Merlinův řád.

Merlinův řád je ocenění, které uděluje Starostolec (organizace, která nyní funguje jako soud a parlament na Ministerstvu kouzel, před vznikem tohoto ministerstva reprezentoval Starostolec vládu). Merlinův řád má tři třídy. Toto ocenění se uděluje již od 15. století a je pojmenován po nejmocnějším a nejslavnějším čaroději - Merlinovi. Jedna z teorií tvrdí, že zelená barva stuhy má vyjadřovat Zmijozel, neboť tuto kolej Merlin navštěvoval v Bradavicích.

Třídy Merlinova řádu.

Merlinův řád 1. třídy.

Toto je nejvznešenější třída řádu. Vyznačuje se zlatou medailí na zelené stuze a uděluje se „za skutky mimořádného hrdinství či význačnosti“.

Merlinův řád 2. třídy.

Toto je prostřední třída řádu. Vyznačuje se zlatou medailí na fialové stuze a uděluje se „za úspěch nebo úsilí až za hranice obvyklého“.

Merlinův řád 3. třídy.

Toto je hodnotou nejnižší třída řádu. Vyznačuje se zlatou medailí na bílé stuze a uděluje se za to, že „přispěli do studnice našeho vědění nebo zábavy“.

Budova ministerstva kouzel.

Budova ministerstva kouzel je umístěna v podzemí v Londýně. Vchod do ministerstva pro návštěvníky je prostřednictvím telefonní budky po vytočení čísla 62442. Zaměstnanci se tam dostávají prostřednictvím letaxové sítě, přemisťováním nebo vchodem pro zaměstnance.

Zaměstnanci.

Amélie Bonesová.

Amélie Bonesová (angl. Amelia Bones) byla ředitelkou odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů. Je popisována jako čarodějka s hranatou bradou, nakrátko ostříhanými vlasy a monoklem. Její neteř Susan Bonesová je ve stejném ročníku jako Harry, její bratr Edgar Bones byl během první války s Voldemortem zabit, protože byl členem Fénixova řádu. Bonesová byla přítomna při Harryho disciplinárním řízení v pátém díle, kdy obdivovala, že tak mladý čaroděj jako Harry dokáže vykouzlit hmotného Patrona. Byla pro to, aby byl Harry osvobozen. Byla brutálně zavražděna pravděpodobně Voldemortem osobně na začátku šestého dílu krátce před tím, než byl Popletal odvolán z funkce. Podle členů Fénixova řádu byla jednou z nejlepších čarodějek své doby.

Rufus Brousek.

Rufus Brousek (angl. Rufus Scrimgeour) následoval Korneliuse Popletala ve funkci ministra kouzel. Podle knihy vypadá jako starý lev se žlutohnědými vlasy, hustým obočím, žlutýma očima. Má hodně jizev z boje, protože dříve pracoval jako bystrozor. Brousek byl talentovanější vůdce než Popletal. Před jmenováním ministrem byl šéfem bystrozorů. Brousek chtěl zvýšit popularitu ministerstva tím, že chtěl přemluvit Harryho, který byl označen za "vyvoleného", aby se občas objevil na ministerstvu. To bylo příčinou hádky mezi ním a Brumbálem, když nastoupil do funkce, Brumbál to nechtěl dovolit. Později to odmítl i sám Harry, protože nesouhlasil s ministerskými postupy (připomínal Brouskovi své zážitky s Umbridgeovou, kritizoval zatčení Stana Silničky).  V sedmém díle předal Brousek Harrymu, Ronovi a Hermioně dědictví po Brumbálovi. Zdálo se mu podezřelé, že Harry, Ron a Hermiona byli jediní studenti uvedení v Brumbálově závěti. Byl zavražděn, když se smrtijedi chopili moci nad ministerstvem (1. srpna 1997). Ačkoli vztahy mezi ministrem a Harrym byly napjaté, Brousek odmítl při mučení smrtijedy prozradit místo Harryho úkrytu. Za to k němu pocítil Harry vděčnost. Oficiální verze, když bylo ministerstvo obsazeno, byla, že Brousek rezignoval.

Pius Břichnáč.

Pius Břichnáč (angl. Pius Thicknesse) byl nejdříve šéfem odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů. Yaxley ho dostal pod kletbu Imperius, aby infiltroval ministerstvo. Břichnáč je popisován jako muž s dlouhými vlasy a s knírkem a lesklýma očima. Po vraždě Rufuse Brouska se ministerstvo dostává pod nadvládu Voldemorta a Břichnáč se stává loutkovým ministrem kouzel. Po zbytek knihy podporuje smrtijedy a bojuje na jejich straně i v bitvě o Bradavice, kde je zneškodněn kletbou z hůlky Percyho Weasleyho. Více se neví, ale předpokládá se, že nebyl po pádu Voldemorta nijak trestán, protože byl ovládán Yaxleyovou kletbou Imperius. Ve funkci je nahrazen Kingsleym Pastorkem. Ve filmu „Harry Potter a relikvie smrti část 2“ je Pius Břichnáč zabit rozezleným Voldemortem, který zjistí, že byl zničen další jeho viteál. V knize zabit není a předpokládá se, že bitvu přežil.

Berta Jorkinsová.

Berta Jorkinsová (angl. Bertha Jorkins) byla ve čtvrtém díle zabita Voldemortem. Několik měsíců předtím náhodou objevila, že Barty Skrk ml. není v Azkabanu, ale že je doma se svým otcem. Barty Skrk st. jí příliš silným paměťovým kouzlem upravil paměť, ale mělo to trvalé následky. Když ji Voldemort zajal, paměťové kouzlo prolomil a získal tak informace o turnaji tří kouzelnických škol a Barty Skrkovi ml. Její stín byl jeden z těch, co se objevily na konci čtvrtého dílu při Priori incantatem. Bertha navštěvovala Bradavice ve stejné době jako James Potter a ostatní. Byla známá pro svou vlezlost a dobrou hlavou na drby.

Kingsley Pastorek.

Kingsley Pastorek (angl. Kingsley Shacklebolt) se poprvé objevil v pátém díle, kde pracoval na ministerstvu jako bystrozor a předával informace Fénixovu řádu, jehož byl členem. Na ministerstvu byl pověřen pátráním po Siriusovi, ale protože věděl, že je nevinný, zásoboval ministerstvo falešnými informacemi. Byl také přítomen při odhalení Brumbálovy armády, právě on rychle změnil paměť Marrietě Edgecombeové. Při útěku musel ale Brumbál zaútočit i na něj. Bojuje i na odboru záhad, nejdříve prokáže své kouzelnické umění, když bojuje se dvěma smrtijedy najednou, po Siriusově smrti bojuje s Bellatrix Lestrangeovou.  V šestém díle je Kingsley pověřen ochranou mudlovského ministerského předsedy. V sedmém díle ho chtějí Dursleyovi pro svou ochranu poté, co ho vidí v televizi spolu s ministerským předsedou. Účastní se přesunu Harryho od Dursleyových do Doupěte. Pak právě on pošle na svatbu Billa a Fleur svého Patrona se zprávou, že ministerstvo padlo. Později je i on přinucen k útěku před smrtijedy, podílí se na vysílání ilegálního kouzelnického rádia Potterova hodinka, na konci se účastní bitvy o Bradavice, kde bojuje mj. i se samotným Voldemortem.  Na konci knihy se stane dočasným ministrem kouzel a podle pozdějšího prohlášení Rowlingové byl ve funkci potvrzen a udělal na ministerstvu velké změny – vyhnal mozkomory z Azkabanu, podporoval oddělení bystrozorů, jehož vedením pověřil Harryho.

Kornelius Popletal.

Kornelius Osvald Popletal (angl. Cornelius Oswald Fudge) se poprvé objevil ve druhém díle, hned jako ministr kouzel. Protože věří, že Hagrid otevřel tajemnou komnatu, pošle ho do Azkabanu, dovolí také odvolání Brumbála z funkce ředitele Bradavic. Ve třetím díle najde Harryho po útěku od Dursleyových, kde očaroval tetu Marge. Popletal se k němu chová laskavě a odpustí mu, že kouzlil, i když ještě není dospělý. Důvodem k tomu bylo, že si myslel, že uprchlý vězeň Sirius Black chce Harryho zabít. Později právě od něj Harry slyší, že Sirius zradil jeho rodiče.  Jeho laskavost k Harrymu ale pominula ve čtvrtém díle. Popletal totiž nechce uvěřit tomu, že se lord Voldemort vrátil, když to Harry tvrdí po návratu ze hřbitova v Malém Visánku, kam se dostal poté, co spolu s Cedricem Diggorym vyhráli turnaj tří kouzelnických škol.  V pátém díle kouzelnická média na jeho popud očerňují Brumbála i Harryho. Popletal vydává nové zákony a mění staré, aby dosáhl svého. Dolores Umbridgeová, první náměstkyně ministra, je nejdříve jmenována bradavickou učitelkou, pak do nově zřízeného místa bradavické vrchní vyšetřovatelky a nakonec se i stane ředitelkou. Popletal se totiž bojí, že Brumbál spřádá plány proti němu, že si v Bradavicích trénuje svou vlastní armádu. Nakonec je ale nucen uvěřit Voldemortovu návratu, když ho vidí na ministerstvu. Kvůli své ignoranci (jejíž inspirací byl postoj Nevilla Chamberlaina před druhou světovou válkou, jak prohlásila J. K. Rowlingová) byl nakonec ve funkci nahrazen Rufusem Brouskem. Popletal je naposled zmíněn při Brumbálově pohřbu. Co dělal během sedmého dílu se neví.  Ve filmu ho hrál Robert Hardy.

Ludo Pytloun.

Ludo Pytloun (angl. Ludo Bagman) je bývalý úspěšný odrážeč Wimbournských vos. Za mlada vypadal dobře, ale když zlenivěl, jeho vzhled se zhoršil. Stále ale chodil ve svém starém dresu. Je jakousi kouzelnickou celebritou a šéfem odboru kouzelných her a sportů. Byl obviněn z toho, že je smrtijed, protože předával informace Augustovi Rookwoodovi. Byl ale osvobozen, protože tvrdil, že Rookwoodovi věřil, protože nikdo nevěděl o tom, že je smrtijed a protože byl přítelem jeho otce.  Pytloun se rád vsázel, což ho dostalo do finančních problémů. Při sázení také podváděl – výhry vyplácel v leprikónském zlatě, které po čase zmizelo. Při mistrovství světa ve famfrpálu ho oloupili skřeti, kterým dlužil. Z dluhů se chtěl dostat tak, že se se skřety vsadil, že Harry vyhraje turnaj tří kouzelnických škol, a tak se snažil Harrymu všemožně pomáhat. Harry sice vyhrál, ale Pytloun se skřety ne, protože ti mu tvrdili, že Pytloun tvrdil, že vyhraje sám, ale spolu s Harrym byl vítězem i Cedric Diggory. Kvůli tomu raději utekl, protože už nebyl schopný platit svoje dluhy.

Barty Skrk st..

Bartemius Skrk st. (angl. Bartemius Crouch, Sr.) byl šéfem odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů během první války s Voldemortem. Byl skoro stejně krutý jako smrtijedi. Dal bystrozorům povolení zabíjet. Poslal Siriuse Blacka bez soudu do Azkabanu. Ztratil možnost stát se ministrem kouzel, když bylo odhaleno, že jeho syn Barty Skrk ml. je smrtijed. Dal svému synovi sice možnost soudu, ale ten byl spíše demonstrací toho, jak svého syna nenávidí.  Později Skrkova nemocná manželka chtěla, aby svého syna osvobodil. Šli společně do Azkabanu a tam se pomocí mnoholičného lektvaru Skrkova manželka a Barty ml. vyměnili. Svého syna držel pod kletbou Imperius. Když Skrková v Azkabanu zemřela, všichni si mysleli, že zemřel Barty, Skrk ztratil velkou část své popularity v kouzelnickém společenství, protože nechal svého syna zemřít jen proto, že nechtěl „pošpinit“ sebe. Stal se pak šéfem odboru pro mezinárodní kouzelnickou spolupráci.  Poprvé se objevil ve čtvrtém díle na mistrovství světa ve famfrpálu, kde posedlý po pátráním po černokněžnících obvinil Harryho z toho, že vyčaroval znamení zla. Když bylo zjištěno, že jeho skřítka měla v držení hůlku, propustil ji. Ve skutečnosti to bylo kvůli tomu, že se nepostarala o Bartyho ml. a ten jí utekl a vyčaroval znamení zla. Později se do jeho domu vloupal Voldemort a Červíček a osvobodili Bartyho ml. od kletby Imperius a pod tu se tentokrát dostal Barty st. Když se jí začal vzpírat, Voldemort mu udělil domácí vězení a měl tvrdit, že je nemocný a příkazy posílal po sovách Percymu Weasleymu. Pak Skrk ale z domu utekl a dostal se do Bradavic, kde potkal Harryho Pottera a Viktora Kruma a chtěl vidět Brumbála, aby mu vše o svém synovi prozradil. Když Harry běžel za Brumbálem, objevil se tam Skrk ml., který se v té době vydával za Moodyho a svého otce zabil a zakopal ho v Zapovězeném lese.

Dolores Jane Umbridgeová.

Dolores Jane Umbridgeová (* kol. 1943) se poprvé objevuje v pátém dílu Harryho Pottera. Je to první náměstkyně ministra kouzel, v pátém díle profesorka obrany proti černé magii, bradavická vrchní vyšetřovatelka a po Brumbálově útěku na čas i ředitelka Bradavic. Studovala ve zmijozelské koleji – v 5. díle byla při famfrpálovém utkání oblečena v barvách Zmijozelu.  Je to malá a tlustá žena připomínající ropuchu. Má šedé vlasy. Nosí většinou růžový obleček, mašli a nenávidí děti. Její kancelář je jak v Bradavicích, tak i na Ministerstvu kouzel vyzdobena obrázky koček. Její patron má také podobu kočky.  V pátém díle je ministerstvem dosazena postupně na místo učitelky OPČM, vrchní vyšetřovatelky a ředitelky Bradavic. V jejích hodinách se studenti učí pouze teorii a ne praxi, protože se ministr Popletal domnívá, že Brumbál buduje armádu proti ministerstvu. Z místa profesorky jasnovidectví vyhodí Sibylu Trelawneyovou a pokusí se ji vyhodit i z Bradavic, tam ji ale ředitel ponechá. Později se pokouší spolu s ministerskými úředníky zaútočit na Hagrida, ale ten uteče a při útoku je vážně zraněna Minerva McGonagallová. Vláda Umbridgeové v Bradavicích se vyznačovala krutostí a většina studentů jí proto páchala naschvály. Velké zmatky nastaly zejména po útěku dvojčat Weasleyových. Když se nechá zavést Hermionou a Harrym do Zapovězeného lesa, uráží kentaury, kteří ji proto napadnou. Vyjde také najevo, že mozkomory, kteří o prázdninách napadli Harryho, vyslala ona. V šestém díle navštíví Brumbálův pohřeb, čímž je Harry znechucen.  V sedmém díle je předsedkyní komise pro registraci mudláků (tzv. mudlovských šmejdů). Vydává se za čistokrevnou čarodějku, což dokazuje medailonkem, který je zároveň viteálem. Ovšem tento medailonek nezískala dědictvím, jak uvádí, nýbrž ho vzala jako úplatek od Fletchera, který prodával v Příčné ulici kouzelné předměty ukradené v Siriusově domě, mezi které patřil i medailonek. Po pádu lorda Voldemorta je zadržena, vyšetřována a uvězněna v Azkabanu za zločiny proti kouzelníkům mudlovského původu.

Ministerstvo kouzel pod nadvládou Voldemorta.

Těsně po Harryho sedmnáctých narozeninách se lord Voldemort zmocní ministerstva kouzel. Ministr Rufus Brousek je zavražděn (oficiální verze však zní, že rezignoval) a na jeho místo je dosazen Pius Břichnáč, který je však pouze „loutka“ ovládaná kletbou Imperius. Převrat proběhl velice hladce a jelikož Voldemort příliš veřejně nevystupoval, objevilo se kolem jeho ovládnutí ministerstva mnoho otazníků. Byla prosazena řada nových, kontroverzních zákonů, mezi něž patří: Po pádu Voldemorta se stal prozatímním ministrem Kingsley Pastorek, Smrtijedi a příznivci Voldemorta byli zatčeni. Všechny kontroverzní zákony byly zrušeny a Mozkomorové se dostali opět pod nadvládu ministerstva (nepočítaje vládu Voldemorta)

Ministerstvo kouzel (angl. Ministry of Magic) je fiktivní instituce v románu britské spisovatelky J. K. Rowlingové Harry Potter. Ministerstvo kouzel reprezentuje v Harrym Potterovi vládu. Ministerstvo je poprvé zmíněno již v prvním díle, ve druhém díle se poprvé objeví ministr kouzel Kornelius Popletal a v pátém díle budova ministerstva. Navazuje na dřívější kouzelnická shromáždění, která vykonávala moc vlády dříve.

魔法部(英语:The Ministry of Magic)是英国奇幻小说家J·K·罗琳的作品《哈利波特》中的虚构政府部门,负责掌管英国与爱尔兰魔法界所有事务。由于作品以英国为背景,因此对英国魔法部的描写最为详尽,但根据描述,每个国家都有其魔法政府,负责管理该国的魔法行政、司法与立法,但不一定叫魔法部,像《怪兽与牠们的产地》中出现的美国魔法国会(MACUSA),《怪兽与葛林戴华德的罪行》中出现的法国魔法部。


Historie.

Realizaci stavby, situované na místě bývalé kaple – Ermidy do Restelo, kterou při ústí řeky Tejo založil Jindřich Mořeplavec, svěřil král Manuel staviteli Diogovi de Boitaca (cca 1460–1528),jehož stavební typologie vykazuje obeznámenost s pozdně gotickou architekturou střední Evropy. V pozici hlavního stavitele ho nahradil v průběhu roku 1516 João de Castilho (cca1475–1552), který dostal za úkol v roce 1517 změnit plány kvůli vybudování královského mauzolea v klášterním kostele Panny Marie Belémské. Stalo se tak po smrti Manuelovy druhé manželky Marie, s níž žil 17 let. Oba manželé jsou vypodobněni na západním portálu kostela společně se svými patrony, Svatou rodinou, sv.Vincentem a sv. Infantem – infantem Fernandem, jenž byl bratrem Jindřicha Mořeplavce, a zahynul v marockém zajetí.  Po smrti krále Manuela pokračoval ve výstavbě kláštera jeho syn Jan III. Vybudování královského mauzolea podporovala i Kateřina Habsburská, manželka krále která přežila všechny své syny. Na dostavbě kláštera se především v druhé polovině 16. století podíleli stavitelé Diogo de Torralva (1500–1566) a Jerónimo de Ruao (1530–1601).  Do roku 1834 náležel klášter jeronýmskému řádu, poté tam byla umístěna charitativní organizace pečující o sirotky a nemocné děti a jejich vzdělání, tzv. Casa Pia. Klášter prodělal v 19. století i několik přestaveb, zejména v duchu neomanuelského stylu.  V klášteře se nacházejí hroby krále Manuela I. a jeho ženy Marie Aragonské, krále Jana III. a jeho ženy Kateřiny Habsburské a jejich potomků; jsou tam i náhrobky mořeplavce Vasca da Gamy (1468–1523) a spisovatele Luíse Vaz de Camões (1527–1570).  Klášter je považován za perlu manuelského stylu. V roce 1983 byl spolu s Belémskou věží zařazen na seznam světového dědictví UNESCO. V areálu kláštera byla 13. prosince 2007 podepsána Lisabonská smlouva.

Jeronýmský klášter (portugalsky: "Mosteiro dos Jerónimos") se nachází na předměstí portugalského hlavního města Lisabonu ve čtvrti Belém. Klášter založil pravděpodobně roku 1501 Manuel I. Portugalský jako výraz díků za šťastnou výpravu Vasca da Gamy, který nalezl roku 1498 cestu do Indie po moři.

哲罗姆派修道院,如从葡萄牙语音译为热罗尼莫斯修道院(葡萄牙语:Mosteiro dos Jerónimos,)是位于葡萄牙里斯本贝伦区的华丽宏伟的修道院,可以说是在里斯本最为突出的古迹,在曼努埃尔式建筑中最为成功的一例。1983年与附近的贝伦塔搭档被联合国教科文组织列为世界文化遗产。该修道院的修女发明了葡式蛋塔。


Hlavní památky.

Palácio Nacional de Sintra.

Palácio Nacional de Sintra je palác s prvky gotického, manuelského a maurského stylu. Od 15. až do 19. století byl téměř nepřetržitě obýván královskou rodinou. Nejstarší dochovanou částí paláce je kaple ze 14. století postavená za vlády krále Dinise I. Hlavní části paláce byly postaveny za vlády krále Jana I. Za zmínku stojí především "Sala das Pegas" ("Labutí sál"), "Sala das Cisnes" ("Sál strak") či "Sala dos Árabes" ("Arabský sál"). O další rozvoj paláce se v letech 1497 až 1530 zasloužil král Manuel I. Z tohoto období pochází například "Sala dos Brasões" ("Sál erbů"). Od roku 1676 až do roku 1683 byl v paláci svým bratrem Pedrem II. vězněn psychicky labilní král Alfons VI. Roku 1755 postihlo Lisabon a jeho okolí zemětřesení, které poničilo i tento palác. Po založení republiky, roku 1910 se palác stal národní památkou.

Palácio Nacional da Pena.

Tento palác je jednou z největších romantických staveb 19. století ve světě. Stojí na místě dřívějšího kláštera, který nechal pro řád svatého Jeronýma postavit král Manuel I. Roku 1755 byl ale klášter téměř celý zničen zemětřesením a dlouho zůstal v troskách. Zajímat se o něj začal až král Ferdinand II, který ho v letech 1842 až 1854 nechal přestavit na královský palác. Přestavbu král svěřil německému architektovi baronovi von Eschwege, jeho spolupracovníkem ve vytváření rozsáhlého parku v romantickém duchu byl Václav Cífka, český zahradní architekt a umělec působící v Portugalsku. Po králově smrti byl palác prodán královi Ludvíkovi I. a roku 1889 se stal majetkem státu.

Monserrate.

Pozemek, na kterém dnes stojí palác Monserrate obklopený stejnojmenným parkem, byl původně majetkem řádu Monserrate. Roku 1790 si pozemek pronajal anglický obchodník Gerard DeVisme a postavil si zde novogotický dům. Od roku 1793 zde pobýval anglický spisovatel William Beckford. Poté palác dlouho chátral. V té době ho navštívil básník Lord Byron, který toto místo zmiňuje i ve svém slavném díle "Childe Haroldova pouť". Roku 1855 ho koupil další slavný angličan, Sir Francis Cook. Tento anglický baronet, kterému později portugalský král Ludvík I. udělil titul vikomt z Monserrate, zde roku 1858 nechal postavit romantický palác, jehož architektem byl James Knowles. Palác mnoho let sloužil jako letní sídlo rodiny Cookových a od roku 1949 je majetkem státu.

Quinta da Regaleira.

Tento palác je také známý pod jménem "Palác milionáře Monteira" ("Palácio do Monteiro dos Milhões") podle svého prvního majitele jménem António Augusto Carvalho Monteiro. Součástí paláce je překrásná kaple a velký park s mnoha jezery, jeskyněmi, fontánami a dalšími zajímavými stavbami. Monteiro si pro sebe přál sídlo, které by odráželo jeho zájmy, alchymii, zednářství, templářství a rosekruciánský řád. Najal si tedy italského architekta Luigiho Maniniho, a ten v letech 1904 až 1910 vytvořil mnoho staveb, ve kterých najdeme prvky romantismu, gotické renesance i manuelského slohu. Palác mnoho let sloužil jako soukromá rezidence různých majitelů. Roku 1997 ho získalo město, prošel rozsáhlou renovací a o rok později byl zpřístupněn veřejnosti. Dnes je palác dějištěm mnoha kulturních akcí.

Palácio de Seteais.

Tento neoklasicistický palác z 18. století byl postaven pro holandského konzula Daniela Gildemeestera. Po jeho smrti ho koupil markýz Diogo José Vito de Menezes Noronha Coutinho a nechal k němu přistavět další křídla. Roku 1946 palác získala portugalská vláda a dnes slouží jako luxusní hotel a restaurace.

Castelo dos Mouros.

Castelo dos Mouros (Maurský hrad) je hrad původně postavený Maury někdy v 9. nebo 10. století. Dnešní podobu získal v 19. století, kdy ho nechal v romantickém stylu renovovat portugalský král Ferdinand II.

Sintra je město a sídlo obce v Portugalsku, v Estremaduře a dnešním distriktu Lisabon, asi 20 km severozápadně od Lisabonu, jehož metropolitní oblasti je součástí a s nímž je spojeno příměstskou železnicí.

辛特拉(Sintra,澳门译「仙德丽」)是葡萄牙里斯本大区的一个市镇,位于辛特拉山山麓,距大西洋18公里,为靠近里斯本的住宅郊区。2011年有377835居民。


Vývoj a konstrukce.

Vývoj řízené střely vzduch-vzduch začal v roce 1946. Hughes v tomto roce dostal zakázku na podzvukovou řízenou střelu MX-798, ze které byla už v roce 1947 odvozena nadzvuková varianta MX-904. Střely byly původně vyvíjeny nikoliv pro útok, ale naopak jako zbraň pro obranu bombardovacích letadel. Po roce 1950 bylo rozhodnuto, že řízené střely jsou zbraní vhodnou pro stíhací letouny.  K prvnímu zkušebnímu odpalu nové střely došlo v roce 1949. Tehdy střela dostala označení AAM-A-2 a jméno Falcon. Střela byla několikrát přejmenována. V roce 1951 se z ní stala F-98 a v roce 1955 byla přejmenována na GAR-1. Definitivní označení střely Falcon je dnes AIM-4.

Hlavice.

Všechny verze Falconů nesly malou hlavici s 3,4 kg výbušnin, což omezovalo její účinek. Účinek střely limitovala i absence detonátoru, který by střelu přivedl k výbuchu v blízkosti cíle. Falcon musel svůj cíl přímo zasáhnout.

Umístění střel.

Na rozdíl od tehdejší praxe byly střely Falcon často neseny v pumovnici uvnitř letounu, což připomíná způsob umístění výzbroje u moderních bojových letounů s prvky stealth, jako je Lockheed Martin/Boeing F-22 Raptor a Lockheed Martin F-35 Lightning II.  Delta Dagger nesl střely v pumovnici, odtud se mimo letoun dostaly pomocí výklopné vidlice. McDonnell F-101 Voodoo nesl v pumovnici rotační závěsník, na kterém byly dvě dvojice Falconů. Když letoun použil první dvojici střel, zásobník se otočil a z letounu se vysunuly další dva kusy.

Uživatelé.

Základní modely Falconu, GAR-1 a GAR-2, americké letectvo přijalo v roce 1955. Byly jimi vyzbrojeny stíhací letouny Northrop F-89 Scorpion, McDonnell F-101 Voodoo a Convair F-102 Delta Dagger.  Mimo USA střely Falcon používala Kanada, Finsko, Švédsko a Švýcarsko. V těchto zemích je nesly typy CF-101 Voodoo, Saab 35 Draken a Dassault Mirage IIIS. Kanada chtěla střelou Falcon vyzbrojit svůj nový stíhací letoun CF-105 Arrow, ale nedošlo k tomu, protože byl projekt zrušen.  Ve Švýcarsku byly označeny HM-58 a ve Švédsku Rb 28.

Varianty.

GAR-1.

Varianta GAR-1 měla poloaktivní radarové navádění a dosah 8 km. Celkem bylo vyrobeno 4 000 kusů této střely. Ve výrobě byla nahrazena vylepšeným modelem GAR-1D (AIM-4A), který měl zvětšené ocasní plochy a bylo jich vyrobeno dalších 12 000 kusů. Byla to hlavní výrobní varianta s poloaktivní hlavicí.

GAR-2.

GAR-2 (AIM-4B) měla infračervený naváděcí systém. U raných verzí byla použitelná především při útoku zezadu, kdy se mohla zaměřit přímo na výstupní trysku nepřátelského letounu. Později byla modifikována a více se svými vlastnostmi přiblížila střelám koncepce "vystřel a zapomeň".  GAR-2 byla o 40mm delší a o 7 kg těžší, než GAR-1. Dosah byl také přibližně 10 km. Ve výrobě byla tato střela nahrazena vylepšenou variantou GAR-2A (AIM-4C) s citlivější hlavicí. Této verze bylo vyrobeno přibližně 26 000 kusů.  Jak bylo obvyklé i v ruské praxi, byly Falcony nejčastěji vypouštěny ve dvojicích. Když se použila jak střela s radarovým, tak s infračerveným naváděním, zvýšila se šance na zničení cíle (jako první se odpalovala střela s infračervenou hlavicí).

Super Falcon.

V roce 1958 Hughes vyrobila zvětšenou verzi Falconu, nazvanou Super Falcon, která měla výkonnější motor, větší rychlost i dolet. Měla také větší hlavici s 13 kg výbušnin a přesnější naváděcí systém. Varianta s poloaktivním naváděním byla označena GAR-3 (AIM-4E) a ve vylepšené verzi GAR-3A (AIM-4F). Celkem bylo vyrobeno 2 700 kusů. Super Falcon s infračervenou hlavicí byl vyráběn pouze ve verzi GAR-4A (AIM-4G) v počtu 3 400 kusů. Celkem bylo vyrobeno okolo 6 100 Super Falconů.

XAIM-4H.

Na základě bojových zkušeností z Vietnamu byla od roku 1970 vyvíjena zlepšená varianta Falconu označená XAIM-4H. Střela měla mít laserový přibližovací zapalovač, účinnější hlavici a lepší obratnost. Vývoj byl zrušen předtím, než byla přijata do služby.

GAR-11 a GAR-9.

Pod označením GAR-11 (AIM-26 Falcon) byla vyvíjena zvětšená varianta Falconu s nukleární hlavicí o síle 0,25 kilotun.  Pod označením GAR-9 (AIM-47 Falcon) byla vyvíjena dálková varianta Falconu. Střelu měly používat tehdy vyvíjené stíhací letouny North American XF-108 Rapier a Lockheed YF-12. Její vývoj nebyl dokončen.

Bojové nasazení.

Vietnam.

Americké letectvo použilo své Falcony ve Vietnamu. Nesly je stíhací letouny McDonnell F-4 Phantom II ve verzi F-4D. Výsledky bojového nasazení Falconů byly velice špatné. Falcony byly stavěné na útoky proti bombardérům a jejich hlavice potřebovala 6–7 sekund za zaměření a uzamčení cíle. Byly proto téměř nepoužitelné v boji proti manévrujícím stíhacím letounům.  Na chlazení infračervené hlavice byl používán tekutý dusík, kterého bylo omezené množství. Pokud byl naváděcí systém hlavice aktivován, po určité době byl dusík spotřebován a k jeho výměně mohlo dojít až po přistání. Jak už bylo uvedeno výše, bojová hlavice rakety byla malá a zapalovač byl kontaktního typu, což omezovalo její účinnost. Střelami Falcon tak bylo sestřeleno jen 5 letadel.

Další vývoj a vyřazení.

Experimentálně bylo testováno možné použití Falconů při nočních střelbách proti pozemním cílům. V takovém použití je měl navádět infračervený zaměřovač. Pokusně byly Falcony odpalovány z letounu F-102 Delta Dagger.  Střely Falcon byly mezi piloty velice nepopulární a v roce 1969 byly nahrazovány střelami AIM-9 Sidewinder, které používalo americké námořnictvo.  Super Falcony variant AIM-4F/AIM-4G byly letectvem a Národní gardou používány až do roku 1988, kdy byly vyřazeny jejich poslední nosiče, letouny Convair F-106 Delta Dart.

Hughes AIM-4 Falcon byla první řízená střela vzduch-vzduch, která se dostala do operačního nasazení v americkém letectvu. V USA byla používána v letech 1955–1988.

AIM-4 隼(Falcon)是美国空军第一种空对空导弹,除了搭配F-102与F-106战斗机负责美国本土的防空任务以外,也曾经与F-4D一起使用于越战,可是效果并不理想。


Výroba.

Polymerace esterů kyseliny methakrylové pro výrobu plastů je většinou bloková nebo suspenzní. Z používaných esterů má největší význam methylmethakrylát. V průmyslové praxi se používá několik technologií blokové polymerace, lišících se hlavně tvarem polymerační formy (pro výrobu desek, trubek a tyčí). Výrobek se často označuje jako organické sklo.  Při blokové polymeraci se získá nezesíťovaný produkt (průměrná hmotnostní molární hmotnost je 0,5×10 až 1,5×10 nebo částečně zesíťovaný produkt s velmi dobrými vlastnostmi. Obchodní materiály bývají asi z 54 % syndiotaktické, ze 37 % ataktické a z 9 % izotaktické a zcela amorfní.

Bloková polymerace a zpracování polymeru.

Předpolymer methylmethakrylátu polymeruje vlivem iniciátoru a tepla mezi dvěma paralelně uloženými silikátovými skly. Čistý, nestabilizovaný polymer se v předpolymerizačním kotli o obsahu 100 - 1000 l zahřeje na 60 až 100 °C a rozpustí se v přiblžně 0,1 % azobisisobutyronitrilu nebo dilauroylperoxidu. Předpolymerizace se sleduje podle změny indexu lomu a viskozity a přeruší se ochlazením po dosažení zhruba 5% konverze. Předpolymer se zfiltruje do hliníkového zásobníku, ze kterého se podvažuje pro jednotlivé desky.  Pro přípravu forem se používají dvě skleněné desky, jež jsou distancovány profilem z PVC a utěsněny. Okrajové těsnění musí být stlačitelné, aby desky mohly sledovat smrštění při polymeraci. Formy se vloží do stojanů, naplní se předpolymerem a pak se umístí do temperačních prostorů, kde se zvýšením teploty zahájí polymerace a kde proudící vzduch, nebo voda zajišťují odvádění polymeračního tepla. Polymerační teplota se pohybuje v rozmezí 30 - 130 °C, polymerační doba se řídí teplotou a tloušťkou desek (např. při výrobě desek o tloušťce 5 mm je doba 9 h, teplota 40 °C a 4 h se zvyšuje ze 40 na 100 °C).  V průmyslovém měřítku byla zavedena i kontinuální bloková polymerizace mezi nekonečnými ocelovými pásy (šířky 3 m a délky 250 m) s flexibilním utěsněním okrajů (PVC-hadicí). Pásy se pohybují po válcích řadou teplotních zón a mezi ně se dávkuje předpolymer. Povrch produktu závisí na úpravě ocelových pásů a jeho kvalita jen výjimečně dosahuje kvality povrchu diskontinuálně vyráběných desek.

Suspenzní polymerace.

Suspenzní polymerace methylmethakrylátu se používá převážně pro výrobu termoplastických materiálů zpracovávaných vstřikováním nebo vytlačování při 170 až 220 °C. Přitom je třeba vést polymeraci tak, aby získaný polymer měl relativně nízkou molekulovou hmotnost, neboť polymery s vysokou molekulovou hmotností se vstřikováním nebo vytlačováním zpracovávat nedají.

Vlastnosti.

Nejcharakterističtější vlastností PMMA je jeho čirost a naprostá bezbarvost i v tlustých vrstvách. To umožňuje nejen jeho dokonalou průhlednost, ale i snadné vybarvování. Odolností proti povětrnosti předčí PMMA všechny běžné termoplasty. I po mnohaletém působení tropického podnebí zjišťujeme jen mimořádně malou změnu jeho čirosti nebo zbarvení.  PMMA je při teplotě 130 - 140 °C kaučukovitý a snadno tvarovatelný (což ho předurčuje pro výrobu složitých částí přístrojů). Vykazuje i vynikající tvarovou paměť, projevující se vrácením tvarované desky do původního rovného tvaru zahřátím na T. Propustnost světla jsou u PMMA asi 92% v celém rozsahu spektra (zasahuje až do UV-oblasti). PMMA má dobré mechanické a elektroizolační vlastnosti, odolává vodě, zředěným alkáliím a kyselinám. Neodolává koncentrovanějším kyselinám a hydroxidům. Rozpouští se v aromatických a chlorovaných uhlovodících, esterech, ketonech, etherech. Dá se dobře mechanicky obrábět. Tepelná odolnost bez zatížení je kolem 80 °C. Je zdravotně nezávadný a rovněž je výhodou snadné spojování PMMA lepením. Jeho nedostatkem je nízká povrchová tvrdost (poškrábe se).  V kyslíkové atmosféře je zápalná teplota PMMA asi 460 °C; při hoření se rozkládá beze zbytku na oxid uhličitý a vodu. Je stabilní v přírodě, snadno se však rozpouští řadou rozpouštědel.

Využití.

Blokový PMMA je relativně drahý plast a jeho využití je na místě tam, kde se uplatní jeho výhodné vlastnosti: při zasklívání oken dopravních prostředků, při výrobě krytů přístrojů, kancelářských potřeb, hodinkových sklíček apod. Významné jsou aplikace PMMA v zubní protetice (zubní protézy). Výrobkem pro tyto účely je Dentakryl. Blokovou polymerací se připravují také tzv. optické, měkké kontaktní čočky. Při aplikacích, kde není možné použít sklo, předpolymerizovaný monomer slouží i jako transparentní zalévací hmota.  PMMA se používá v mnoha případech jako náhražka skla; jinou alternativou je polykarbonát. Výhodou PMMA v porovnání se sklem jsou nízké výrobní náklady, snadná možnost ohýbání, nižší hmotnost a větší odolnost vůči nárazům. Nevýhodou je naopak nižší chemická odolnost i tvrdost v jejímž důsledku dochází snadno k jeho poškrábání.  Je také složkou tvrdého tenisového povrchu DecoTurf.

Zpracování.

Zpracování PMMA se provádí obvykle při teplotách 240 až 250 °C. Lze používat všechny běžné technologie tvarování plastů jako například vstřikování, lisování a tažení. K nejběžnějším polotovarům patří desky a tyče.  PMMA lze spojovat s pomocí kyanoakrylátového lepidla (tzv. sekundové lepidlo), tepelně (roztavením povrchu) nebo s využitím rozpouštědel jako je např. dichlormethan nebo trichlormethan. Tímto způsobem lze vytvářet téměř neviditelné spoje.

Výrobci.

Materiál byl vyvinut v laboratořích roku 1928 a uveden na trh roku 1933 společností Rohm and Haas.  Blokový PMMA vyrábějí PCHZ Žilina jako Akrylon, podnik Synthesia a. s. Pardubice. Světová výroba PMMA činí ročně asi 0,5 milionů tun, z nichž asi 50 % lité produkty. Světová výroba stále roste.

Polymethylmethakrylát (PMMA), běžně známý jako plexisklo nebo akrylátové sklo je průhledný syntetický polymer s vlastnostmi termoplastu. Připravuje se polymerací v bloku, ale i suspenzí, event. v emulzi nebo v roztoku. Bloková polymerace současně tvaruje výrobek (provádí se ve formách, které mají tvar budoucího výrobku). Polymethylmethakrylát se prodává pod řadou názvů (Perspex, Umaplex, Plexiglas, Acron, Acrylon). Slouží pro výrobu tzv. organického skla a různých výrobků pro domácí a technickou potřebu.

聚甲基丙烯酸甲酯(poly(methyl methacrylate),简称PMMA),又称做压克力、亚克力(英文Acrylic)或有机玻璃、Lucite(商品名称),在香港多称做阿加力胶,具有高透明度,低价格,易于机械加工等优点,是平常经常使用的玻璃替代材料。


Historie.

Začátky a první album (1999–2005).

Hudební skupina Sabaton byla založena v roce 1999 Joakimem Brodénem (zpěv, klávesy), Pärem Sundströmem (basová kytara), Richardem Larssonem (bicí souprava), Rikardem Sundénem a Oskarem Monteliusem (oba kytara), začínajícími mladými hudebníky, kteří poslouchali stejnou hudbu, ze švédského města Falun. Původní název kapely měl být Aeon, ale toto jméno již bylo zabráno jinou švédskou metalovou skupinou. Členové tedy použili název Sabaton, což je v angličtině výraz pro část rytířského brnění, která chrání chodilo. Po několika koncertech v malých klubech ve Švédsku a vydání demo alba "Fist for Fight" chtěli s novým bubeníkem Danielem Mullbackem vydat pod nezávislým italským vydavatelstvím Underground Symphony album "Metalizer". Skupině se ale nakonec nepodařilo vydání desky prosadit.  Následně se Sabaton rozhodli v roce 2004 natočit a vydat demo album "Panzer Batallion", které bylo mnohem úspěšnější než "Metalizer" a skupina byla následně kontaktována mnohými nahrávacími společnostmi. Vyjednávání podmínek bylo ovšem komplikované a skupině se nezamlouvalo, a tak natočila debutové album "Primo Victoria" (2005) na své vlastní náklady. To se nahrávalo ve studiu Abyss Studio ve švédském městě Ludvika a producentem byl Tommy Tägtgren, bratr švédského hudebníka Petera Tägtgrena. Poté začali znovu vyjednávat s nahrávacími společnostmi a nakonec podepsali smlouvu se švédským vydavatelstvím Black Lodge Records.  Vydání alba ovšem opět provázely komplikace, a to především v Německu kvůli slovu „“ (česky nacistický) v titulní písni „Primo Victoria“, protože bylo považováno za neonacistickou propagandu. Celá píseň ovšem vypráví o vylodění v Normandii a slovo „Nazi“ bylo použito v kontextu „“ (česky: skrze brány pekla, když si razíme cestu do nebe, skrz nacistické linie). Skupině se nakonec po vysvětlení kontextu podařilo v Německu vydání desky prosadit. Stejně jako titulní skladba, která se následně stala jedním z největších hitů skupiny, i ostatní písně kromě závěrečné „Metal Machine“ pojednávají o válečných tématech. K nápadu zpracovávat tyto témata přišli Brodén a Sundström, hlavní skladatelé skupiny, při psaní textu právě k titulní skladbě. Podle Brodéna se pak skládání písní stalo pro ně mnohem zajímavější a zábavnější. Ve Švédsku se album dostalo na čtyřicátou třetí pozici v žebříčku Sverigetopplistan.

Vzestup na evropské hudební scéně (2006–2009).

Po úspěchu s deskou "Primo Victoria" byl do skupiny na post klávesisty, jejž do té doby zastával zpěvák Joakim Brodén, přijat Daniel Mÿhr. Během ledna a února roku 2006 Sabaton vystupovali jako předskokan kapel Edguy a DragonForce na evropském turné a začali se dostávat do povědomí i mimo Švédsko. V červnu vydali druhé album "Attero Dominatus", na němž pokračovali ve válečném konceptu, a následně v září hráli ve velkých švédských halách jako předkapela finské skupiny Lordi. V propagaci alba pokračovali na začátku dalšího roku na turné se skupinami Grave Digger a Therion, v jehož rámci se představili také v Česku.  V březnu 2007 Sabaton znovu vydali album "Metalizer" s upraveným zvukem, které bylo vydáno již jako demo v roce 2002. To vzhledem ke svému dřívějšímu nahrání nepojednává o válkách. Jelikož šlo skupině především o to, aby udělali radost fanouškům, jako bonusové CD bylo s albem vydáno také demo "Fist for Fight". "Metalizer" se i přes malou reklamní kampaň umístilo na první příčce mezi hardrockovými alby ve švédského žebříčku Sverigetopplistan a na vrcholu prodejnosti se drželo několik měsíců. V rámci podpory desky se Sabaton zúčastnili svého prvního headline turné, během kterého vystupovali v evropských klubech a následně také hráli na hudebních festivalech včetně českého Masters of Rock. Na dalším turné vystupovali na přelomu let 2007 a 2008 jako předskokan kapel Helloween a Gamma Ray. Během této koncertní šňůry v Česku vystoupili celkem třikrát. S odstupem času v roce 2014 Brodén o desce "Metalizer" prohlásil, že to je jediná deska Sabaton, jež se podle jeho názoru ne úplně povedla a „že to je, jako by měla Downův syndrom“. Čtvrtým albem bylo "The Art of War", jenž vyšlo v květnu roku 2008. Kromě producenta Tommyho Tägtgrena se na něm podílel také producent Peter Tägtgren a stejně jako předchozí alba skupiny, i toto bylo nahráno ve studiu Abyss Studio. Název je inspirován stejnojmennou knihou vojenského poradce Sun-c’ z 5. století př. n. l., ze které je také na albu anglicky citováno. Písně na této desce tematicky pojednávají převážně o bitvách druhé světové války, prostor zde ale také dostaly některé kapitoly knihy "Umění války". Sabaton vydali "The Art of War" také v limitované edici, která obsahovala publikaci "Umění války". Ještě před vydáním alba odehráli Sabaton svůj první koncert v USA, a to v Austinu na filmovém festivalu South by Southwest. Následně na podzim absolvovali své další evropské headline turné, které probíhalo v říjnu a v listopadu. Jako předkapela se této koncertní série pojmenované The Art of Live, jež obsahovala také dvě vyprodaná vystoupení v Česku, zúčastnila skupina Grailknights. Turné pokračovalo na jaře dalšího roku, kdy Sabaton dělali spolu se skupinou Bullet předskokany kapele HammerFall. V září si Sabaton připravili pro polské fanoušky speciální krátké turné Always Remember Tour, které obsahovalo šest koncertů v Polsku. Prvních dvou vystoupení se v roli předkapely zúčastnila finská skupina Stratovarius. Sabaton se i přesto, že téměř celý rok jezdili po Evropě a hráli koncerty, rozhodli během listopadu a prosince vyrazit na další turné, tentokrát jako předkapela DragonForce. Během tohoto turné bylo zároveň oznámeno, že Sabaton podepsali smlouvu s německým hudebním vydavatelstvím Nuclear Blast.

"Coat of Arms", "Carolus Rex" a rozpad původní sestavy (2010–2013).

Pořadově pátou studiovou deskou se stala nahrávka "Coat of Arms", na které se Sabaton opět věnovali druhé světové válce, přestože podle Brodéna plánovali tentokrát psát o jiných tématech. Když se o tom ovšem doslechli fanoušci, hodně z nich proti tomu protestovalo, a tak je skupina požádala, aby jim zaslali informace o bitvách, o nichž by mohla napsat texty. Výsledkem bylo, že témata na albu, jež vyšlo v květnu roku 2010, jsou z 80 % nápady fanoušků. "Coat of Arms" se nejlépe umístilo na druhé pozici ve švédské, na desátém místě v řecké hitparádě, na sedmnácté příčce ve finském žebříčku Suomen virallinen lista a v Německu se po svém vydání stalo devatenáctým nejprodávanějším albem. V srpnu vyšel videoklip k písni „Uprising“, v němž byl v hlavní roli obsazen švédský herec Peter Stormare. Zároveň v létě skupina koupila práva na svá předchozí alba "Primo Victoria", "Attero Dominatus", "Metalizer" a "The Art of War", která následně znovu nahrála a vydala v „Re-armed“ edici. Stejně jako ke skladbě „Uprising“, i k písni „Screaming Eagles“ byl později natočen videoklip.  V rámci podpory desky "Coat of Arms" Sabaton v září odstartovali evropskou část svého turné World War Tour, jež čítala přes šedesát koncertů ve více než dvaceti zemích. Jako předkapely s nimi jely skupiny Steelwing a Alestorm. Turné pokračovalo v březnu 2011, kdy Sabaton odehráli nějaké koncerty v Evropě a následně se v dubnu přesunuli do USA, kde dělali předskokana skupině Accept. Po skončení americké části turné Sabaton pokračovali ve vytrvalém koncertování, tentokrát v Rusku jako předkapela Scorpions. V létě odehráli svůj setlist na některých metalových festivalech a ještě na několika evropských headline vystoupeních v rámci Power of Metal Tour. Spolu se Sabatonem na turné vystupovaly kapely Grave Digger, Powerwolf a Skull Fist. Hned po těchto vystoupení Sabaton opět odletěli do USA, kde předskakovali skupině Evergrey. Zároveň v roce 2011 hráli před Iron Maiden na stadionu Ullevi v Göteborgu a před Judas Priest v Mercedes-Benz Areně v Berlíně. V srpnu roku 2011 vydali své první koncertní album "", jež kromě dvou CD z World War Tour 2010 také obsahovalo video záznam z koncertu ve Falunu z roku 2008. Další rok Sabaton neotáleli a hned v lednu 2012 začali s natáčením dalšího alba. Na něm se tentokrát rozhodli zpracovat celé období švédského impéria, a to za spolupráce švédského historika Bengta Liljegrena. Novinka, jejíž nahrávání trvalo přibližně měsíc, nakonec dostala název "Carolus Rex", vyšla koncem května 2012, a poprvé v historii Sabatonu ji plně produkoval Peter Tägtgren. Sabaton na ní oproti předchozím deskám více využili ženské sbory, skladby zároveň zněly více symfonicky a objevovaly se v nich orchestrální prvky. Všechny písně byly napsané a vydané v anglické i švédské verzi. Jedinou výjimku tvoří závěrečná skladba „Ruina Imperii“, jež byla napsaná pouze ve švédštině. V dubnu, přibližně měsíc před vydáním alba, se ovšem začaly šířit zvěsti, že ve skupině došlo k velkým změnám a že má z původní sestavy zůstat pouze zpěvák Joakim Brodén a baskytarista Pär Sundström. Brodén tyto podle jeho slov „kecy“ v rozhovoru pro český magazín Spark popřel, ale již za týden po uskutečnění rozhovoru skupina oficiálně oznámila rozpad. Z původních členů opravdu zůstali jen Brodén a Sundström, kteří se rozhodli se Sabaton pokračovat s novou sestavou. Do té byli přijati kytaristé Thobbe Englund a Chris Rörland a bubeník Robban Bäck. Jelikož nenašli vhodnou náhradu za klávesistu Daniela Mÿhra, rozhodli se zvuk kláves během živých vystoupení pouštět z playbacku. Podle Sundströma byly hlavními důvody rozpadu kapely časová vytíženost a dlouhá koncertní turné, jelikož ostatní členové chtěli trávit více času se svými rodinami. "Carolus Rex" se dostalo do několika evropských hitparád, včetně druhého místa ve Švédsku, sedmého v Německu a devátého ve Finsku. Ve Švédsku obdrželo čtyřplatinovou desku a v Polsku desku zlatou.  Koncertní série k podpoře alba, pojmenovaná Swedish Empire Tour, začala ještě před vydáním desky, a to na začátku dubna, kdy Sabaton odletěli do USA, kde se zúčastnili svého prvního headline turné v zámoří. Turné poté pokračovalo v létě vystupováním na metalových festivalech a následně na velkém evropském headline turné. V rámci festivalů skupina mimo jiné vystoupila na českém Masters of Rock, pro který speciálně složila píseň „Far from the Fame“ pojednávající o českém maršálovi Karlu Janouškovi, a na polském Przystanek Woodstock. Tam vystoupili jako headliner, hráli před více než půl milionem diváků a celé vystoupení zaznamenávali a později vydali na DVD. Na evropském turné, jež pokračovalo i v březnu 2013, skupinu doprovázely kapely Eluveitie a Wisdom. Části turné se nezúčastnil bubeník Robban Bäck, jelikož se jeho přítelkyni mělo narodit dítě a Bäck chtěl zůstat doma s rodinou. Jako dočasná náhrada za něj post bubeníka převzal Snowy Shaw. Poslední část Swedish Empire Tour proběhla v létě na metalových festivalech. V září 2013 Sabaton vydali DVD "Swedish Empire Live", jež obsahovalo záznam vystoupení na festivalu Przystanek Woodstock a také záznamy z koncertů v Göteborgu, Londýně a Oberhausenu ze Swedish Empire Tour. Ke konci roku 2013 bylo ještě oznámeno, že místo Bäcka se stálým bubeníkem Sabatonu stal Hannes Van Dahl, který s kapelou na Swedish Empire Tour spolupracoval jako technik a staral se o bicí.

"Heroes" a "The Last Stand" (2014–2017).

Během podzimu roku 2013 začal Brodén s psaním materiálu k desce s tématem válečných hrdinů z druhé světové války, o které přemýšlel již v roce 2010 před vydáním alba "Coat of Arms". Polovinu tohoto materiálu v listopadu ovšem vyhodil a napsal znovu, a to z obavy, že deska nebude dost dobrá a fanoušci budou vinit Rörlanda, Englunda a Van Dahla, pro něž to bylo první album, na kterém se v kapele podíleli. Nahrávání alba začalo hned na začátku ledna 2014 a trvalo necelé dva měsíce. Nahrávalo se opět ve studiu Abyss s producentem Peterem Tägtgrenem. Brodén o práci ve studiu řekl, že si ji už dlouho neužíval jako při nahrávání tohoto alba, a to především proto, že nové členy skupiny „nahrávání bavilo a hlídali si sebemenší přehmat“. Na bývalých členech bylo podle něj vidět, že „je hudba tolik nebaví“. Novinka dostala název "Heroes" a vyšla v květnu 2014. Sabaton se na ní vrátili zpět ke stylu heavy metalu, od něhož se na předchozí spíše symfonické desce "Carolus Rex" (2012) částečně odpoutali. "Heroes" se setkalo s velkým prodejním úspěchem a umístilo se na předních příčkách evropských hitparád, včetně té české, kde se dostalo na čtvrtou pozici. Zároveň bylo chváleno mnohými recenzenty; David Havlena, redaktor časopisu Spark, ho přirovnal k tehdy nově vydaným nahrávkám úspěšných skupin Iced Earth a Gamma Ray. "Heroes" se ve Finsku stalo zlaté a ve Švédsku dokonce platinové.  V dubnu a květnu 2014 se Sabaton a skupina ReVamp zúčastnily jako předskokani kapely Iced Earth turné po Severní Americe. To skončilo přesně v den vydání alba a Sabaton poté začali desku propagovat na metalových festivalech. Následně v září 2014 začala koncertní šňůra Heroes on Tour, během níž Sabaton vystupovali jako headliner na svém prvním turné v Jižní Americe, jako předkapela Amon Amarth v Severní Americe a ke konci listopadu začala evropská část, která pokračovala až do února 2015. Během ní Sabaton kromě velkého množství pyrotechnických efektů použili jako bubenickou rampu ručně vyrobený tank se dvěma rotačními kanóny, které sloužily právě k vystřelování pyrotechniky. V dubnu a květnu 2015 se Sabaton zúčastnili dalšího turné v Severní Americe, tentokrát jako jedni z předskokanů Nightwish. Během léta pak vystupovali na metalových festivalech, včetně rakouského Rock in Vienna, kde odehráli své vystoupení spolu se symfonickým orchestrem Bohemia Praha. Od koncertování si poté dali členové skupiny krátkou pauzu a na další turné se vydali až v únoru 2016, kdy s předkapelou Wisdom navštívili některé evropské země. Koncertování pokračovalo v březnu 2016 ve Spojeném království, tentokrát ale společně se kapelou Alestorm. Coby předkapela zde vystupovala skupina Bloodbound. Na začátku března také Sabaton vydali koncertní DVD "Heroes on Tour", jež obsahuje záznamy z vystoupení na Wacken Open Air a Sabaton Open Air. Po skončení turné šla kapela do studia Abyss Studios, kde začala nahrávat další studiové album. Původní plán byl, že se bude jmenovat "Commanders" a bude pojednávat o vojenských vůdcích, jako byl například Adolf Hitler, Josif Vissarionovič Stalin nebo Alexandr Veliký. S tím ovšem nesouhlasilo vydavatelství. Sabaton se tedy rozhodli zpracovat téma posledního odporu, a to v časovém rozmezí dvou a půl tisíce let; od bitvy u Thermopyl (480 př. n. l.) až po bitvu o kótu 3234 (1988). Z toho důvodu podle Brodéna zní album hodně pestře. Například ve skladbě „The Lost Battalion“ skupina místo bicí soupravy použila vojenské zbraně. Zvuk basového bubnu nahradil zvuk 12,7mm kulometu, místo rytmického bubnu je slyšet 9mm pistole a místo činel je použit zvuk bajonetu procházejícího lidským tělem. Deska, která dostala název "The Last Stand" a vyšla v srpnu 2016, se umístila na předních příčkách evropských hitparád; ve finské, švédské, švýcarské a české na prvním místě a také se probojovala do první desítky světové hitparády, konkrétně obsadila šesté místo. V Česku, Polsku a Švédsku byla následně oceněna zlatou deskou. Den po vydání alba skupinu po koncertu na Sabaton Open Air opustil z rodinných důvodů kytarista Thobbe Englund, jenž svůj odchod oznámil již v červenci, a tento koncert byl jeho posledním. V kapele ho vystřídal Tommy Johansson.  Po účasti na letních festivalech se Sabaton přesunuli do Severní Ameriky, kde tentokrát hráli před skupinou Trivium. Poté pokračovali ve svém vlastním headline turné pojmenovaném The Last Tour v Jižní Americe, Rusku, Bělorusku, Litvě a Lotyšsku. Na začátku ledna 2017 začalo turné, o kterém Sundström prohlásil, že bude to nejlepší a největší, které kdy Sabaton doposud absolvovali. Probíhalo v Evropě a Sabaton spolu s předkapelami Accept a Twilight Force odehráli celkem 56 vystoupení ve 26 zemích. Mezi nimi bylo i Česko, kde skupiny vystoupily 4. března v pražské Tipsport Areně. Tento koncert s návštěvností 13 000 lidí byl největším sólovým vystoupením v dosavadní historii Sabatonu. Na konci dubna začalo přibližně měsíční koncertní turné, tentokrát v Severní Americe, kde Sabaton vystupovali jako headliner poprvé od roku 2012. Jako předkapely s nimi jely skupiny Leaves' Eyes a Battle Beast. V létě skupina vystoupila jako hlavní hvězda na českém festivalu Masters of Rock, kde odehrála koncert spolu se zlínskou filharmonií Bohuslava Martinů. Zpěvák Brodén o tom prohlásil, že se má jednat o jedinou show Sabatonu tohoto druhu v Evropě pro rok 2017. Podle Jiřího Darona, ředitele agentury pořádající festival, měli Sabaton toto vystoupení nahrávat na připravované DVD.

Velká válka (od 2018).

Na začátku roku 2018 proběhlo severoamerické co-headline turné s kapelou Kreator. Během zbytku téhož roku skupina omezila svojí koncertní aktivitu, jelikož začala pracovat na novém studiovém albu. Nahrávání této desky nazvané "The Great War" započalo symbolicky 11. listopadu 2018, přesně sto let od konce první světové války. Právě tématu první světové války se album, jehož vydání proběhlo v červenci roku 2019, totiž věnuje. Pro nahrání v pořadí devátého studiového alba se skupina rozhodla ke změně producenta a oslovila Jonase Kjellgrena, s nímž již v minulosti spolupracovala na různých bonusových skladbách a na mixu alb. Sabaton tak během nahrávání alba docílili trochu jiné produkce a zvuku, dle Sundströma ale změna nebyla nijak markantní díky tomu, že se skupina s Kjellgrenem dobře znala. Album je vzhledem k tématu zároveň o něco temnější než předchozí desky, což byl dle Brodéna trošku problém. Hudba Sabaton je totiž dle jeho slov spíš veselá a z toho důvodu nemohla skupina na album dostat některé příběhy, jelikož se k nim hudba nehodila.  V rámci podpory alba plánuje skupina na podzim roku 2019 vystupovat měsíc v Severní Americe spolu se skupinou HammerFall. Na začátek roku dalšího je pak plánováno turné po Evropě, během něhož kapela vystoupí také v pražské O areně. Na toto turné jsou jako předkapely oznámeny Amaranthe a Apocalyptica.

Hudební styl.

Hudební styl Sabatonu je hodně specifický, jedná se především o heavy metal kombinovaný s orchestrálními a klávesovými prvky power metalu. Právě ty tvoří podle producenta Petera Tägtgrena typický a originální zvuk Sabatonu. Na ten má vliv i zpěvák Joakim Brodén se svým hrubým hlasem a neanglicky tvrdým vyslovováním hlásky „r“. Tohoto stylu se podle bývalého kytaristy skupiny Thobbeho Englunda Sabaton drží po celou svojí kariéru a mění ho jen výjimečně. Nejzásadnější odklony jsou alba "Carolus Rex" (2012), jež znělo více symfonicky, a "Heroes" (2014), kde naopak Sabaton použili především čistý heavymetalový zvuk ve stylu Accept. Přestože skupina ve velkém množstvím používá klávesové prvky, od rozpadu v roce 2012 živě vystupuje bez klávesisty pouze jako klasické rockové kvarteto (dvě kytary, baskytara, bicí) se zpěvákem. Ve studiu post klávesisty zastává Brodén, na živých vystoupení je zvuk kláves pouštěn z playbacku.  Ve svých textech, které skládá Brodén a baskytarista Pär Sundström, se v počátcích Sabaton věnovali spíše fantasy tématům, v některých písních zpracovávali témata z fiktivního světa Středozem od spisovatele Johna Tolkiena, podle Brodéna však rychle přišli na to, že je novodobé válečné konflikty zajímají více. V případě Sabatonu ovšem nejde o nějakou oslavu válek či politickou a idealistickou propagandu, nýbrž o podání „historického svědectví“ a vyprávění příběhů. Přesto již kvůli svým textům měli Sabaton několik problémů. Například v Německu provázely komplikace vydání jejich první desky "Primo Victoria" (2005), a to především kvůli slovu „“ (česky nacistický) v titulní písni, což bylo označeno za neonacistickou propagandu. To ovšem bylo použito v kontextu, že si spojenecké síly razí cestu skrze nacistické linie a po tomto vysvětlení bylo vydání desky povoleno. Z propagace nacismu byli Sabaton obviněni také některými ruskými politiky. Mimo to se setkali i s rozzuřenými reakcemi ze strany fanoušků, a to hlavně u písně „Counterstrike“ z debutové desky. V té se totiž zpívá „se skórem 307 vládnou Izraelci nebesům“, což vadilo Syřanům, kteří si to vyložili v náboženském kontextu a bylo pro ně nepřijatelné, že by Izraelci vládli na nebesích. Skupina tím ovšem myslela, že Izraelci sestřelili 307 egyptských letadel a získali tím vzdušnou převahu. Podle Brodéna pak po vysvětlení správného významu textu s písní již žádný další problém nebyl. Písně jsou psané v angličtině, výjimku tvoří album "Carolus Rex" (2012), které vyšlo také v pro členy skupiny rodné švédštině, a některé bonusové skladby. Sabaton v rámci propagace alb vystupují na dlouhých turné po téměř celé Evropě, Americe a také v některých asijských zemích. Od roku 2010 tato turné pravidelně čítají více než 100 vystoupení ročně. Právě tato dlouhá a náročná koncertní turné byla hlavním důvodem odchodu většiny původních členů v roce 2012. Ti totiž chtěli více času trávit se svými rodinami. Ve skupině tehdy zůstal pouze Brodén a Sundström, kteří pokračovali s novou sestavou. Ani ta ovšem nevydržela dlouho a již za rok ji opustil bubeník Robban Bäck a v roce 2016 Englund. Místo Bäcka byl do skupiny přijat Hannes Van Dahl a Englunda nahradil Tommy Johansson. Během vystoupení Sabaton pódium stylizují do podoby bojiště, kterému od roku 2014 dominuje ručně vyrobený tank se dvěma rotačními kanóny používaný jako bubenická rampa. Kromě klasických vystoupení Sabaton v srpnu pořádají každoročně od roku 2008 svůj vlastní hudební festival Sabaton Open Air, v prosinci zase od roku 2010 každoroční plavbu po Baltském moři nazvanou Sabaton Cruise zahrnující živé vystoupení skupiny. K příležitosti dokončení nahrávání alba "The Last Stand" (2016) byla také zahájena výroba speciálního piva Sabaton, které bylo pojmenováno The Last Beer.  Podle Wolfa Hoffmanna, kytaristy skupiny Accept, jsou Sabaton unikátní, „a to především ve způsobu, jakým si kontrolují byznys a kariéru.“ Nenajímají si totiž žádnou externí firmu, ale mají svůj vlastní management. Ten má na starosti hlavně Sundström, pro kterého je podle jeho slov Sabaton „životní partner“, o kterého se stará každý den v roce.

Vztah k Česku.

Sabaton se v Česku těší velké popularitě; pravidelně se jejich alba umísťují na předních příčkách v hitparádě české IFPI, "The Last Stand" (2016) bylo oceněno zlatou desku a koncert ve vyprodané pražské Tipsport Areně v březnu 2017 s návštěvností 13 000 lidí byl v té době největším samostatným vystoupením v historii Sabaton. Svůj vliv na tom má i Brodénův původ, jeho matka totiž pochází z Česka a sám Brodén trávil jako malé dítě letní prázdniny v Praze. Proto zvládá trochu hovořit česky, čehož využívá na koncertech v Česku a na Slovensku. Má také český pas, díky kterému se mohl účastnit soutěže Český slavík, kde se v roce 2016 umístil na páté pozici s celkovým ziskem 9 826 bodů.  V některých textech Brodén zpívá také o české historii; v písni „Aces in Exile“ zmiňuje československé piloty během bitvy o Británii, „1648“ pojednává o švédském obléhání Prahy a ve „Far from the Fame“ Sabaton zpívají o československém maršálu Karlu Janouškovi. V roce 2018 zveřejnila skupina videoklip k písni „Kingdom Come“ se záběry z české videohry.

Vzory.

Joakima Brodéna podle jeho vlastních slov jako muzikanta ovlivnily především skupiny W.A.S.P., Helloween, Slayer, Accept a také ABBA. Od Accept se Brodén nechal při skládání inspirovat a převzal od nich sbory. Zároveň mají obě skupiny podle Wolfa Hoffmanna podobné harmonie zpěvu. Pär Sundström má za cíl se Sabatonem „oslovit celý svět stejně jako Iron Maiden“. Velký vliv na Sabaton, převážně na jejich mohutný zvuk a sílu bicích, měl také producent Peter Tägtgren.

Vliv na další skupiny a odraz v kultuře.

Tematikou války a bojování se od Sabatonu nechala inspirovat skupina Bloodbound na svém albu "Unholy Cross" (2011). Na desce "War of Dragons" (2017) zase Bloodbound zdůraznili klávesy a podle vlastních slov se tak přiblížili „k hudbě Nightwish, Powerwolf nebo právě Sabatonu“.  Písně „Carolux Rex“ a „Lifetime of War“ z alba "Carolus Rex" (2012) nějakou dobu zněly v Královském dramatickém divadle ve Stockholmu ve hře inspirované životem švédského krále Karla XII.. Jelikož se jedná o královské divadlo, musel písně schválit sám král Karel XVI. Gustav. Některé skladby Sabatonu byly také použity jako soundtrack k počítačové hře Hearts of Iron IV.

Sabaton je švédská heavymetalová hudební skupina založená v roce 1999 ve městě Falun. Debutové album "Primo Victoria" vydala v roce 2005 ve složení, které vydrželo dalších sedm let; Joakim Brodén (zpěv, klávesy), Pär Sundström (basová kytara), Daniel Mullback (bicí souprava), Rikard Sundén a Oskar Montelius (oba kytara). Po debutu dále následovalo osm studiových desek, včetně doposud poslední "The Great War" (2019). Od alba "Coat of Arms" (2010) se Sabaton pravidelně umísťují na předních příčkách evropských žebříčků prodejnosti. V rámci propagace alb absolvují dlouhá koncertní turné v roli hlavní kapely téměř po celé Evropě, Americe a v některých asijských zemích. Právě tato turné byla hlavním důvodem odchodu většiny členů v roce 2012, ti totiž chtěli trávit více času s rodinami. Zato Brodén a Sundström se chtěli skupině věnovat naplno, proto došlo k rozpadu, po kterém tato dvojice pokračuje s novými členy.

萨巴顿乐团是一支来自瑞典法伦市的力量金属乐团,成立于1999年,从当初的5人乐团,经过十多年的成员转变与专辑发布之后,主唱Joakim Brodén与低音吉他手Pär Sundström一直留在乐团里。


Deset Sibyl podle Varrona.

Perská Sibyla.

Někdy také Babylonská Sibyla; prý o ní píše Nikanor, který popisoval činy Alexandra Velikého. Později ji vytěsnila hebrejská Sibyla (chaldejská), dcera kněze Béróssose. O perské Sibyle jménem "Sambethe" podává zprávu Noe se svou rodinou.

Libyjská Sibyla.

Byla objevena prorockým knězem, který řídil věštírnu zasvěcenou antickému Diovi – Amonovi v oáze Šiva na Západní poušti v Egyptě. Na toto orákulum se obrátil pro radu i sám Alexandr Veliký po dobytí Egypta. Její matka najáda se jmenovala Lamia, což znamená "zaslíbená" nebo "zasvěcená" (pochází ze slova "devourer"). Euripides se o nich zmiňuje v tragédii "Lamia".

Delfská Sibyla.

Neboli Pýthia nebo Herofila. Zmiňuje se o ní Chrýsippos ze Soloi; dříve se všechny hlavní věštkyně delfské veštírny označovaly jako „Sibyla“ nebo "Pýthia"

Cimmerijská Sibyla.

Zmiňuje se o ní Naevius a Piso; možná je podobná kumánské Sibyle

Erythrejská Sibyla.

Pochází pravděpodobně z maloazijských Erythrejí. Je to nejznámější hellénská Sibyla. Předpověděla porážku Trójanů, píše o ní Apollodóros a Herakleitos z Efezu; možná je identická s hebrejskou Sibylou (chaldejskou), dcera kněze Béróssose. Možná se později přestěhovala na Kým (Kúm) v Itálii. Je považována za autorku ""Sibyliných věšteb"".

Samoská Sibyla.

Pochází z řeckého ostrova Samos. Píše o ní Eratosthenes pod jménem Phemonoe nebo Phyto.

Kumská Sibyla.

Pochází z Kýmu, dřívějšího Kumu v Itálii. Je zvaná Amalthea anebo Herofila; známá tím, že prodala římskému královi Tarquiniovi Superbovi tzv. Sibylské knihy obsahující věštby erythrejské Sibyly.

Hellespontská Sibyla.

Zvaná Trójská Sibyla nebo Sibyla z Marpessosu. Působila v Alexandrii ve městě Dardania (Anatolia), 40 km západně od Solúnu. Je to nejstarší starořecká Sibyla a podle legendy ji věšteckými schopnostmi obdařil sám Apollón. Hellespontská Sibyla se podle Heraklida z Pontu narodila ve vesnici Marpessus nedaleko malého města Gergitha, během života Solóna a Cyra Velkého. Marpessus ležel na okraji Troadu (Biga Yarımadası, severozápadní část Anatolie, Turecko).

Frýgická Sibyla.

Pochází z Ancyry (dnes Ankara)

Tiburská Sibyla.

Zvaná Albunea, pochází z dnešní Tivoli; ve středověku se stala nejznámější Sibylou, neboť její věštby souvisí také s křesťanstvím  Lochotínská Sibyla  Ve 20. století došlo ke zrození nového proroka, takzvané Lochotínské Sibyly. Zmínky o této nové Sibyle se začaly objevovat v Plzeňském kraji v tehdejším Rakousku-Uhersku, již na počátku 20. století, a to hlavně na předměstí Plzně. Místní legendy hovořily o ženě, která dokáže předpovědět budoucnost. Zmínky o ní jsou rovněž v kronice města Plzně z roku 1910. Místní obyvatelé jí přezdívali Bebu. Zmínky o ní končí s vypuknutím první světové války a tak ani nemůžeme s jistotou určit, zdali šlo o skutečnou osobu či nikoli.

Sibyla v umění.

Michelangelo v Sixtinské kapli r. 1508 – 1512 namaloval na stropní fresce vedle sedmi proroků také pět Sibyl.  Joseph Beuys, "Sybilla", 1957; Bronz; 55 × 185 × 60 cm ("Block Beuys", Hessisches Landesmuseum Darmstadt) Raffael Santi, freska se Sibylami v kostele Sv. Marie na della Pace v Římě.

Sibyla (lat. Sibulla; "-ae, fem.; "řecky "Σίβυλλα"), byla podle starověkých Římanů veštkyně, případně jméno určitých významných věštkyň. Slovo nejdříve znamenalo veštkyni nebo starou ženu, pochází z latinského slova "sibulla", což znamená prorok. Věštkyně tohoto jména jsou mnohem slavnější než muži – věštci nazývaní Bakové.

西比拉,意为“女先知”,指古希腊的神谕者。据传说,最早的女先知在各圣地进行预言。这些预言受到神祇的神圣启示的影响;最初是在德尔菲和佩西诺斯,神祇通常是些地神。到了古典晚期,各类作家证实了女先知在希腊、意大利、黎凡特和小亚细亚地区的存在。


Role komparzistů.

Hrají typicky „v pozadí“ za hlavními postavami – náhodně sdružených lidí (prostých občanů), mohou zde vytvářet i shluky osob pocházejících z nějaké specifické společenské podskupiny (např. vojáky, davy studentů při nějaké demonstraci apod.).

Dovednosti komparzistů.

Komparzisté mohou být řazeni mezi herce, na rozdíl od herců v hlavních nebo epizodních rolí však nemusejí mít hereckou průpravu nebo předchozí herecké zkušenosti a jen výjimečně může být některý komparzista na místě vybrán, aby individuálně řekl jednu, dvě věty, popřípadě byl zabrán v detailu. Stejně tak se od nich nemohou vyžadovat riskantní kousky, které jsou svěřeny kaskadérům. Pokud scénář počítá s postavou, která řekne jednu nebo pár vět a dál se ve filmu individuálně neobjeví, může být vybrána komparzní agenturou (jako tzv. "featured extra" nebo „epizodní“ komparzista).

Alternativy velkého komparzu.

Filmové scény natáčené s velkým počtem komparzistů bývají organizačně i finančně velice nákladná záležitost, v současné době se od jejich masového užívání často upouští zejména z ekonomických důvodů. Dav herců v pozadí lze dnes mnohem levněji a podstatně jednodušeji vytvořit pomocí počítačové animace obrazu, popřípadě lze najmout jen zlomek z celkového počtu komparzistů a ty pak (např. s pomocí greenscreenu) namnožit postupným seskládáním záběrů, v nichž postupně vyplňují požadovaný prostor.

Agentury.

Obsazením komparzu do natáčení se zabývají buď specializované komparzní agentury nebo castingové či herecké agentury s komparzní sekcí. Tuto agendu mohou vést i přímo filmová studia či produkční firmy, častější je ale to, že se obrátí na specializovanou společnost, jež produkci (filmu, televizního pořadu, reklamy atp.) komparz dodá k potvrzení. Obsazení komparzu je většinou bez castingu (osobní schůzky každého komparzisty, ve které by vybraným členům štábu se přišel ukázat a zodpověděl případné dotazy), ale mohou být výjimky. Konečný výběr komparzistů může být nechán na komparzní agentuře nebo si režisér může vyžádat schválení či řídit samotný výběr.  Komparzní agentury si budují svůj komparzní rejstřík – databázi komparzistů spolupracující s danou agenturou.  V USA je výrazná část komparzistů a herců v odborech – ty jsou pod názvem "Screen Actors Guild" (SAG). Velký podíl tohoto byznysu tam drží firma Central Casting, s pobočkami New York City, Los Angeles, Georgii a Louisianě.  V prostředí České republiky funguje několik desítek agentur zabývajících se komparzem, drtivá většina z nich operuje v Praze a jen několik málo z nich získává ty nejlepší lukrativní zakázky (např. ve formě dobře financovaných zahraničních filmů). Poté, co v dubnu 2018 v ČR vstoupilo v platnost obecné nařízení o ochraně osobních údajů, si komparzní agentury musely znovu vyžádat souhlas se zpracováváním osobních údajů komparzistů ve svých databázích.

Smlouvy.

Komparzisté na začátku spolupráce podepisují a uzavírají nějakou formu smlouvy vůči komparzní agentuře, popř. i produkční firmě daného díla. Smlouva je specifická pro každé audiovizuální dílo, většinou ale obsahuje práva a povinnosti obou stran – agentura má povinnost vyplatit komparzistovi peněžní odměnu, komparzista je za to povinen plně spolupracovat se štábem, plnit pokyny pověřených osob, dostavovat se včas na natáčení, nebýt „pod vlivem“, často se zavazuje i být k dispozici pro potřeby natáčení vlivem změny natáčecího plánu, ale i např. být k dispozici v určitém časovém rozsahu po dobu natáčení, nebrat jiné komparzy, které by znemožnily natáčení na tomto projektu, nezměnit výrazně svůj vzhled (např. ostříháním vlasů) apod., nevynášet informace z natáčení či pořizovat fotografie na setu. Ve smlouvě pak explicitně souhlasí s využitím natočeného materiálu jeho osoby pro potřeby prezentace výsledného díla nebo jeho propagace.

Komparz je soubor účinkujících (individuálně nazývaných komparzista nebo komparzistka) užívaný obvykle v prostředí televize, filmu, reklam a videa (v prostředí divadla se používá z němčiny převzatý termín "statisté"; v angličtině "extras" nebo "background actors"). V příslušném dramatickém či audiovizuálním díle hraje komparz roli okolních, anonymních nebo pro děj nepříliš důležitých postav.

临时演员,或称「群众演员」,香港俗称「茄哩啡」、「临记」或「路人甲」,是指饰演闲角如贩夫走卒、餐厅内食客和路人等等演员。由于他们的性质与传统戏曲中的跑龙套类似,所以有时也会称为「跑龙套」。在电影、舞台或电视节目中,通常会以短期合约制聘用这些演员,称为「临时演员」,香港俗称「临记」,临时记录演员。


Popis.

Tělo lipana je protáhlé, z boků lehce zploštělé. Typickým znakem je velká barevná praporovitá hřbetní ploutev, která je vzhledem k břišním ploutvím posunuta k hlavě. Mezi hřbetní a ocasní ploutví se nachází tuková ploutvička. Hlava je vzhledem k tělu poměrně malá, zakončená lehce zašpičatělými malými ústy spodního postavení. Zbarvení je stříbřité, hřbet poněkud tmavší. Šupiny jsou malé, v úplné postranní čáře je 74–96 šupin.  Lipan dosahuje délky mezi 40 až 50 cm, výjimečně i více než 60 cm. Průměrná hmotnost ryb se pohybuje okolo 0,3–0,4 kg. Největší zaznamenaný úlovek měl 72 cm a hmotnost 6,5 kg. Lipan se dožívá 6 až 7 let.

Rozšíření.

Lipan obývá proudící chladné podhorské toky bohaté na kyslík lipanového a pstruhového pásma. Vzácněji se objevuje také v chladných jezerech severní Evropy. Vyskytuje se v horských oblastech Evropy od Skandinávie až po Alp, včetně Britských ostrovů a části Ruska.

Potrava.

V dospělosti tvoří potravu lipanů převážně larvy hmyzu, například larvy chrostíků, jepic, pošvatek a v neposlední řadě i larvy vážek. Lipani se též živí měkkýši jako je kamomil říční. Velmi vzácně uloví nějakou rybu, ale převážně se jedná o potěr, který je pro lipana snadnou kořistí. Nemalé procento potravy tvoří také hmyz spadlý na hladinu, případně líhnoucí se hmyz. Většinou však lipani hmyz sbírají jen v ranních a večerních hodinách. Výjimkou je podzim, kdy lipani potřebují nabrat živiny na celou zimu, a proto jsou aktivní po celý den.

Rozmnožování.

Lipani pohlavně dospívají mezi druhým a třetím rokem života. Tření probíhá od května do června. Samice klade asi 3 mm velké jikry do jamek vytlučených do štěrkového dna. Počet jiker se pohybuje mezi 3000 a 6000 na jednu samici. K líhnutí potěru dochází přibližně dva týdny po výtěru v závislosti na teplotě vody.

Význam.

Spolu pstruhem obecným, duhovým a sivenem americkým je rybářsky nejvýznamnější rybu lipanového a pstruhového pásma. Mezi labužníky je oblíben pro kvalitu svého masa. Jeho maso má tuhou konzistenci, bílou až narůžovělou barvu, slabý specifický pach po tymiánu. Nemá žádné svalové kůstky. Po roce 2000 se výskyt lipana podhorního kriticky snižuje, proto je etické ulovené ryby vrátit vodě.

Lov.

Doba lovu.  Podle rybářského řádu začíná sezona lovu lipana 16. června a končí 30. listopadu. Denní doba lovu je různá a je rovněž stanovena rybářským řádem. Hlavní okolnosti ovlivňující chování lipana a tedy jeho „braní“ jsou klimatické podmínky, roční období, denní doba, stádia měsíce, meteorologická situace a člověk – svou činností a rybářským tlakem. To vše ovlivňuje druh a množství organizmů ve vodě a okolí, vytvářejících potravní nabídku pro lipana, podle které se lipan také většinou chová. Během letních měsíců je nejlépe lovit navečer, přes den pak za mírného deště, když ještě není voda kalná. Pravá lipanová sezóna je od září, kdy je většinou možno úspěšně lovit po celý den. V každou denní a roční dobu je příznivé ustálené, bezvětrné počasí. Sebrání na hladině plovoucí suché mušky lipanem nesporně patří k nejkrásnějším zážitkům z rybolovu.  Lovební náčiní.  Na mimopstruhových revírech se používá lehký dlouhý prut, vlasec o tloušťce 0,10 až 0,20, háčky jemné (krystal), velikosti 14 až 18, jemně vyvážený splávek, jemná zátěž podle sílu proudu.  Na pstruhových revírech se používá jemný muškařský prut v hmotnostních kategoriích muškařských šňůr od #2 do #4 podle způsobu lovu jako nymfování, lov mokrou nebo suchou muškou apod. Sestavení udice mohou upravovat „Bližší podmínky výkonu rybářského práva“. Lovební způsoby.  Na mimopstruhových se loví na plavanou,na položenou - feeder nebo muškařením. Na plavanou hloubka má být seřízena tak, aby nástraha plavala těsně nade dnem, nebo se po dně ploužila. Na položenou bez splávku, prut se drží v ruce, vlasec mezi prsty, zásek následuje podle citu.  Na pstruhových revírech je povolen výhradně jen lov na umělou mušku, nebo přívlači. Nástrahy.  Na mimopstruhových revírech jsou nástrahou vařené kroupy, těstoviny, rýže, sýr, larvy vodního hmyzu a živý hmyz, hnojní žížala, mouční a kostní červi a podobné nástrahy jako pro lov podouství,ostroretek, cejnů a plotic.  Na pstruhových revírech jsou podle způsobu lovu nástrahou umělé mušky nymfa, mokrá muška a suchá muška. Počet umělých mušek může být podle způsobu lovu až tři, vázané na jednoháčcích o velikosti 16 až 20, „Bližší podmínky výkonu rybářského práva“ většinou stanovují použití háčků bez protihrotu nebo se zamáčknutým protihrotem.

Lovné míry.

Stanovená lovná míra: 30 cm, na některých revírech i 40 cm.

Lipan podhorní ("Thymallus thymallus") je ryba obývající tzv. lipanové pásmo, jedná se o poměrně rychle tekoucí potoky a říčky s mnoha tůňkami a tůněmi. Lipan podhorní je známý svou hřbetní ploutví a podobně jako losos a pstruh také tím, že umí vyskočit do výšky pro hmyz, avšak obvykle hmyz sbírá jen z hladiny. Většinou platí pravidlo čím menší kolečko na hladině, tím větší lipan.

茴鱼,为辐鳍鱼纲鲑形目鲑科的其中一种,为温带淡水鱼,分布于欧洲俄罗斯乌拉山至英国淡水、半咸水流域,体长可达60公分,栖息在水质清澈、溶氧量高的溪流底中层水域,成群活动,以昆虫、甲壳类极软体动物为食,生活习性不明,可做为食用鱼、养殖鱼及观赏鱼。


Život.

Jako syn králova bratra, bývalého krále Alberta II., byl vychováván jako následník trůnu, aby jednoho dne nastoupil na trůn po svém strýci Baudouinovi, avšak když ten předčasně zemřel, nebyl Filip považován za zralého a na trůn nastoupil jeho otec jako Albert II.  Vysokou školu začal studovat na jezuitské koleji Saint-Michel v Bruselu a pokračoval na benediktinské univerzitě v Lophem, kde se vyučuje vlámsky. Ze zahraničních univerzit Oxfordu a Stanfordu si odnesl titul magistr politických věd. V roce 1989 absolvoval řadu speciálních zkoušek na Královské vysoké škole národní obrany. Od této doby se objevoval po boku krále jako jeho následník.  Král je spíše introvertní a hluboce věřící člověk, poznamenaný manželskou krizí, kterou prošli jeho rodiče, a proto měl problém navázat vztah s vhodnou dívkou a oženit se. Na trůně by někteří Belgičané raději viděli jeho mladší sestru, princeznu Astrid, provdanou za rakouského arcivévodu Lorenze d'Este.

Oficiální povinnosti.

Král Filip po ukončení svých studií převzal od svého otce mnohé oficiální povinnosti. Vedl například zahraničí misi skupiny belgických podnikatelů. Je členem Club of Rome. V roce 2012 se účastnil bilderberské konference, neformálního soukromého setkání světově nejvlivnějších osob. Mezi jeho zájmy patří literatura, hospodářské záležitosti a sport.  V roce 1995 byl Filipovi propůjčen velkokříž rytířského Řádu Božího Hrobu v Jeruzalémě. V roce 1998 jej přijal rovněž Maltézský řád jako čestného a oddaného rytíře.  3. července 2013 oznámil jeho otec Albert II. svou abdikaci k 21. červenci 2013, na den belgického dne nezávislosti. Poté co Albert II. podepsal abdikační listinu, složil přísahu na belgickou ústavu.

Rodina.

Výběr manželky byl choulostivý, belgický kontext si žádá, aby se princ nespojil s žádnou z dívek ze soupeřících stran. V září 1999 bylo oznámeno jeho zasnoubení s dívkou z belgické aristokracie, Mathilde d'Udekem d'Acoz, terapeutkou řečových vad a psycholožkou, jejíž rodina, původně vlámská, žije ve Valonsku. Její otec Patrick vykonává krajské funkce jak ve Valonsku, tak Vlámsku. Matkou Mathilde je polská komtesa Anna Komorowská.Sňatek uzavřený francouzsky, vlámsky a německy se uskutečnil 4. prosince 1999 v Katedrále sv. Michala a Guduly a uspokojil obě soupeřící komunity.  Ze svazku Philippa a Mathildy se narodily čtyři děti:

Filip (* 15. dubna 1960 na zámku Belvedère u Lakenu) je belgický král vládnoucí od 21. července 2013. Filip je syn Alberta II. ze Sasko-Kobursko-Gothajské dynastie a jeho ženy Paoly Ruffo di Calabria.

菲利普(全名菲利普·利奥波德·路易·马里,,,1960年-4月15日)是现任比利时国王。他是比利时国王阿尔贝二世同保拉王后所生的长子。1999年12月4日,他与一名波兰贵族结婚,并育有四名子女。其妻子玛蒂尔德王后是第一位在比利时出生的比利时王后。2013年7月3日,阿尔贝二世宣布将于2013年7月21日(当年的比利时国庆日)退位,禅位予其长子时年53岁的菲利普。菲利普于2013年7月21日(当年的比利时国庆日)即位,是自1830年比利时独立以来第七位国王。


Pozorování.

Jesličky jsou jedním z nejsnadněji pozorovatelných objektů. Na dostatečně tmavé obloze jsou viditelné i pouhým okem. Pro jejich vyhledání se často používají Regulus a Pollux, dvě jasné hvězdy, mezi nimiž Jesličky leží. Na severní polokouli jsou vidět na večerní obloze od konce prosince do konce června a vychází tam vysoko na oblohu. Naopak na jižní polokouli jsou méně nápadné, ale i tam jsou snadno vyhledatelné a pozorovatelné.  Při pohledu pouhým okem Jesličky vypadají jako světlá skvrna mlhavého nebo zrnitého vzhledu. Při dokonale průzračné a tmavé obloze je za příhodných podmínek občas možné rozeznat v nich dvě až tři slabé hvězdičky, ale pozadí stále zůstává mlhavé a neurčité. Ovšem již obyčejný triedr dokáže hvězdokupu zcela rozložit a je možné se tak přesvědčit, že mezi jejími hvězdami nejsou stopy žádné skutečné mlhoviny. Triedr 10x50 rozliší několik desítek žlutavě bílých hvězd až do deváté magnitudy rozesetých v oblasti o průměru větším než jeden stupeň. S dalekohledem o průměru 150 mm je při nízkém zvětšení možné prohlížet najednou celou hvězdokupu, ale při větším zvětšení se již kvůli své rozlehlosti nevejde celá do zorného pole.  Celková magnituda Jesliček je 3,1 a do sedmé magnitudy čítá třináct hvězd. Mezi těmito hvězdami vyniká ε Cancri s magnitudou 6,3. Do 10. magnitudy obsahuje asi 80 hvězd a do 17. magnitudy asi 350 hvězd.

Zákryty.

Díky tomu, že jsou Jesličky vzdálené pouze 1,5° od ekliptiky, bývají často přecházeny a zakrývány některými tělesy sluneční soustavy. Často se stává, že přes tuto hvězdokupu přechází Měsíc a téměř celou ji zakrývá. Tuto podívanou sledují nejčastěji amatérští astronomové, také ti, kteří, kteří jsou vybaveni pouze malými pozorovacími přístroji, jako je obyčejný triedr nebo malý dalekohled. Větší dalekohledy, jak bylo napsáno výše, často kvůli velkému zvětšení nepojmou tuto rozsáhlou hvězdokupu do svého zorného pole celou. Ve skutečnosti je možné tuto událost pozorovat i pouhýma očima, ale pomocí dalekohledu je možné plně rozeznat a přesně pozorovat, jak Měsíc zakrývá jednotlivé členy této hvězdokupy. Tyto zákryty využívají i profesionální astronomové k výzkumu dvojhvězd v této hvězdokupě.  Často také nastává zdánlivé přiblížení planet k této hvězdokupě a občas planety přechází i přímo uprostřed ní. Nejčastěji tak činí planety blízké Zemi (Merkur, Venuše a Mars). Díky těmto pravidelným setkáním, která nastávají průměrně jednou za 2 až 3 roky, je možné na obloze pozorovat jedinečné obrazce, případně výrazně odlišné odstíny barev. Jedno z takových pohledných setkání nastalo 15. června 2006, když byly v konjunkci s Jesličkami planety Mars a Saturn. Tehdy se Saturn nacházel téměř přesně na ekliptice, zatímco Mars procházel přímo uprostřed hvězdokupy, prošel 45 úhlových minut od hvězdy 38 Cancri a pak pokračoval průchodem mezi hvězdami HD 73710 a HD 73785.

Precesní pohyb souřadnic.

Kvůli jevu známému jako precese zemské osy se souřadnice hvězd a souhvězdí v průběhu precesního cyklu (platónského roku) výrazně mění v závislosti na jejich úhlové vzdálenosti od severního a jižního pólu ekliptiky.  Díky tomu, že Jesličky leží pouze 1,5° severně od ekliptiky, je jejich deklinace, a tedy i výška nad obzorem, v některých ročních obdobích shodná s deklinací Slunce, která se v průběhu roku mění. Na začátku 3. tisíciletí je tímto obdobím polovina května a konec července. V 7. století př. n. l. měly Jesličky rektascenzi 6h a nacházely se tak v nejsevernějším bodě, kterého mohou na pozemské obloze dosáhnout. Jejich deklinace tehdy byla 25°, což je velmi blízko deklinaci Slunce 23,5° při severním letním slunovratu, který nastává kolem 21. června.  V následujících tisíciletích Jesličky zaujímají polohu stále více posunutou směrem k jihu. Když v 7. století př. n. l. procházelo Slunce 1,5° od Jesliček kolem 21. června, v první polovině 21. století tento průchod nastává mezi 29. a 30. červencem a na začátku 7. tisíciletí se bude shodovat s podzimní rovnodenností.  Kolem roku 12250 budou mít Jesličky rektascenzi 18h a dosáhnou tak svého nejjižnějšího bodu. Stále však budou ležet 1,5° severně od ekliptiky a jejich deklinace tak bude -22°, což je podobné deklinaci Slunce při severním zimním slunovratu, který připadá na 21. nebo 22. prosinec. Tehdy bude tato hvězdokupa nejlépe viditelná na jižní polokouli, kde také bude vycházet nejvýše nad obzor.

Historie pozorování.

Tato hvězdokupa je známa odpradávna, protože je jako mlhavý objekt snadno viditelná pouhým okem. Zmiňoval se o ní již kolem r. 260 př. n. l. starořecký básník Aratos ve své knize "Fainomena". Podnětem k sepsání tohoto díla byla pravděpodobně tvorba Eudoxa z Knidu. Aratos tento objekt popsal jako „malý oblak“ a napsal, že když jsou na čisté obloze vidět dvě hvězdy, ležící na obou stranách hvězdokupy, ale nikoli hvězdokupa samotná, je to známka přicházejícího deště. Klaudios Ptolemaios ji popsal jako „"mlhavou hmotu na prsou Raka"“.  Řekové a Římané si tuto hvězdokupu představovali jako jesle (což je přesný význam latinského slova „præsepe“), ze kterých se krmí dva oslíci, představovaní hvězdami Asellus Borealis (γ Cancri, Severní oslík) a Asellus Australis (δ Cancri, Jižní oslík). Na těchto oslech jeli Dionýsos a Silénos při svém tažení proti Titánům.  Optickým přístrojem tuto hvězdokupu poprvé pozoroval Galileo Galilei v roce 1609 a byl tak schopen ji rozložit na asi 40 hvězd. 4. března 1769 určil Charles Messier její přesné souřadnice a přidal ji do svého slavného katalogu pod číslem 44. Zařazení této hvězdokupy, a stejně tak Plejád (M45) a Mlhoviny v Orionu (M42), do Messierova katalogu zůstává záhadou, protože ostatní objekty v katalogu jsou mnohem méně jasné. Messier totiž svůj katalog zamýšlel jako seznam objektů, které by se daly splést s kometami, což tyto jasné objekty nesplňují. Možným vysvětlením by mohlo být, že chtěl před vydáním svého katalogu navýšit počet jeho objektů, aby překonal 42 objektů v jiném katalogu, který v roce 1755 vydal Nicolas-Louis de Lacaille.  Tuto hvězdokupu a její nejjasnější hvězdy včetně ε Cancri v roce 1831 podrobně popsal astronom a admirál Smyth a připsal i návod k jejímu nalezení. Ve stejném roce hvězdokupu pozoroval i John Herschel, který si ji nejprve zapsal pod označením „h 517“ a v roce 1864 ji zapsal do svého katalogu General Catalogue of Nebulae and Clusters pod označením „GC 1681“ a s názvem "Praesepe Cancri". John Dreyer ji nakonec zapsal do svého slavného katalogu New General Catalogue pod označením „NGC 2632“.

Složení.

Hvězdokupa Jesličky souhrnně obsahuje přinejmenším tisícovku gravitačně vázaných hvězd, které mají dohromady hmotnost 500 až 600 hmotností Slunce. Výzkum z roku 2007 potvrdil 1 010 členů hvězdokupy, z nichž 68 % tvoří červení trpaslíci spektrální třídy M, 30 % celkového počtu jsou hvězdy podobné Slunci, které mají třídu F, G a K a zbylá 2 % připadají na jasné hvězdy třídy A. Dále hvězdokupa obsahuje čtyři červené obry třídy K0III a jednoho žlutého obra třídy G0III.  Nejjasnějším členem Jesliček je hvězda ε Cancri, což je bílá hvězda spektrální třídy A5V s magnitudou 6,29, ležící v jihozápadním cípu čtyřúhelníku, který uprostřed hvězdokupy tvoří čtveřice hvězd šesté magnitudy (ε Cancri, EP Cancri, 42 Cancri a HD 73710). Do 7. magnitudy obsahuje hvězdokupa 13 členů, do 8. magnitudy 22 členů, při omezení desátou magnitudou je to kolem 80 hvězd a do 17. magnitudy bylo napočítáno asi 350 jejích členů.  Poloměr střední části hvězdokupy se odhaduje na 3,5 parseků (11,4 světelných let) a její gravitační vliv sahá do vzdálenosti 12 parseků (39 světelných let). V jejích okrajových oblastech je však obtížné rozlišit, které hvězdy jsou k ní opravdu gravitačně vázané. Polovina hmoty hvězdokupy je soustředěna v oblasti o poloměru 3,9 parseků. Jako různé mnohé další otevřené hvězdokupy, vykazují i Jesličky známky hmotového rozdělení, což je stav, kdy se jasné a hmotné hvězdy hromadí ve střední části hvězdokupy, zatímco menší a méně jasné hvězdokupy převládají v jejích okrajových oblastech, takzvaném halu.  V Jesličkách je přítomno velké množství proměnných hvězd. Byla jich napočítána přibližně stovka a mnoho z nich je typu Delta Scuti, což jsou hvězdy spektrální třídy A, které opouští ustálené období hvězd hlavní posloupnosti a vstupují do stavu hvězdných obrů. Mezi těmito hvězdami vyniká BU Cancri (HD 73756), která je spektrální třídy A7V a neradiálně pulzuje (některé části povrchu hvězdy se smršťují a ve stejném okamžiku se jiné části povrchu rozpínají) na pěti hlavních kmitočtech v rozsahu 16,69 až 19,87 pulzů za den. Další proměnnou hvězdou je TX Cancri, která patří mezi zákrytové proměnné dvojhvězdy. Její perioda je necelých 0,38 dne a její magnituda kolísá v rozsahu 10,0 až 10,4.  Jesličky jsou jednou z mála hvězdokup ve vzdálenosti do několika stovek parseků, které obsahují významné množství bílých trpaslíků. První z nich byli v Jesličkách objeveni v průběhu 60. let 20. století a do roku 2006 jich bylo známo 11. Tito trpaslíci byli původně nejhmotnějšími členy hvězdokupy spektrální třídy B, kteří se vyvinuli do poslední fáze života hvězdy. Přesný spektroskopický rozbor těchto hvězd ukázal, že některé z těchto hvězd mají zajímavé vlastnosti. Předně je třeba zmínit hvězdu WD0836+197, která mohla vzniknout zhroucením modrého opozdilce, což je hvězda, která vzniká sloučením dvou původně nezávislých hvězd. Dalším zvláštním členem je hvězda WD0837+185, což je dvojhvězdná soustava navzájem se obíhajícími zhroucenými hvězdami. Na rozdíl od bílých trpaslíků se zdá, že hnědí trpaslíci jsou v Jesličkách velmi vzácní, pravděpodobně proto, že byli z vnějšího hala hvězdokupy vyhnáni slapovými silami.

Vzdálenost.

Díky své blízkosti k Zemi a velké galaktické šířce o hodnotě 32,5° mohou být Jesličky pozorovány a studovány bez potíží, které jsou u jiných hvězdokup způsobeny zakrývajícími zvláště hustými pásy mezihvězdného prachu, což s sebou přináší nutnost přepočtu naměřených hodnot.  Nejranější odhady vzdálenosti Jesliček byly založeny na měření paralaxy jejích hvězd. Měřením fyzických vlastností hvězdokupy se zabýval výzkum z roku 1927 a naměřením paralaxy o hodnotě 0,0073′′ byla určena vzdálenost 137 parseků (450 světelných let). Následné odhady byly založeny na zjišťování fotometrických vlastností hvězdokupy, pomocí kterých je možné získat poměrně přesný odhad její vzdálenosti. Se zvyšováním přesnosti různých způsobů měření paralaxy bylo možné získávat stále přesnější hodnotu její paralaxy. Spojením obou metod v roce 1994 byla vzdálenost Jesliček odhadnuta na 192 parseků (626 světelných let).  Po vypuštění družice Hipparcos se značně zvýšila přesnost měření paralaxy i počet změřených hvězd. Nejprve bylo o jednotlivých členech Jesliček získáno poměrně málo dat, protože hvězdokupa leží blízko ekliptiky. Postupem času ovšem satelit upřesňoval naměřené hodnoty potvrzených členů hvězdokupy a podle toho byl upřesňován i odhad jejich vzdálenosti. Za nejpřesnější odhad, získaný spojením dat ze satelitu Hipparcos a fotometrických dat z H–R diagramu hvězdokupy, byla v roce 2009 považována vzdálenost 182 parseků (593 světelných let).  Data ze sondy Gaia přinesla další upřesnění vzdálenosti hvězdokupy pomocí ještě přesnějšího měření paralaxy. Měřením devíti set členů hvězdokupy byla její hodnota určena jako 0,005371′′ a tomu odpovídající vzdálenost 186 parseků (607 světelných let).

Rentgenové pozorování a srovnání s Hyádami.

Z hlediska fyzických vlastností bývají Jesličky často srovnávány s Hyádami. Toto srovnávání spočívá v jejich společném místě vzniku a následně také srovnatelném stáří. Rentgenový průzkum Jesliček a Hyád družicí ROSAT ovšem ukázal značnou rozdílnost mezi vlastnostmi rentgenového záření červených trpaslíků obou hvězdokup, což by mohlo vyvrátit předpoklad společného stáří obou objektů. Kromě toho úroveň koronárního záření hvězd podobných Slunci ukázala, že by měly mít Jesličky větší stáří než Hyády, přestože podle H–R diagramu mají mít obě hvězdokupy stejné stáří. Tato rozdílnost by mohla být vysvětlena tím, že málo hmotné hvězdy v Jesličkách kvůli jejich nižší metalicitě vyzařují méně rentgenového záření nebo rozdílnou rychlostí otáčení těchto hvězd.  Následný průzkum, který měl objasnit tuto záhadu a především zjistit, zda při zpracování dat z družice ROSAT nebyly přítomny i nějaké hvězdy, které do Jesliček ve skutečnosti nepatří, se zaměřil na radiální rychlost hvězd spektrálních tříd F, G a K a červených trpaslíků třídy M. Tento průzkum ověřil, že zpracovaná data neobsahovala významné množství hvězd, které by nebyly součástí hvězdokupy, takže důvod rozdílnosti musí být hledán jinde. Dále bylo u vybraných hvězd měřením záření Hα ověřeno, že se Hα záření jejich chromosféry neliší od hvězd v Hyádách.  V roce 2003 zkoumala hvězdokupu rentgenová družice XMM-Newton a změřila 200 zdrojů rentgenového záření, z nichž 48 bylo skutečnými členy hvězdokupy. Ve zkoumané oblasti oblohy takto bylo v rentgenové oblasti prozkoumáno 100 % hvězd podobných Slunci (spektrální typ F a G), 91 % hvězd typu K a 73 % trpaslíků třídy M. Tento výzkum zdánlivě odporuje výsledkům získaným dříve družicí ROSAT, která například u hvězd třídy K a M zjistila rentgenové vyzařování pouze ve 30 % případů, ale je nutno podotknout, že družice XMM-Newton zkoumala hvězdy v menší oblasti. Při porovnání výsledků družice XMM-Newton se srovnatelně velkou oblastí družice ROSAT se rozdílnost rentgenového vyzařování hvězd znatelně snižuje. Tato rozdílnost by tak mohla být z velké části způsobena slabšími členy Jesliček, kteří rentgenové záření nevydávají a leželi vně oblasti zkoumané družicí XMM-Newton.  Tým vědců kolem Karen Hollandové vyslovil domněnku, zda Jesličky nevznikly sloučením dvou různých otevřených hvězdokup: poukázali na to, že nejjasnější rentgenové zdroje patří téměř výlučně do střední části hvězdokupy. Naznačili také, že rozdílné stáří hvězd vynikne zejména při porovnání hvězd ve střední části hvězdokupy s hvězdami v podskupině, která je od hlavní části vzdálená přibližně 3 parseky. Pozorování z družice XMM-Newton tak ve skutečnosti mohlo pokrývat pouze malou část hlavní části hvězdokupy a pravděpodobně tak zahrnovalo pouze jasnější (a tedy i mladší) členy hvězdokupy.  Výzkum z roku 2003 s družicí XMM-Newton neobjevil žádnou nesrovnalost ve vlastním pohybu hvězdokupy, a to ani současnou, ani v jejím historickém vývoji, jak by se dalo očekávat, pokud by hvězdokupa byla výsledkem sloučení dvou původně nezávislých hvězdokup.  Další rozdíl mezi Jesličkami a Hyádami se týká hmotové funkce červených trpaslíků o hmotnostech 0,6–0,05 formula_1. Tato funkce popisuje, jak častý je ve hvězdokupě výskyt hvězd o různých hmotnostech. Vrchol funkce výskytu těchto hvězd se u Jesliček nachází kolem 0,1 formula_1, zatímco u Hyád je tento vrchol kolem 0,35 formula_1. Za předpokladu stejného stáří obou hvězdokup by tato nesrovnalost mohla být vysvětlena rozdílným průběhem jejich funkce počáteční hmotnosti, nebo ještě lépe tím, že některá z těchto hvězdokup mohla být při svém vývoji ovlivněna galaktickým okolím. Pozorovaná nesrovnalost mohla být způsobena tím, že každou hvězdokupu ovlivnil jinou měrou rozklad slapovými silami, což je jev, který se týká převážně starších hvězdokup.  Další znamení, které svědčí o rozdílnosti těchto hvězdokup, přinesl rozbor rychlosti otáčení jejich hvězd. Při předpokládaném stáří Hyád 625 milionů let ukázal vztah mezi otáčením a barvou jejich hvězd, že hvězdy v Jesličkách jsou o něco mladší, odhadem asi 578 ± 12 milionů let. To by mohlo znamenat, že Jesličky začaly vznikat 35 až 60 milionů let po vzniku Hyád. Jesličky by se tak svým stářím podobaly hvězdokupě Melotte 111 ve Vlasech Bereniky, jejíž stáří bylo stejným způsobem odhadnuto na 584 ± 10 milionů let.

Hvězdokupa Jesličky (nazývaná také Messier 44, M44, NGC 2632, Včelí úl nebo Praesepe) je jasná otevřená hvězdokupa v souhvězdí Raka. Se svou vzdáleností přibližně 607 světelných let od Země patří mezi nejbližší hvězdokupy a proti jiným blízkým hvězdokupám je mnohem bohatší na hvězdy. Na průzračně tmavé obloze je viditelná pouhým okem jako mlhavý objekt. Klaudios Ptolemaios ji popsal jako „"mlhavou hmotu na prsou Raka"“. Jesličky také patří mezi první objekty, které svým dalekohledem na konci roku 1609 pozoroval Galileo Galilei. Galileo také jako první určil, že jde o hvězdokupu, když napsal, že se skládá z jednotlivých hvězd.

鬼星团,也称为蜂巢星团(拉丁文是"Praesepe")、M44、NGC 2632或Cr 189,是位于巨蟹座的一个疏散星团。它是最靠近太阳系的疏散星团之一,并且有着比其它邻近疏散星团更多的恒星。在黑暗的夜空下,裸眼看见的鬼宿星团像是一个模糊的斑块,因此在远古时代就有纪载,中国称他为积尸气。古代的天文学家托勒密描述他是"巨蟹胸部的集团",并且是伽利略用望远镜研究的第一批天体之一


Život a původ.

U starších spisovatelů syrských se jmenuje též Judas Thomas. Podle tradice pocházel z Galileje (snad z města Paneas). Někteří se domnívají, že jako ostatní apoštolové, tak i Tomáš se živil rybolovem. Podle starobylého podání pocházel z chudé rodiny a povoláním byl stavitelem a zedníkem. Faktem zůstává, že patří mezi ty apoštoly, o kterých je více legendárního vyprávění než spolehlivých historických údajů.

Nový zákon.

Zejména čtvrté evangelium nám nabízí zprávy, které nám podávají některé významné rysy jeho osobnosti.  První zmínka se týká pobídky, s níž se obrací na ostatní apoštoly, když se Ježíš v kritické chvíli svého života rozhodne odejít do Betánie vzkřísit Lazara a nebezpečně se tak přiblíží k Jeruzalému (srov. Mk 10, 32). Tomáš při té příležitosti řekne svým spoluučedníkům: "„Pojďme i my, ať zemřeme spolu s ním!“" Tato jeho rozhodnost následovat Mistra je opravdu příkladná. Tomáš byl mužem ducha statečného s naprostou připraveností ztotožnit svůj úděl s Ježíšovým.  Druhé Tomášovo vystoupení je zaznamenáno při Poslední večeři. Ježíš při té příležitosti předpovídá svůj blížící se odchod; oznamuje, že jde připravit místo učedníkům, aby byli i oni tam, kde je on, a říká jim: "„Cestu, kam já jdu, znáte.“" (Jan 14, 4) A tehdy Tomáš vystoupil a řekl: "„Pane, nevíme, kam jdeš. Jak můžeme znát cestu?“" (Jan 14, 5) Tímto vystoupením se ve skutečnosti staví na poněkud nižší úroveň chápání, ale jeho slova poskytnou Ježíšovi příležitost vyslovit proslulou definici: "„Já jsem cesta, pravda a život. Nikdo nepřichází k Otci než skrze mne.“" (Jan 14, 6)

Nevěřící Tomáš.

Nejznámější, ba dokonce příznačná je scéna s nevěřícím Tomášem, ke které došlo osm dní po Velikonocích. Tomáš nejprve neuvěřil, že se Ježíš zjevil v jeho nepřítomnosti, a řekl: "„Dokud neuvidím na jeho rukou jizvy po hřebech a nevložím svůj prst na místo hřebů a nevložím svou ruku do jeho boku, neuvěřím!“" Tomáš se domnívá, že určujícími znaky Ježíšovy totožnosti jsou nyní jeho rány, v nichž se zjevuje, nakolik je miloval. Osm dní poté se Ježíš znovu objeví uprostřed svých učedníků a Tomáš je tentokrát přítomen. Ježíš jej vyzývá: "„Vlož sem prst a podívej se na mé ruce, vztáhni ruku a vlož ji do mého boku; a nebuď nevěřící, ale věřící.“" Tomáš reaguje vyznáním: "„Pán můj a Bůh můj!“" Evangelista pak pokračuje závěrečnými Ježíšovými slovy: "„Protože jsi mě uviděl, uvěřil jsi. Blahoslavení, kdo neviděli a přesto uvěřili.“" Na základě této scény mluví Tomáš Halík o apoštolu Tomášovi jako o prototypu Božího služebníka, jehož údělem je, aby na své cestě víry nesl "břímě svých pochybností a pokušení ke skepsi" a jistoty víry docházel "jen tam, kde se při dotyku ran ve světě dotkne Boha".

Svědek vzkříšení.

Poslední poznámku k Tomášovi nám uchovalo Janovo evangelium, které ho představuje jako svědka Vzkříšeného Krista v okamžiku, který následoval po zázračném rybolovu na Tiberiadském jezeře (srov. Jan 21, 2). Při té příležitosti je dokonce zmiňován hned po Šimonu Petrovi: zjevný příznak značné vážnosti, které se těšil v prostředí prvních křesťanských komunit.

Tomášova evangelia.

Jeho jménem jsou nazvány apokryfní "Skutky Tomášovy" a "Tomášovo evangelium", které ale nebyly zahrnuty do kánonu Nového zákona.

Místa evangelizace.

Po Seslání Ducha svatého prokázal Tomáš svoji horlivost a vyšel do světa hlásat evangelium ze všech apoštolů nejdál a na nejvíce různých místech.  Svatý Tomáš nejprve evangelizoval Sýrii a potom Persii (jak o tom referuje už Origenes, citovaný Eusebiem z Cesareje) tzn. země mezi Eufratem a Indem obývané národy (Parthů, Peršanů, Médů, Hyrkánů, Baktarů), které žily na územích dnešních států (Irák, Írán, Turkmenistán, Afghánistán, Uzbekistán, Tádžikistán, Pákistán). Odtud podle malabarského breviářového čtení se vydal do Číny, zřejmě po hedvábné stezce. Podle jednoho starobylého obrazu se usuzuje i na jeho působení v Tamo. Odtud se pak vydává do západní Indie, a odkud potom křesťanství dosáhne i do jižní Indie, jak o tom vypravují Skutky Tomášovy.  Zde také podstoupil mučednickou smrt. Podle zpráv svatých otců zemřel ve městě Kalamína v Indii (dnešní Mailapur) kolem roku 72, když byl, snad na příkaz krále Mazdaie, proboden kopím. Jeho údajný hrob, nad nímž je katedrála, se nachází v Čennaí (dříve Madrás) v indickém státě Tamilnádu.

Legendy.

Podle jedné z legend se v Persii setkal se Třemi králi a pokřtil je.  Podle apokryfů byl svatý Tomáš do Indie povolán jako stavitel a měl za dva roky indickému králi Gundapharovi postavit palác, ale peníze, které na stavbu dostal, rozdal chudým a králi pak vysvětlil, že mu tím postavil věčný příbytek v nebi a král se díky tomu obrátil.  Podle legend, opouštěly některé ženy své pohanské muže, kteří jim bránili žít křesťansky a ať se k tomu Tomáš vyjádřil souhlasně, jak se uvádí, nebo ne, museli v něm vidět příčinu víry svých žen i jejich odporu k pohanství a proto prý došlo k Tomášovu usmrcení, kdy byl od čtyř vojínů proboden kopím. Také je uváděno v souvislosti s jeho smrtí, že bojoval proti pohanským modlám, a když dal ve městě Kalamíně roztavit bronzovou sochu slunečního boha, tak ho rozlícený velekněz za to probodl kopím.  Jiná legenda vypráví, že prý každého dne večer chodíval svatý Tomáš modlit se na blízký pahrbek, na kterém vytesal ve skále kříž. To vypozorovali modloslužební kněží a srotili se. Jeden z nich Tomáše, jak klečel a modlil se, probodl kopím a ostatní ho dobili kyji. Tak zpečetil svatý Tomáš svou víru mučednickou smrtí.  Existuje i legenda o tom, jak se všichni apoštolové sešli po zesnutí Panny Marie, aby ji pochovali. Jen Tomáš nebyl přítomen. Jeho pozdní příchod je kladen do souvislosti s velkou vzdáleností, kterou musel překonat. Po svém příchodu chtěl vidět ještě naposled Pannu Marii a tak s ostatními apoštoly šel ke hrobu, ze kterého byla vzata do Nebe. Zde se objevuje atribut Mariina pásu, který mu z nebe hodila na důkaz svého Nanebevzetí.

Atributy a zobrazování.

Nejčastěji bývá na obrazech zobrazován, jak se dotýká Kristových ran. Tato scéna je vůbec nejpopulárnější. Na některých obrazech je svatý Tomáš u Mariina hrobu plného růží v okamžiku, kdy mu shůry Panna Maria hází svůj pás.  Jeho atributy jsou kopí, meč, stavitelský úhelník, pás Panny Marie.

Patronace.

Svatý Tomáš je patronem Goi, Indie, Pákistánu, Portugalska, Ostrovů Svatého Tomáše. Ze živností především architektů, zedníků, stavitelů, geometrů, zeměměřičů, konstruktérů, kameníků, stavebních dělníků a tesařů. Je vzýván při bolestech zad, za dobrý sňatek, proti pochybnostem. Také je patronem nevidomých.

Ostatky.

Ostatky svatého Tomáše byly roku 232 císařem Alexandrem přeneseny do Edessy. Roku 1258 putovaly přes řecký ostrov Chios, kde pobyly jen krátce, až nakonec skončily ve středoitalské Ortoně, kde odpočívají dodnes.  Nad udávaným místem jeho smrti v Mailapuru byla roku 1547 postavena katedrála. Katedrála stojí na místě tzv. „Velké Tomášovy hory“. Na oltáři je tam kamenný, údajně svatým Tomášem vytesaný, kříž s nápisem ze 7. století o jeho kázání a umučení. Věřící na západním pobřeží Indie si dodnes na jeho památku říkají „křesťané svatého Tomáše“.  Jeho svátek se slaví v řecké církvi 6. září (den, kdy byly jeho ostatky přeneseny z Edessy na Chios), římskokatolická církev jeho památku slavila do roku 1969 21. prosince, nyní se jeho svátek slaví 3. července (den, kdy byly jeho ostatky přeneseny do Edessy).

Svatý Tomáš zvaný "Didimos" byl jedním z dvanácti Ježíšových apoštolů. Bývá označován jako nevěřící Tomáš pro událost, kdy nevěřil v Ježíšovo vzkříšení, dokud si nesáhl do rány v jeho boku.

多马(天主教称多默),又称「低土马」(意即「双生子」),耶稣十二门徒之一。《对观福音》和《使徒行传》把他列在门徒名单上(、、),但有关资料不多,对他的叙述集中在约翰福音。