

Verze o datu založení.

1344. Verze z nepublikované práce tajemníka kapitoly první poloviny 19. století Kajetana Andrusevyča. Žádným způsobem nebyla odůvodněna, avšak podporována Stanislavem Zajaczkowskim, který tvrdil, že datování je potvrzeno obecními spisy, což není pravda - tato data se ve spisech nenachází. Po Zajaczkowskim tuto myšlenku opakovali Tadeuš Mankowský, Jozef Krentoš, Bartolomeo Kačorovský, Jan Ostrowský a Jerzy Petrus.  1350. Tato datace vyplývá z verze o dřevěném kostele Panny Marie, který existoval v letech 1340-1349 a novém kamenném kostele, založeném v roce 1350 na stejném místě. Pochází z výpisků z městských archivů, které byly zaslány v roce 1763 nebo 1765 do Říma jako trakt soudního procesu arcibiskupa Serakovského s magistrátem. Tato teze byla podporována Vladislavem Abrahamem a Frederikem Pape, ale zároveň byla kritizována Denisem Zubrytským a Mychajlem Hruševským. Pravdivost historických pramenů a vlastní existence těchto zdrojů je nedůvěryhodná.  1361. Verze zaznamenaná Janem Długoszem v jeho díle „Dějiny Polska“. Alexander Semkovyč předpokládal, že zdrojem pro Długosza byla papežská bula z roku 1361, která údajně povoluje založení metropole. Ve skutečnosti je vznik buly datován na 6. dubna 1363 a ve skutečnosti tam povolení zmíněno není (metropole byla založena až v roce 1412). Existuje tedy pravděpodobnost, že Długosz měl na mysli náboženskou instituci, nikoli budovu. Důležité je však to, že Długosz nepřisuzuje pozici zakladatele Lvovského chrámu Kazimírovi III. Tento náhled na dataci založení a její odůvodnění podpořili Martin Kromer a Jan Alnpek. Poslední zmíněný změnil datum na 1364 a nakonec i připsal Kazimírovi III. založení budovy.  1360 – 1368. Doba, kdy došlo k založení budovy, dle pohledu Maurycy Dzieduszyckiho. Avšak předpokládá, že do začátku 15. století k výstavbě budovy nedošlo.  1370. Verze Władysława Łozińského, kdy rok 1370 je rokem položení základního kamene, avšak dle jeho názoru k zahájení stavby došlo až o zhruba 30 let později.  1349 a 1370. Dvě sporná data, uváděná Bartłomiejem Zimorowicem na základě neznámých zdrojů. Tato data se opakují v 19. století v práci Ignata Chodinickeho.

Různé pohledy na okolnosti založení.

Historiografická tradice podporovaná většinou autorů tvrdí, že katedrála byla založena Kazimírem III. Současník Kazimíra, kronikář Janko z Čarnkova, nezaznamenal Lvovský chrám do seznamu nadací krále. Tyto údaje neobsahují žádný záznam od kronikářů té doby. Ani král se v dopisech papežovi nezmiňuje o katedrále. Zároveň je známo, že se Kazimír nenacházel v dobré finanční situaci (opakovaně apeloval, aby mu byla poskytnuta pomoc). Hodně vědců se shoduje, že po smrti Kazimíra výstavbu financovala šlechta. Podle Olgy Kozubskovoji mohla být městská šlechta iniciátorem výstavby od začátku, což se stalo například i v případě Mariánského kostela v Krakově.  Verze o zasvěcení kostela Svaté Trojici. Tato verze se poprvé objevuje u Jana Alnpeka. Zdroj takových tvrzení není známý. Ale tuto myšlenku opakovali Stanislav Zajączkowski, Tadeusz Mankowski, Bartolomeo Kachorovskym, Jan Ostrowski, Jerzy Petrus a Tadeusz Traydosom.  Verze o kostelu Marie Sněžné, prvního farního kostela. Myšlenka náleží Francisi Zahariyasevyči, opakovaná byla Stanislavem Zajaczkowskim.  Verze o chrámu předchůdce. Výzkumníci Ignatius Chodynytský a Isidor Sharanevých tvrdili, že od knížecí doby tady sídlila církev východního obřadu - Zesnutí, kterou Kazimír III přikázal zrušit.

Historie 19. - 21. století.

V průběhu celého 19. století se v interiéru doplnilo vybavení a v exteriéru se odehrálo hodně změn, zejména v dekoraci. V roce 1802 byla vlevo od vstupu do presbytáře nainstalována nová kovová kazatelna.  Na opačné straně byl postaven empírový pomník Katarzyně Ossolinskí z rodiny Yablonovských, vtvořený v letech 1805-1806 z mramoru a bronzu sochařem Hartmanem Witwerem. Arcibiskup František Pishtek byl iniciátorem celé řady úprav v letech 1835-1846. Autentické gotické zdivo fasády, vystavěné z cihel dvou odstínů, bylo zcela omítnuto. V roce 1839 v katedrále postavili nové varhany, vyrobené lvovským mistrem Romanem Duchenským. V roce 1844 přibyl pozlacený kříž na špici věže. Chrám byl vyzdoben malbami od Aloise Reihan a Josefa Hoynytskoho.  V chrámu bylo také nalezeno několik náhrobků.  Na konci 19. století se ve Lvově konaly přípravy na Galickou krajskou výstavu, plánovanou na rok 1894. V této souvislosti byla v roce 1892 zahájena další etapa rekonstrukce. Vedoucími rekonstrukce byl biskup Jan Puzyna, profesor Wladyslaw Lozinski a mladý architekt Michal Kovalčuk. Do roku 1894 se nepodařilo dokončit rekonstrukce – jen samotná rekonstrukce presbytáře trvala až do roku 1899. Následně Vídeňská císařská komise uznala, že rekonstrukce byla prováděna neprofesionálně a způsobem, který zničil autentičnost budovy. Práce na rekonstrukci byla zastavena.  V roce 1908 se vedoucím restaurátorských prací v katedrále stal profesor Lvovské Polytechnické univerzity Tadeusz Obminský, který setrval v této pozici až do své smrti do roku 1932.  Během druhé světové války kostel neutrpěl téměř žádné škody, až na pamětní desky věnované bitvě u Grunwaldu a pamětní desku Petra Skarzi, jenž byly zničeny nacisty.  V současnosti je lvovská katedrála jedním z center polské menšiny ve Lvově. Většina bohoslužeb v ní dodnes probíhá v polském jazyce. V katedrále se nachází relikvie svatého Józefa Bilczewského a svatého Zygmunta Gorazdowského, které blahoslavil během své návštěvy Lvova v červnu 2001 Jan Pavel II. a v říjnu 2005 svatořečil Benedikt XVI., což připomíná pamětní deska, která se nachází u vstupu do katedrály.

Architektura.

Exteriér.

Katedrála stojí uprostřed Katedrálního náměstí a od středověku je architektonickou dominantou jihozápadní části bývalého centra. Budova je situována na východo-západní ose s hlavním vchodem v západním průčelí. Katedrála byla vystavěna z cihel dvou barev a následně omítnuta (odkrytou vrstvu cihel je možno vidět na opěrném systému apsidy). Na stavbu byly použity vápenité pískovce, těžené v kamenolomech kolem města. Trojlodní chrám standardního typu je dlouhý 67 m a široký 23 m, s protáhlým presbytářem a hraněnou apsidou.  Na západní straně k chrámu přiléhají dvě zvonice čtvercových půdorysů. Pravá zvonice byla postavena pouze do výšky klenby hlavní lodi. Zvenku budova doplněná vnějším opěrným systémem z 12 mohutných opěrných pilířů, které končí těsně pod střešními okapy. Původně se hlavní prostor rozkládal na čtvercovém půdorysu, později přistavené časti však dispozice chrámu zásadně změnily. Z obou stran přiléhají k presbytáři symetricky dvě sakristie a dvě kaple. Mezi pilíře opěrného systému bylo k lodím ze severní a jižní strany později dostavěno po 3 kaplích. Střecha nad loděmi a presbytářem je dvouspádová, nad levou zvonicí složitá barokní s vázami a nad nedostavěnou pravou zvonicí stanová. Na střeše nad hlavní lodí se nachází vikýře, uspořádané do dvou řad, avšak umístěné v různých výškách. Gotický vzhled stavby zdůrazňuje vysoká špička věžní střechy. Věž má několik pater s okny. Většina oken má lomený tvar, jen v posledním patře jsou okna obdelniková a uzká. Věž má římsku obloukového tvaru. Věžní střecha má falešné vikýře orientované ke světovým stranám.

Interiér.

Prvky použité uvnitř budovy dodnes poukazují na skutečnost, že od počátku byla budova stavěna v gotickém stylu. Těmito prvky jsou čtyři vysoké sloupy podporující lomené oblouky. Lodě a presbytář jsou zaklenuty třemi křížovými klenbami s gotickými žebry hruškovitého tvaru. Žebra jsou svedena na přípory. Nad prostorem presbytáře jsou tři křížové klenby, ale na rozdíl od prostoru lodi, jsou žebra svedena na konzoly. Konzoly nemají složitý tvar.Představuje je postupné splynutí diagonálních žeber a oblouku. Ve vysokých lomených oknech presbytáře se nachází kružba. Vrchol kružby tvořen jedním trojlistem. V půlce výšky je okno děleno další kružbou tvaru loméného kosočtverce. Okno je mezi kružbami zdobeno jeptiškami. Původně gotická stavba byla mnohokrát přebudovávána a v 18. století získala svůj barokní charakter s prvky rokoka. Připomínkou o původu stavby je neogotická oratoř ve tvaru balkónu, s kružbami na zábradlích a římse. Hlavním motivem kružby je čtyřlist. Sloupy podporujicí řimsu jsou také tvaru čtyřlistu. V té době byl vytvořen i rokokový hlavní oltář, který pochází z let 1765-1771. Na konci 19. století byl presbytáři navrácen gotický charakter. Stěny i klenby jsou pokryty četnými freskami.

Matka Boží Milostná z lvovské katedrály.

Roku 1598 Jozef Šolc Wolkowicz (pl. Józef Szolc Wolfowicz) namaloval podle italského vzoru náhrobní obraz pro svoji malou zemřelou vnučku Kateřinu Domagalewiczowou. 11. května 1765 byl zázračný obraz Matky Boží Milostné, za přítomnosti představitelů tří církví (římsko-katolické, unické a arménské), přenesen ve velkolepém procesí z kapličky rodiny Domagalewiczů do katedrály. Roku 1766 arcibiskup lvovský Wácław Hieronim Sierakowski prohlásil obraz za zázračný a započal přípravy na jeho korunovaci.

Současnost.

V současnosti je lvovská katedrála jedním z center polské menšiny ve Lvově. Většina bohoslužeb v ní dodnes probíhá v polském jazyce. V katedrále se nacházejí relikvie svatého Józefa Bilczewského a svatého Zygmunta Gorazdowského, které blahoslavil během své návštěvy Lvova v červnu 2001 Jan Pavel II. a v říjnu 2005 svatořečil Benedikt XVI.

Katedrála Nanebevzetí Nejsvětější Panny Marie známá také jako Latinská katedrála (ukrajinsky Aрхікафедральна базиліка Внебовзяття (Успіння) Пресвятої Діви Марії/Латинський кафедральний собор, polsky Bazylika archikatedralna Wniebowzięcia Najświętszej Maryi Panny we Lwowie/katedra łacińska) je římskokatolickou katedrálou v ukrajinském městě Lvov. Zároveň je i sídlem lvovského římskokatolického arcibiskupa. Nachází se na Starém městě na Katedrálním náměstí vedle lvovského Rynku. V roce 1910 získala lvovská katedrála díky snahám lvovského arcibiskupa svatého Józefa Bilczewského titul menší baziliky. Dnes je katedrála považována za architektonickou památku celostátního významu, nesoucí ochranné číslo 316/0.

圣母升天圣殿总主教座堂,俗称为拉丁主教座堂(,),是乌克兰西部城市利沃夫的一座罗马天主教教堂,位于老城内市集广场的西南角。


Příklad.

Například datum může být reprezentováno jako záznam obsahující číselnou položku "rok", položku "měsíc" reprezentovanou jako řetězec a číselnou položku "den v měsíci". Jiným příkladem může být záznam osoba, který může obsahovat položky "jméno", "příjem" a "funkce". Dalším příkladem je záznam kružnice obsahující položky "Střed" a "Poloměr"; v tomto případě může být Střed reprezentován záznamem Bod, který se skládá ze dvou položek pro souřadnice "x" a "y".

Objekty v teorii typů.

V teorii typů se složeným typům (bez pojmenovaných položek) obecně dává přednost kvůli jejich jednoduchosti, ale vlastní záznamové typy se studují v jazycích jako například System F-sub. Protože záznamy v teorii typů mohou kromě dat obsahovat položky typu funkce první třídy, mohou vyjadřovat mnoho vlastností objektově orientovaného programování.

Použití záznamů.

Pro ukládání záznamů se mohou používat různá paměťová média, včetně hlavní paměti a vnějších pamětí, jako je magnetická páska nebo pevný disk. Záznamy jsou stěžejní komponentou většiny datových struktur, zvláště spojových seznamů. Mnoho počítačových souborů má strukturu pole logických záznamů, často sdružených do větších fyzických záznamů nebo bloků pro zvýšení efektivity.  Parametry podprogramů mohou být považovány za položky proměnné typu záznam a argumenty předávané funkci mohou být považovány za záznamovou hodnota, která je přiřazena této proměnné v okamžiku vyvolání funkce. Také v zásobníku volání, který se často používá pro implementaci volání procedur, je každý položka "aktivační záznam" nebo "rámec volání" obsahující parametry procedury a lokální proměnné, návratovou adresu a další interní položky.  Objekt v objektově orientovaných jazycích je v zásadě záznam, který kromě datových položek obsahuje procedury a funkce určené pro zpracování tohoto záznamu; objektové typy jsou vlastně rozšířením typu záznam. Ve většině objektově orientovaných jazyků jsou záznamy pouze speciálním případem objektů a často jsou nazývány () oproti objektům, které používají OO vlastnosti.  Záznam může být považován za počítačovou obdobu matematické uspořádané n-tice. V tomto duchu lze typ záznam považovat za analogii kartézského součinu dvou nebo více matematických množin nebo za implementaci abstraktního součinového typu v příslušném jazyce.

Historie.

Koncept záznamů můžeme najít v různých typech tabulek a účetních knih používaných odedávna v účetnictví. Moderní pojem záznamu v matematické informatice, s položkami dobře definovaných typů a velikostí, byly používány už mechanickými kalkulátory v 19. století, jako byl například Analytický stroj Charlese Babbage.  Zpracování záznamů bylo dobře známé již v první polovině 20. století, kdy se většina strojového zpracování dat prováděla pomocí děrných štítků. Každý datový záznam v souboru byl obvykle reprezentován jedním děrným štítkem, na kterém byly vyhrazeny určité sloupce pro jednotlivé položky.  Většina implementací strojových jazyků a raných jazyků symbolických adres neměla speciální syntaxi pro záznamy, ale mohla s nimi pracovat pomocí indexových registrů, nepřímého adresování a samomodifikujícího se kódu. Některé staré počítače, jako například IBM 1620, měly hardwarovou podporu pro oddělování záznamů a položek a speciální instrukce pro kopírování takový záznamů.  Koncept záznamů a položek byl ústřední v některých raných programech pro třídění a tabulaci souborů, jako například RPG (Report Program Generator); první rozšířený programovací jazyk, který podporoval typ záznam, byl COBOL. Jeho prostředky pro práci se záznamy byly na svoji dobu docela pokročilé. Umožňují definovat vnořené záznamy s alfanumerickými, celočíselnými a reálnými položkami libovolné velikosti a přesnosti, a navíc položky, které hodnotu do nich přiřazenou automaticky formátují (například vložením značky měny, desetinné tečky a oddělovačů skupin číslic). V Cobolu ke každému souboru přísluší proměnná typu záznam, pomocí které se data čtou a zapisují. COBOL také poskytuje příkaz codice_1 codice_2, který provádí přiřazení odpovídajících položek dvou záznamů podle jejich jmen.  Naopak první jazyky určené pro numerické výpočty, jako FORTRAN (až po FORTRAN IV) a Algol 60, typ záznam neměly; byl doplněn až do jejich pozdějších verzí (Fortran 77 a Algol 68). Také původní verze jazyka Lisp typ záznam neměla (s výjimkou vestavěných cons-buněk), ale jeho S-výrazy poskytovaly přiměřenou náhradu. Programovací jazyk PL/I vyvinutý firmou IBM poskytoval podobné prostředky pro práci se záznamy jako jazyk COBOL. Jedním z prvních jazyků, které plně integrovaly typ záznam s jinými základními typy do logicky konzistentního systému, byl programovací jazyk Pascal. Ve stejnou dobu vzniklý programovací jazyk C zpočátku zavedl koncept záznamu spíše jako určitou šablonu (codice_3), která strukturuje data v paměti, než plnohodnotný datový typ. Později zavedená deklarace codice_4 přiblížila záznam ostatním typům, ale v jazyce jsou stále přítomné oba koncepty. Většina jazyků navržených po Pascalu (jako například Ada, Modula a Java) již typ záznam podporuje.

Operace.

Programovací jazyky, které podporují typ záznam obvykle poskytují následující operace:  Některé jazyky poskytují prostředky, které procházejí všechny položky záznamu nebo alespoň položky, které jsou odkazy. Tyto prostředky jsou potřebné na implementaci určitých služeb jako například debuggery, garbage collectory a pro serializaci a vyžadují určitou míru typového polymorfismu.  Výběrem položky z hodnoty záznamu dostaneme její hodnotu.

Přiřazení a porovnání.

Většina jazyků umožňuje provádět přiřazení záznamů (zkopírování hodnot), pokud mají oba přesně stejnou strukturu nebo typ (tj. stejné typy a jména položek, ve stejném pořadí); v některých jazycích (Pascal) jsou dva stejně definované typy záznamu považovány za různé typy, dokonce i když mají přesně stejné položky.  Některé jazyky mohou také umožňovat přiřazení mezi záznamy, jejíž položky mají různá jména, přičemž korespondence mezi položkami je dána jejich umístěním v záznamu; například komplexní číslo s položkami nazvanými codice_5 a codice_6 může být přiřazeno do proměnné bod v rovině typu záznam s položkami codice_7 a codice_8. V tomto případě je stále požadováno, aby oba operandy měly stejné pořadí typů položek. Některé jazyky mohou také vyžadovat, aby odpovídajícím typy měly také stejnou velikost a kódování, takže celý záznam může být přiřazen jako neinterpretovaný bitový řetězec. Jiné jazyky mohou být v tomto ohledu pružnější a vyžadovat pouze, aby hodnota každé položky mohla být přiřazena do odpovídající položky proměnné; například dvoubytové celé číslo může být přiřazeno do čtyřbytového (nebo i naopak).  Jiné jazyky (jako například COBOL) může při přiřazení párovat položky a hodnoty podle jejich jména místo pozice.  Stejný možnosti platí pro porovnání dvou záznamů na rovnost. Některé jazyky mohou také umožňovat porovnání na pořadí ('<'a '>'), které je založeno na lexikografickém uspořádání jednotlivých položek.  PL/I dovoluje oba výše uvedené typy přiřazení a také dovoluje "strukturované výrazy", jako například codice_9 kde "a" je záznam (v terminologii jazyka PL/I struktura).

Distributivní výběr položky v Algolu 68.

Pokud codice_10 je pole záznamů s celočíselnými položkami codice_7 a codice_8 v Algolu 68, je možné psát codice_13 pro získání pole celých čísel sestávajících z položek codice_8 všech prvků codice_10. Díky tomu příkazy codice_16 a codice_17 znamenají totéž.

Pascalovský příkaz with.

V jazyce Pascal existuje konstrukce codice_18, která stanovuje, že identifikátory použité v příkazu codice_19 se přednostně považují za položky záznamu codice_20; pokud záznam položku příslušného jména nemá, uplatní se obvyklá pravidla pro platnost identifikátoru. To dovoluje psát codice_21 místo codice_22.

Reprezentace v paměti.

Přesná reprezentace záznamů v paměti závisí na programovacím jazyku. Jednotlivé položky se obvykle ukládají do paměti za sebou v tom pořadí, v jakém jsou deklarovány v typu záznam. V některých jazycích lze předepsat, že dvě nebo více položek může být ukládáno na stejné místo v paměti; tato vlastnost se často používá v systémovém programování pro přístup k jednotlivým bytům (případně i bitům) slova. Většina překladačů ale vkládá do záznamů prázdné položky, pro programátora obvykle neviditelné, aby další položka byla umístěna na adrese, která vyhovuje omezením procesoru, které často vyžadují, aby vícebytové hodnoty začínaly na sudé adrese nebo adrese dělitelné velikostí hodnoty; např. hodnoty v pohyblivé řádové čárce musí začínat na hranici slova.  Některé jazyky mohou implementovat záznam jako pole adres ukazujících na položky (případně na jejich jména nebo typy). Objekty v objektově orientovaných jazycích jsou často implementovány poměrně složitě, zvláště v jazycích, které umožňují vícenásobnou dědičnost.

Příklady definice záznamu.

Následující příklady ukazují definice záznamu v různých programovacích jazycích:  struct datum {  type  var

Záznam nebo struktura () je v matematické informatice jedna z nejrozšířenějších a nejjednodušších složených datových struktur. Záznam se skládá z jiných hodnot, které mají zpravidla pevný počet a pořadí, a které se obvykle rozlišují jménem. Jednotlivé části záznamů se obvykle nazývají položky (), "prvky" () nebo "členy" ().

在计算机科学中,记录(英语:record)也称为结构体(英语:structure)或复合资料(英语:compound data)是基本的数据结构,记录是一些相关字段的聚集,它们可由不同的资料类型组成,通常是固定的数量和序列。记录中的每个字段或称为元素,但可能与集合的元素概念混淆不清。在物件导向编程中,记录的字段也另外被称为成员;依照惯例和具体的编程语言,多元组有可能会被认为是一个记录,反之亦然。


亚历山大·尼古拉耶维奇·雅科夫列夫

Život.

Válečná léta a studia.

V letech 1938 až 1941 navštěvoval střední školu v osadě Krasnyje Tkači. Po napadení Sovětského svazu Německem byl dne 6. srpna 1941 povolán do Rudé armády. Podle svých vzpomínek sloužil Jakovlev jako vojín u výcvikového dělostřeleckého praporu, poté byl zařazen jako účastník kurzu na 2. leningradské střelecko-kulometné učiliště, evakuované z Leningradu do Glazova. Po absolvování učiliště 2. prosince 1942 byl Jakovlev převelen do aktivní služby jako velitel čety 6. brigády námořní pěchoty v rámci Volchovského frontu. V srpnu 1942 byl těžce raněn a převezen do týlu na léčení. V nemocnici pobyl až do února 1943 a následně byl demobilizován.  Po své demobilizaci zaujímal od listopadu 1943 do listopadu 1944 post odborného asistenta a vedoucího katedry Vojenské a tělovýchovné průpravy Jaroslavského pedagogického institutu K. D. Ušinského. Současně zde studoval na fakultě historie. Roku 1944 vstoupil do Všesvazové komunistické strany (bolševiků). Studia na Jaroslavském pedagogickém institutu nedokončil, v říjnu 1945 byl vyslán ke studiu na Vysokou stranickou školu Ústředního výboru VKS(b), avšak jeho studium netrvalo dlouho, neboť v rámci reorganizace školy byl roku 1946 dán k dispozici jaroslavskému oblastnímu výboru strany.

Stranická práce.

Dva roky působil jako instruktor oddělení propagace a agitace jaroslavského oblastního výboru VKS(b), poté byl do roku 1950 členem redakce regionálních novin "Severnyj rabočij". Roku 1950 se stal zástupcem vedoucího oddělení propagace a agitace jaroslavského OV a následujícího roku vedoucím oddělení škol a vysokých škol téhož OV. Roku 1953 byl Jakovlev převeden do Moskvy, kde od března 1953 do roku 1956 pracoval jako instruktor ÚV KSSS v oddělení škol a poté oddělení vědy, škol a vysokých škol. Roku 1956 byl vyslán na Akademii společenských věd při ÚV KSSS, kde studoval postgraduál na katedře mezinárodního komunistického a dělnického hnutí. V letech 1958 až 1959 absolvoval stáž na americké Columbia University.  V roce 1960 absolvoval na akademii, když obhájil dizertaci na téma "Kritika americké buržoázní literatury v otázce zahraniční politiky USA v letech 1953–1957". Mezi dubnem 1960 a rokem 1973 pracoval v administrativě ÚV KSSS v oddělení propagandy. Postupně vystřídal posty instruktora, vedoucího odboru, od července 1965 první zástupce vedoucího oddělení propagandy a poslední čtyři roky jeho vedoucí. Současně byl v letech 1966 až 1973 členem redakce časopisu "Kommunist". Roku 1967 obhájil disertační práci na téma "Politická věda USA a základní zahraničněpolitické doktríny amerického imperialismu (kritická analýza poválečné politické literatury o problémech války, světa a mezinárodních vztahů 1945–1966)". Stál u zrodu druhého programu Vsesojuznoho radia - rádia Majak, které začalo vysílat v roce 1964.  V srpnu 1968 byl poslán do Prahy, kde jako reprezentant ÚV KSSS dohlížel na situaci v době vpádu vojsk Varšavské smlouvy do Československa. Po týdnu se vrátil do Moskvy, kde při rozhovoru s generálním tajemníkem KSSS Leonidem Brežněvem vystoupil proti odstavení generálního tajemníka KSČ Alexandra Dubčeka.  V listopadu 1972 zveřejnil v novinách "Literaturnaja gazeta" článek "Proti antihistorismu", ve kterém vystoupil proti nacionalismu (včetně literárních časopisů). Tento článek zhoršil i tak existující spory v prostředí inteligence mezi tzv. „západňáky“ a „domácími“. V souvislosti s kritikou článku ze strany Michaila Alexandroviče Šolochova a po příslušném projednání této záležitosti na sekretariátu a v politbyru ÚV KSSS byl Jakovlev roku 1973 odvolán z funkcí ve stranické administrativě a jmenován velvyslancem v Kanadě, kde pobyl dalších 10 let.  Roku 1983 navštívil Kanadu člen politbyra a tajemním ÚV KSSS Michail Sergejevič Gorbačov, obnovil vztahy s Jakovlevem a poté trval na jeho návratu do Moskvy. Roku 1984 byl Jakovlev zvolen poslancem Nejvyššího sovětu Sovětského svazu a o rok později byl jmenován vedoucí oddělení propagandy ÚV KSSS. Roku 1986 se stal členem a tajemníkem ÚV KSSS, spravujícím otázky ideologie, informací a kultury. Na červnovém plénárním zasedání roku 1987 byl zvolen do politbyra ÚV KSSS a v roce 1989 se stal delegátem na Sjezdu lidových poslanců Sovětského svazu.

Ruská federace.

Po rozpadu Sovětského svazu zaujímal od ledna 1992 post viceprezidenta Gorbačovovy nadace. Na konci roku 1992 se stal předsedou prezidentské komise pro rehabilitaci obětí politických represí. V letech 1993 až 1995 také vedl Federální agenturu pro televizní a rozhlasovou státní společnost Ostankino. Od roku 1995 byl předsedou představenstva společnosti ORT. Stejného roku se stal prvním předsedou Ruské sociálně-demokratické strany. Byl v čele Mezinárodní nadace „Demokracie“ (Nadace Alexandra N. Jakovleva), ve které připravil tisk historických dokumentů, Mezinárodní nadace milosrdenství a zdraví a Leonardo-klubu. V lednu 2004 se připojil ke skupině. Dne 28. dubna 2005 se stal členem dozorčí rady nevládní organizace Otkrytaja Rossija (Otevřené Rusko).

Vyznamenání.

Za svůj život obdržel mnoho vyznamenání:

Dílo.

Jakovlev je autorem řady dokumentárních a memoárových děl. Česky vyšlo:

Alexandr Nikolajevič Jakovlev (: ; 2. prosince 1923 – 18. října 2005) byl sovětský a ruský politik, diplomat a publicista.

亚历山大·尼古拉耶维奇·雅科夫列夫(,1923年-12月2日-2005年-10月18日)苏联政治人物、历史学家。1968年—1973年曾参与1977年苏联宪法的起草。雅科夫列夫曾在20世纪80年代担任苏联官员,并曾进入苏联共产党政治局和书记处。作为意识形态的主管,雅科夫列夫担任了与苏斯洛夫相同的职位,被称为“公开性的教父”。雅科夫列夫被认为是戈尔巴乔夫改革计划背后的主要知识分子。雅科夫列夫也是苏联历史上第一个承认1939年苏联与纳粹德国之间的《苏德互不侵犯条约》当中存在密约部分的苏联官员。


Historie.

JavaScript byl původně vyvinut Brendanem Eichem ze společnosti Netscape a byl pojmenován Mocha, později LiveScript a nakonec JavaScript, jak jej známe dnes. V prosinci 1995, Sun Microsystems a Netscape oznámily oficiální vydání JavaScriptu a v březnu 1996 byl vydán webový prohlížeč Netscape Navigator 2.0, který JavaScript plně podporoval.  Vzhledem k velkému úspěchu JavaScriptu reagoval Microsoft vydáním kompatibilního jazyka jménem JScript. Byly přidány metody, které opravily tzv. Y2K problém (neboli problém s interpretací data, počínaje rokem 2000) a vycházely ze třídy Java Date. JScript byl plně podporován prohlížečem Internet Explorer 3.0, který byl vydán v srpnu 1996.  Microsoft následně dodal JScript společnosti ECMA International pro standardizaci a vytvoření specifikace ECMA-262, která začala v listopadu 1996. První verze ECMA-262 byla přijata na valném shromáždění společnosti ECMA v červnu 1997 a od té doby bylo vydáno několik dalších verzí.  V červnu 2004 publikovala Ecma International standard ECMA-357 definující rozšíření E4X (ECMAScript for XML) a ES-CP (Compact Profile pro ES, ECMA-327), které byly v roce 2015 zrušeny, protože nevyhovovaly verzi ES6.

Syntaxe.

Jak již bylo zmíněno, syntaxe ECMAScriptu je v mnohém podobná jako programovací jazyky Java nebo C++.  Příklad práce s for cyklem:  Objektově orientované programování (volání funkcí):  Funkce ECMAScriptu jsou objekty a mohou být uložené jako proměnné, použité jako argumenty funkce a nebo vráceny jako výsledek. Tento fakt přináší výhodu v tom, že funkce a metody mohou importovat různé funkcionality volanému objektu.  Objekty mají prototypy:  Vlastnost "prototype" obsahuje odkaz na takzvaný objektový prototyp, datovou strukturu definující vlastnosti a objekty společné všem objektům vytvořeným stejným konstruktorem.  Pole:  Objekty:  Regulární výrazy:

ECMAScript je skriptovací jazyk normovaný neziskovou organizací ECMA International podle specifikace ISO/IEC 16262:2011. Tento jazyk je využíván především na webových stránkách pro vytváření skriptů na straně klienta. Nyní jsou využívány především jeho implementace jako např. JavaScript, JScript a ActionScript.

英语:ECMAScript是一种由Ecma国际(前身为欧洲计算机制造商协会)在标准ECMA-262中定义的脚本语言规范。这种语言在万维网上应用广泛,它往往被称为JavaScript或JScript,但实际上后两者是ECMA-262标准的实现和扩展。