希爾夫婦被外星人綁架事件

Pozadí incidentu.

Betty a Barney Hillovi žili ve městě Portsmouth ve státě New Hampshire. Barney byl v době incidentu zaměstnaný na poště, Betty pracovala jako sociální pracovnice. Jednalo se o rasově smíšený pár, což bylo v té době značně neobvyklé. V této oblasti také aktivně vystupovali. 19. září 1961, kdy k údajnému únosu došlo, se vraceli ze společné dovolené v Kanadě.

Pozorování UFO.

Při projíždění oblastí White Mountains v New Hampshiru si přibližně ve 22:30 Betty všimla světla, které se pohybovalo v blízkosti měsíce. Upozornila na něj Barneyho, který jí vysvětlil, že se jedná o letadlo. Světlo se však začalo nepravidelně pohybovat a tak Barney zastavil, aby si ho mohl prohlédnout dalekohledem. Předmět mu tvarem připomínal talíř. Barney se snažil z místa ujet, ale objekt se začal rychle přibližovat a nakonec se dostal až nad jejich automobil. Auto zastavilo na otevřeném prostoru a Barney se znovu podíval dalekohledem na předmět. Měl okna a v nich stála skupina humanoidních postav, která je pozorovala. Z létajícího talíře se začaly vysunovat teleskopické objekty a Barney obdržel zprávu, že mají zůstat na místě a dívat se. Nasedl zpátky do auta a varoval Betty, že budou uneseni. Když se znovu rozjeli, předmět se opět přiblížil, auto začalo vydávat podivné zvuky a jeho kovové části vibrovat. Nakonec objekt zmizel. Barney a Betty pocítili, jako by jimi něco prostoupilo. Poté ztratili vědomí. Když se vzpamatovali, všimli si zářivého kulového objektu, který se pohyboval před nimi po silnici. Barney vykřikl ""Ne, znovu už ne!"" a objekt zmizel. Jejich hodinky byly poškozené a ukazovaly o 3 hodiny více než před okamžikem, měli potrhané šaty, boty a přetrženou pásku dalekohledu. Zároveň se nacházeli o 35 mil jižněji, než měli. Když se dostali domů, všimla si Betty růžového prachu na svém oblečení. Ze strachu z kontaminace se oba důkladně osprchovali. Oblečení chtěli původně vyhodit, ale nakonec si ho rozhodli ponechat. Protože si nebyli jistí co viděli, rozhodli se odděleně nakreslit obrázek vesmírné lodi. Obě kresby se shodovaly. Barney měl zvláštní pocit v oblasti genitálií, ale nic neobvyklého nenašel. Na autě objevili skvrny, na které reagoval kompas. 21. záři Betty umírněnou verzi této události nahlásila portsmouthské letecké základně, která jí později požádala o více detailů. Ačkoliv z onoho dne existovala i jiná hlášení o neidentifikovaných létajících objektech, případ byl 26. září uzavřen s tím, že šlo o pozorování Jupiteru popř. optický klam či inverzi. Prostřednictvím ufologa Donalda E. Keyhoa se pár spojil s astronomem Walterem N. Webbem, který se zabýval podobnými úkazy. Ten vyjádřil svou důvěru v tvrzení Hillových.

Bettyny sny.

10 dní po incidentu se začal Betty opakovaně zdát nezvykle jasný sen, který si zapsala. V něm bylo auto Hillových zastaveno na silnici skupinou osob v černých uniformách. Ačkoliv se podobali lidem, byli menší, měli velké hlavy a výrazné oči. Jejich pleť byla našedlá a téměř jim chyběl nos. V tom okamžiku začala Betty střídavě ztrácet a znovu nabývat vědomí. Věděla, že šli lesem a viděla i Barneyho, který jí ale neodpovídal. Došli ke kosmické lodi, kde je od sebe oddělili. Tvorové Betty anglicky vysvětlili, že se jim chystají provést prohlídku. V lodi jí usadili do židle a provedli sérii testů. Také jí odebrali vzorky vlasů, nehtů, krve a kůže. Po vyšetření Betty navázala konverzaci s jejich vůdcem, který jí na hvězdné mapě ukázal odkud pocházejí a odevzdal jí knihu psanou zvláštními znaky. Když jí vyprovázel z lodi ven, strhla se mezi posádkou hádka a on jí vysvětlil, že ostatní nesouhlasí s tím, aby si knihu ponechala a rozhodli se zbavit jí vzpomínek na únos. Potom se přesunuli zpět k autu, kde jim tvorové nařídili, aby pokračovali v jízdě jakmile odletí. Barney žádné podobné sny ani vzpomínky nepotvrdil. Připustil, že po pozorování objektu ztratil vědomí a první věc na kterou si vzpomíná byl ohnivý kruhový objekt uprostřed silnice o kterém vypovídala i Betty. Barney dokonce Bettyny sny označil za nesmysly. Přesto se od roku 1962 zabýval myšlenkou podstoupit hypnózu, která mu měla pomoct vrátit vzpomínky na chybějící 3 hodiny mezi pozorováním létajícího talíře a ohnivého objektu na silnici.

Hypnóza.

Poprvé Hillovi celou záležitost veřejně přiznali 3. března 1963 malé skupině lidí ve svém kostele. Barney se obrátil minimálně na 3 odborníky se žádostí o hypnózu. Poslední z nich, Dr. Benjamin Simon z Bostonu, s nimi započal sérii sezení na počátku roku 1964. Oba hypnotizoval odděleně, aby se vzájemně neovlivňovali. Ačkoliv byl Barney k Bettyným snům velice skeptický, při hypnóze zopakoval a doplnil to, co vypověděla ona. Vzpomněl si, že ho něco táhlo na místo, kde byli uneseni. Vybavoval si i takové detaily, jako kdy přesně přetrhl pásku od dalekohledu. Připustil, že jeho vzpomínky jsou v porovnání s Betty nekompletní, protože byl paralyzovaný strachem a většinu času měl zavřené oči. Vyšetření na lodi popisoval stejně jako Betty s tím rozdílem, že mu navíc prohlíželi páteř, genitál a řitní otvor. Na rozdíl od Betty si nevybavoval, že by s ním nebo mezi sebou tvorové mluvili anglicky. Tvrdil, že s ním komunikovali telepaticky prostřednictvím očí. Doktor Simon si během sezení všiml, že je Barney silně vystrašený a vše prožívá značně emocionálně. Betty se také podrobila řadě sezení s Dr. Simonem. Její výpověď se shodovala s Barneyho, ovšem v mnoha detailech odporovala tomu, co viděla ve svých snech. Především vzhled lodi i bytostí či časová posloupnost únosu se lišily. Stejně jako Barney i Betty zažívala při sezeních silný strach. Jednou se dokonce nervově zhroutila. Dr. Simon jí poradil nakreslit hvězdnou mapu, kterou na lodi údajně viděla. Betty nevěděla jak mapu překreslit, protože se původně jednalo o hologram, ale nakonec se jí to podařilo. Po těchto sezeních se Hillovi stáhli do ústraní a publicitu aktivně nevyhledávali. Dr. Simon o své dvouleté práci s Hillovými napsal článek do psychiatrického časopisu. V něm došel k závěru, že se jednalo o ojedinělou psychickou anomálii, nikoliv o opravdový únos.

Hvězdná mapa a další vývoj případu.

Příběh Hillových se v roce 1965 ocitl na první stránce magazínu "Boston Traveler" poté, co se k informacím o jejich sezeních dostal jeden z novinářů. Nedlouho na to byli Hillovi i Dr. Simon osloveni spisovatelem Johnem G. Fullerem, který o jejich zážitku napsal v roce 1966 úspěšnou knihu "Interrupted Journey" ve které se poprvé objevil i obrázek Bettyny hvězdné mapy tak, jak ji nakreslila Dr. Simonovi. Tato mapa obsahovala polohu Slunce (na obrázku vpravo označené jako "Sol") a dalších 14 hvězd z nichž většina byla spojená čarami představujícími letecké trasy - plná čára trasy vytížené, přerušovaná méně vytížené. V roce 1969 přišla amatérská astronomka Marjorie Fishová s tvrzením, že záhadu mapy úspěšně rozluštila. Vycházela z předpokladu, že mapa zobrazuje hvězdy v blízkosti našeho Slunce. Použila proto Glieseho katalog hvězd blízkých sluneční soustavě a během dlouhého období s ním porovnávala model z provázků a korálků, který vytvořila na základě Bettyna nákresu. Nakonec dospěla k závěru, že se jedná o systém dvojhvězdy Zeta Reticuli v souhvězdí Sítě. Pozoruhodné je, že Betty svou mapu nakreslila v roce 1964 a Glieseho katalog, který systém poprvé přesněji popsal, vyšel až v roce 1969. Teorie o Zeta Reticuli se dostala až k redakci časopisu "Astronomy", který o ní v roce 1974 vydal článek. Jednalo se o první téma týkající se fenoménu UFO na stránkách tohoto magazínu. Článek vyvolal živou debatu mezi přívrženci a odpůrci teorie. Zatímco jedna strana tvrdila, že by to musela být obrovská náhoda, aby se 15 hvězd, které Betty zakreslila, přesně shodovalo s existujícím systémem Zeta Reticuli, oponenti včetně např. Carla Sagana tuto teorii odmítli. Podle nich se opravdu jedná pouze o náhodu a Bettyna mapa se dá mnohem přesněji aplikovat i na jiné hvězdné systémy, např. jeden v souhvězdí Indián.  Od zveřejnění případu se objevili další argumenty zastánců a odpůrců tohoto případu:

Závěr.

Barney Hill zemřel v roce 1969 ve věku 46 let. Betty Hillová v roce 2004 ve věku 85 let. Betty se v pozdějších letech stala ikonou ufologie a účastnila se mnoha setkání ufologů při kterých připustila, že UFO pozorovala při více příležitostech. Příběh Hillových je důležitý i vzhledem k tomu, že představuje první popis údajného únosu člověka mimozemskou civilizací. Některé prvky jejich příběhu se od té doby objevují jak ve vzpomínkách údajných obětí únosu tak i v literatuře a filmu: jasné světlo, ztráta paměti, časové okno, porouchané auto, operační sál na palubě vesmírné lodi, atp.

Betty a Barney Hillovi tvořili americký manželský pár, který v roce 1961 ohlásil pozorování mimozemského objektu. O několik let později byla zveřejněna nová verze událostí na základě jejich výpovědí v hypnóze, podle které se stali oběťmi únosu na palubu mimozemské lodi. Jedná se o první zprávu o údajném únosu člověka mimozemskými bytostmi. Případ značně přispěl k popularizaci ufologie a výrazně ovlivnil i vědeckofantastickou literaturu a film.

希尔夫妇被外星人绑架事件是一起疑似外星人绑架一对美国夫妇的事件,巴尼·希尔(Barney Hill)及贝蒂·希尔(Betty Hill)夫妇公开表示自己在1961年9月19日至20日之间在新罕布夏州遭到外星生物绑架,这起事件也是第一次广为人知的外星人绑架事件。


O albu.

Samotné nahrávání alba začalo roku 2013 v Paříži ve Studios de la Seine. Dále probíhalo v Germano Studios v New Yorku, Gee Jam Studios na Jamajce, Real World Studios ve městě Bath a Shangri-La v Malibu. Hlavní inspirací byla architektura a především architekt Le Corbusier. West také několikrát čerpal inspiraci v muzeu Louvre.  Hostujícími umělci jsou Kid Cudi, Charlie Wilson, Assassin, Justin Vernon ze skupiny Bon Iver, Chief Keef, King L a Frank Ocean. Všichni spolupracující jako "uncredited" umělci. Jako hudební producenti se na albu mimo Westa podíleli Mike Dean, Daft Punk, Benji B, S1, Gesaffelstein, Lunice, No ID, 88-Keys a Travis Scott. Týden před vydáním alba si West pro poslední změny pozval producenta Ricka Rubina.  Muzikálně je Yeezus experimentální hip hopové album inspirované žánry chicagský acid house (převážně z 80. let 20. století), moderní chicagský drill, industriál, trap, avantgarda, punk rock a nová vlna. Základem alba je elektronická hudba s výrazným využitím syntezátoru a bicího automatu. Některé části písní vůči celku znějí jako by docházelo při přehrávání k přeskakování a použitý Auto-Tune efekt je využit až do hranic zastřenosti.

Po vydání.

Vydání alba nebylo doprovázeno klasickou propagací. Album bylo vydáno bez bookletu a obalu, nebyl stanoven žádný singl pro rádia, ani natočen žádný videoklip. Propagace probíhala jen prostřednictvím živých a televizních vystoupení, a také v případě písně "New Slaves" jako videoprojekce na budovách v desítkách měst v USA, Evropě a Austrálii. Album také nebylo možné zakoupit v předobjednávce. Na internet uniklo 14. června 2013.  Po vydání alba se v americkém žebříčku Billboard Hot 100 umístily následující písně: "New Slaves" (56. příčka), "Black Skinhead" (69. příčka) a "Blood on the Leaves" (89. příčka), ačkoliv nešlo o singly. Dne 4. července byla za první singl vydána píseň "Black Skinhead". Na konci srpna 2013 byla jako singl vydána píseň "Bound 2", ta však vstoupila do US žebříčku až po zveřejnění videoklipu s nahou Kim Kardashian v listopadu 2013, a to na 72. příčce. Nakonec se tento singl vyšplhal až na 12. příčku.  O první týden prodeje se v USA prodalo 327 000 kusů, a tím album debutovalo na první příčce v žebříčku Billboard 200. V druhý týden se v USA prodalo 65 000 kusů a album se v prodeji propadlo na třetí příčku. V srpnu 2013 bylo album oceněno certifikací zlatá deska od společnosti RIAA za prodej přes 500 000 kusů. V lednu 2014 bylo album oceněno certifikací platinová deska za milion kusů v distribuci, ale celkově se v USA prodalo 630 000 kusů.

Seznam skladeb.

Seznam skladeb dle "credits" z Westovy oficiální webové stránky:

Yeezus je šesté studiové album amerického rappera Kanyeho Westa. Album bylo nahráno u vydavatelství Roc-A-Fella Records a Def Jam Recordings a vydáno 18. června 2013. Muzikálně je album temnější a více experimentální než jeho ostatní nahrávky. Na albu kombinuje prvky ze žánrů chicagský hip hop, dancehall, acid house a industriál.

《伊稣基督》(Yeezus)是美国嘻哈歌手肯伊·威斯特的第六张个人录音室专辑。在美国于2013年6月18日由Def Jam唱片公司发行。专辑主要在法国巴黎录制,威斯特邀请了许多不同的歌手进行合作。在音乐性方面,《伊稣基督》有着更具实验性与黑暗的调性,融合了芝加哥「drill」风格嘻哈、Dancehall、迷幻浩室(acid house)和工业音乐(industrial music)风格。《伊稣基督》的首波宣传活动包括了在世界各地进行专辑音乐的投影,以及电视上的现场演出。这张专辑在发行后立刻获得了各界的好评。


Problémy v Kokomu.

V prosinci roku 1984 byl Ryan hospitalizován s těžkým zápalem plic. V nemocnici mu byly provedeny krevní testy, přičemž mu bylo zjištěno onemocnění AIDS. V roce 1984 byl výzkum této nemoci teprve v počátcích a bylo mu sděleno, že ho čeká maximálně 3 až 6 měsíců života. Ryan se nakazil v souvislosti s léčbou své hemofilie krví infikovaného dárce. Poté, co se jeho stav výrazně zlepšil, se Ryan rozhodl vrátit zpátky do své školy Western Middle School. Návrat mu však byl znemožněn poté, co proti němu vystoupili desítky zaměstnanců školy a rodičů jeho spolužáků. Ryan tak v sedmé třídě přišel o všechny přátele a musel se vzdělávat po telefonu. Rodina se rozhodla školu žalovat a ostře sledovaný soudní spor nakonec vyhrála. Tím se však Ryanova situace nijak nezlepšila. Obyvatelé Kokoma proti němu dál pořádali protesty, při kterých byl označován za gaye, kterému se Bůh mstí za jeho hříchy. Jeho školní skříňka byla pravidelně poškozována, děti na něj pokřikovali na chodbě, byl mu zakázán tělocvik, musel jíst v oddělené místnosti a když na kole rozvážel noviny, začali se předplatitelé hromadně odhlašovat. V obchodě jeho matce házeli drobné na zem, aby se jí nemuseli dotknout. Jejich autu prořezali pneumatiky a někdo vystřelil do oken jejich domu. Rodina se nakonec v roce 1987 rozhodla přestěhovat do blízkého města Cicero.

Aktivismus a smrt.

V Ciceru byl, tehdy už veřejně známý, Ryan vřele přijat. Školní rada uspořádala několik přednášek a diskuzí, aby zahnala všeobecné obavy z jeho přítomnosti a on tak mohl opět žít kvalitní život. Odlišná zkušenost v Kokomu a Ciceru přiměla Ryana veřejně vystupovat na podporu lidí s tímto onemocněním. Brzy se stal svým způsobem celebritou a spřátelil se s dalšími známými lidmi, např. Michaelem Jacksonem, Eltonem Johnem, Kareem Abdul-Jabbarem či Nancy a Ronaldem Reaganovými. Při jednom z jeho televizních vystoupení ho políbila herečka Alyssa Milano, aby pomohla vyvrátit některé předsudky spojené s přenosem nemoci. V roce 1989 vznikl na motivy jeho příběhu televizní film "Příběh Ryana Whitea".  V roce 1990 se Ryanův zdravotní stav krátce před ukončením střední školy rapidně zhoršil a musel být hospitalizován v nemocnici v Indianapolis. Jeho tělo nedokázalo bojovat s plicní infekcí a musel být připojen na plicní ventilátor. Ryan White zemřel 8. dubna 1990. Jeho pohřbu se zúčastnilo přes 1500 lidí včetně tehdejší první dámy Barbary Bushové.

Význam.

V roce 1985, kdy se informace o soudním procesu dostaly poprvé na veřejnost, byla nemoc AIDS výhradně spjata s prostředím homosexuálů a narkomanů. Ryanův případ však ukázal, že je možné se nakazit i bez vlastního přičinění, ať už krevní transfuzí, z matky na dítě či při transplantaci orgánů od nakaženého dárce. Také spustil diskuzi na téma postavení takto nemocných lidí ve společnosti a o nutnosti vzdělávání v této oblasti. V srpnu 1990 přijal Kongres Spojených států amerických po Ryanovi pojmenovaný zákon, který umožnil zřízení největší organizace na podporu lidí trpících HIV a nemocí AIDS ve Spojených státech. Ryanovo jméno dnes nese i několik organizací, které v této oblasti působí.

Ryan Wayne White (6. prosince 1971 - 8. dubna 1990) byl americký chlapec, kterému bylo ve věku 13 let diagnostikováno onemocnění AIDS. Ačkoliv se nenakazil vlastní vinou, nedostatečná informovanost o tomto onemocnění způsobila značnou paniku v jeho bydlišti Kokomu v Indianě. Ryanovi byl znemožněn návrat do školy, jeho rodina čelila zastrašování a ve městě se proti němu konaly veřejné protesty. Rodina Whiteových se nakonec musela přestěhovat. V novém bydlišti byl přijat bez větších problémů především díky lepší informovanosti místních obyvatel. Tato zkušenost přiměla Ryana angažovat se v problematice diskriminace lidí s tímto onemocněním a stal se ikonou boje za jejich práva. Jeho snaha přispěla k oficiálním změnám legislativy, ke kterým došlo jen několik týdnů po jeho smrti.

瑞安·韦恩·怀特(Ryan Wayne White,1971年-12月6日-1990年-4月8日)是一位出生在美国印第安纳州科科莫镇的青少年,同时他也是美国抗击艾滋病的标志人物。瑞安·怀特是一名血友病患者,1984年12月在一次接受输血治疗的过程中,由于输入了受污染的血液而感染了艾滋病。医生当时诊断他可能活不过六个月。虽然医生确认瑞安·怀特不会通过日常生活将艾滋病毒感染给其他人,但是由于当时公众对艾滋病的恐惧和不了解,怀特所在的学校在家长的压力下拒绝其返校 。瑞安·怀特因此起诉学校,随后展开了一个漫长的司法诉讼过程。在媒体的报导下,怀特成为了美国抗击艾滋病和消除艾滋病歧视的标志性人物。他经常与艾尔顿·约翰爵士、迈克尔·杰克逊、菲尔·唐纳修共同出席媒体活动。出乎医生的预估,瑞安·怀特在感染艾滋病之后存活了五年,直到他高中毕业前一个月(1990年4月)才离开人世。


Život.

Ling-cung se narodil jako Čao Jün 26. ledna 1205 Čao Si-luovi. Čao Si-lu byl kníže ze Žung a v osmé generaci potomek Čao Te-čaoa, druhého syna prvního sungského císaře Tchaj-cua. Čao Jün nijak nevynikal a byl původně bezvýznamným členem císařského rodu, ale tehdejší sungský císař Ning-cung (vládl říši Sung v letech 1194–1224; byl potomkem čtvrtého syna Tchaj-cua) byl bezdětný.  Císař Ning-cung proto roku 1197 vybral za svého následníka a adoptoval čtyřletého Čao Süna, též potomka Čao Te-čaoa. Čao Sün však roku 1220 zemřel. Novým následníkem se měl stát Čao Chung, adoptivní syn Čao Kaje, a stejně jako Ning-cung vnuk Siao-cunga. Proces adopce se táhl celý rok, během něhož si mladý princ znepřátelil jak Š’ Mi-jüana, který stál v čele vlády, tak vlivnou císařovnu Jang. Měsíc po adopci císař povýšil Čao Jüna na dědice této linie čao Te-čaoa. Následníka však nejmenoval. Až když roku 1224 onemocněl, den před smrtí jmenoval Čao Jüna svým synem a v noc své smrti následníkem. Panování nad říší se tak vrátilo starší větvi císařského rodu, po Tchaj-cuovi totiž nastoupil jeho mladší bratr Tchaj-cung a další císaři až po Ning-cunga byli Tchaj-cungovými potomky.  Jako císař je Čao Jün znám pod svých chrámovým jménem Li-cung. Nový císař neprojevoval přílišný zájem o vládu a věnoval se vědě a literatuře. Zemi fakticky spravoval Š’ Mi-jüan, který řídil vnitřní i zahraniční politiku sungské říše až do své smrti roku 1233. byla to doba hospodářských potíží, vytištění více než 300 milionů papírovách státovek přivodilo inflaci. Na stabilizaci cen prostřednictvím výkupu papírových peněz vláda utratila velké množství zlata a stříbra. Velké pozornosti se dostalo rozvoji sungského vojenského námořnictva, v době smrti Š’ Mi-jüana mělo 52 tisíc vojáků.  Od roku 1233 nějakou dobu císař vládl osobně. Roku 1234 uzavřel mírovou smlouvu s Mongolskou říší, která zničila říši Ťin a dobyla dříve jí ovládanou severní Čínu. Brzy poté císař předal faktickou vládu do rukou hlavních rádců. V čele palácového služebnictva po dvě desetiletí stáli mocní eunuchové Tung Sung-čchen a Lu Jün-šeng. Zatím se císař pohroužil do závav, přičemž značně rozšířil svůj harém. Jeho vláda podporovala sociální reformy, roku 1247 byly zřízeny státní útulky pro sirotky a od roku 1248 chudí dostávali zdarma léky ze státních lékáren.  Roku 1254 Mongolové započali s přípravou k válce s říší Sung a o čtyři roky později vypukly boje. Roku 1259 byl uzavřen (krátkodobý) mír, podle kterého Sungové předali Mongolům území severně od řeky Jang-c'-ťiang. Kvůli zlepšení hospodářské situace byly v letech 1263–1264 zkonfiskovány pozemky velkostatkářů. Stát tak získal do svých rukou pětinu říše.  Císařovi synové zemřeli všichni v raném věku, proto svým následníkem jmenoval synovce Čao Meng-čchiho. Císař Li-cung zemřel 16. listopadu 1264, načež na trůn nastoupil zmíněný synovec, znám je pod svým chrámovým jménem Tu-cung.

Li-cung (; 26. ledna 1205 – 16. listopadu 1264), vlastním jménem Čao Jün (), od roku 1224 jako císař panoval čínské říši Sung. Nastoupil po bezdětném vzdáleném příbuzném, císaři Ning-cungovi.

宋理宗赵昀(1205年-1月26日-1264年-11月16日),原名赵与莒,后赐名赵贵诚,宋太祖次子燕懿王赵德昭九世孙,宋宁宗太子赵竑与宰相史弥远不睦,1224年宁宗驾崩后,弥远矫诏立贵诚为帝,是为宋理宗,改名赵昀,是南宋的第五位皇帝(1224年9月17日—1264年11月16日在位),在位40年,享年59岁。


Život.

Siddíkíová se narodila v pákistánském městě Karáčí. V roce 1990 na studentské vízum přicestovala do Spojených států, kde se usídlila v Massachusetts a vystudovala neurovědu na Brandeisově univerzitě, kde v roce 2001 získala titul Ph.D.  V roce 2002 se vrátila do Pákistánu, načež v březnu 2003, krátce poté, co v Pákistánu zatkli Chálida Šajcha Muhammada, údajného hlavního strůjce útoků z 11. září a strýce jejího druhého manžela, zmizela i se třemi malými dětmi. Muhammad pří výsleších údajně Siddíkíovou zmínil, načež bylo její jméno přidáno do seznamu osob hledaných FBI v souvislosti s válkou proti terorismu. V květnu 2004 pak FBI Siddíkiovou zařadila na seznam sedmi nejhledanějších teroristů. Více než pět let však byla nezvěstná, dokud nebyla v červenci 2008 zadržena v Afghánistánu. Podle afghánské policie měla u sebe rukou psané poznámky a USB flash disk s návody na výrobu konvenčních výbušnin, zbraní hromadného ničení a zbraní na sestřelování amerických bezpilotních letadel, popisem newyorských památek se zmínkami o hromadném útoku a lahev s kilogramem kyanidu sodného.  Další den byla na policejní stanici Siddíkíová postřelena a vážně zraněna; podle amerických vyslýchajících se zpoza závěsu zmocnila pušky a začala po vojácích střílet. Sama Siddíkíová ale tvrdí, že se pouze postavila, aby se podívala, kdo za záclonou je, čímž vojáky vylekala, načež ji jeden z nich postřelil. Byla ošetřena na letecké základně Bagram a převezena do Spojených států, kde byla u federálního soudu v New Yorku obviněna z pokusu o vraždu a ozbrojené napadení amerických vojáků a zaměstnanců. Siddíkíová obvinění popřela. Po psychologickém vyšetření byla prohlášena za schopnou absolvovat soudní líčení. V průběhu jednání několikrát přerušila výkřiky a byla opakovaně vykázána ze soudní síně. Porota ji v únoru 2010 uznala vinnou ve všech bodech obžaloby. Žalobce žádal, aby byla souzena jako teroristka, což by znamenalo doživotní trest, její obhájci žádali o 12leté vězení, protože podle nich byla psychicky nemocná. Její obvinění se však týkalo výhradně samotné střelby a nebyla obviněna z žádného teroristického činu. 23. září 2010 byla Siddíkíová odsouzena k 86 letům vězení.

Áfíja Siddíkíová (Aafia Siddiqui; urdsky ; * 2. března 1972 Karáčí) je Pákistánka, která emigrovala do Spojených států amerických, kde byla později odsouzena za pokus o vraždu, kterého se údajně dopustila v Afghánistánu, k 86 letům vězení.

阿菲亚·西迪基(Aafia Siddiqui,1972年-3月2日)是一名巴基斯坦神经学家,2008年7月阿菲亚·西迪基因在阿富汗一处警局接受问讯时朝美国士兵及FBI特工人员开枪而遭美方逮捕,并于当年8月被带往美国。2010年9月,她被指控伤害FBI特工并帮助基地组织,被美国法院判处86年监禁。她的第二任丈夫是哈立德·谢赫·穆罕默德的侄子。


Historie.

Univerzita byla založena v roce 1891 jako Battersea Polytechnic Institute, a první studenty přijala v roce 1894. Jejím cílem bylo přinést větší dostupnost vyššího vzdělání "chudším lidem" Londýna.  Institut se soustředil na vědecké a technologické předměty, a od roku 1920 učil některé hodiny pro University of London. Institut měl také právo udělit externí titul z University of London.  V roce 1956, Institut jako jeden z prvních obdržel titul "Škola pokročilých technologií" a změnil název na Battersea College of Technology. Počátkem šedesátých let byla škola již příliš velká pro svou budovu v Battersea a rozhodla se přestěhovat do Guildfordu. V roce 1963 bylo škole doporučeno aby se rozrostla a vytvořila plnohodnotnou univerzitu.  Roku 1965, škola získala zelenou plochu v Guildfordu od nedaleké katedrály, Guildford Borough Council a Onslow Village Trust. Následujícího roku, 9. září 1966 se škola přejmenovala na University of Surrey, dostala potvrzení královskou chartou a v roce 1970 byl přesun z Battersea do Guildfordu dokončen.  Mezi prvními návštěvníky nového kampusu byly například Led Zeppelin. Ti zde 15. října 1968 pořádali své vůbec první vystoupení a koncert.  V roce 1982 se univerzita stala poručníkem budovy Guildfordského Institutu a používá část této budovy pro svůj program vzdělání dospělých. Ten mimo jiné zaručuje přítomnost univerzity v srdci Guildfordu.  Univerzita oslavila své stříbrné výročí v roce 1991 publikováním knihy Roye Douglase: Surrey - vzestup moderní univerzity. Na službu díkůvzdání v Guildfordské katedrále přijela v březnu 1992 a její výsost, královna Alžběta II.  Své 35. výročí oslavila univerzita v květnu 2002 velkou slavností v Guildfordské katedrále. Dále byla dokončena socha Učenec ze Surrey (vytvořil Allan Sly), vytvořena při příležitosti oslav 50. výročí vlády královny Alžběty II., a jako dar lidu Guildfordu. Tato socha se nachází ve spodní části hlavní třídy v Guildfordu - Guildford High Street.  V roce 2007 se rapidně zvedl počet přihlášek na univerzitu - o 39% v porovnání s rokem 2006. V roce 2008 tento růst pokračoval o dalších 12%, zčásti způsoben růstem kvality vzdělání a tudíž růstem v tabulkových hodnoceních.  V roce 2013 postoupila univerzita v Surrey mezi deset elitních univerzit ve Spojeném království. Průvodce univerzitami od deníku Guardian ji umístil na celkové 8. místo. V některých konkrétních oborech je ale v naprosté špičce - 1. místo pro pohostinství a řízení cestovního ruchu (hospitality and tourism management) a 2. místo pro studium ekonomiky (economics). V současnosti (2014) postoupila v tomto žebříčku až na 6. místo s prvenstvím ve studiu elektrotechniky (Engineering: electronic & electrical).

Surrey Sports Park.

Surrey Sports Park je hlavní sportovní centrum univerzity v Surrey a jedná se o jedno z největších evropských center pro sport, zdraví a trávení volného času. Centrum bylo dokončeno po dvou letech v roce 2010 a stálo přes 35 milionů liber šterlinků. Sportovní centrum má kromě vyhřívaného 50m bazénu například i 8 tenisových kurtů, 3 sportovní arény, 10 travnatých hřišť, 3 hřiště s umělou trávou, centrum na squash, umělou zeď na šplh, basketbalovou arénu s 1000 volných míst k sezení, atd.  V roce 2012 zde trénovali sportovci z 16 zemí světa při přípravě na Olympijské hry 2012 v Londýně.

Univerzita v Surrey (ang. "University of Surrey") je anglická vysoká škola ve městě Guildford, založena v roce 1891 jako Battersea Polytechnic Institute.

萨里大学(英语:University of Surrey),也译作索立大学,成立于1891年,位於伦敦市西南萨里郡的吉尔福德。


Geografie.

Historické město se rozkládá v nadmořské výšce od 30 do 70 metrů a jeho součástí je jižní přímořská část s přístavem a písčitou pláží, zvaná "South Bay". Nad ním se zvedá částečně zalesněný skalní masiv s ruinami hradu až do výše 400 metrů, zvaný "Headland", a odděluje moderní severní část města se severní zátokou, zvanou "North Bay".

Historie.

Archeologické nálezy sahají až do doby bronzové. Opevněnou osadu kolem roku 966 Vikingy nazývanou "Skarðaborg", zmiňuje jedna islandská sága. První městečko vypálil při svém nájezdu norský král Harald III. Anglický král Jindřich II. vystavěl na skále nad městem rozlehlý hrad v letech 1153 - 1163, udělil městu povolení pro trhy a městská práva.  Eduard II. daroval hrad svému příteli Gavestonovi. Dalšími majiteli byli baroni Percy, Warenne, Clifford a Pembroke. Gaveston byl ovšem zajat a popraven na hradě Warwick. Od roku 1253 mělo město šestinedělní mezinárodní trh, proslulý prodejem exotického zámořského zboží. Royalisté a Parliamentaristé se zde utkali během Anglické občanské války ve 40. letech 17. století a zanechali město v troskách.  Roku 1626 Elizabeth Farrowová objevila pramen léčivé vody kyselky, vyvěrající z jednoho cliffu na jižní straně města. Lázeňská éra se naplno rozvinula v 18. a 19. století, počínaje zařízením vanových koupelí v roce 1735. Železnice sem dospěla z Yorku roku 1845 a značně zvedla počet lázeňských hostů. Roku 1841 začal mladý architekt John Gibson stavět obří hotel, jehož statické zajištění svěřil South Cliff Building Company. 10. června 1845 byl nedostavěný Grand Hotel otevřen, dokončen až roku 1867. Má 4 věže jako 4 roční období, 12 pater jako 12 měsíců roku, 52 komínů jako je týdnů a původně měl 365 ložnic jako dnů v roce. Modrou cedulou je vyznačeno místo, kde bydlela a zemřela spisovatelka Anne Brontëová roku 1849.  Za první světové války bylo město spolu s Hartlepoolem a Whitby terčem německých námořních útoků.

Současnost.

Město žije především z turistického ruchu včetně gamblerství (herny a kasina jsou zde velmi rozšířené a přístupné i malým dětem). Dále prosperuje lokální rybolov, rybáři jsou především dodavateli ryb a krabů do místních restaurací. V posledních dvou desetiletích se velmi rozvíjí elektronický obchod, tradičním průmyslovým odvětvím je zdejší knihtisk. K tradičním řemeslům patří mj. ruční výroba cukrovinek, čokolády a "fudge" různých příchutí, například mléčné, karamelové, ořechové, mandlové, jahodové, pistáciové či zázvorové ("gingerbread").

Kultura.

Město je sídlem dvou divadel, jedno se nazývá Futuristické ("The Futurist Theatre"), druhé "The Stephen Josep Theatre". Dále se pořádajé divadelní představení na otevřené scéně ("The Open Air Theatre". Každoročne se zde pořádá divadelní festival.  Koncerty místního filharmonického orchestru pravidelně přenáší televize BBC. Dále se každoročně pořádají dva hudební festivaly: jazzový a přímo na pláží festival pop-rockový.  Město je sídlem univerzity ("The University of Hull", jež má ve Scarborough Campus, Dále zde sídlí "Yorkshire Coast College", "Scarborough Sixth Form College" a škola designu a moderních médií ("The School of Art design and Media").

Památky.

Město samo, respektive celá jeho historická jižní část se zátokou a pláží, je velkou turistickou atrakcí. Hlavními články promenády jsou:

Scarborough je anglické přímořské město s rekreačním a rybářským přístavem v severní části hrabství Yorkshire, počet obyvatel včetně připojených obcí dosahuje 100.000, nazývají se Scarboriané. Počet turistů ročně dosahuje až jednoho milionu. Město bývá pro svou krásnou polohu a skalní kulisu nazýváno „Brighton severu“.

斯卡布罗(Scarborough)是英国的一座城市,位于英格兰北约克郡的北海沿岸。旧市区主要集中在港口的附近。斯卡布罗的人口约有50,000人,是约克郡海岸最大的渡假地。整个都市圈在2001年则有人口57,649人。斯卡布罗的经济产业多样化,并且是英格兰东海岸的主要观光目的地之一,因此有着「北方布赖顿」之称。


Historie.

Titul "wang" ve významu král je v Číně doložen od dob dynastií Šang (přibližně 1600–1046 př. n. l.) a Čou (asi 1046 př. n. l. – 256 př. n. l.), jejíž panovníci si říkali "wang". Během úpadku moci čouských vládců v období válčících států si titul "wang" přisvojovali i nejmocnější panovníci regionálních státu, první roku 344 př. n. l. král Chuej z Wej. Po sjednocení čínských zemí státem Čchin roku 221 př. n. l. jeho panovník přijal titul "chuang-ti" (císař), který čínští vládci nosili do roku 1911.  V čchinské říši "wang", ve formě "čchin-wang" (, kníže krve, doslova kníže-příbuzný) poklesl na titul členů císařského rodu. Po pádu říše Čchin si titul "wang", král, přisvojili soupeřící generálové, kteří si rozdělili zemi. Formálně byli podřízeni králi-hegemonovi (, "pa-wang") Siang Jüovi. Siang Jüa vzápětí svrhl Liou Pang, zakladatel říše Chan.  V říši Chan (od 206 př. n. l.) zprvu nesli hodnost "wang" vládci polosamostatných států pod chanskou svrchovaností, kteří ovládali dvě třetiny říše. Liou Pang je vesměs postupně nahradil svými příbuznými, zpravidla syny. V průběhu doby chanští císaři moc "wangů" a rozlohu jejich lén omezovali, takže nakonec hodnost zaručovala příjmy a postavení, nikoliv však ovládání titulního území. I v následujících čínských říších byl titul "wang" zpravidla udělován císařovým synům, nebo i jiným příbuzným, zřídka mimořádně vlivným hodnostářům. Titul byl dědičný a zhruba odpovídal evropskému knížeti či princi.  Vzniklo několik stupňů hodnosti, například v říších Tchang a Sung v sestupném pořadí "čchin-wang" (, kníže krve, doslova kníže-příbuzný), "s’-wang" (, kníže-dědic) a "ťün-wang" (, kníže komandérie).  Postavení nositelů titulu bylo v průběhu staletí různé. V některých dobách z pozice císařových příbuzných a vysokých hodnostářů určovali politiku říše, např. v posledních desetiletích říše Západní Ťin (265–316), naopak v říši Cchao Wej (220–265) žili ve svých lénech pod přísnou kontrolou vlády a s nulovou politickou mocí. Jako "wang" se v obdobích rozpadu Číny titulovali vládci některých samostatných regionálních států, pokud si nepřisvojili titul císaře. Hodností "wang" císařové čínských říší rovněž obdarovávali vládce okolních nečínských států a kmenů, následně se rozšířila po východní Asii (mimo Japonsko). V obou těchto případech má význam odpovídající evropskému králi.

Wang () byl panovnický titul v zemích východní Asie přibližně odpovídající evropskému králi. Titul je jedním z nejstarších a stál nad tradičními pěti šlechtickými tituly ("kung", "chou", "po", "c’", "nan"). Objevil se v Číně za dynastie Šang jako titul panovnický. Po zavedení hodnosti "chuang-ti" (císař) roku 221 př. n. l. byl vysokou hodností rozdělenou na několik stupňů a udělovanou blízkým císařovým příbuzným, výjimečně i nejvlivnějším hodnostářům; dále panovníkům okolních formálně závislých států a kmenů; či přisvojovanou si vládcům regionálních států v obdobích rozdrobenosti Číny. Z Číny se rozšířil i do zemí východní Asie.

王,或尊称大王,在秦朝以前是一国君主的称呼,是最高统治者。原来是天下共主的“天子”独用的称号,如“周武王”,后来较强大的诸侯也纷纷自称、互称为王。自秦始皇称“皇帝”后,“王”成为地位仅次于天子而掌控一方之诸侯的称呼。从西汉开始,沿用秦代爵位,另增设王爵给皇室成员,可封国自治。至清代,王爵已成一种荣誉上的爵位,没有封地。


Historie.

Střela Skyflash vzešla z britského plánu na vývoj inverzní monopulzní vyhledávací hlavice pro střely Sparrow AIM-7E-2 na konci 60. let 20. století. Byla vytvořena na základě požadavku "Air Staff Requirement 1219", který byl vydán v lednu 1972, s kódovým označením XJ-521. Osloveny byly společnosti Hawker Siddeley a Marconi Space and Defence Systems (přejmenovaná divize pro řízené zbraně společnosti General Electric Company). Nová střela měla mít stejný vzhled, uspořádání a více méně i rozměry jako americká střela Sparrow. Hlavní odlišnost byla v naváděcím systému, který měl podstatně zvýšit přesnost a účinnost střely. Jako naváděcí systém byl použit poloaktivní inverzní monopulzní radarový vyhledávač Marconi, dále byla vylepšena ostatní elektronika, přizpůsobeny byly ovládací plochy a střela nesla aktivní nekontaktní radiolokační zapalovač Thorn EMI. Z původní střely tak zůstal jen motor na tuhé raketové palivo Aerojet Mk.52 mod 2 nebo Rocketdyne Mk.38 mod 4 a některé části trupu rakety. Zkoušky prokázaly, že střela může úspěšně působit i v podmínkách nepřátelského elektronického rušení a může zasahovat své cíle v širokém rozmezí podmínek působení. Mohla být vypuštěna i z výšky 100 m nad terénem a zasáhnout vysoko letící cíl a nebo naopak mohla být vypuštěna z velké výšky a zasáhnout cíl letící i 75 m nad terénem. Střela vstoupila do služby na letounech F-4 Phantom II v roce 1978.  V roce 1985 byly tyto letouny nahrazeny stroji Panavia Tornado. Jak letouny Phantom, tak i Tornado, nesly střely polozapuštěné do trupu. Pro použití na letounech Tornado však musely být střely poněkud upraveny na modifikaci "5000 TEMP". První jednotka letounů Tornado F.3 dosáhla operační způsobilosti s raketami Skyflash v roce 1987.  U RAF byly střely používány v kombinaci se čtveřicí střel krátkého dosahu, a to buď AIM-9 Sidewinder nebo ASRAAM.  Královské letectvo i Švédsko podporovalo zpočátku vývoj nové verze střely, pod označením Skyflash Mk.2 (nebo Active Skyflash) s aktivním radarovým navádění. Britský zájem na vývoji nové střely skončil v roce 1981. Společnost BAe udržovala možnost vývoje druhé generace střely až do začátku 90. let 20. století, ale potenciální zákazník se neobjevil.  Další pokračování vývoje střel Skyflash pokračovalo pod kódovým názvem S225X, a tyto studie se staly základem nové evropské střely vzduch-vzduch MBDA Meteor.  V roce 1996 zahájilo RAF program "„Capability Sustainment Programme“", který mimo jiné zahrnoval nahrazení střel Skyflash raketami AIM-120 AMRAAM. Střely AMRAAM jsou vybaveny aktivním radarovým vyhledávačem a pokročilým počítačovým systémem, který střele dává schopnost „vystřel a zapomeň“, tzn. že vlastní navedení střely na cíl je zcela nezávislé na mateřském letounu. Plné operační schopnosti dosáhlo RAF se střelami AMRAAM v roce 2002. První zmínka o střele AMRAAM jako o možné náhradě střel Skyflash pochází už z roku 1986.

Specifikace.

"Technické údaje pocházejí z publikace „Vojenské Rakety“."

Uživatelé.

Itálie Saúdská Arábie Spojené království Švédsko

British Aerospace Skyflash byla poloaktivní radarem naváděná raketa vzduch-vzduch středního dosahu odvozená od amerických raket AIM-7 Sparrow. Byla používána na britských letounech F-4 Phantom a Tornado F3, italských a saúdskoarabských letounech Tornado a na švédských letounech Saab 37 Viggen. Rakety byly nahrazeny lepšími střelami AIM-120 AMRAAM.

天闪(Sky Flash)空对空导弹是英国以美国AIM-7E-2麻雀半主动雷达导引空对空导弹改良而来。英国采用麻雀导弹作为改良来源的用意在于皇家空军的F-4能够在不需要大幅改装下同时采用这两种导弹。在外观上,天闪与麻雀非常相似,性能上借由电子科技的进步而大幅改善麻雀的诸多缺点,目前已全数除役。


Život.

Narodila se roku 1430, pocházela z okresu Čchang-pching nedaleko Pekingu, byla dcerou Čou Nenga (周能). Stala se jednou z vedlejších manželek Jing-cunga, císaře čínské říše Ming. Měla s ním dva syny, roku 1447 Ču Ťien-šena, císařova nejstaršího, roku 1455 Ču Ťien-ceho, císařova šestého syna, a jednu dceru.  Roku 1449 byl Jing-cung poražen a zajat Mongoly a na trůn nastoupil jeho mladší bratr Ťing-tchaj. Následující rok Mongolové Jing-cunga vrátili, zůstal však v izolaci v domácím vězení, dokud ho počátkem roku 1457 státní převrat nevynesl k moci. Paní Čou s ním domácí vězení sdílela a v důsledku s tím spojeného strádání se stala invalidní.  Po smrti Jing-cunga roku 1464 se novým císařem stal jeho nejstarší syn a korunní princ Ču Ťien-šen známý jako císař Čcheng-chua. Paní Čou se ihned dostala do sporu o prestiž a postavení s Jing-cungovou vdovou, císařovnou Čchien. Podle zákonů měla totiž císařovna Čchien dostat titul císařovna vdova ("chuang-tchaj-hou"), ale paní Čou si stejný titul nárokovala také. Argumentovala bezdětností paní Čchien, proti níž vyzdihovala své postavení matky panovníka, a svou věrnost Jing-cungovi, když byl držen v domácím vězení v letech 1450–1457.  Ve sporu císař váhal s podporou té či oné strany, nakonec podle návrhu velkých sekretářů Pcheng Š’a a Li Siena dostala paní Čou titul „císařovna vdova“ ("chuang-tchaj-hou"), ale císařovna Čchien lepší titul „císařovna vdova Cch’-i“ (, "Cch’-i chuang-tchaj-hou", „Laskavá císařovna vdova“). Paní Čou to vnímala jako diskriminaci a soustavně tlačila na své zrovnoprávnění.  O čtyři roky později, když paní Čchien zemřela a byla uložena do Jing-cungovy hrobky v mauzoleu Jü-ling, paní Čou protestovala, s tím, že to má být její čest. Trvala na svém požadavku čtyři dny, než ustoupila poté, co 19. června 1468 několik set úředníků osm hodin bědovalo před jejím palácem. Přesto, když po její smrti roku 1504 byla hrobka otevřena, zjistilo se, že císařovna Čchien leží v samostatné komoře.  Po roce 1475 vychovávala Čcheng-chuova nejstaršího syna Ču Jou-tchanga, pozdějšího císaře Chung-č’. Čcheng-chuova oblíbenkyně a konkubína Wan Čen-er totiž s ním neměla syna a cítila se kvůli tomu ohrožená eventuálními potomky jiných panovníkových žen, které nutila k potratům. Přesto se roku 1470 podařilo před ní utajit narození Ču Jou-tchanga, který pak pět let žil v utajení v komnatách bývalé císařovny Wu.  Roku 1487 obdržela čestnější titul císařovna vdova "Šeng-cch’-žen-šou" (, "Šeng-cch’-žen-šou chuang-tchaj-hou"), po nástupu nového císaře (Chung-č’a) byla jakožto panovníkova babička jmenována velkou císařovnou vdovou (, "ta chuang-tchaj-hou").  Zemřela roku 1504.

Císařovna vdova Čou (; 1430–1504), posmrtným jménem císařovna Siao-su (), byla čínská císařovna vdova, jedna z konkubín císaře říše Ming Jing-cunga a matka císaře Čcheng-chuy.

孝肃皇后(1430年-1504年),周氏,明英宗朱祁镇贵妃,明宪宗朱见深生母,昌平县人。父周能后追赠为宁国公,弟周寿后封为庆云侯,周彧后封为长宁伯。周贵妃曾经再三破坏礼法与英宗的遗愿、排挤并欲取代钱皇后的嫡后地位。


Historie.

Glarus byl poprvé zmíněn latinsky na začátku devátého století jako "Clarona". V roce 1178 byl poprvé zmíněn německy jako "Glarus".  10. února 878 císař Karel III. Tlustý daroval své ženě kláštery Säckingen, St. Felix a Regula v Curychu. Jejich pozemky poskytly rozšířený politický vliv a obrovskou půdu. Pozemky pokrývaly území Rhine, údolí Fricktal v nynějším Aargau a Glarus, jižní Hotzenwald a půdy Curychu podél jezera Walen. Glarus přetrval pod nadvládou opatství až do roku 1395, kdy se od něj odtrhl a stal se nezávislým.  Hlavním městem údolí Linth se Glarus stal v roce 1419. V osmnáctém a devatenáctém století se údolí začalo industrializovat.  Vůdce švýcarské reformace Ulrich Zwingli okolo roku 1506 v Glarus začínal sloužit jako pastor. Sloužil deset let a zapojil se i do politiky.  Vojáci z Glarus byli najímáni jako žoldáci po celé Evropě. Švýcarská konfederace byla zapletena do několika rozdílných válečných tažení s jejími sousedy (Francouzi, Habsburky a Papežskými státy) – Zwingli se důrazně postavil na stranu Říma. Na oplátku ho papež Julius II. ocenil poskytnutím pravidelné penze. Zwingli se zhostil role kaplana v několika italských válečných taženích, včetně bitvy u Novary v roce 1513. Nicméně zničující porážka Švýcarska v bitvě o Marignano způsobila změnu nálady v Glarus. Občané se začali přiklánět spíše na stranu Francouzů, než papeže. Zwingli jako papežův partyzán se ocitl v obtížné situaci a rozhodl se ustoupit do Einsiedelnu.  V roce 1528 získala Reformace v Glarus základnu, spravovanou z Curychu Zwinglim. I přesto, že deset let v Glarus kázal, zůstalo město silně katolické. Nicméně díky Druhé válce Kappel ("Zweiter Kappelerkrieg") v roce 1531 byla katolíkům a protestantům dána práva zvolit si svou vlastní víru. To vedlo k tomu, že obě náboženské skupiny využívaly městský kostel současně, což vedlo k nespočtu problémů. V osmnáctém století obě skupiny městský kostel stále sdílely, ale již měly své vlastní vedení.  Po Francouzské invazi se v roce 1798 Glarus stal hlavním městem Kantonu Linth v Helvétské republice. Veškeré administrace kantonu byla přesunuta do Glarus. Noví správci měli velké problémy s ustavením a prosazováním nových směrnic.  V říjnu 1802 vzhledem k problémům, které správci v Glarus měli byla administrativa přesunuta do Rapperswil.  V roce 1803 byl Kanton Linth rozpuštěn a Glarus se stal hlavním městem menšího stejnojmenného kantonu.  Železnice dosáhla z Weesen až ke Glarus v roce 1859. Prodloužena do Schwandenu a Lithalu byla v roce 1879.  10. května 1861 bylo město zdevastováno požárem. Celková ztráta činila kolem půl milionu šterlinků. Okolo dvou třetin Glarus (593 budov) bylo spáleno na popel. Po této události byl Glarus přestavěn ve stylu bloků podle konstrukčních plánu Bernharda Simona a Johanna Caspara Wolffa.  V roce 1894 byl k ochraně pracovníků zaveden a v Glarus následně představen pracovní zákon. Zákon zakazoval pracovníkům pracovat déle, než 12 hodin denně.

Geografie.

Město je situováno v širokém údolí mezi horou Glärnisch a řekou Linth.  Před rokem 2011 tvořilo území obce 69,2 km2. Z toho 23 % bylo využito k zemědělským účelům, 31,4 % bylo zalesněno a 2,7 % osídleno (budovy a komunikace). Zbylá část území (42,9 %) byla neproduktivní.  Po začlenění obcí Enneda, Netstal a Riedern v roce 2011 bylo území Glarus rozšířeno na 103,6 km2.

Demografie.

Populace Glarus čítala ke dni 31.12.2011 12 291 obyvatel, včetně Ennendy, Netstalu a Riedern. V roce 2007 bylo 23,7 % obyvatel cizí národnosti.  Růst populace za posledních 10 let dosáhl hodnoty 7,4 %. Většina populace (v roce 2000) mluvila německy (86,0 %), druhým nejčastějším jazykem byla italština (4,8 %) a třetím albánština (2,6 %)  Ve volbách roku 2007 vyhrála strana SPS, která obdržela 68,9 % hlasů. Většina zbývajících hlasů putovala ke straně SVP (23 %).  Celá švýcarská populace je všeobecně velmi vzdělaná. V Glarus cca 71,3 % obyvatelstva (v letech 25–64) dokončilo buďto vyšší odbornou školu, nebo mělo vyšší vzdělání (univerzita nebo Fachhochschule).  Glarus měl v roce 2005 nezaměstnanost pouze 2,01 %. Ve stejném roce bylo zaměstnáno 49 lidí v primárním ekonomickém sektoru, působilo v něm 17 firem. V sekundárním sektoru bylo zaměstnáno 552 lidí a působilo v něm 78 firem. 3 232 lidí bylo zaměstnáno v sektoru terciárním (410 firem).  Historické znázornění vývoje:

Doprava.

Glaruská železniční stanice se nachází na lince z Weesenu do Linthalu. Staví v ní expresní vlak Glarner Sprinter, který pokračuje až do Curychu a oblastní vlakové spoje mezi Rapperswillem a Linthalem. Ve městě se nachází další dvě zastávky: v Ennendě a Netstalu.

Počasí.

V období 1961 až 1990 propršelo v Glarus průměrně 148,2 dnů v roce a průměrně spadlo 1 416 mm srážek. Nejvlhčí měsíc byl srpen, během kterého na Glarus spadlo v průměru 177 mm srážek. Během nejvlhčího měsíce proprší v průměru 14,7 dne. Měsíc s nejvyšším počtem deštivých dnů byl červen s průměrem 15,1 dne, ale pouze se 164 mm srážek.  Naopak za nejsušší měsíc byl označován leden s průměrem 84 mm srážek za 14,7 dnů.

Glarus (: "Glaris", italsky "Glarona", rétorománsky "Glaruna") je hlavním městem stejnojmenného kantonu ve Švýcarsku. Leží na řece Linth v předhůří Glarnských Alp. 1. ledna 2011 byly k městu přičleněny obce Ennenda, Netstal a Riedern.

格拉鲁斯()是位于瑞士联邦东部的一座城市。格拉鲁斯是格拉鲁斯州的首府所在地。该市面积为107.20平方千米,海拔高度474米,2017年12月31日人口为12,521人。该市曾于1861年遭遇大火。1864年,欧洲第一个保护工人的法律于格拉鲁斯通过,该法律规定工人每日工作不得超过12小时。


Počátky.

Foster napsal píseň poté, co se roku 1846 přestěhoval do Cincinnati v Ohiu. Poprvé však byla "Oh! Susanna" zahrána až 11. září roku 1847, a to v cukrárně v pensylvánském Pittsburghu. O rok později ji zpět v Cincinnati vydalo nakladatelství "W. C. Peters & Co." a píseň se začala šířit mezi kabaretní soubory. Jak tehdy nebylo vůbec neobvyklé, mnozí si píseň chtěli přivlastnit a hlásili se o její autorství - mezi lety 1848 a 1851 byla jako plagiát nejméně jednadvacekrát vydána znovu. Sám Foster nakonec za píseň utržil pouhých 100 dolarů (v dnešním přepočtu necelé 3000 dolarů), pro vzrůstající popularitu písně se mu však podařilo uzavřít smlouvu na dvoucentový podíl z každé prodané kopie s firmou "Firth, Pond & Company", pročež se stal vůbec prvním americkým zcela profesionálním písníčkářem.  Jméno "Susannah" (Zuzana) zvolil Foster dost možná kvůli své zesnulé sestře Charlotte, která se prostředním jménem zvala právě Susannah.  "Oh! Susanna" se stala nejen nejznámější písní Stephena Fostera, ale i jednou z nejznámějších amerických písní vůbec. Žádné americké skladby před touto nebylo prodáno více než 5 000 kopií; zato kopií "Susanny" bylo prodáno přes 100 000. Později se píseň (s novými slovy, tentokrát o cestování do Kalifornie s rýžovací pánví) také stala neoficiální hymnou kalifornských zlatokopů.

Skladba.

V písni se mísí hned několik hudebních stylů. "Banjo" zmiňované v úvodu odkazuje na nástroj afrického původu, ovšem rytmus je převzat z evropské (původem české) polky, která právě v době vzniku písně dobývala Ameriku. Nápěv je založen na durové pentatonické stupnici.  Doprovod písně tradičně tvoří kytara a harmonika a v pozadí klavír, banjo a saxofon.

Slova.

Původní slova písně zní:  Pozdější tvář písně, v čisté angličtině bez původního Fosterova pensylvánského nářečí a již nezmiňující smrt pěti set černochů:  Zlatokopecká verze:  Píseň (respektive její dvě nejznámější sloky) se dočkala i českého překladu, jehož autorem je český spisovatel Josef Škvorecký:

Coververze.

Píseň Oh! Susanna byla během let nazpívána několika desítkami interpretů. Například, na své album "Sweet Baby James" ji zařadil americký zpěvák James Taylor. V roce 2012 tuto píseň nahrál Neil Young společně se skupinou Crazy Horse a vydal ji na svém albu "Americana". Mimo to byla nazpívána v několika dalších jazycích, například v italštině nebo v nizozemštině.  V Česku se "Zuzana" těší oblibě jako trampská píseň, to hned ve dvou verzích. Známější verzi, s výše zmíněným textem Josefa Škvoreckého, nazpíval Waldemar Matuška. Text druhé verze napsal Milan Dufek a nahrála ji skupina Rangers – Plavci.

„Oh! Susanna“ (v českém prostředí jen Zuzana) je zlidovělá americká píseň, původně šířená minstrelovými kabaretními soubory. Jejím autorem je Stephen Collins Foster a poprvé byla zveřejněna v roce 1848. Pojednává o jižanském kovbojovi, který se svým banjem cestuje z Alabamy do Louisiany, a řadí se mezi nejoblíbenější americké písně vůbec.

哦,苏珊娜(英语:Oh! Susanna),又译噢,苏珊娜,是由美国作曲家史蒂芬·大众特于1847年所编写的一首英文乡村民谣,1848年发布,并曾经风靡全球。它不但是史蒂芬·大众特所著的最有名的歌曲之一,也是历史上最有名和最流行的美国歌曲之一。“哦,苏珊娜”有时亦被视为儿歌。歌名中的"苏珊娜"可能是史蒂芬·大众特的姐姐,夏洛特·苏珊娜·大众特(Charlotte "Susanna" Foster,1809-1829),她在史蒂夫.大众特三岁时病逝。


Klubová kariéra.

V Rumunsku působil v klubech FC Universitatea Craiova a Dinamo Bukurešť, v Itálii pak krátce hostoval v AC Siena.  28. června 2012 podepsal smlouvu s bulharským klubem Ludogorec Razgrad. První gól za Razgrad vstřelil 4. listopadu 2012 při výhře 4:0 nad FC Etar 1924 Veliko Tarnovo. S klubem získal titul v nejvyšší bulharské lize (sezóna 2012/13) a triumf v bulharském Superpoháru (2012). V prvním zápase druhého předkola Ligy mistrů UEFA 2013/14 17. července 2013 nastoupil proti slovenskému celku ŠK Slovan Bratislava. Ludogorec vedl 1:0, ale Slovanu se povedl obrat a zvítězil 2:1. Do Ligy mistrů se s mužstvem nepropracoval, ale zahrál si v Evropské lize 2013/14, kde Ludogorec vypadl až v osmifinále se španělským celkem Valencia CF.  V roce 2014 vyhrál svůj první bulharský double (tzn. vyhrál v sezoně 2013/14 A Grupu i bulharský fotbalový pohár).  Stal se hrdinou odvety play-off předkola Ligy mistrů UEFA 2014/15 27. srpna 2014 proti rumunskému týmu FC Steaua București. Utkání dospělo do penaltového rozstřelu, v němž šel do brány místo vyloučeného brankáře Vladislava Stojanova. Nejenže chytil 2 penalty, ale sám i proměnil svůj pokus a výrazně se přičinil o postup Ludogorce do základní skupiny elitní evropské pohárové soutěže, první v historii klubu. Majitel klubu Kiril Domušjev v euforii navrhl pojmenovat po hráči tribunu domácího stadionu Ludogorec Arena (předkolo se hrálo na Národním stadionu Vasila Levského v Sofii, protože domácí Ludogorec Arena nesplňuje parametry pro evropské poháry).

Reprezentační kariéra.

Cosmin Moți působil v letech 2003–2006 v rumunském reprezentačním výběru v kategorii do 21 let.  V A-mužstvu Rumunska debutoval 6. února 2008 v přátelském zápase s domácím Izraelem, který Rumunsko prohrálo 0:1. Dostal se na hřiště v samotném závěru utkání.  V témže roce jej trenér Victor Pițurcă nominoval na EURO 2008 v Rakousku a Švýcarsku, nicméně zde si Cosmin nepřipsal ani jeden start (Rumunsko vypadlo se ziskem 2 bodů již v základní skupině C, což byla tzv. „skupina smrti“ – nejtěžší skupina šampionátu ve složení Francie, Nizozemsko, Itálie a Rumunsko).  Trenér rumunského národního týmu Anghel Iordănescu jej vzal na EURO 2016 ve Francii. Rumuni obsadili se ziskem jediného bodu poslední čtvrté místo v základní skupině A.

Cosmin Iosif Moți [kosmin josif moci] (* 3. prosince 1984 Reșița, Rumunsko) je rumunský fotbalový obránce a reprezentant, který hraje v bulharském klubu Ludogorec Razgrad.

高斯米·约瑟夫·摩迪(;1984年-12月3日)是一位罗马尼亚足球运动员,现在效力于保加利亚足球甲级联赛球队拉兹格勒卢多戈雷茨足球俱乐部,场上的位置为中后卫。他曾代表罗马尼亚国家足球队参加欧洲足球锦标赛等赛事。


Dětství.

Piazzolla se narodil roku 1921 v Mar del Plata v Argentině. Byl jediným dítětem italských imigrantských rodičů, Vicente "Nonino" Piazzolla a Assunta Manetti. Jeho dědeček z otcovy strany, námořník a rybář Pantaleo (později Pantaleón) Piazzolla, se na konci 19. století přistěhoval do Mar del Plata z Trani (přístav v jihovýchodním italském regionu Apulie). Jeho matka byla dcera dvou italských přistěhovalců z Lucky v Toskánsku.  V roce 1925 se rodina přestěhovala do Greenwich Village v New Yorku. Doma poslouchal nahrávky tangového orchestru Carlosa Gardela a Julia de Cara a od raného věku byl vystaven vlivům jazzu a klasické hudbě, např. J. S. Bacha. Později v roce 1929 začal hrát na bandoneon, který mu jeho otec koupil v newyorské zastavárně.  V roce 1932 složil Piazzolla své první tango "La Catinga". Následující rok absolvoval hudební lekce s maďarským klasickým klavíristou Bela Wildou, žákem Rachmaninova, který ho naučil hrát Bacha na jeho bandoneon. V roce 1934 se seznámil s Carlosem Gardelem, jedním z nejdůležitějších osobností v historii tanga a hrál v jeho filmu El día que me quieras. Gardel pozval mladého Piazollu, aby se k němu připojil na turné jako hráč na bandoneon. To mu pro nízký věk zakázal jeho otec, což se nakonec ukázalo jako velké štěstí - sestava celého orchestru bohužel zahynula při leteckém neštěstí.

Kariéra.

V roce 1936 se vrátil se svou rodinou do Mar del Plata, kde začal hrát v různých orchestrech. Tou dobou objevil hudbu Elviina Vardara. Vardarova romantická interpretace tanga Piazzollu ovlivnila (o pár let později dokonce přijme Vardara jako houslistu do svého Orquesta de Cuerdas a také kvintetu).  Inspirován Vardarovým stylem tanga se v 17 letech Piazzolla přestěhoval do Buenos Aires (1938), kde o rok později vstoupil do orchestru Anibal Troilo - jednoho z největších tango orchestrů té doby. Piazzolla v něm původně hrál jako dočasná náhrada za nemocného Rodrígueze, ale i po jeho návratu zůstal Piazzolla čtvrtým bandoneonistou.  Kromě hraní na bandoneon se Piazzolla věnoval hudebnímu aranžmá a hře na klavír. V roce 1941 si mohl dovolit zaplatit významného argentinského skladatele klasické hudby Alberto Ginastera jako svého učitele hudby. Během pěti let studia s Ginasterou se naučil psát pro orchestr a v roce 1943 začal studovat argentinským pianistou Raúlem Spivakem klavírní hru.  V roce 1946 založil Piazzolla svůj vlastní orquesta típica, který, i když měl podobnou formu jako jiné tangové soubory, mu dal první příležitost experimentovat s vlastním přístupem k aranžmá a hudebnímu vyjádření podstaty tanga.

Ástor Piazzolla (11. března 1921 Mar del Plata, Argentina − 4. července 1992 Buenos Aires, Argentina) byl argentinský hudební skladatel a hráč na bandoneon. Zahrnutím prvků jazzu i klasické hudby přetavil tradiční tango do nového stylu nazvaného tango nuevo. Mimo několika desítek alb, která vydal pod svým jménem, spolupracoval například s Gary Burtonem, Gerry Mulliganem nebo Lalo Schifrinem a složil hudbu k řadě filmů. V roce 1991 nahrál album s Kronos Quartetem.

阿斯托尔·潘塔莱昂·皮亚佐拉(西班牙文:,1921年-3月11日-1992年-7月5日),阿根廷作曲家以及班多纽手风琴(Bandoneon)演奏家。作为作曲家的皮亚佐拉,以全方位系统的古典音乐训练为基础,创造性地融合传统古典音乐与爵士乐的作曲风格,将探戈音乐从通俗流行的舞蹈伴奏音乐提升为可以单独在舞台上展示的具有高度艺术性,并能表达深刻哲理的纯音乐形式,并由此创立了“新探戈音乐”()乐派,成为阿根廷文化的代表人物之一,以及南美音乐史上的重要人物。在阿根廷,皮亚佐拉被尊称为“了不起的皮亚佐拉”()。


Geografie parku.

Národní park Akan lze v zásadě rozdělit na dvě hlavní části – Kawaju a Akan.

Kawaju.

Hora Ió a onsen Kawaju nabízejí přírodní termální prameny a sirné fumaroly. Nedaleko kalderového jezera Kuššaro se nacházejí průsmyk Bihoro a hory Mokoto a Nišibecu. Poloostrov Wakoto na jižní straně jezera je oblastí s vyšší teplotou povrchu a ojediněle přizpůsobenou květenou a zvířenou. Jezero Mašú je také kaldera. Je to jedno z nejčistších jezer na světě s viditelností až do 40 metrů.

Akan.

Kaldera Akan je masivní kaldera o rozměrech 13 × 24 km. Zdvihá se z ní několik stratovulkánů. Nejvyšší z nich jsou stratovulkány Me-Akan a Akan-Fudži na jihozápadním okraji a O-Akan na severovýchodním, přičemž sopka Me-Akan, která je jednou z nejaktivnějších na ostrově Hokkaidó, je také nejvyšší horou parku.  Jezero Akan neboli "Akan-ko", které kalderu vyplňuje, vzniklo asi před 6000 lety. Kromě toho, že je jedním z japonských Ramsarských mokřadů, jsou zde i oblasti s horkým bahnem zvaným "bokke". Na ostrově Churui, který je jedním ze čtyř ostrovů v jezeře, se nachází Marimo Exhibition and Observation Center, jež slouží ke zkoumání a pozorování zdejší rostlinné rarity řasokoule zelené.  Při úpatí hory Me-Akan leží jezero Onneto. Nedaleko se nachází vodopád "Onneto Yu-no-taki" s horkou vodou. Z plošiny Sokodai asi 15 km od jezera Akan je možné pozorovat dvojici jezer obklopených lesy, jezero Penketo a jezero Panketo. Z observatoře na hoře Hakuto, z hory Kikin a z průsmyku Curumi je krásný výhled na okolní krajinu. Z mostu Takimi, který vede přes řeku Akan, lidé pozorují, jak řeka vytéká z jezera Akan v podobě vodopádu. Nedaleko se též nacházejí jezera Džiro a Taro.

Národní park Akan 阿寒国立公園 ("Akan Kokuritsu Kōen") je chráněná krajinná oblast kategorie V dle klasifikace Mezinárodního svazu ochrany přírody. Rozkládá se na japonském ostrově Hokkaidó. Spolu s Národním parkem Daisecuzan je nejstarším národním parkem na tomto ostrově. Byl založen 4. prosince 1934.

阿寒摩周国立公园(、英语:"Akan-Mashu National Park" )为日本北海道道东的国立公园,面积914平方千米。最初名称为阿寒国立公园,于2017年8月8日更为现名。


Historie.

Společnost byla založena na konci 90. let ve městě Phuket v Thajsku pod jménem PlanetHoliday.com a s myšlenkou proniknout do tehdy rychle se rozvíjejícího prostředí internetových vyhledávačů a nabídnout zákazníkům informace o ubytování a cestování v exotických zemích. V roce 2003 se k firmě jako partner přidala společnost PrecisionReservations.com a v roce 2005 se obě společnosti spojily pod značkou Agoda Company Pte. Ltd, registrovanou v Singapuru.

Akvizice.

V listopadu 2007 byla společnost převzata skupinou Priceline.com (Nasdaq:PCLN) a stala se tak třetí mezinárodní akvizicí tohoto největšího na světě prodejce ubytování online. Podle informací z konce roku 2015, společnost nabízí přístup k více než 775 000 hotelům a ubytovacím zařízením, má po celém světě více než 2 000 zaměstnanců z 20 zemí. Jejich webová stránka je k dispozici v 38 jazycích například čínštině (tradiční i jednoduché) angličtině, francouzštině, němčině, španělštině, japonštině, ruštině, korejštině, thajštině i češtině.

Činnost.

Agoda.com zaručuje nejnižší cenu ubytování a pokud zákazník prokáže, že je schopen rezervovat stejný pokoj za nižší cenu vyrovná nebo překoná takovou nabídku. Na webové stránce Agoda se nachází i několik milionů původních hodnocení zákazníku, která umožňují vybrat si nejlepší ubytovací zařízení. Telefonická nebo emailová zákaznická podpora je k dispozici nonstop po celý rok v 17 jazycích.  Agoda.com má k dispozici také mobilní aplikace pro platformy iOS a Android, které zajišťují plnou funkčnost webové stránky.

Ocenění.

Agoda.com vyhrála kategorii “Best Accommodation Site” v soutěži Travelmole Web Awards Asia v letech 2008 a 2012.

Členství v organizacích.

Agoda.com je členem PATA (Pacific Asia Travel Association) již od roku 2006.

Agoda.com je online rezervační platforma nabízející ubytování v hotelech po celém světě, především v Asii. Její sídlo se nachází v Singapuru, jednotlivá oddělení jsou dislokována také v Bangkoku, Kuala Lumpur, Tokiu, Sydney, Hongkongu, Londýně, New Yorku a Budapešti, menší pobočky pak po celém světě v Asii, Africe, na Blízkém východě a v Severní a Jižní Americe.

雅高达(英语:Agoda)公司(英语:goda Company Pte. Ltd.)是一家提供在线酒店预订服务的专业网络旅游服务公司,其主要业务区域遍及整个亚太区。雅高达于 2007 年 11 月正式被美国 Priceline 集团(后更名为 Booking Holdings 集团())收购,成为旗下第三家子公司


Hidalgovo povstání.

Válka začala pod vedením Miguela Hidalgy y Costilla, kněze v Dolores, 16. září 1810, když Hidalgo ve veřejném projevu přesvědčil obyvatelstvo, že je potřeba vymanit se ze španělského útlaku. Další spojence našla skupina v sousedním městě San Miguel de Grande, kde se k ní připojil také poručík Ignacio Allende, další z vůdčích postav revoluce. Dobyla další města, 21. září Celayu a pak 28. září Guanajuato, přičemž se postupně rozrostla na několik desítek tisíc bojovníků. Pak se ovšem jejich postup zastavil a španělští monarchisté 24. listopadu dobyli Guanajuato zpět. Skutečným obratem ve válce byla ale bitva u mostu přes Calderón 11. ledna 1811, kde početně mnohonásobně slabší monarchisté povstalce zahnali na útěk a způsobili jim velké ztráty.  Španělské armádě se pak podařilo zajmout čtyři vůdce povstání Hidalga, Allendeho, Aldamu a Jimenéze, a všichni byli koncem července 1811 popraveni. Jejich hlavy byly navíc vystaveny v Guanajuatu pro výstrahu.

Další boje a výsledek.

Vůdcem povstalecké armády se stal José María Morelos, který ji vedl až do svého chycení a popravy v roce 1815. V následujících letech se pak povstalecké výboje omezily na spíše partyzánskou válku. Rozhodujícím podnětem, díky kterému povstalci nakonec vyhráli, se stalo znovuzavedení liberální Cádizké ústavy v evropském Španělsku začátkem roku 1820 Ferdinandem VII., následkem kterého začaly podporovat samostatnost i mexické konzervativní kruhy včetně církevních hodnostářů a včetně Agustína de Iturbide, velitele španělských vojsk v Mexiku. Ten se proto rozhodl raději se s povstalci dohodnout na všeobecně přijatelném programu nezávislosti Mexika, při kterém by se Mexiko přidrželo konzervativních hodnot a který měl tři hlavní body:  Podařilo se mu přesvědčit o svém plánu jak vlastní vojáky, tak povstalce vedené Vicentem Guerrerou, a jejich spojená armáda, v jejímž čele stanul, se stala rozhodující mocí. Španělský místokrál Juan O'Donojú pak 24. srpna 1821 v Cordobské smlouvě uznal nezávislost Mexika. Dne 27. září spojená armáda vpochodovala do Mexiko City a následující den byla vydána deklarace nezávislosti Mexického císařství.

Mexická válka za nezávislost probíhala v letech 1810–1821 a obyvatelé místokrálovství Nového Španělska na jejím konci získali v nově vzniklém Mexickém císařství povstalci požadovanou nezávislost na Španělsku. Probíhala v době, kdy bylo Španělsko v Evropě oslabeno jak napoleonskými válkami, zejména Španělskou válkou za nezávislost, tak vnitřní politickou krizí, a nezávislost získala v rámci hispanoamerických válek za nezávislost i řada dalších jeho kolonií.

墨西哥独立战争(1810-1821)是指墨西哥人民与西班牙殖民当局之间爆发的一系列武装冲突,开始于1810年9月16日。它以理想主义的农民对殖民地领主的反抗为开端,却以自由派与保守派达成同盟而告终。


Děj.

Melvin Udall pracuje doma ve svém bytě, živí se jako spisovatel romantických bestsellerů. Sám je však misantropický mrzout, který přísně dodržuje rituály dané obsesemi (např. se úzkostlivě vyhýbá všem čárám a rýhám), jimiž trpí. Kontakt s ním je nepříjemný téměř pro každého, kdo se s ním setká. Každé ráno snídá ve stejné restauraci u stejného stolu, přičemž si nosí vlastní plastový příbor, protože trpí mysofobií (kvůli strachu ze špíny se nedotýká lidí ani předmětů, jichž se dotkl někdo jiný). Jeho jednání jakžtakž toleruje servírka Carol Connelly, která ho obsluhuje.  Jednoho dne je Udallův soused Simon Bishop, umělec a homosexuál, přepaden a během loupeže téměř zabit. Simonův přítel Frank donutí Melvina Udalla, aby se postaral o Simonova psíka Verdella po dobu Simonovy hospitalizace. Ačkoliv se Melvin vzpírá, nakonec si k psovi vytvoří citové pouto a Verdell si jej také oblíbí. Natolik, že ztratí zájem o svého pána Simona, který je tím po návratu z nemocnice nepříjemně překvapen.  Melvinův přísně konzervativní způsob života dostane trhlinu poté, co se Carol rozhodne odejít z restaurace a najít si práci blíže k domovu, aby mohla být po ruce svému synovi Spencerovi, který trpí vážným astmatem. Melvin ji vyhledá a rozhodne se zaplatit drahou léčbu pro Spencera, aby se Carol mohla vrátit do jeho oblíbené restaurace na Manhattanu a obsluhovat ho.  Mezitím se Simon ocitá v těžké situaci, nákladná léčba způsobila jeho finanční insolvenci a opustila jej múza. Přítel Frank Simonovi navrhne, aby odjel k rodičům do Baltimore a požádal je o peníze. To se Simonovi nezamlouvá, protože otec jej zavrhl kvůli sexuální orientaci, ale nemá příliš na výběr. Protože je Frank zaneprázdněn, domluví se Simon s Melvinem, aby jej odvezl. Melvin si vymíní účast Carol (zdůvodní jí to jako projev vděku za uhrazenou léčbu synovi). Frank půjčí Melvinovi své auto, (kabriolet Saab 800 SE). V Baltimore Carol přesvědčí Melvina, aby ji vzal na večeři. Zdá se, že by mohla mezi nimi přeskočit jiskra, ale Udall způsobí další ze svých četných faux pas a rozčilená Carol kvapně odchází.  V hotelovém pokoji si Carol odloží šaty a poslouží Simonovi jako model k naskicování aktu. Simon je opět schopný tvořit. Poté se krátce sejde s rodiči. Melvin je namíchlý. Během cesty zpět vládne ve voze chladná atmosféra. V New Yorku Carol sdělí Melvinovi, že si nedovede představit společné soužití. Simon (kterého Melvin ubytoval u sebe, dokud se nezmůže na nový byt) ho však přesvědčí, aby se Carol jen tak lehce nevzdával. Spisovatel dívčích románů na jeho slova dá a jede za Carol domů, kde jí složí poklonu. Film končí happy endem, dvojice se jde spolu brzy ráno projít městem.

Soundtrack.

Soundtrack obsahuje instrumentální skladby zkomponované Hansem Zimmerem a písně nazpívané různými umělci.

Lepší už to nebude (anglicky "As Good as It Gets") je americká filmová romantická komedie z roku 1997 režiséra Jamese Lawrence Brookse. Líčí příběh misantropického spisovatele (hraje Jack Nicholson) s obsedantně kompulzivní poruchou, který se paradoxně živí psaním romantických příběhů. Své chování je ochoten změnit poté, co se blíže seznámí se servírkou Carol Connelly. Film je proložen spoustou vtipných komentářů a výroků hlavní postavy.

是一部1997年的电影,其讲述了一名患有洁癖强迫症,脾气坏并憎恶同性恋的作家(杰克·尼科尔森饰)之故事。


Děj.

Americký jazzový kytarista Emmet Ray (Sean Penn) zazářil ve 30. letech 20. století několika nahrávkami v hudebním nakladatelství RCA Victor. Natočil jen několik skladeb z finančních důvodů, když zvukový záznam hry odmítal pro obavu kopírování svého stylu a ztrátu jedinečnosti. Z pozornosti publika se však vytratil za záhadných okolností.  Ačkoli představoval nadaného hudebníka, jeho soukromý život byl značně neuspokojivý. Marnotratně rozhazoval peníze, měl silnou náklonnost k ženám, k nimž se odmítal citově vázat, protože byl přesvědčen, že jeho jedinou opravdovou láskou je hudba. Stal se dokonce pasákem. Pro závislost na alkoholu často zmeškal začátek vystoupení svého kvintetu nebo se nedostavil na pódium vůbec. Po hudbě bylo jeho nejoblíbenější zábavou střílení krys na smetištích a sledování vlaků. Idealizoval si francouzského kytaristu Djanga Reinhardta narozeného v Belgii. Při obou setkáních v Evropě omdlel. Když jej spoluhráči před vystoupením navedli, že v publiku zahlédli Reinhardta, nebyl schopen vystoupit a přes střechy utekl pryč. Považoval se za druhého nejlepšího kytaristu na světě.  Během jednoho odpoledne na kolonádě ulovil se svým bubeníkem párek dívek. S plachou a němou Hattie (Samantha Mortonová) poté navázal vztah. Přes potíže v komunikaci s ní vytvořil dvojici, když ji s sebou vzal za prací do Hollywoodu. Tam se během koncertu seznámil s přitažlivou ženou z vyšších kruhů Blanche (Uma Thurman). Přestože nóbl dáma v Emmetovi viděla především barvitý příklad člověka z nižší společenské třídy, jenž se měl stát inspirací pro její literární tvorbu, vzájemná náklonnost vyvrcholila sňatkem. Ve společném životě žena zjistila, že kytaristu zmítají noční můry a během spaní vykřikuje jméno Hattie, kterou bez rozloučení opustil.  Když se Emmet na vlastní oči přesvědčil, že klepy o podvádění ze strany Blanche s gangsterem Alem Torriou (Anthony LaPaglia) nelhaly, vydal se opět za Hattie. Bývalé partnerce navrhl, že by s ním mohla odjet do New Yorku, kde získal další práci. Němá dívka mu však na lísteček napsala, že je šťastně vdaná a po dalším dotazu vyšlo najevo, že má dceru.  S novou známostí si kytarista vyjel sledovat noční vlaky. Mezi oběma se však rozhořela hádka, když dívka nechápala smysl této záliby. Emmet začal brnkat na kytaru oblíbenou melodii Hattie, náhle jej popadl amok – vykřikl: „"Udělal jsem chybu! Všechno jsem zvoral",“ a nástroj roztřískal o strom.  Poté se vytratil neznámo kam, snad do Evropy...

Produkce.

Po natočení svého druhého filmu "Seber prachy a zmiz" v roce 1969, podepsal Woody Allen smlouvu s filmovým studiem United Artists na režírování několika dalších snímků. Tematicky měl volné ruce, když mohl napsat cokoli chtěl. Jako klarinetista a zanícený jazzový nadšenec se rozhodl předložit scénář "The Jazz Baby" o jazzovém hudebníkovi, jehož děj je zasazen do třicátých let 20. století. Režisér později sdělil, že manažeři United Artists byli: „"překvapeni... protože očekávali komedii. Byli dost znepokojeni a řekli mi: 'Uvědomujeme si, že jsme s vámi podepsali smlouvu, podle níž si můžete dělat cokoli chcete. Ale chceme vám říct, že se nám tohle opravdu nezamlouvá.' "“ Allen se studiem souhlasil a místo zamýšleného díla napsal i zrežíroval film "Banáni". V roce 1995 pustil námět "The Jazz Baby" z hlavy „jako pravděpodobně příliš ambiciózní“.  Přesto se k němu v roce 1998 vrátil, přepsal scénář a projekt přejmenoval na "Sweet and Lowdown". Do titulní postavy jazzového kytaristy Emmeta Raye, již původně plánoval pro sebe, obsadil herce Seana Penna; uvažoval také o Johnnym Deppovi, který už měl jiné pracovní závazky. Ve věci spolupráce s Pennem, jehož předcházela reputace umělce, s nímž se těžko pracuje, později uvedl: „"Vůbec jsem s ním neměl žádný problém... Vydal ze sebe všechno, přijal vedení a přičinil se svým dílem... fantastický herec".“  V rozhlasovém rozhovoru s Howardem Sternem z 26. října 2009 herečka Rosie O'Donnellová tvrdila, že jí Woody Allen roli Hattie nabídl, ačkoli vyjádřila znechucení nad režisérovým vztahem se Soon-Yi Previnovou. Na otázku, zda by ji lákalo přijmout roli navzdory osobním pocitům odpověděla, že „o tom ani jednu minutu neuvažovala“. Postavu ztvárnila Samantha Mortonová, jejíž Hattie silně připomíná Gelsominu, zahranou Giuliettou Masinovou ve Felliniho neorealistickém dramatu "Silnice".  Za herecký výkon byl Sean Penn nominován na Oscara za nejlepší mužský herecký výkon v hlavní roli a Samantha Mortonová na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon ve vedlejší roli, přestože na plátně nepronesla ani jedno slovo. Allen herečce poradil, aby postavu němé Hattie „"hrála jako Harpo Marx. A ona odvětila: 'Kdo je Harpo Marx?', a já si uvědomil, jak je mladá. Pak jsem jí o něm řekl [a] ona se vrátila a zhlédla filmy".“ Za předvedený výkon obdržela kladné kritiky. Například kritička Stephanie Zacharek na Salon.com napsala, že „"potichu rozmetala [film]...Nic podobného jako její výkon jsem za poslední léta neviděla".“  Snímek "Sladký ničema" byl celý natočen na lokacích v New Yorku a New Jersey. Děj se ovšem odehrává v oblasti Chicaga a Kalifornii.  Pro Alisu Lepselterovou to byl první Allenův film, který sestříhala. Od této chvíle se podílela na všech jeho dalších snímcích, když jako střihačka nahradila Susan E. Morseovou, která s režisérem spolupracovala přes dvacet let.

Hudba.

Hudbu pro film aranžoval a vedl Dick Hyman. Všechna kytarová sóla jsou hrána Howardem Aldenem, který také připravoval Seana Penna při hře na kytaru.  Dalšími kytaristy byli Bucky Pizzarelli a James Chirillo. První z nich se podílel na všech nahrávkách, druhý pak na skladbě "Sweet Georgia Brown". Ta ve filmu zazní během úvodu koncertu, kdy opilý Emmet vrávorá na židličce snášející ho se srpku měsíce.

Sladký ničema () je americké komediální drama z roku 1999, napsané a režírované Woodym Allenem, který spolu s dalšími osobami film doprovází komentáři.

《甜蜜与卑微》(又名甜美与卑微)是1999年伍迪·艾伦编导的一部喜剧类剧情片。西恩·潘饰演了一位天才爵士吉他手,并凭此片被提名奥斯卡最佳男主角。萨曼莎·莫顿被提名奥斯卡最佳女配角。


Klubová kariéra.

V letech 2002–2008 hrál za přední srbský tým Crvena Zvezda Bělehrad, se kterým vyhrál třikrát ligový titul i prvenství v národním poháru. V červenci 2008 odešel do italského klubu Udinese Calcio a nastoupil zde k předsezónním přátelským utkáním. Udine nicméně nechtělo využít pro Bastu jedné ze dvou kvót pro hráče mimo Evropskou unii a Basta tak odešel na sezónní hostování do US Lecce. Od sezóny 2009/10 již působil v Udine.  V červnu 2014 přestoupil do SS Lazio, kde podepsal čtyřletou smlouvu.

Reprezentační kariéra.

Srbsko a Černá Hora.

V A-mužstvu Srbska a Černé Hory debutoval 31. března 2005 v kvalifikačním domácím zápase se Španělskem, šel na hřiště v 77. minutě. Střetnutí skončilo remízou 0:0.  Byl součástí srbskočernohorského týmu na Mistrovství světa 2006 v Německu, ale do žádného ze tří utkání svého celku na turnaji nezasáhl. Reprezentace Srbska a Černé Hory skončila bez jediného bodu na poslední příčce základní skupiny C.

Srbsko.

Basta hrál v srbské reprezentaci do 21 let, kterou určitou dobu vedl jako kapitán.  Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2006 v Portugalsku, kde Srbsko podlehlo v semifinále Ukrajině 4:5 v penaltovém rozstřelu. Basta svůj pokus proměnil. Hrál rovněž na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2007 konaném v Nizozemsku, kde Srbsko po výhrách 1:0 nad Itálií a Českou republikou a prohře 0:2 s Anglií obsadilo se 6 body první místo základní skupiny B a poté dokráčelo až do finále, kde podlehlo domácímu Nizozemsku 1:4.  V A-mužstvu Srbska debutoval 29. 2. 2012 v přátelském zápase v Larnace proti reprezentaci Kypru (remíza 0:0).  6. února 2013 vstřelil svůj premiérový gól v srbské reprezentaci v přátelském zápase s domácím Kyprem, Srbsko zvítězilo 3:1.

Dušan Basta (srbskou cyrilicí Душан Баста, * 18. srpna 1984 Bělehrad, SFR Jugoslávie) je srbský fotbalový obránce a reprezentant, v současnosti působí v italském klubu SS Lazio.

杜桑·巴斯塔(,1984年-8月18日),是一名塞尔维亚足球运动员,司职后卫,曾经效力于意大利足球甲级联赛球队拉齐奥。他曾经代表塞黑国家队参加2006年世界杯足球赛。


Popis.

Citlivky mají poměrně rozmanitý vzhled, mohou to být stromy, keře, liány, polokeře i byliny. Některé druhy jsou otrněné. Listy jsou dvojnásobně zpeřené, tvořené 1 až 20 postranními osami s 1 až mnoha lístky. Postranní osy mohou být i dlanitě uspořádané. U většiny druhů chybějí na listech a řapících extraflorální nektária. Palisty bývají drobné, opadavé a nejsou přeměněny v ostny. Listy jsou u mnohých druhů citlivé na dotyk a zavírají se také na noc či při nepříznivém počasí. Květenství jsou různá, nejčastěji kulovitá nebo válcovité klasy. Květy jsou 3 až 5-četné, oboupohlavné nebo oboupohlavné a samčí. Okvětí je nenápadné a je z funkčního hlediska nahrazeno četnými dlouhými a často nápadně zbarvenými tyčinkami. Kalich může být zvonkovitý a na konci krátce zubatý až uťatý nebo laločnatý. Korunní lístky jsou na bázi srostlé, drobné. Tyčinky jsou výrazné, volné nebo na bázi srostlé v trubičku, obvykle bílé nebo růžové, řidčeji žluté, v počtu 4 nebo 8. Semeník obsahuje mnoho vajíček a nese nitkovitou čnělku. plod je poltivý, nazývaný "craspedium". Je tvořen vytrvalým pevným rámcem z něhož za zralosti vypadávají jednotlivé jednosemenné díly. Plod bývá plochý a může být tenký nebo kožovitý.

Rozšíření.

Rod citlivka zahrnuje asi 490 až 510 druhů. Je rozšířen především v tropické a subtropické Americe, méně i v tropech Starého světa, zejména na Madagaskaru (asi 30 druhů), v tropické Africe (2 druhy) a v Indii (2 druhy). Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") pochází z tropické Ameriky, rychle se však rozšířila do tropů celého světa. V Severní Americe roste 19 druhů. Většina je omezena na teplé jižní státy s výjimkou druhu "Mimosa nutallii" (syn. "M. quadrivalvis" var. "nuttallii"), který zasahuje na sever až do Severní Dakoty.  Citlivky nejčastěji rostou v sezónně suchých lesích, na savanách, v keřové vegetaci různých typů a v tropických horských lesích.

Taxonomie.

V klasických botanických systémech byl rod "Mimosa" nejčastěji řazen spolu s dalšími asi 60 rody do obsáhlé čeledi "Mimosaceae" neboli citlivkovité (Cronquist, Dahlgren) nebo případně při širším pojetí bobovitých jako podčeleď "Mimosoideae" (Tachtadžjan). S nástupem molekulární systematiky se ukázalo, že klasické členění bobovitých rostlin na tři velké větve ("Caesalpiniaceae", "Mimosaceae" a "Fabaceae", respektive "Caesalpinioideae", "Mimosoideae" a "Faboideae") je problematické, neboť zvláště "Caesalpiniaceae" jsou v takovém pojetí parafyletické. Proto byly v systému APG všechny rody vřazeny do bobovitých jako podčeleď "Mimosoideae", která byla následně v roce 2017 vřazena do podčeledi "Caesalpinioideae". Bývalá čeleď citlivkovité zde tvoří monofyletickou skupinu a bývá rozdělována celkem do 3 tribů: "Mimoseae" (asi 40 rodů), "Acacieae" (jediný rod) a "Ingeae" (asi 35 rodů). Rod "Mimosa" je v klasifikaci bobovitých součástí tribu "Mimoseae". Množství synonym v přehledech druhů tohoto rodu svědčí o složité taxonomické minulosti. Mezi nejblíže příbuzné rody náleží "Parapiptadenia", "Piptadenia", "Stryphnodendron", "Microlobius" a "Anadenanthera".  Názvem "mimóza" se občas nesprávně označují různé vesměs subtropické okrasné dřeviny s podobnými listy, jako je "Leucaena leucocephala" nebo albízie růžová ("Albizia julibrissin"). Jako "mimóza" se často prodává také akácie "Acacia dealbata" (syn. "A. decurrens"), dřevina původem z Austrálie a ve Středomoří hojně pěstovaná, s podobnými listy a vonnými žlutými květy.

Obsahové látky.

Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") obsahuje jedovatý alkaloid mimosin. Některé druhy, např. brazilská "Mimosa tenuiflora", obsahují tryptaminové alkaloidy, zejména DMT.

Význam.

Citlivky jsou známé především jako botanická atrakce pro svoji sensibilitu. Nejčastěji je pěstována citlivka stydlivá ("Mimosa pudica"). Řidčeji se lze ve sklenících botanických zahrad setkat s druhem "Mimosa spegazzinii". Některé druhy citlivek se v tropech pěstují jako okrasné rostliny. Mimo již zmíněné citlivky stydlivé je to zejména mexická "Mimosa martindelcampoi" s krásnými růžovitými kulovitými květenstvími. Brazilský druh "Mimosa scabrella" (syn. "M. bracaatinga") se vyznačuje velmi rychlým růstem, tříletý porost již dosahuje výšky okolo 15 metrů. V minulosti byla vysazována kolem železnic jako palivo pro parní lokomotivy, v dnešní době je pěstována jako zelené hnojení, palivo i okrasná dřevina. V Brazílii je tento druh v současnosti vysazován jako stínící dřevina na kávových plantážích a slouží též k rychlému zalesňování a výrobě papíru.  "Mimosa tenuiflora" (dříve známá pod jménem "Mimosa hostilis") je trnitý keř pocházející ze suchých oblastí Brazílie. V kořenech obsahuje silně halucinogenní látku zvanou dimethyltryptamin (DMT). Rostlina je známa také pod jménem "jurema". Některé druhy citlivky jsou používány v místní medicíně. Jihoamerická "Mimosa polydactyla" má sedativní účinky a je podávána při nespavosti a nervozitě. Citlivka stydlivá ("Mimosa pudica") je jako léčivka používána v tropické Americe, v Asii i na Madagaskaru.

Citlivka ("Mimosa") je rod rostlin řazený do čeledi bobovité ("Fabaceae"). Zahrnuje okolo 500 druhů a je rozšířen především v tropické Americe. Citlivky jsou dřeviny i byliny s dvakrát složenými listy a nápadnými květenstvími s dlouhými tyčinkami. Jsou známé díky sensibilitě listů, které se u některých druhů při dotyku zavírají a sklápějí. Nejčastěji pěstovaným druhem, s nímž se lze setkat i v českých květinářstvích, je citlivka stydlivá ("Mimosa pudica").

含羞草属(学名:)是豆科下的一个属,超过700个物种。其学名"Mimosa"得名自希腊文中的「μιμος」("mimos"),意为「模仿」。


Kariéra.

Jeho prvním cenným úspěchem byl zisk bronzové medaile na MS juniorů v Pekingu v srpnu roku 2006. O rok později neuspěl na evropském šampionátu juniorů v nizozemském Hengelu, když ve finále výkonem 214 cm obsadil 9. místo. V roce 2008 se podruhé účastnil účastnil MSJ, které se konalo v Bydhošti. Ve finále překonal 226 cm a stal se juniorským mistrem světa. Stříbro získal Sylwester Bednarek z Polska, jenž zdolal 224 cm. Na halovém ME 2009 v Turíně skončil na devátém místě.  V červenci roku 2011 vybojoval na Městském stadionu v Ostravě-Vítkovicích titul mistra Evropy do 23 let, když poprvé v kariéře překonal hranici 230 cm. O několik týdnů později se stal v čínském Šen-čenu univerzitním mistrem světa. Titul si zajistil výkonem 228 cm. Stejnou výšku skočil také v kvalifikaci na světovém šampionátu v jihokorejském Tegu. Postup do finále mu však unikl, když celkově obsadil dělené 15. místo. Kvalifikací naopak prošel na ME 2012 v Helsinkách, kde se umístil na 11. místě. Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně napodruhé překonal základní výšku 220 cm a poté druhým pokusem také 229 cm. Těmito opravami se připravil o bronzovou medaili. Bronz si totiž rozdělili hned tři výškaři (Derek Drouin, Robert Grabarz, Mutaz Essa Baršim), kteří zdolali 229 cm napoprvé.  Dne 4. července 2013 překonal na mítinku Diamantové ligy Athletissima ve švýcarském Lausanne výšku 241 cm. Tímto výkonem se zařadil na dělené třetí místo v dlouhodobých tabulkách. Výše v celé historii skočil pouze Švéd Patrik Sjöberg (242 cm) a několikrát Kubánec Javier Sotomayor, jenž drží světový rekord výkonem 245 cm od roku 1993. Stejnou výšku dokázal znovu překonat také na MS v atletice 2013 v Moskvě a tímto výkonem si zajistil titul mistra světa. Následně se třikrát pokoušel překonat světový rekord, a i když byly jeho pokusy nadějné, rekord odolal.  V estonském Tallinnu byl jako první Ukrajinec vyhlášen nejlepším atletem Evropy pro rok 2013.  V červnu 2014 na mítinku Diamantové ligy v New Yorku skočil 242 cm. Tuto výšku rovněž překonal i Mutaz Essa Baršim pár minut před Bondarenkem.  Ve výškařském finále na olympiádě v Rio de Janeiro v roce 2016 vybojoval bronzovou medaili.

Bohdan Viktorovyč Bondarenko (ukrajinsky: "Богдан Вікторович Бондаренко"; * 30. srpna 1989 Charkov, Ukrajinská SSR) je ukrajinský atlet, mistr světa skoku do výšky z roku 2013.

博赫丹·邦达连科(,1989年-8月30日)是一名乌克兰跳高运动员,他的最佳成绩为2014年6月14日在纽约州创造的2.42米,这也是欧洲记录,以及男子跳高世界第三高的成绩(前2名为古巴的哈维尔·索托马约尔和卡塔尔的穆塔兹·伊萨·巴希姆,与瑞典的Patrik Sjöberg并列第三)。他的室内最佳成绩是2.27米。


Mládí.

Pocházel ze zámožné statkářské rodiny ze státu Rio Grande do Sul. Byl nadějný fotbalista, hrával za Sport Club Internacional, dokud pohlavní choroba neomezila pohyblivost jeho pravé nohy. Vystudoval práva, ale dal přednost práci na rodinné farmě.

Politická kariéra.

Přítelem Goulartova otce byl Getúlio Vargas, který nadaného mladíka uvedl do politiky. João Goulart vstoupil do Vargasovy Brazilské strany pracujících, v roce 1950 byl zvolen poslancem a v letech 1953–1954 působil jako ministr práce. Usiloval o zavedení minimální mzdy a sociálního pojištění. V roce 1956, když byl prezidentem zvolen Juscelino Kubitschek de Oliveira, stal se Goulart viceprezidentem. Tuto funkci zastával i poté, co se Kubitschekovým nástupcem stal Janio Quadros. V srpnu 1961, když Quadros po konfliktu s parlamentní opozicí abdikoval, stal se Goulart hlavou státu. Aby uklidnil situaci, přistoupil na výrazné omezení svých pravomocí. V roce 1963 však vypsal referendum, které znovu zavedlo prezidentský systém.  Goulartova politika usilovala o vymanění Brazílie z politické a ekonomické závislosti na USA. Snažil se zavést progresivní daně, zahájil nákladnou kampaň na potírání negramotnosti, připravoval pozemkovou reformu, která by část velkostatků předala bezzemkům. Brazilská pravice kritizovala Goulartovu vstřícnost ke komunistům a obávala se, aby se země nevydala cestou Kuby. Krize vyvrcholila v noci z 31. března na 1. dubna, kdy převzala moc armáda. Goulart s rodinou emigroval do Uruguaye, kde založil malé hospodářství. V roce 1973 ho Juan Domingo Perón pozval do Argentiny a marně mu nabízel místo svého poradce. V roce 1976 João Goulart zemřel na svém statku nedaleko města Mercedes: oficiálně na infarkt myokardu, existují však dohady, že ho zavraždila brazilská tajná policie.

Osobní život.

Jeho manželkou byla o 21 let mladší Maria Teresa Fontela Goulartová, která byla pro svou krásu srovnávána s Jackie Kennedyovou.

Odkaz.

Brazilský filmař Sílvio Tendler o něm v roce 1984 natočil životopisný dokument "Jango", oceněný na festivalu v Havaně.

João Belchior Marques Goulart (1. března 1918/1919 – 6. prosince 1976) zvaný "Jango" byl brazilský prezident v letech 1961 až 1964.

若昂·贝尔希奥·古拉特(João Belchior Marques Goulart,1919年-3月1日-1976年-12月6日),巴西政治家。于1956年开始成为巴西副总统,再于1961年成为巴西总统,直至1964年在军事政变被推翻为止。他曾经为巴西历史上最后一位左翼总统,直至2003年总统路易斯·伊纳西奥·卢拉·达席尔瓦上任为止。1961年8月担任副总统期间访问中华人民共和国,与副国家主席董必武、人大委员长朱德,周恩来、毛泽东等中国领导人会面。


Předválečné období a první světová válka.

Walter Wever se narodil 11. listopadu roku 1887 v městě Wilhelsort v Prusku (dnes v severním Polsku). Jeho otec Arnold Wever byl ředitelem banky v Berlíně a vnukem pruského vojenského prokurátora generála Dr. Karla Georga Wevera. Walter Wever podle rodinné tradice vstoupil do armády a během první světové války sloužil napřed jako adjutant velitele 21. pěší brigády a od roku 1915 jako štábní důstojník sboru a od podzimu 1917 v OHL (vrchní velení Německého císařství).

Výmarská republika a Třetí říše.

Po válce vystřídal řadu štábních postů a při nástupu nacistů k moci měl hodnost plukovníka. 1. září 1933 byl jmenován vedoucím kanceláře pro letecké operace u říšského ministerstva letectví (RLM) a po znovuobnovení vojenského letectva jej Hermann Göring 1. března 1935 převelel jako náčelníka štábu Luftwaffe. Už na ministerstvu začal vyvíjet prototyp strategického bombardéru (projekt Uralbomber, na který posléze navázal roku 1938 projekt Amerikabomber) ve spolupráci s firmou Junkers (Junkers Ju 89) a Dornier (Dornier Do 19).  Wever byl přesvědčen, že Luftwaffe musí být schopna vést samostatné operace. Dle jeho představy měla Luftwaffe vést letecké útoky na cíle v tomto pořadí:  Umístění přímé podpory ostatních zbraní na poslední místo jasně demonstrovalo Weverovo vnímání letectva jako strategické zbraně určené k podlomení bojeschopnosti nepřítele tím, že mu napřed zničí zbrojní průmysl, poté rozvrátí komunikace a v zničí základny a nikoliv jako „létajícího dělostřelectva“ pro pozemní vojsko.

Smrt.

Dne 3. června 1936 letěl generál Wever do Drážďan, aby navštívil tamní leteckou akademii. Jeho letoun Heinkel He 70 však havaroval na místním letišti a generál Wever v něm spolu se svým kopilotem našel smrt. S ním tak prakticky zemřela i jeho myšlenka strategického letectva a místo toho se prosadila střemhlavá utopie, kterou hlásal Göringův vrchní zbrojmistr Ernst Udet. Shodou okolností ve stejný den vypsalo ministerstvo letectví zadání na těžký Bombardér A, který se zhmotnil v podobě Heinkelu He 177. Protože však Udet kategoricky trval na tom, aby i tento bombardér byl schopen střemhlavého letu, opozdil se jeho vývoj a do Luftwaffe byl zařazen až v roce 1942.

Walter Wever (11. listopadu 1887 Wilhelmsort, Německé císařství – 3. června 1936 Drážďany, Třetí říše) byl německý generál a velitel štábu Luftwaffe. Patřil k zastáncům teorie strategického bombardování italského generála Giulia Douheta.

瓦尔特·韦佛(德语:Walther Wever,1887年11月11日—1936年6月3日)是纳粹德国的一名空军中将、空军总参谋部部长,也是德军少数推动战略轰炸的军官之一。


Klubová kariéra.

S fotbalem začal v klubu AS Saint-Étienne. Od ledna do června 2005 byl na hostování v Troyes AC, kde odehrál 13 zápasů a šestkrát skóroval.  29. července 2009 podepsal pětiletou smlouvu s Olympique Lyon. Lyon vyplatil AS Saint-Étienne 13 milionů eur. V sezóně 2011/12 vyhrál s Lyonem Coupe de France (francouzský fotbalový pohár). Na začátku sezóny 2012/13 se klub utkal v Trophée des champions (francouzský Superpohár, hrálo se v USA) s vítězem Ligue 1 - týmem Montpellier HSC, kterého zdolal až v penaltovém rozstřelu poměrem 4:2, po řádné hrací době byl stav 2:2. Gomis hrál v základní sestavě do 65. minuty a vstřelil první branku Lyonu.  V červnu 2014 přestoupil jako volný hráč (tedy zadarmo po skončení smlouvy) do velšského celku Swansea City AFC hrajícího anglickou Premier League. Podepsal čtyřletý kontrakt. V srpnu 2016 se vrátil do Francie, konkrétně do týmu Olympique Marseille na roční hostování.

Al Hilal.

V létě 2018 odešel 33letý Gomis do Saúdské Arábie, kde podepsal dvouletou smlouvu s tamním mistrem, klubem Al Hilál.

Reprezentační kariéra.

Bafétimbi Gomis měl díky svému původu možnost výběru mezi reprezentacemi Senegalu a Francie. Nebránil se vstupu do týmu "Les Bleus" (Francie).  V A-mužstvu Francie debutoval 27. května 2008 v přátelském utkání proti hostujícímu Ekvádoru a byla to fantastická premiéra! Nastoupil do druhého poločasu a dvěma vstřelenými brankami rozhodl o vítězství domácího týmu 2:0. Stal se prvním nováčkem v dresu Francie od roku 1994, kterému se podařilo při svém debutu vstřelit dva góly. Tehdy se totéž podařilo legendárnímu francouzskému záložníkovi s alžírskými kořeny Zinedinu Zidanemu, který při své premiéře 17. srpna 1994 zachraňoval svými dvěma góly remízu 2:2 s hostujícím českým týmem.  7. října 2009 Gomis zkolaboval při tréninku před kvalifikačním zápasem s Faerskými ostrovy. Po chvíli se dal do pořádku a dokončil trénink, ale nestalo se mu to poprvé. Celkem odehrál v letech 2008–2013 za francouzský národní tým 12 zápasů a vstřelil 3 góly.

Mistrovství Evropy 2008.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy 2008 konaného ve Švýcarsku a Rakousku. Francie na turnaji nebyla úspěšná, vypadla již v základní skupině C („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) po remíze 0:0 s Rumunskem a porážkách 1:4 s Nizozemskem a 0:2 s Itálií. Gomis zasáhl jako střídající hráč do utkání s Rumunskem a Nizozemskem, gólově se neprosadil.

Bafétimbi Fredius Gomis (* 6. srpna 1985, La Seyne-sur-Mer, Francie) je francouzský fotbalový útočník a bývalý reprezentant. Od roku 2018 hraje za saúdskoarabský Al Hilal FC.

巴费蒂姆比·戈米(,1985年-8月6日),法国足球运动员,现效力沙地职业足球联赛球队赫拉尔。


Klubová kariéra.

Olympique Lyon.

Govou byl součástí veleúspěšného týmu Olympique Lyonnais, který na začátku milénia sbíral jednu trofej za druhou. V letech 2002–2008 vyhrál s Lyonem Ligue 1 a v ročníku 2007/08 Coupe de France (francouzský fotbalový pohár). Šestkrát vyhrál s Lyonem i Trophée des champions (francouzský Superpohár, 2002, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007) a jednou Coupe de la Ligue (2000/01). Během angažmá prodělal v roce 2009 zranění Achillovy šlachy.

Panathinaikos FC.

V roce 2010 odešel do řeckého celku Panathinaikos FC, kde podepsal tříletý kontrakt. Stal se zde jedním z nejlépe placených hráčů. V Panathinaikosu nakonec strávil pouze jednu sezónu, během níž odehrál 23 zápasů a vstřelil 3 branky (ve všech soutěžích, v lize to bylo 18 zápasů a 1 gól). Dvakrát byl rovněž trestán za za nedostatek disciplíny, nevhodnou aktivitu v pozdních hodinách.

Évian Thonon Gaillard.

5. července 2011 podepsal Govou dvouletou smlouvu s nováčkem francouzské nejvyšší soutěže Evian Thonon Gaillard. Debutoval 6. srpna 2011 v ligovém utkání s domácím Brestem, odehrál celé utkání a dostal žlutou kartu. Zápas skončil remízou 2:2.

Olympique Lyon (návrat).

V říjnu 2013 podepsal smlouvu jako amatér s bývalým klubem Olympique Lyonnais, takže mohl nastupovat pouze za rezervní tým slavného klubu.

Reprezentační kariéra.

Govou byl členem francouzských mládežnických výběrů. Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde Francie podlehla ve finále české jedenadvacítce v penaltovém rozstřelu a získala stříbro.  V A-týmu Francie debutoval 21. srpna 2002 proti reprezentaci Tuniska (remíza 1:1), kde nastoupil v základní sestavě a hrál do 63. minuty.

Mistrovství Evropy 2004.

Pro EURO 2004 byl povolán jako náhrada za zraněného Ludovica Giulyho, ale na turnaji si nepřipsal ani jeden start.

Mistrovství světa 2006.

Reprezentační trenér Francie Raymond Domenech jej vybral do kádru pro Mistrovství světa 2006 v Německu za zraněného Djibrila Cissého. Na turnaji francouzský tým dokráčel až do finále 9. července proti Itálii. Tam ale vítězné tažení "Les Bleus" skončilo, po výsledku 1:1 po prodloužení následoval penaltový rozstřel, který Francie prohrála v poměru 3:5. Govou nastoupil jako střídající hráč až do třetího zápasu Francie v základní skupině G 23. června proti Togu (výhra 2:0), poté střídal 27. června v osmifinále proti Španělsku (výhra 3:1)., 1. července ve čtvrtfinále proti Brazílii (výhra 1:0) a 5. července v semifinále s Portugalskem (také výhra 1:0). Ve finále proti Itálii se už neobjevil.

Mistrovství Evropy 2008.

Na EURU 2008 konaném ve Švýcarsku a Rakousku Francie nebyla úspěšná, vypadla již v základní skupině C („skupina smrti“ - nejtěžší základní skupina na turnaji) po remíze 0:0 s Rumunskem a porážkách 1:4 s Nizozemskem a 0:2 s Itálií. Sidney nastoupil v základní sestavě v utkáních proti Nizozemsku a Itálii.

Mistrovství světa 2010.

Ani Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice se Francii nevyvedlo. Postoupila na něj po sporné baráži s Irskem, kde Thierry Henry nahrával na rozhodující gól Williamu Gallasovi po zpracování míče rukou. První zápas 11. června s Uruguayí skončil bezbrankovou remízou, Govou hrál do 85. minuty. 17. června přišla porážka 0:2 s Mexikem a 22. června prohra 1:2 s domácí Jižní Afrikou. Tyto výsledky znamenaly umístění na poslední čtvrté příčce základní skupiny A a brzké vyřazení francouzské reprezentace. Proti Mexiku střídal v 69. minutě a proti Jihoafrické republice již nefiguroval v základní sestavě, dostal se na hřiště v 82. minutě.

Sidney Rodrigue Noukpo Govou (* 27. července 1979, Le Puy-en-Velay, Francie) je francouzský fotbalový útočník a bývalý reprezentant beninského původu, který je momentálně hráčem rezervního týmu francouzského klubu Olympique Lyon. Jeho postem je druhý útočník, hraje i kraj zálohy.

西德尼·戈武(Sidney Govou,1979年-7月27日),法国足球运动员,司职前锋,目前效力美职联发展超级联赛球队迈阿密城足球俱乐部。


Klubová kariéra.

S fotbalem začal v dětství v klubu ES Blanquefort. V klubu FC Libourne působil s amatérským statutem. S klubem dosáhl v sezoně 2005/06 na postup do Ligue 2, což byl historicky nejlepší výsledek od sloučení místních klubů Libourne a Saint-Seurin v roce 1998. Valbuena byl na konci sezóny jmenován nejlepším hráčem ligy, díky čemuž se na něj zaměřila pozornost klubů z vyšších soutěží.  9. června 2006 podepsal první profesionální smlouvu s klubem Olympique Marseille. Podepsal ji na tři roky a dostal dres s číslem 28.  V sezóně 2009/10 vyhrál s klubem Ligue 1. Na začátku sezóny 2010/11 se Marseille utkal v Trophée des champions 2010 (francouzský Superpohár) s vítězem Coupe de France - týmem Paris Saint-Germain FC, kterého zdolal až v penaltovém rozstřelu poměrem 5:4. Valbuena hrál v základní sestavě až do 61. minuty. Stejnou trofej vyhrál i v roce 2011.  O letní pauze v roce 2014 přestoupil do ruského prvoligového celku FK Dynamo Moskva. Dynamo za něj mělo podle informací médií zaplatit okolo 7 miliónů eur (192 miliónů tehdejších korun). V Dynamu působil pouze rok. V letech 2015–2017 hrál za Olympique Lyon. V létě 2017 přestoupil do tureckého klubu Fenerbahçe SK.

Olympiakos.

Do řeckého Olympiakosu Pireus zamířil 34letý Valbuena v létě 2019, a to jako volný hráč.

Reprezentační kariéra.

Mathieu Valbuena nehrál v žádném mládežnickém výběru Francie. Do A-mužstva jej díky jeho skvělým výkonům v Marseille povolal reprezentační trenér Raymond Domenech pro zápas s Anglií v březnu 2008. Mathieu však utrpěl zranění a tak musel start v národním týmu oželet.  V A-mužstvu Francie debutoval až 26. května 2010 v přátelském utkání proti hostující Kostarice a byla to fantastická premiéra! Nastoupil v průběhu druhého poločasu a vítězným gólem rozhodl o vítězství domácího týmu 2:1.  Byl v 23členné nominaci na Mistrovství Evropy ve fotbale 2012 v Polsku a Ukrajině, na šampionátu ale nenastoupil.

Mistrovství světa 2010.

Zanechal dobrý dojem a trenér Raymond Domenech jej vzal na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, které se však Francii nevyvedlo. Postoupila na něj po sporné baráži s Irskem, kde Thierry Henry nahrával na rozhodující gól Williamu Gallasovi po zpracování míče rukou. První zápas 11. června s Uruguayí skončil bezbrankovou remízou, Valbuena nehrál. 17. června přišla porážka 0:2 s Mexikem a 22. června prohra 1:2 s domácí Jižní Afrikou. Tyto výsledky znamenaly umístění na poslední čtvrté příčce základní skupiny A a brzké vyřazení francouzské reprezentace. Proti Mexiku střídal Sidneyho Govou v 69. minutě a proti Jihoafrické republice se na hřiště opět nedostal.

Mistrovství světa 2014.

Trenér Didier Deschamps jej nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Francouzi vypadli na šampionátu ve čtvrtfinále s Německem po porážce 0:1. Valbuena vstřelil jeden gól v utkání základní skupiny E proti Švýcarsku (výhra 5:2).

Mathieu Valbuena (* 28. září 1984, Bruges, Francie) je francouzský fotbalový záložník a reprezentant, od léta 2019 hráč řeckého klubu Olympiakos Pireus.

马修·华贝拿(,,1984年-9月28日),是一名法国足球员,现效力希腊足球超级联赛球会奥林比亚高斯,司职攻击中场。由于他身材矮小,所以有小型自行车(Le Petit vélo)的称号。他亦是法国国脚,他在2010年5月26日于对哥斯达黎加的友赛中首次亮相国际赛场。


Klubová kariéra.

Debutoval v profesionálním fotbale 3. února 1998 v dresu Stade Rennes, kde nakonec odehrál šest let. Od ledna do června 2003 hostoval ve španělském klubu Valencia CF. Poté se vrátil do vlasti a v červenci 2003 podepsal kontrakt s Olympique Lyon.  Réveillère byl součástí veleúspěšného týmu Olympique Lyon, který na začátku milénia sbíral jednu trofej za druhou. V letech 2004–2008 vyhrál s Lyonem pětkrát Ligue 1 a v sezónách 2007/08 a 2011/12 Coupe de France (francouzský fotbalový pohár). Šestkrát vyhrál s Lyonem i Trophée des champions (francouzský Superpohár, 2003, 2004, 2005, 2006, 2007, 2012).  V červnu 2013 odešel z Lyonu, nový klub si našel až v listopadu 2013, stal se jím italský SSC Neapol, kde podepsal smlouvu do konce sezóny 2013/14. S Neapolí nepostoupil ze základní skupiny F do vyřazovacích bojů Ligy mistrů 2013/14, italský tým v ní obsadil třetí místo, přestože měl stejný počet bodů (12) jako první Borussia Dortmund a druhý Arsenal FC. V sezóně 2013/14 vyhrál s SSC Neapol italský pohár Coppa Italia, ve finále SSC porazil Fiorentinu 3:1, Réveillère nehrál.

Reprezentační kariéra.

Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let v roce 2002 ve Švýcarsku, kde Francie podlehla ve finále české jedenadvacítce v penaltovém rozstřelu a získala stříbro.  Réveillère debutoval v A-týmu Francie 11. října 2003 v kvalifikačním utkání proti reprezentaci Izraele (výhra 3:0), nastoupil v základní sestavě a odehrál kompletní zápas.

Mistrovství světa 2010.

Reprezentační trenér Francie Raymond Domenech jej vzal na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice, které se Francii nevyvedlo. Francie na něj postoupila po sporné baráži s Irskem, kde Thierry Henry nahrával na rozhodující gól Williamu Gallasovi po zpracování míče rukou. Na turnaji skončila poslední v základní skupině A, Réveillère nenastoupil ani v jednom zápase.

Mistrovství Evropy 2012.

Na EURU 2012 konaném v Polsku a na Ukrajině postoupila Francie se 4 body ze druhého místa základní skupiny do čtvrtfinále. Trenér Laurent Blanc jej nasadil pouze ve čtvrtfinále 23. června proti největšímu favoritu turnaje Španělsku, s nímž Francie prohrála 0:2.

Anthony Réveillère (* 10. listopadu 1979, Doué-la-Fontaine, Francie) je francouzský fotbalový obránce a reprezentant, který v současné době působí v italském klubu SSC Neapol. Hraje na postu ofensivního pravého obránce, avšak dokáže zahrát i na levé straně. Díky své rychlosti je schopen účinně podporovat útoky svého mužstva. Podstatnou část své kariéry strávil v klubu Olympique Lyon.

安东尼·雷维耶(Anthony Réveillère,1979年-11月10日),法国足球运动员,司职后卫,曾效力法甲七连霸得主里昂及英超的桑德兰。