Čtyři druhy implicitního učení podle Larryho Squirea.

Larry Squire rozděluje implicitní učení na čtyři skupiny: dovednosti, senzibilitace, klasické podmiňování a neasociativní učení. Toto rozdělení vychází především z výzkumů s pacienty postiženými amnézií, kterým dlouhodobá explicitní paměť chybí, přesto však u nich lze cvičit paměť implicitní.

Dovednosti.

Ukázalo se, že pacienti s amnézií si dokáží učit motorickým schopnostem stejně dobře, jako jejich vrstevníci bez amnézie. Jeden z prvních takovýchto důkazů pochází ze studie s amnesiakem Henrym Molaisonem. Princip studie spočíval v tom, že dr. Brenda Milnerová, vedoucí tohoto výzkumu, pro Henryho připravila papír se dvěma nevybarvenými hvězdami do sebe zasazenými a před papír umístila zrcadlo. Henry dostal tužku a jeho úkolem bylo nakreslit další hvězdu do místa mezi dvěma danými hvězdami. Svou ruku směl však sledovat jen v zrcadle. Ze začátku mu úkol nešel, avšak po několika pokusech, které byly dostatečně časově odděleny, se jeho výkon značně zlepšil, aniž by si H. M. uvědomoval, že by se nějak učil.  Od této doby proběhlo mnoho dalších pokusů, které potvrdily jev, že lidem bez dlouhodobé paměti motorická paměť zůstává. Amnesiaci například byli schopni se naučit číst převrácený rukopis či řešit logické hádanky.

Senzibilitace.

Senzibilitace je jev, při němž nedávné zaznamenání informace vede ke snazšímu budoucímu zaznamenání či rozpoznání této informace, bez toho, aby si člověk vědomě na tuto informaci rozvzpomenul. Nezáleží na druhu informace - může být vizuální i zvuková, přičemž vizuální mohou být i psaná slova i obrázek.

Klasické podmiňování.

Pojem klasické podmiňování se vztahuje k podmíněným reflexům plynoucím z asociací. Standardní příklad tohoto jevu je pokus se psy ruského psychologa Ivana P. Pavlova. V pokusu Pavlov vždy, když přinášel psům jídlo, zazvonil zvonkem. Když se toto opakovalo, u psů se vytvořil reflex na zvonění zvonku. Vždy, když se zazvonilo na zvonek, tak psi začali slintat, aniž by se muselo přinést jídlo.  Jednou zvláštní ukázkou klasického podmiňování je experiment neuropsychiatra Édouarda Claparèdea. Ten pracoval s pacientkou trpící formou amnézií, při které si nemohla do paměti ukládat nové informace. Jednoho dne jí Claparede podal ruku k potřesení, v níž měl schovaný špendlík, a pacientku lehce poranil. Přestože si druhý den pacientka na nepříjemnou příhodu nepamatovala, váhala, když ji Claparède podal ruku k potřesení.  Dále lze podmiňování pozorovat, když například po určitém zvuku je na obličej účastníků výzkumu nasměrován závan vzduchu, který je přinutí mrknout. Zvuk člověk brzy asociuje s mrknutím - když slyší zvuk, tak mrká, aniž by ho k tomu přinutil závan vzduchu.

Neasociativní učení.

Příkladem neasociativního učení je to, že se amnezistům a kontrolní skupině pustí hudební ukázky odlišné kultury. Po době dostatečné na zapomenutí hudby jsou účastníkům puštěny další hudební ukázky, z nichž některé už předtím slyšely, a je jim zadán úkol, aby každou ukázku zhodnotily. Ukázalo se, že amnezistům i kontrolní skupině se více líbí muzika, kterou slyšeli alespoň dvakrát (aniž by si to amnezisté uvědomovali), než muzika, kterou si poslechli jen jednou.

Implicitní paměť, také známá pod názvy nedeklarativní paměť či procedurální paměť, obsahuje všechno, co si nevybavujeme vědomě. Patří sem například emoční a jazyková paměť. Pod implicitní paměť také spadá senzomotorické učení. Reflexy a návyky jsou následkem paměti implicitní.

内隐记忆(implicit memory),又称为程序记忆(procedural memory),一种长期记忆的形式,指关于技术、过程、或「如何做」的记忆。记忆有时候会被贮存在程序记忆(procedural memory)中,当一个人做了某一特定身体动作时,便触发了这个记忆。


Biografie.

Jeho otec byl stomatolog a matka makléřka na burze. Docházel na základní školu v Houstonu, již jako malý projevoval zájem o technologie a obchod. Jeho rodiče chtěli, aby se stal lékařem.

Kariéra.

Pro jeho nadání získal rychle přehled o obchodu. Své první peníze investoval, když ve 12 letech obchodoval se známkami. Nechtěl platit za to, aby někdo prodával jeho známky, a tak s kamarádem vytvořili katalog a prodávali známky sami. Ve svých sedmi letech si koupil svou první kalkulačku, první telegraf viděl na střední škole a v 15 letech dostal svůj první počítač Apple II, který rozebral, aby zjistil jak funguje. Po střední škole nastoupil na Texaskou univerzitu v Austinu. Zde se rozhodl, že bude obchodovat s počítači, které v té době byly novinkou a nikdo je neprodával přímo, jako on to dříve dělal se známkami, proto když sehnal prvních 1000 dolarů, začal stavět a prodávat počítače svým známým z univerzity. Jeho hlavní předností byla zákaznická podpora a nižší ceny než u obchodníků. Jeho obchodování mu přinášelo zisk, proto školu předčasně ukončil a začal se plně věnovat svému podniku. Ve svém oboru rychle rostl a již roku 1984 měl obrat 6 milionů USD a roku 2000 se stal miliardářem. Jeho společnost měla pobočky ve 34 zemích a zaměstnával 35 000 lidí. Hned následující rok se stala společnost Dell Computer největším výrobcem počítačů. V roce 2004 odstoupil z funkce výkonného ředitele. Na tuto pozici se vrátil v roce 2007, potom co Dell Inc. produkoval závadné počítače a musel uhradit odškodné ve výši 300 milionů dolarů. Podobné problémy měla firma i v roce 2010, tehdy souhlasil s další 100 milionovou náhradou.  Oženil se v roce 1989 se Susan Dallas, se kterou má 4 děti. Založil se svou ženou Susan v roce 1999 "Michael and Susan Dell Foundation", která přispívá organizacím provádějící sociální a zdravotnickou pomoc. Jedna z dotací, ve výši 50 milionů USD, směřovala Texaské Univerzitě v Austinu.

Michael Saul Dell (* 23. února 1965, Houston, Texas) je zakladatel a hlavní představitel americké počítačové společnosti Dell. Patří mezi 20 nejbohatších lidí světa a vlastní majetek v hodnotě asi 14 miliard USD.

迈克尔·戴尔(英语:Michael Dell,1965年-2月23日 ),美国犹太人企业家,世界最大电脑制造商之一戴尔公司的创始人及董事会主席。


Biografie.

Narodil se v Birminghamu, kde se v té době jeho otec prosazoval jako úspěšný průmyslník. Vystudoval Trinity College v Cambridge, poté pokračoval ve studiích v Paříži a Berlíně, do Anglie se vrátil v roce 1888. Od roku 1892 až do smrti byl poslancem Dolní sněmovny, po boku otce patřil k liberálním unionistům, později přešel ke konzervativcům. V Salisburyho vládě zastával nižší funkce civilního lorda admirality ("Civil Lord of the Admiralty", 1895–1900) a státního podtajemníka na ministerstvu financí ("Financial Secretary to the Treasury", 1901–1902). V roce 1902 se stal členem Tajné rady a v letech 1902–1903 byl generálním poštmistrem. Po odchodu několika členů vlády (včetně Austenova otce Josepha) v říjnu 1903 se stal namísto Ch. Ritchie ministrem financí ("lord kancléř pokladu", 1903–1905). Jako konzervativec byl v letech 1905–1915 v opozici, v roce 1911 byl kandidátem na předsednictví Konzervativní strany, ale přednost dostal umírněnější Andrew Bonar Law. V koaliční vládě za první světové války byl státním sekretářem pro Indii (1915–1917) a státním sekretářem bez portfeje (1918–1919), pak byl znovu ministrem financí (1919–1921). Ve funkci lorda strážce tajné pečeti byl zároveň mluvčím vlády v Dolní sněmovně (1921–1923).  Ve funkci ministra zahraničí (1924–1929) zorganizoval mezinárodní konferenci v Locarnu (1925), poté získal Nobelovu cenu za mír (1925), stal se rytířem Podvazkového řádu (1925) a byl povýšen do šlechtického stavu. Jako ministr zahraničí připojil Británii k Briand-Kelloggovu paktu (1928). Členem vlády byl naposledy v rámci MacDonaldova koaličního kabinetu jako ministr námořnictva (1931). Z vlády sice brzy odešel, ale jako vlivný poslanec ji podporoval v Dolní sněmovně. Kritizoval však zahraniční politiku, což částečně pramenilo z jeho sympatií k fašistické Itálii. V roce 1935 byl znovu kandidátem na post ministra zahraničí, v závěru své poslanecké kariéry kritizoval politiku svého mladšího bratra Nevilla.  V letech 1925–1928 byl lord–rektorem univerzity v Glasgow, v letech 1935–1937 kancléřem univerzity v Readingu, čestné doktoráty získal v Oxfordu, Torontu, Sheffieldu, Glasgow, Birminghamu, Readingu a Lyonu.  V roce 1906 se oženil s Ivy Dundas (1878–1941), z jejich manželství se narodili dva synové a jedna dcera.

Sir Joseph Austen Chamberlain, KG (16. října 1863 Birmingham, Anglie – 17. března 1937 Londýn, Anglie) byl britský státník a nositel Nobelovy ceny za mír, syn úspěšného průmyslníka a politika Josepha Chamberlaina. Jako konzervativní politik byl ministrem několika konzervativních a koaličních vlád, ve funkci britského ministra zahraničí (1924–1929) se stal laureátem Nobelovy ceny míru. Jeho mladší bratr Neville Chamberlain byl později britským premiérem a signatářem Mnichovské dohody.

奥斯丁·张伯伦爵士,KG(Sir Austen Chamberlain,1863年-10月16日-1937年-3月17日),英国政治家,他曾获得嘉德勋章,并因推动罗加诺公约而于1926年获得1925年度的诺贝尔和平奖。曾担任邮政总局局长、财政大臣、印度大臣、掌玺大臣、外交大臣和第一海军大臣等职。 他的父亲约瑟夫·张伯伦曾担任伯明翰市市长和内阁殖民地大臣等职,至于他的异母弟内维尔·张伯伦则在1937年到1940年任英国首相。


Vývoj a produkce.

Od první světové války vyvíjelo císařské námořnictvo dva těžké lodní kanóny typu 5. roku (éry Taišó: "5-nenšiki" – t.j. roku 1916) v rážích 480 a 460 mm. První z nich jako experimentální a druhý jako předpokládanou hlavní výzbroj plánovaných bitevních křižníků třídy "č. 13". S přijetím výsledků washingtonské odzbrojovací konference v roce 1922 byly ale práce na obou typech zastaveny.  V roce 1934 začalo císařské námořnictvo připravovat plány na konstrukci budoucích bitevních lodí třídy "Jamato". V rámci doktríny "Kantai kessen" ( ~ loďstvo rozhodující bitvy) měly nést těžší děla s větším dostřelem, než jejich předpokládané protějšky – bitevní lodě US Navy. To mělo bitevním lodím třídy "Jamato" umožnit rozstřílet nepřítele dřív, než se dostane na dostřel vlastních děl.  Pro nové bitevní lodě byla nakonec vybrána ráže 460 mm, která měla být dostatečná k překonání výkonů šestnáctipalcových (406,4 mm) děl amerických bitevních lodí. Čijokiči Hada, který stál za návrhy většiny těžkých děl císařského námořnictva ve 20. století, začal na návrhu závěru nového děla pracovat v roce 1934 – proto bylo dělo označováno jako typ 94 (rok 1934 byl 2594. rokem císařského kalendáře). Podle reportu 0-45(N) měl být projekt dokončen někdy v letech 1939 nebo 1940, kdy měla být i zahájena výroba v námořním arzenálu v Kure. Podle Lacroixe ale mělo být první dělo dokončeno již v březnu 1939 a následně testováno na námořním testovacím polygonu Kamegakubi (; ). Podle M3I mělo být první dělo dokončeno a poprvé otestováno dokonce již v roce 1938. V kurském námořním arzenálu na produkci děl dohlíželi pozdější inženýr M. Ojamada a tehdejší "zóhei daisa" ( ~ námořní kapitán zodpovědný za výzbroj) Tadahide Itó.  Původní plán počítal s postavením pěti jednotek třídy "Jamato", každá s devíti 460mm děly typu 94 ve třech trojhlavňových věžích. To by vyžadovalo minimálně 45 děl. Nakonec ale byly jako bitevní lodě dokončeny pouze první dvě jednotky – "Jamato" a "Musaši". Třetí jednotka, "Šinano" byla ještě během stavby přestavěna na letadlovou loď a zbývající dvě jednotky byly zrušeny. Pro transport děl a dělových věží pro "Musaši" z Kure do Nagasaki byla postavena speciální nákladní loď "Kašino".  Celkem bylo vyrobeno asi 27 děl. K nim bylo vyrobeno celkem šest kompletních tříhlavňových dělových věží (první byla dokončena roku 1939), které byly osazeny na "Jamato" a "Musaši". Dále jedna zkušební věž, která ale obsahovala pouze mechanismus potřebný k usazení věže. Jedna věž pro "Šinano" byla rozpracována.

Osud vyrobených děl.

Osmnáct z asi 27 vyrobených děl bylo usazeno v dělových věžích "Jamata" a "Musaši". Tato děla byla ztracena při potopení obou obrněnců 24. října 1944 v případě "Musaši", a 7. dubna 1945 u "Jamata". Dvě testovací děla byla zničena Američany na testovacím polygonu Kamegakubi v listopadu 1945 v rámci všeobecné likvidace japonských zbraní okupačními silami. Po rozhodnutí dokončit "Šinano" jako letadlovou loď bylo dalších sedm děl v různém stádiu sestavení spolu s nástroji k jejich výrobě a dalšími díly převezeno z Kure na pláž zátoky severně od Kamegakubi, kde byly uloženy. Během uložení se jim dostalo pouze minimální údržby a ochrany před korozí. Těchto sedm děl bylo po válce na pláži nalezeno a dvě z nich byla převezena do Států, zatímco zbývající byla určena k demolici. Ve Státech byla dvě děla testována v Dahlgren Proving Grounds ve Virginii. Během 50. let 20. století měla být sešrotována. Devět děl "Musaši" se do akce dostalo pouze jednou a to když z nich v bitvě v Sibuyanském moři "Musaši" střílela "san-šiki dan" proti letadlům. Během útoku druhé vlny amerických palubních letadel vystřelila "Musaši" celkem 54 "san-šiki dan" – převážně z děl druhé a třetí dělové věže. První věž byla na počátku útoku vyřazena explozí nabíjeného "san-šiki dan" u prostředního děla, který explodoval po zásahu střepinou z pumy, která dopadla před dělovou věž. Během třetí vlny amerických útoků vystřelilo šest zbývajících děl druhé a třetí dělové věže celkem 35 "san-šiki dan".  Devět děl "Jamato" se do akce dostalo celkem čtyřikrát. Poprvé v bitvě v Sibuyanském moři, kde z nich rovněž střílela "san-šiki dan" proti letadlům. Podruhé v bitvě u ostrova Samar, kdy byly zpočátku pouze dva kanóny předních dělových věží, které zahájily palby na americké letadlové lodě "Taffy 3", nabity protipancéřovými granáty. Zbývající děla byla nabita "san-šiki dan". Po první letadlové lodi vystřelilo šest předních děl tři salvy, než byla palba přenesena na další cíl... Potřetí se 460mm děla "Jamato" zapojila do akce při ústupu z bitvy u Samaru, když byla "Jamato" 26. října napadena americkými B-24 Liberator, proti kterým byly opět použity "san-šiki dan". Počtvrté a naposledy 460mm děla "Jamata" vystřelila 7. dubna 1945 během operace "Ten-gó". Při vyplutí vezla "Jamato" celkem 1170 granátů do 460mm děl, což bylo o 30 granátů na hlaveň víc, než činil obvyklý palebný průměr. Na své poslední cestě k Okinawě "Jamato" nejprve použila "san-šiki dan" dopoledne proti americkým průzkumným letounům a poté odpoledne proti americkým útočným vlnám, které nakonec způsobily zkázu "Jamata".

Popis.

Hlaveň.

Složená zpevněná hlaveň byla vyrobena kombinací fretáže a autofretáže. Plášť tvořil vnitřní prstenec #2A, který zabíral celou délku hlavně. Na prstenec #2A byl plášťován prstenec #3A, který zabíral 3/5 délky od zadku hlavě a který stlačoval #2A (předpětí, fretáž). Obě vrstvy byly dále zpevněny navinutým drátem. Drátěná omotávka #4A zabírala 2/3 délky hlavně (od zadku), což znamená, že začínala již na #2A a pokračovala přes celou #3A. Nakonec přišla omotávka #5A, která kryla závěr a zadní část nábojové komory. Do takto konstruovaného pláště byla vsunuta košile (tenkostěná duše) #1A a autofretována pomocí hydraulického tlaku 110 000 až 120 000 psi (758 423,3 až 827 370,9 kPa).  Po umístění košile bylo provedeno drážkování hlavně o délce 20,48 metrů. Drážkování bylo konstantní a sestávalo ze 72 drážek o hloubce 4,6 milimetrů a šířce 12,14 milimetrů. Pole mezi drážkami mělo šířku 7,93 milimetrů. Jeden závit měl hloubku 28 ráží (12 880 mm), což odpovídá stoupání drážkování 6 ° a 24,1 '. To u granátů typu 91 a 1 udělovalo počáteční rotaci 60,6 otáček za sekundu při úsťové rychlosti 760 m/s, respektive 62,5 otáček za sekundu u granátů typu 0 a 3 při úsťové rychlostí 805 m/s.  Nábojová komora měla objem 480 dm a při výstřelu v ní byl vyvinut tlak 3000–3200 kg/cm (300-320 MPa). Závěr byl šroubovací.  Životnost hlavně byla odhadována na 200 až 250 výstřelů. Teoreticky bylo možné provést „pouze“ výměnu opotřebované košile #1A, ale celá operace byla považována za natolik náročnou, že se předpokládalo za praktičtější nahradit rovnou celé dělo. Vzhledem k malému nasazení děl však nikdy k této operaci nedošlo.

Munice.

460mm kanóny typu 94 používaly dělenou munici. Byly vyvinuty čtyři druhy granátů, které tato děla mohla používat a to dva protipancéřové typů 91 a 1, trhavý typu 0 a typ 3 se zápalnou submunicí a pak jejich cvičné varianty. Rovněž granáty pro „40cm kanón typu 94“ byly z důvodu utajení skutečné ráže označovány jako „40cm“.

Protipancéřové granáty typu 91 a 1.

Protipancéřový granát typu 91 ( "91 šiki tekkódan") byl v ráži 460mm původním protipancéřovým granátem pro děla typu 94. Jelikož jeho náhrada v podobě protipancéřového granátu typu 1 byla zavedena do výzbroje již v roce 1941, je pravděpodobné, že "Jamato" a "Musaši" granáty typu 91 nikdy nenesly (nebo pouze v počátcích kariéry). Oba typy protipancéřových granátů měly dnový zapalovač typu 13. roku model 5 ( "13-nenšiki 5-gó") a byly plněny 33,85 kg trinitroanisolu (TNA), císařským námořnictvem označovaným jako výbušnina typu 91 ( "91-šiki bakujaku").  Zapalovač byl nastaven na zpoždění 0,4 sekundy, což mělo granátu poskytnout dost času pro podvodní ( "suičú") zásahy, kdy granát (v případě že nezasáhne loď nepřítele přímo) dopadne těsně před cíl a po průniku do vody zasáhne cíl pod čarou ponoru a ideálně i pod hlavním bočním pancéřovým pásem. Za tímto účelem byly oba typy protipancéřových granátů vybaveny tupou špicí, která po průniku do vody způsobovala změnu trajektorie granátu. Granát pak pod vodou pokračoval v dopředném pohybu (klesání do hloubky bylo relativně malé) a dokázal tak pod vodou urazit vzdálenost 100 až 200 ráží, tedy 46 až 92 metrů, než vlivem ztráty rychlosti klesl do hlubin (respektive explodoval). Podle Lacroix & Wells bylo ale toto chování u ponořených 460mm granátů omezené (relativně vzhledem k chování granátů menších ráží po ponoření). Kvůli lepší aerodynamice během letu byly granáty vybaveny balistickou čepicí, která se šroubovala na granát a zakrývala tupou špici. Po dopadu do vody se balistická čepice odlomila. Granáty typu 1 byly vybaveny o 106,5 mm delší balistickou čepicí, než typ 91. Rovněž u dna se granáty zužovaly. Vedle balistické čepice se typ 1 od typu 91 odlišoval jedním dvojitým vodícím kroužkem místo dvou užších a také možností nést barvivo, které po dopadu obarvilo sloup vody. Každá bitevní loď v "senkan sentai" ( ~ divize bitevních lodí) měla určenou vlastní barvu, takže díky různě barevným vodním sloupům bylo možno rozlišit dopady salv jednotlivých bitevních lodí a řídit jejich palbu.  Všechny protipancéřové granáty byly celé bílé (kromě vodících kroužků, které byly ponechány v barvě kovu) s oranžovým (podle reportu 0-19), respektive červeným (podle Lacroix & Wells) pruhem kolem těžiště.

Trhavé granáty typu 0.

Trhavé granáty typu 0 ( "rei-šiki cúdžódan", doslova „běžný granát typu 0“) byly určeny k ničení nepancéřovaných cílů a pro protiletadlovou palbu. Podle reportu 0-19 byly plněny 136 librami (61,7 kg) TNA a pro zničení vzdušného cíle se předpokládalo, že stačí exploze do 74,4 yardů (68,0 m) od cíle.  Byly iniciovány hlavovým mechanickým časovým zapalovačem. Bylo možno použít buďto zapalovač typu 91 z roku 1932, který byl v roce 1944 zjednodušen a přeznačen na typ 4 model 1, nebo zapalovač typu 0 z roku 1943, který byl v roce 1944 rovněž zjednodušen a přeznačen na typ 4 model 0. Časované roznětky byly nastavovány v muniční manipulační místnosti pod věží (stejně tak u "san-šiki dan").  Ostré trhavé granáty měly kaštanově hnědé tělo, většinou se žlutým proužkem uprostřed, a bílou špičku.

"San-šiki dan".

V červenci 1938 zahájilo císařské námořnictvo vývoj granátů se zápalnou submunicí pro použití proti vzdušným cílům. Výsledkem byl granát typu 3 ( "san-šiki dan"), který byl oficiálně označován jako „běžný granát typu 3“ ( "san-šiki cúdžódan") – tedy obdobně jako trhavé granáty typu 0. Někdy se též používalo označení „tříštivý granát“ ( "sankaidan").  Granáty typu 3 byly plněny 996 trubičkami o průměru 25 mm a délce 90 mm. Náplň každé trubičky tvořila hořlavá směs složená z 45 % Elektronu, 40 % dusičnanu barnatého (Ba(NO)), 14,3 % kaučuku (respektive 9,3 % vulkanizované gumy a 5 % surového kaučuku), 0,5 % síry a 0,2 % kyseliny stearové. Elektron byla obchodní značka pro směs složenou z 90 % hořčíku, 3 % hliníku, 3 % mědi, 2 % zinku a 2 % křemíku. Každá takováto zápalná tyčinka hořela po dobu pěti sekund teplotou přibližně 3000 °C a plamen měl délku pěti metrů. V předem nastavené vzdálenosti mechanický hlavový časový zapalovač typu 0 (nebo typu 4 model 0) inicioval explozi granátu typu 3, který do okolí rozmetal v sobě obsažené zápalné tyčinky, které půl sekundy poté začaly hořet a vytvořily ohnivý kužel (spolu se střepinami granátu) o délce 242 metrů.  Japonci považovali "san-šiki dan" za účinný protiletadlový prostředek. Američtí piloti jejich úsudek nesdíleli a považovali "san-šiki dan" spíše jenom za pěknou podívanou.  Ostré granáty měly červené tělo a bílou špičku.

Prachové náplně.

Pro jeden výstřel bylo potřeba do nábojové komory za granátem vsunout 330kg prachovou náplň ( "sójaku") složenou ze šesti prachových náloží, které nabiják nabíjel do komory najednou. Každá prachová nálož byla původně umístěna ve vlněném vaku. V roce 1942 byla vlna vyměněna za hedvábí.

Lafetace.

Typ 94 se používal pouze v dělových věžích bitevních lodí třídy "Jamato". Dvě věže byly umístěny na přídi a jedna na zádi, všechny v podélné ose plavidla. Každá věž ukrývala tři 460mm kanóny a jejich nabíjecí zařízení. Podélné osy krajních kanónů byly od osy prostředního vzdáleny 350cm a při společném výstřelu salvy byl výstřel prostředního kanónu o 0,08 sekund opožděn. Zákluz děla při výstřelu byl 1,43 metru.  Každé dělo bylo uloženo v samostatném lůžku, takže mohlo měnit elevaci nezávisle na ostatních. Změnu elevace zajišťoval hydraulický píst. Maximální rychlost změny elevace byla projektována na 6 °/s, ale ve skutečnosti byla až 8 °/s. Každé dělo mohlo být nabíjeno při elevaci 3 ° a maximální rozsah elevace byl od -5 do +45 °. Bylo jej ale možno omezit na rozmezí od +3 do +41 stupňů, což urychlilo nabíjecí proces (neboť dolní poloha hlavně byla rovněž nabíjecí polohou) za cenu snížení dostřelu přibližně o jeden kilometr.  Otáčení každé dělové věže zajišťoval motor o výkonu 500 koňských sil (367,75 kW). Každá věž měla tyto motory dva, ale vždy pracoval jenom jeden z nich. Maximální rychlost změny odměru byla 2 °/s.  Rozdělení hmotnosti mezi jednotlivé komponenty věže bylo podle reportu 0-45(N) následující:  Lacroix ale uvádí celkovou hmotnost věže jako 2565 tun a Digiulian dokonce 2730,2 T (2774,011 t). Podle Skulského je hmotnost 2774 tun hmotností dělově věže včetně granátů v obou manipulačních místnostech pod věží.  790 tun pancéřování věže představoval čelní pancíř o tloušťce 650 mm, boční pancíř 250 mm, zadní pancíř 190 mm a stropní pancíř o tloušťce 270 mm.  Pod dělovou věží se nacházela komora s výtahy pro dopravu munice a prachových náplní do věže. Horní dvě patra komory (která se otáčela spolu s věží) zabíraly muniční manipulační místnosti s vertikálně umístěnými granáty. Celkem takto bylo uloženo 180 granátů (60 granátů na hlaveň), zatímco v muničním skladu mělo být dalších 120 granátů (40 na hlavěň, rovněž skladovaných ve svislé poloze). Tato čísla jsou ale založena na uspořádání testovací věže v Kamegakubi a u prakticky použitých věží mohla být jiná – jak dokazuje uložení celkem 1170 granátů při poslední plavbě "Jamata". Granáty ve spodní manipulační místnosti mohly být doplněny z muničního skladu, který byl právě na úrovni spodní manipulační místnosti. Doplnění granátů v horní místnosti byla zdlouhavá práce při doplňování munice, neboť bylo třeba napřed granát naložit na zdviž v dolní manipulační místnosti, vyvézt nahoru a zajistit. Během boje měla být děla zásobována granáty z dolní manipulační místnosti. Horní místnost sloužila pouze jako zásobník pro zajištění plynulé dodávky munice pro okamžik, když byla zásoba v dolní manipulační místnosti vyčerpána a bylo jí potřeba doplnit z muničního skladiště. S tím souvisí i to, že všechny tři muniční zdviže vedly až do dolní muniční manipulační místnosti. Granáty byly mezi muničním skladem a muniční manipulační místností převáženy na speciálním vozíku, ze kterého se daly rovnou vložit do muniční zdviže.  Pod muničním skladištěm se nacházel dvoupatrový sklad prachových náplní. Dolní sklad zásoboval jedním výtahem prostřední dělo v dělové věži, zatímco horní sklad dvěma výtahy zásoboval obě krajní děla. Prachové náplně byly ve skladu uloženy horizontálně a na přepravník byly nakládány ručně. Poté obsluha dotlačila nálože po přepravníku k otočnému překladači – ten se otáčel kolem horizontální osy a zajišťoval oddělení skladiště od manipulační místnosti, aby v případě zásahu neprošly plameny z věže do skladiště. Do překladače se vešlo šest náloží, což bylo množství potřebné pro jeden výstřel. Původně se překladač otáčel manuálně, ale později byl – pro namáhavost – otáčen hydraulicky při zachování možnosti nouzové manuální obsluhy. Na druhé straně překladače bylo všech šest náloží přeloženo na vozík, který se pohyboval po kolejnicích kolem otočné komory dělové věže. Vozík dopravil nálože k hydraulickému nabijáku, který – po otevření další protipožární záklopky – nálože natlačil do koše výtahu. V dolní prachové manipulační místnosti byl jeden vozík, zatímco v horní byly vozíky dva, neboť tam bylo potřeba obsluhovat dva výtahy. U testovací věže v Kamegakubi byly vozíky obsluhovány lidskou silou, ale na "Jamato" a "Musaši" byly použity jiné, mechanizované, neboť se ukázalo, že při 10° náklonu lodě by bylo obtížné s vozíky manipulovat.  V případě potřeby bylo možno skladiště prachových náplní zaplavit. K tomu sloužily hydraulicky ovládané ventily, jejichž otevření trvalo 20 sekund a úplné zaplavení skladiště trvalo podle 0-45(N) 15 minut. Podle Skulského ale kompletní zaplavení trvalo 20 minut. Proti požáru v muničním skladišti, manipulačních místnostech, či v prostoru zdviží byly nainstalovány rozprašovače.

Systém řízení palby.

K zaměřování 460mm děl na obou jednotkách třídy "Jamato" sloužila kombinace dálkoměrů se zaměřovačem typu 98 ( "98-šiki hóiban"), "sokutekiban" typu 98 a analogových dělostřeleckých počítačů typu 98 ( "98-šiki šagekiban").  Každá loď nesla celkem čtyři patnáctimetrové dálkoměry: po jednom v zadní části každé dělové věže a jeden ve věži zaměřovače typu 98 na vrcholu hlavní nástavby. Navíc bylo každé dělo doplněno 10cm dalekohledem.

Plánovaný nástupce.

460mm dělem typu 94 a jím vyzbrojenými bitevními loděmi třídy "Jamato" megalomanské snahy císařského námořnictva neskončily. Další v řadě měl být 510mm kanón typu 98, ale jeho vývoj byl zastaven před začátkem války v Pacifiku.

460mm kanón typu 94 japonského císařského námořnictva byl největší lodní kanón, který byl kdy instalován na válečné lodi. Oficiální japonské označení bylo "45-kókei 94-šiki 40-senči hó" ( 45kaliberní 40cm kanón typu 94), neboť Japonci se snažili utajit skutečnou mohutnost této zbraně. Kanón byl vyvinut ve třicátých letech 20. století jako výzbroj hlavní baterie bitevních lodí třídy "Jamato" a na prvních dvou dokončených jednotkách této třídy se rovněž zúčastnil druhé světové války v Pacifiku, konkrétně dvou bitev v rámci série bitev u Leyte v říjnu 1944 a operace "Ten-gó" v dubnu 1945.

九四式舰砲,对外名称45倍口径九四式40公分炮(日语:),是日本帝国海军二战时期最重型的舰砲,也是世界海军史上口径最大而且威力最大的舰砲。


Popis.

Leguán modravý je největším původním obyvatelem ostrova Grand Cayman; v dospělosti dorůstá 51–76 cm (s ocasem až 1,5 metru) a váží až 14 kg. Jeho kloubové prsty se skvěle hodí ke kopání a lezení na stromy. Ačkoli není známo, že by byl přímo stromovým druhem, byl pozorován i ve výši kolem pěti metrů.  Leguáni modraví jsou sexuálně dimorfní - samec je zpravidla o jednu třetinu větší než samice. Samci mají nápadné stehenní póry, které používají k uvolňování feromonů. Samice mají póry menší a nemají tak výrazný hřbetní hřeben.

Barva.

Barva kůže dospělých samců se pohybuje od tmavě šedé po tyrkysově modrou, zatímco samice jsou zbarveny olivově zeleně až světle modře. Mláďata jsou bez rozdílu pohlaví tmavě hnědá nebo zelená se slabými tmavšími pruhy. Když novorozená mláďata poprvé vylezou z hnízda, mají na zádech osm tmavých pruhů tvaru V. Tyto pruhy začínají po roce mizet a měnit se na smetanově šedé skvrny, které mohou v dospělosti přejít až do modré.  Pro dospělé leguány modravé je obvyklá tmavě šedá odpovídající okolní krajině; zvíře mění barvu na modrou, jen když je v přítomnosti dalších leguánů a při ochraně svého území. Modrá barva je výraznější u samců, jejich výrazně černé nohy kontrastují se světlejší barvou těla.

Zrak.

Leguáni modraví mají zlaté duhovky a červené oční bělmo. Mají vynikající zrak, dokáží vidět na dlouhé vzdálenosti; kvůli malému počtu tyčinek však vidí ve slabém světle špatně. Zato ale mají tzv. double cones buňky ("dvojité kužely"), které zajišťují ostré barevné vidění a umožňují jim vidět i v ultrafialovém spektru. Tuto schopnost leguáni používají, aby se při slunění se mohli přesvědčit, že absorbují dostatek slunečního světla ve formě UVA a UVB pro vytváření vitaminu D.  U leguánů modravých se také vyvinulo tzv. parietální oko, které je umístěno uprostřed čela. Toto "oko" nefunguje stejným způsobem jako normální oko, má pouze základní sítnici a čočku, a tak nemůže tvořit obrazy. Je však citlivé na změny intenzity osvětlení a dokáže detekovat pohyb.

Dlouhověkost.

Nejdéle žijícím leguánem modravým v zajetí byl leguán jménem "Godzilla", kterého roku 1950 odchytil přírodovědec Ira Thompson na ostrově Grand Cayman. V roce 1985 Godzillu dovezl do Spojených států Ramon Noegel, roku 1990 byl prodán dovozci plazů Tomu Crutchfieldovi, který ho roku 1997 daroval zoologické zahradě Gladys Porter ZOO v Brownsville v Texasu. Tam ještěr zůstal až do své smrti v roce 2004. Thompson odhadoval, že Godzillovi bylo v době odchytu asi 15 let. Při odhadovaných 69 letech věku (z toho 54 v zajetí) by tak Godzilla byl nejdéle žijícím leguánem, o němž máme spolehlivý záznam. Přitom u jeho blízkého příbuzného, poddruhu leguána kubánského ("Cyclura nubila caymanensis"), máme záznamy jen o 33 letech života v zajetí.  Dlouhověkost ve volné přírodě není dokázána, ale předpokládá se, že leguáni se dožívají několika desetiletí.

Chov v zoo.

Leguán modravý je v zoo chován naprosto výjimečně. Od roku 2009 jej vlastní malý Zoopark Zájezd nedaleko Prahy, kde se v roce 2015 podařil evropský prvoodchov. V roce 2011 získala tato zvířata jako první tradiční velká zoo v Evropě Zoo Praha. Pár tohoto druhu je k vidění v pavilonu šelem a plazů. Od roku 2016 se počet evropských zoo s tímto druhem zvýšil o jedno francouzské zařízení, kam byla poskytnuta zvířata ze Zooparku Zájezd.

Leguán modravý ("Cyclura lewisi") je kriticky ohrožený druh ještěra z čeledi leguánovitých, který se endemicky vyskytuje na ostrově Grand Cayman, který je součástí Kajmanských ostrovů. Až do roku 2004 byl veden jako poddruh leguána kubánského, avšak v důsledku genetické odlišnosti, která byla zjištěna o čtyři roky dříve, došlo k jeho ustanovení samostatným živočišným druhem. Leguán modravý patří mezi ještěry dožívající se nejdelšího věku (rekord je 69 let).

蓝岩鬣蜥(学名:"")是大开曼特有的一种濒危蜥蜴。牠们以往被列为古巴鬣蜥的亚种,后来于2004年因其遗传基因的差异而被重新分类为独立物种。蓝岩鬣蜥是最长寿的蜥蜴之一,可以生存达69岁。


Rozsah zpracované matematiky.

Principia obsahují teorii množin, kardinální čísla, ordinální čísla a reálná čísla. Pokročilé partie reálné analýzy již zpracovány nebyly. V principu bylo možné dále postupovat v odvozování matematických vět dále. Bylo to ovšem velmi zdlouhavé.  Autoři plánovali vydat ještě čtvrtý svazek o základech geometrie, ale nakonec se této myšlenky vzdali s tím, že je dosavadní práce duševně vyčerpala.

Kritika.

Axiómy.

Jak uvádí Rudolf Carnap v článku „Die logizistische Grundlegung der Mathematik“ („Logicistické základy matematiky“, 1931), chtěl Russell vytvořit teorii, která by umožnila odvodit celou matematiku z ryze logických axiómů. Principia však vyžadují vedle základních axiomů teorie typů další tři axiomy, které nelze považovat za čistě logické: axiom nekonečna, axiom výběru a axiom reducibility. Vzhledem k tomu, že první dva axiomy jsou existenční, mohl Russell formulovat matematická sdělení na nich závislá jako podmíněná tvrzení. Axiom reducibility je však nezbytný k tomu, aby mohly být formálně správně vyjádřena tvrzení z reálné analýzy, a není tedy možno přeformulovat tato tvrzení jako podmíněná. Frank P. Ramsey se snažil dokazovat, že Russellova rozvětvená teorie typů není potřebná (prostá teorie typů axiom reducibility nevyžaduje), ale jeho argumenty nebyly obecně přijaty.

Bezespornost a úplnost.

Vedle otázky postavení axiómů jako logických pravd, tu zůstávají následující zásadní otázky:  V roce 1931 vrhly Gödelovy věty o neúplnosti na tyto dvě související otázky zásadní a nečekané světlo.  Gödelův první teorém dokazuje, že Principia nemohou být současně konzistentní a úplné. Podle této věty pro každý dostatečně silný logický systém (včetně Principií), existuje tvrzení, G, která v podstatě říká: „Prohlášení G nelze dokázat.“ Pak platí: jestliže G je dokazatelné, pak je nepravdivé, a systém je tedy v rozporu, a jestliže G není dokazatelné, pak je pravdivé, a systém je proto neúplný.  Gödelův druhý teorém dokazuje, že žádný formální systém, který obsahuje základní aritmetiku, nemůže být použit k dokázání své vlastní konzistence. To znamená, že výrok „systém Principia Mathematica je bezrozporný“ nemůže být v systému Principia Mathematica dokázán – pokud ovšem není systém vnitřně sporný (v takovém případě by byl dokazatelný jak výrok, tak jeho negace).

Pragmatické aspekty.

Ludwig Wittgenstein (např. ve svých přednáškách o základech matematiky na Cambridge v roce 1939) kritizoval Principia z různých pozic, například:  Přesto Wittgenstein připouštěl, že Principia mohou vyjasnit některé aspekty každodenní aritmetiky.

Principia Mathematica ("PM") jsou třísvazkové dílo pojednávající o základech matematiky, napsané Alfredem Northem Whiteheadem a Bertrandem Russellem a vydané v letech 1910, 1912 a 1913. V roce 1927 vyšlo druhé vydání s důležitým Úvodem, Dodatkem A, jenž nahradil větu *9, a zcela novým Dodatkem C.

《数学原理》(英语:"Principia Mathematica")是由伯特兰·罗素与他的老师阿尔弗雷德·诺思·怀特黑德合著的一本数学书籍,书籍共分三卷,分别出版于1910年,1912年,1913年。


Klubová kariéra.

Působil v letech 2003 až 2006 v MFK Ružomberok, zaznamenal 30 gólů v 56 zápasech Corgoň ligy. Jendrišek se stal nejlepším střelcem slovenské ligy v sezóně 2005/06 společně s Róbertem Rákem z FC Nitra, oba vstřelili po 21 gólech. V této sezóně zároveň získal s Ružomberkem double, tzn. vyhrál ligový titul i slovenský fotbalový pohár.  V létě 2006 odešel na roční hostování do německého klubu Hannover 96, ale nehrál zde pravidelně. V květnu 2007 se upsal na tři roky druholigovému německému Kaiserslauternu, kde zažil vydařené sezóny, zejména 2008/09 a 2009/10, kdy se stal nejlepším klubovým kanonýrem. V ročníku 2009/10 slavil navíc návrat Kaiserslauternu do 1. Bundesligy.  Nicméně už v závěru sezony 2009/10 bylo oznámeno, že se hráč přesune do FC Schalke 04, kde podepíše tříletý kontrakt. Trenér Felix Magath mu však dával minimum příležitostí, neboť sázel na dvojici útočníků Klaas-Jan Huntelaar a Raúl González. V lednu 2011 tak odešel do SC Freiburg za částku cca 900 000 eur.  Od ledna 2011 do léta 2013 působil v německém klubu SC Freiburg. V sezóně 2012/13 mnoho zápasů vinou zranění neodehrál. Po sezóně (v níž Freiburg obsadil 5. místo a kvalifikoval se do play-off Evropské ligy) z klubu odešel (skončila mu smlouva). Zamířil do německého druholigového klubu FC Energie Cottbus. Zde debutoval 22. července 2013 v úvodním kole druhé německé Bundesligy proti domácí Fortuně Düsseldorf (prohra 0:1). Jendrišek hrál do 66. minuty, pak jej vystřídal André Fomitschow. V 1. kole německého poháru (DFB-Pokal) zařídil svým gólem vítězství Energie (a postup do druhého kola) 1:0 nad 1. FC Magdeburg. 18. srpna 2013 se v ligovém zápase podílel jednou brankou na vítězství 5:1 nad VfR Aalen. Energie Cottbus nedokázala obhájit druholigovou příslušnost a spadla po sezoně 2013/14 do III. německé ligy. Jendrišek využil klauzuli ve smlouvě, která mu umožňovala odejít v případě sestupu klubu. Zájem o něj projevil ŠK Slovan Bratislava.  Nakonec odešel jako volný hráč do FC Spartak Trnava, kde podepsal půlroční smlouvu. Odehrál zde celkem 13 zápasů a vstřelil 5 gólů. V lednu 2015 odešel do polského prvoligového klubu Cracovia z Krakówa, kde podepsal kontrakt do června 2017. Po vypršení smlouvy z Cracovie odešel, vedení klubu mu prodloužení nenabídlo.  Vzápětí posílil řecký prvoligový klub AO Xanthi (dříve známý pod názvem Škoda Xanthi).

Reprezentační kariéra.

Mládežnické reprezentace.

Jendrišek byl členem slovenské fotbalové reprezentace do 21 let.

A-mužstvo.

Ve slovenském A-týmu debutoval 11. října 2008 v kvalifikačním utkání o Mistrovství světa 2010 proti domácímu San Marinu. Odehrál kompletní zápas, který skončil vítězstvím Slovenska 3:1. Svůj první gól vstřelil v únoru 2009 na turnaji na Kypru proti domácí reprezentaci, ale pouze mírnil prohru 2:3.  Nastoupil v odvetném kvalifikačním zápase s Bosnou a Hercegovinou 10. září 2013 v Žilině, kde Slovensko podlehlo svému balkánskému soupeři 1:2 a ztratilo naději alespoň na baráž o Mistrovství světa 2014 v Brazílii. 19. listopadu 2013 dostal příležitost v přátelském utkání proti Gibraltaru, které mělo dějiště v portugalském Algarve ve městě Faro a bylo vůbec prvním oficiálním zápasem Gibraltaru po jeho přijetí za 54. člena UEFA v květnu 2013. V zápase se zrodila překvapivá remíza 0:0, za slovenský výběr nastoupili hráči z širšího reprezentačního výběru a také několik debutantů.

Mistrovství světa 2010.

Na světovém šampionátu 2010 v Jihoafrické republice se Slovensko dostalo do osmifinále, kde podlehlo pozdějšímu vicemistrovi Nizozemsku 1:2. V základní skupině F v prvním zápase proti Novému Zélandu (15. června 2010, remíza 1:1) nastoupil v útoku s Róbertem Vittekem. Další utkání proti Paraguayi (20. června 2010), které Slovensko prohrálo 0:2, nehrál. Třetí zápas proti Itálii (24. června 2010) nastoupil v základní sestavě a byl u cenného vítězství 3:2, které slovenskému mužstvu zaručilo účast v osmifinále na úkor Itálie a Nového Zélandu. Jendriška střídal na hřišti v nastaveném čase Martin Petráš. V osmifinále hrál do 72. minuty (pak jej vystřídal Kamil Kopúnek), Slovensko prohrálo 1:2 a s turnajem se rozloučilo.

Reprezentační góly.

Góly Erika Jendriška za A-mužstvo Slovenska

Erik Jendrišek (* 26. října 1986, Trstená, Československo) je slovenský fotbalový útočník a bývalý reprezentant, od léta 2017 hráč klubu AO Xanthi. Účastník Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice. V sezóně 2005/06 se stal společně s Róbertem Rákem nejlepším střelcem slovenské ligy (21 gólů).

艾力·赞迪锡(,1984年-9月28日),出生在特尔斯泰纳,是一名斯洛伐克足球运动员,司职前锋,现效力希超球会萨丁。


Dějiny.

První zmínka o čtvrti je z pozdního starověku, kdy se místo nazývalo "Sycae". Okolo roku 425 zde bylo údajně veřejné fórum postavené císařem Honoriem, divadlo, portiková kolonáda a 435 obydlí. Pravděpodobně již v pátém století byla také čtvrť již obehnána hradbami. Od císaře Justiniána I. obdržela čtvrť plná městská práva a byla přejmenována na Iustinianopolis, nicméně posléze upadala a v 7. století byla zřejmě opuštěná. Zůstala zde pouze stará Galatská věž, kde byl upevněn jeden z konců řetězu určeného k obraně Zlatého rohu.  V jedenáctém století zde byla velká židovská komunita, která čítala okolo 2500 lidí. V roce 1171 bylo podniknut útok na nedaleké janovské osídlení, který císař Manuel I. Komnenos použil jako záminku k uvěznění benátských občanů v celé Byzantské říši a ke konfiskaci jejich majetků, přestože Janované tvrdili, že za útokem Benátčané nestáli. Později v roce 1203 byla při čtvrté křížové výpravě zničena židovská čtvrť i stará Galatská věž.  V roce 1261 opět ovládali oblast Byzantinci, ale císař Michael VIII. Palaiologos ji dal Janovské republice v souladu s Nymfaionskou smlouvou. Dohoda byla upřesněna v roce 1303 a její součástí byl zákaz, aby Janované svou kolonii opevnili. Ti na tuto část smlouvy nedbali a naopak ještě v rámci opevňování rozšiřovali své území, která ovládali až do roku 1453. Jejich zdi, včetně Galatské věže z poloviny 14. století, přežily až do 19. století, kdy byly rozebrány v rámci rozšiřování města. Dnes jich zbývá jen malý kousek zahrnující Galatskou věž. Další historickou památkou z této doby je kostel svatého Pavla, který byl postaven dominikány v roce 1233 během Latinského císařství. Dnes se nazývá "arabská mešita", neboť byl v roce 1492 dán k užívání Arabům, kteří uprchli ze Španělska před španělskou inkvizicí a přišli do Cařihradu.  Podle této čtvrti se nazývá významný turecký fotbalový klub Galatasaray SK, který zde byl v roce 1905 založen blízko střední školy Galatasaray Litesi.

Galata () nebo Galatae je městská čtvrť, která se nachází v městském obvodu Beyoğlu v evropské části Istanbulu, největšího města Turecka. Na severu je oddělen Zlatým rohem, zálivem oddělujícím historické jádro staré Konstantinopole od jiných částí. Přes Zlatý roh se dostanete přejitím Galatského mostu.

加拉塔(),或译加拉达,是土耳其最大城市伊斯坦布尔位于欧洲部分的一个地区,现在是贝伊奥卢的一个街区。它坐落于金角湾北岸,一道水湾将它同君士坦丁堡老城隔开。金角湾上架有数座桥梁,其中最为著名的是加拉塔大桥。加拉塔(曾名佩拉)曾经是热那亚共和国在1273念至1453年的一个殖民地。热那亚人于1348年在堡垒的最北端最高点建成了著名的加拉塔石塔。


Konstrukce sondy.

Tříose stabilizovaná sonda měla tvar šestibokého hranolu o průměru 2,6 m a výšce 2,0 m. Byla vybavena jedním pevným panelem fotovoltaických baterií, dodávajícím minimálně 600 W elektrické energie a dobíjejícím lithium-iontovou akumulátorovou baterii s kapacitou 80 Ah. Vědecká data byla vysílána na Zemi v reálném čase prostřednictvím dvou antén se středním ziskem (zisk přibližně 12 dB, rychlost přenosu 1,5 Mbit/s) a dvou všesměrových antén (rychlost přenosu 40 kbit/s). Orientace v prostoru byla zjišťována souborem sledovačů hvězd STA (), miniaturní inerciální měřicí jednotkou MIMU () a souborem deseti přehledových čidel Slunce CSSA (). Jako výkonný prvek pro orientaci, stabilizaci a korekce dráhy sloužil systém motorků RCS () na hydrazin (zásoba 306 kg), který tvořily dva motory o tahu 2×22 N a 8 motorů o tahu 8×4,4 N.

Přístrojové vybavení.

Na palubě byly následující vědecké přístroje:

Průběh mise.

LCROSS byla krátkodobá nízkorozpočtová mise, která se do vesmíru vydala spolu s další měsíční sondou LRO. Kvůli přidání LCROSS k LRO byl místo původně plánované nosné rakety Delta II zvolen silnější nosič Atlas V. NASA vybrala LCROSS v soutěži mezi 19 kandidáty, z nichž každý musel splňovat podmínku nepřesáhnout hmotnost sondy 1000 kg a cenu 80 milionů dolarů.  Start LCROSS a LRO proběhl pomocí rakety Atlas V z mysu Canaveral na Floridě 18. června 2009 v 21:32 UTC. 23. června, čtyři a půl dne po startu, dosáhla sonda LCROSS a k ní připojený raketový stupeň Centaur polární dráhy kolem Země s oběžnou dobou 37 dní, ze které bylo možné navést sondu k jižnímu pólu Měsíce.  22. srpna 2009 zaregistrovali technici v řídícím středisku anomální chování sondy. Došlo k poruše palubní inerciální jednotky určené k orientaci a stabilizaci sondy, řídící systém přešel na řízení orientace pomocí hvězdného čidla. Tento problém způsobil, že sonda při manévrech spotřebovala přes 140 kg paliva, což bylo více než polovina zbývajících zásob pohonných hmot. Dan Andrews, vedoucí projektu LCROSS uvedl, že podle odhadů lze misi úspěšně dokončit, že palivo na dokončení mise by mělo stačit.  Původně plánovaný cíl dopadu, kráter Cabeus A, byl změněn na větší hlavní kráter Cabeus.  K finálnímu přiblížení k Měsíci došlo 9. října, kdy se v 1:50 UTC sonda a Centaur rozdělily. Urychlovací stupeň Centaur jako těžký impaktor po dopadu v 11:31 UTC vytvořil oblak vyvrženého materiálu nad lunárním povrchem. Čtyři minuty po dopadu impaktoru proletěla vyvrženým materiálem sonda LCROSS, která jej analyzovala a výsledky odesílala na Zemi před tím, než sama dopadla na povrch Měsíce. Plánovaná rychlost dopadu byla 9000 km/h. Skutečná rychlost však přesáhla 10 000 km/h.  Impaktor Centaur vyvrhl z povrchu Měsíce více než 350 tun materiálu a vytvořil kráter o průměru kolem 20 m a hloubce 4 m. Doprovázející sonda vyvrhla zhruba 150 tun materiálu, vytvořila kráter 14 m v průměru 2 m hluboký. Materiál vyvržený impaktorem se rozptýlil po povrchu Měsíce v oblasti o průměru 10 km.  Vědci doufali, že spektrální analýzy materiálu z oblaku vyvrženého materiálu potvrdí předchozí nálezy sond Clementine a Lunar Prospector, které ukazovaly na to, že v trvale zastíněných místech na měsíčním povrchu existuje vodní led. Mezi astronomy byla zahájena sledovací kampaň. Předpokládalo se, že vyvržený oblak materiálu bude viditelný ze Země amatérskými teleskopy o průměru čočky 25 až 30 cm. Amatérské teleskopy však žádný oblak nezaregistrovaly. Ani velkým teleskopům, jako je například Haleův teleskop vybavený adaptivní optikou, se nepodařilo oblak pozorovat. Mohlo to být způsobeno tím, že výbuch způsobený impaktem byl příliš malého rozsahu mimo detekční schopnosti teleskopů. Dopad impaktoru sledovaly i vesmírné teleskopy, např. Hubbleův vesmírný dalekohled.  Dne 13. listopadu 2009 NASA potvrdila, že v oblaku vzniklém po dopadu raketového stupně Centaur byla detekována voda.

Výsledky mise.

Přístroje sondy zaznamenaly část vyvrženého oblaku ve větší výšce, ve kterém se nacházely lehčí materiály – jemný prach a vodní pára, těžší materiály byly nalezeny ve druhé části oblaku, který vystoupal do nižší výšky. Podrobné analýzy ze spektrometrů pracujících v infračervené oblasti spektra potvrdily přítomnost vody ve vyvrženém materiálu. Vědci odhadují, že po dopadu urychlovacího stupně Centaur bylo vyvrženo minimálně 95 litrů vody.

Lunar Crater Observation and Sensing Satellite (LCROSS) byla robotická kosmická sonda, kterou vyvinula a provozovala americká agentura NASA. Hlavním cílem sondy LCROSS bylo zjistit, zda v trvale zastíněných kráterech poblíž jižního pólu Měsíce existuje vodní led. Mise byla úspěšná a přítomnost ledu byla potvrzena v lunárním kráteru Cabeus.

月球观测和传感卫星(Lunar Crater Observation and Sensing Satellite,简称LCROSS)是2009年6月18日美国国家航空暨太空总署(NASA)发射的一颗月球探测卫星。


Popis.

Lupiny jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny s přímou, jednoduchou nebo větvenou lodyhou, výjimečně keře. Listy jsou dlanitě složené z 5 až 15 celokrajných lístků (velmi výjimečně trojlisté nebo jen jednolisté), s dlouhým řapíkem. Palisty jsou z části přirostlé k řapíku. Květy jsou různých barev, nejčastěji modré, fialové, bílé nebo vícebarevné, řidčeji žluté. Jsou uspořádány v koncových vzpřímených hroznech či klasech. Kalich je hluboce dvoupyský, horní pysk je zakončen 2 zuby a spodní 3 zuby. Pavéza je přímá, okrouhlá nebo široce vejčitá, křídla jsou podlouhle srpovitá nebo obvejčitá, člunek je obklopený křídly, zahnutý, zobanitý. Tyčinek je 10 a jsou jednobratré. Semeník je přisedlý, se 2 až mnoha vajíčky a zahnutou čnělkou zakončenou vrcholovou bliznou. Plodem je podlouhlý, více či méně zploštělý, pukavý lusk s tlustě kožovitými chlopněmi. Lusky jsou obvykle hedvábně chlupaté, s přehrádkami mezi semeny.

Rozšíření.

Rod lupina zahrnuje asi 200 druhů a je zastoupen v Severní a Jižní Americe, ve Středomoří, východní Africe a na Blízkém východě. V České republice není žádný druh původní, široce je zde však rozšířena lupina mnoholistá ("Lupinus polyphyllus"), pocházející původně ze západních oblastí Severní Ameriky.  V evropské květeně je rod lupina zastoupen 6 původními druhy, z nichž převážná většina roste ve Středomoří. V celém Středomoří roste lupina úzkolistá ("Lupinus angustifolius"), lupina "Lupinus micranthus" a "Lupinus varius", ve východní části lupina bílá ("Lupinus albus"), v západním a středním Středomoří lupina žlutá ("Lupinus luteus"), na Pyrenejském poloostrově lupina "Lupinus hispanicus"  Lupiny nejčastěji rostou na sušších stanovištích, skalnatých svazích a vápnitých a hlinitopísčitých půdách. Většina druhů preferuje dobře propustné půdy a teplé klima.

Ekologické interakce.

Květy lupin jsou opylovány hmyzem.

Obsahové látky.

Semena i vegetativní orgány většiny druhů lupiny obsahují jedovaté hořce chutnající chinolizidinové alkaloidy (lupinin, lupanin, spartein aj.) a neproteinové aminokyseliny (lathyrin). Existují však i tzv. sladké lupiny, které tyto látky neobsahují. Z dalších obsahových látek je uváděn např. glykoalkaloid vernin a glykosid lupinid. Semena lupin obsahují v průměru 38% bílkovin, 8% tuku, 32% sacharidů, 12% vlákniny a 2,5% minerálních látek.

Jedovatost.

Obsah alkaloidů v rostlině může v některých případech dosáhnout až 2,5%. Otravy dobytka po krmení lupinou žlutou byly pozorovány již dávno, byly však přičítány jedovaté látce produkované mikroorganismy žijícími na lupině. Otrava byla označována jako lupinóza. Až později bylo zjištěno že je způsobena alkaloidy obsaženými přímo v lupině. Jedovatá dávka pro ovci je 500g natě nebo 100g semen. Otrava způsobuje poškození jater a nervového systému, srdce a ledvin. Projevuje se těžkým dechem, poruchami srdce a trávení, žloutenkou, krví v moči a celkovou netečností. Prognóza je vždy velmi nepříznivá. U člověka nebyla otrava zaznamenána.

Zajímavosti.

Lupina je státní rostlinou Texasu, přičemž jednotlivé druhy nejsou rozlišovány. Texas se tak honosí 5 státními rostlinami, neboť na jeho území roste celkem 5 druhů lupin: "Lupinus subcarnosus", "L. texensis", "L. havardii", "L. concinnus" a "L. plattensis".

Význam.

Lupiny mají podobně jako jiné bobovité rostliny schopnost pomocí symbiotických bakterií vázat vzdušný dusík a obohacovat jím půdu. Navíc mohou růst i na kyselých půdách, které mnohé jiné bobovité rostliny špatně snášejí. Byly používány k obohacování půdy, jako zelené hnojení a jako krmivo pro dobytek. V současnosti se k tomuto účelu používají zejména vyšlechtěné odrůdy se sníženým obsahem toxických látek, tzv. sladké lupiny. V České republice se jako krmivo a zelené hnojení pěstovaly zejména jednoleté středomořské druhy lupina žlutá ("Lupinus luteus"), lupina úzkolistá ("Lupinus angustifolius") a lupina bílá ("Lupinus albus"). Semena andského druhu lupina proměnlivá ("Lupinus mutabilis") byla v minulosti využívána Inky jako významná potravina a i v současné době jsou po úpravě konzumována. Ze semen některých druhů lupin byla již za časů Starověkého Egypta, Řecka a Říma připravována mouka k pečení chleba. Používaly ji hlavně nejnižší vrstvy obyvatelstva. Výtažek z lupiny se ve Starověkém Egyptě používal při výrobě piva, "aby se omezilo kysání". Dobře upražená semena některých druhů, např. lupiny žluté a lupiny bílé, jsou použitelná jako kávovina.  Lupina mnoholistá ("Lupinus polyphyllus") je již od konce 19. století pěstována jako okrasná rostlina. Křížením s některými jinými druhy bylo vypěstováno velké množství barevných okrasných kultivarů, vyznačujícím se statným vzrůstem a velkými nápadně zbarvenými květy v hustých květenstvích.

Lupina ("Lupinus") je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"). Alternativním českým názvem je vlčí bob. Lupiny jsou byliny s dlanitě složenými listy a květy v koncovém vzpřímeném hroznu. V České republice se vyskytuje zdomácnělá lupina mnoholistá, pocházející ze Severní Ameriky. Některé lupiny jsou využívány jako pícniny či zelené hnojení, také jako luštěniny a náhražka kávy. Většina druhů je jedovatá. V České republice je lupina invazním druhem.

羽扇豆属(学名:)又称鲁冰花,是豆科中的一个属,主要分布于北美洲西部、南美洲、地中海地区以及非洲。这类植物大多为多年生草本植物,高约0.3到1.5米;另外也有少数为一年生植物,且有些为灌木,可长到3米以上高度。与其他许多豆科植物一样,羽扇豆也参与固氮作用。


Vymezení.

Vymezení antarktické konvergence není přesné, například u Nového Zélandu se přibližuje k 60° a v jižním Atlantiku k 48° jižní zeměpisné šířky. Navíc se tato hranice mění sezónně v návaznosti na větry a mořské proudy. Vytyčuje pomyslnou severní hranici Jižního oceánu a bývá považována za hranici mírného klimatu na severu a subantarktického klimatu dále na jihu.

Význam.

Na styku vod Jižního oceánu s vodami severních oceánů dochází ke konvergenci, k vzájemnému míšení studených a relativně teplých vodstev. Od Antarktidy přitékající vody jsou studenější, slanější a hlavně velmi bohaté na prvotní organismy, plankton a kril. Veliká úživnost těchto vod je dosažena postupným promícháváním sladkých vod stékajících z tajících ledovců s vodami na dně Jižního oceánu a vynášením z hlubin chemických prvků nutných pro výživu planktonu a následně krilu. Promícháváním bouřlivých vod Jižního oceánu se voda také do velké hloubky obohacuje o důležitý vzdušný kyslík.  Antarktická konvergence tvoří předěl i pro mnoho živočichů, například asi 25 % druhů ryb žijících jižněji antarktické konvergence se v jiných mořích nevyskytuje a naopak tam zase nežijí korýši z řádu desetinožců, jako krabi, humři, krevety a langusty. Žijí tam živočichové se sofistikovanými mechanizmy pro přežití v mrazivém podnebí, s nízkou rychlostí metabolismu založenou na krátkém potravinovém řetězci.  Studené a slanější antarktické vody Jižního oceánu hnané Západním příhonem mají větší měrnou hmotnost a proto se v místě konvergence podsouvají pod teplejší a lehčí vody severnějších oceánů a vytvářejí tzv. studené mořské proudy. Ty proudí směrem k rovníku a přinášejí do jižnějších oblastí Atlantského, Indického a Tichého oceánu jednak živiny ve formě základních nerostných prvků i vzdušného kyslíku a dále přímo i plankton a kril. Vznikají tak pro ryby i ostatní živočichy vázané na vodu životodárné mořské proudy Benguelský, Peruánský (Humboldtův), Falklandský a Západoaustralský. Tyto proudy navíc ovlivňují i počasí pevninských oblastí, okolo nichž plynou. Např. Benguelský, pohybující se severním směrem okolo pobřeží západní Afriky, snižuje svým chladem vlhkost vzduchu a tím omezuje vznik dešťových srážek přicházejících z moře na přilehlou pevninu, napomáhá tak přetrvávání Namibské pouště. Obdobně působí i Peruánský na území Chile (poušť Atacama) na pobřeží Jižní Ameriky.  Při plavbě lodí i běžný cestující zaregistruje přiblížení se k hranicím konvergence, prudce se mění teplota vzduchu, vznikají oblasti neproniknutelných mlh a moře se stává bouřlivé vlivem trvalých větrů a míšením vodstev i rychlým proudem Západního náhonu.

Poznámka.

V oblasti severního pólu probíhá obdobný přírodní proces, který se nazývá arktická konvergence.

Antarktická konvergence nebo antarktická oceánská konvergence () je cirkumpolární mořský pás obklopující Antarktidu. Vytváří se na severním okraji Západního příhonu, kde se jeho vody stýkají a mísí s relativně teplými vodami Atlantského, Indického i Tichého oceánu.

南极幅合带(英语:Antarctic Convergence)是环绕南极一周的曲线,是寒冷的南极海和北侧较为温暖的亚南极海海水汇集的水团(oceanic front),在气象学上则和南极锋(Antarctic Polar Front, APF)一致。海水温度越过南极锋温度突然下降2~3度,海水中的盐分浓度也有差异。


Popis.

Tento poměrně pomalý a mělký proud je široký 400 až 900 km a jeho vodnost činí 10 až 20 miliónu m3/s. Teče rychlostí 16 až 24 km/den téměř až ke 4° jižní zeměpisné šířky, tam se stáčí na západ, Galapágy obtéká z jihozápadu, a mísí se s Jižním rovníkovým proudem. Teplota jeho vody je o 6 °C nižší než v okolním moři, v průměru dosahuje 18 °C.  Vody Peruánského proudu jsou již v místě jeho vzniku velmi úživné, přinášejí si z Jižního oceánu dostatek minerálních látek (železo, fosfor) a dusíku, planktonu i krilu a jsou dobře prokysličené. Po celou dobu toku okolo pobřeží Chile i Peru, kde je tektonický kontinentální šelf poměrně úzký a prudce spadající do hloubky, dochází k dobrému míchání spodních vodních vrstev proudu s horními. Toto míšení vody je způsobeno vířením při proudění okolo pevninského svahu, trvale vanoucími větry od jihu a Coriolisovou sílou. Protože i horní vrstvy proudu jsou poměrně studené (termoklina je jen mělce pod hladinou) nic nebrání spodním se zvedat vzhůru, vznikají zde silné výstupné proudy – upwelling. Tyto vynášejí do povrchových vrstev živiny a do spodních zanášejí okysličenou vodu, Peruánský proud je téměř v celé své délce pro mořské živočichy životodárný.

Význam.

Z výše popisovaného je patrno, že Peruánský proud je ideálním místem pro bouřlivé rozmnožování fytoplanktonu, zooplanktonu, krilu, drobných rybiček a větších a větších "predátorů". Patří k nim nejen vodní živočichové, jako ryby a hlavonožci, ale i mořští savci, např. sviňucha černá ("Phocoena spinipinnis") a plískavice chilská ("Cephalorhynchus eutropia"), z ploutvonožců lachtan hřivnatý ("Otaria flavescens") i lachtan jihoamerický ("Arctocephalus australis"), ze suchozemských šelem vydra pobřežní ("Lontra felina") a z ptáků tučňák Humboldtův ("Spheniscus humboldti") i tučňák magellanský ("Spheniscus magellanicus"), rybák chilský ("Sterna lorata") i rybák inka ("Larosterna inca"), buřňáček drobný ("Oceanites gracilis") a buřňák novozélandský ("Procellaria westlandica").  Největší bohatství Peruánského proudu je však v jeho drobnějších pelagických rybách, jako je ančovička sardel peruánská ("Engraulis ringens"), sardinka tečkovaná ("Sardinops sagax") a makrela kranas kalifornský ("Trachurus symmetricus") žijících v hejnech v nepředstavitelných počtech. Odhaduje se, že z jeho vod se vyloví ročně asi 20 miliónů tun, což představuje asi 18 až 20 % světové rybí produkce, přestože jeho plocha je menší než 1 % světových oceánů. Peruánský proud je mimo arktických a antarktických vod "nejúrodnější" oblasti všech světových vod.  V létech, kdy se výrazně zesílí činnost El Niño, dojde k zeslabení pravidelných větrů a přehřáté vody západního Pacifiku se přesouvají k pobřeží Jižní Ameriky v protisměru nad Peruánský proud. Teplota moře se zvedne o 7 °C, termoklina se dostává do hloubky, ustávají výstupné proudy, horní vodní vrstvy jsou bez živin a spodní nejsou nedostatečně okysličené. Vodní živočichové, počínaje těmi nejmenšímí, nemají dostatek potravy, hynou. Obdobně na tom jsou i ostatní k ním přidružení, jako vodní savci a ptáci. Tato situace přináší i velikou ekonomickou katastrofu která trvá i několik let, než se pokleslá množství ryb vrátí na původní hodnoty a rybolov, který je pro tamní oblasti alfou i omegou, je opět rentabilní.  Peruánský proud ovlivňuje i pevninské počasí. Ochlazuje přilehlé pobřeží Chile o 5 až 6 °C a Peru o 7 až 9 °C proti vodám oceánu na stejné zeměpisné šířce. Dále zapříčiňuje nízký úhrn dešťových srážek na pobřeží (pod 100 mm/rok), vítr vanoucí do vnitrozemí je studený a váže na sebe málo vodní páry. Je zde jedna z nejsušších pouští Atacama, kde neprší i desítky let. Pobřežní vegetace většinou žije jen ze silných mlh přicházejících od moře.

Poznámka.

Pojmenování Humboldtův proud je více méně starší, evropské, je po německém přírodovědci 19. století Alexandru von Humboldtovi, který se mj. působením mořských proudů zabýval.

Peruánský proud, nebo také Humboldtův proud, je studený mořský proud odbočující ze Západního příhonu severním směrem okolo západních břehů Jižní Ameriky.

洪堡凉流,也称秘鲁寒流,南太平洋东部凉流,是一个低盐度的洋流,沿南美洲西岸从智利南端伸延至秘鲁北部,于南纬10°以北偏向西行,构成南太平洋南赤道海流的补偿流。


Historie paláce.

Dům nechal postavit Christian-Louis de Montmorency-Luxembourg, princ de Tingry na pozemku, který koupil v roce 1719. Stavba byla zahájena v roce 1722. Architektem byl jmenován Jean Courtonne (1671–1739). Práce se ukázaly dražší, než se předpokládalo a princ de Tingry musel prodat palác krátce před dokončením. 23. července 1723 jej koupil Jacques III. de Goyon, hrabě de Matignon. Palác byl dokončen v roce 1724 pod vedením architekta Antoina Mazina (1679–1740). Jacques III. de Goyon-Matignon zemřel 14. ledna 1725. Po něm palác zdědil jeho syn Jacques IV. de Goyon-Matignon (1689–1751), který si vzal za manželku Louisu Hippolytu Grimaldi a stal se tak monackým princem jako Jacques I. Grimaldi a tím přešel palác do majetku vládců Monaka. Palác posléze vlastnila tanečnice Anne Éleonore Franchi a její milenec, bankéř Quentin Crawford. V roce 1808 jej prodali Charlesovi Talleyrandovi a od něj palác koupil 1811 Napoleon Bonaparte. V roce 1816 ho Ludvík XVIII. vyměnil za Elysejský palác s Bathildou d'Orléans, vévodkyní de Bourbon. Po Ludvíkově smrti v roce 1822 zde pobývala jeho neteř Adélaïde d'Orléans (1777–1847), sestra budoucího krále Ludvíka Filipa. V roce 1848 si palác pronajal bohatý americký plukovník Herman Thorn (1783–1859). Během Druhého císařství palác koupil Raffaele de Ferrari, vévoda de Galliera. Po jeho smrti v roce 1876 zde žila jeho vdova Maria Brignole-Sale (1811–1888) až do roku 1886. Během těchto let vévodkyně značně podporovala školy, nemocnice, muzea, domovy důchodců a další charitativní akce jak ve Francii, tak v Paříži. Dne 6. března 1886 se v paláci konalo zasnoubení princezny Amelie d'Orléans s korunním princem Karlem Portugalským. Ačkoliv je jednalo o soukromou slavnost, byli představitelé Třetí republiky pobouřeni a krátce nato 23. června byl přijat exilový zákon, který nařizoval všem uchazečům o trůn a všem francouzským princům opustit území Francie. Po přijetí zákona odkázala vévodkyně Maria Brignole-Sale palác císaři Františku Josefu I. jako velvyslanectví Rakouska-Uherska a opustila Francii. Svou sbírku umění odkázala nakonec městu Janovu namísto Paříži.  Během první světové války byl palác zabaven jako majetek nepřítele. V roce 1922 palác oficiálně koupila Francie a usídlil se zde rozhodčí tribunál stanovený Versailleskou smlouvou. V roce 1923 byl palác zapsán mezi historické památky. V roce 1935 zde začal úřadovat Gaston Doumergue, prezident státní rady (bývalý titul předsedy vlády). Tím se hôtel Matignon stal oficiální rezidencí francouzského premiéra. Po druhé světové válce se do paláce 9. září 1944 přestěhoval Charles de Gaulle jako předseda prozatímní vlády Francouzské republiky.

Park.

Palác je obklopen tříhektarovým parkem, který v roce 1902 navrhl Achille Duchêne (1866–1947). Jedná se o největší soukromou zahradu v Paříži. Spojuje v sobě prvky francouzského parku a anglické zahrady. Rostou zde stovky různých druhů rostlin. Počínaje Raymondem Barrem, který zde zasadil javor cukrový, každý premiér v výjimkou Jacquese Chiraca zde po nástupu do funkce zasadil strom:

Hôtel Matignon ("Matignonský palác") je městský palác v Paříži v ulici "Rue de Varenne" v 7. obvodu. Od roku 1935 je Hôtel de Matignon oficiálním sídlem a pracovnou francouzského předsedy vlády.

马提尼翁府(Hôtel Matignon )是法国总理的官邸,位于巴黎第七区瓦雷讷街(rue de Varenne)57号。


Mládí.

David Berkowitz se narodil v Brooklynu. Jeho matka Betty Broder byla vdaná za Anthonyho Falca, se kterým se později rozvedla. V dětství byl přijat do dětského domova, odkud si ho vzali majitelé železářství Pearl a Nathan Berkowitzovi, kteří mu pak dali své příjmení.  Berkowitzovo dětství bylo problematické. Ačkoli byl David nadprůměrně inteligentní, ztratil zájem o učení a začal krást a zakládat požáry. Berkowitzová zemřela v roce 1965 na karcinom prsu, což jej vysoce zasáhlo.  V roce 1969 se Berkowitz účastnil hudebního festivalu Woodstock. V roce 1971 vstoupil do americké armády a sloužil v ní do roku 1974. Sloužil mimo jiné i v Koreji. Měl se účastnit války ve Vietnamu, nebyl však odvelen.  V roce 1975 se Berkowitz začal zajímat o okultismus. Připojil se k sektě, která prováděla spiritistické seance a věštění. Později však Berkowitz prohlašoval, že se ve skupině užívaly drogy, natáčela sadistická pornografie a prováděla násilné trestné činnosti.  Berkowitzovy první útoky začaly na Štědrý den 1975, kdy napadl dvě ženy nožem. Jelikož obě přežily (nebyly však schopné útočníka popsat), pořídil si střelnou zbraň.

Vraždy.

První vražda.

V noci 29. července 1976 se vracely Donna Lauriová a Jody Valentiová z diskotéky. Auto zastavilo u Donnina domu, kousek od něho stál muž, vedle něho žluté auto. Muž poté vytáhl zbraň a začal na dívky střílet. Donna zemřela, Jody se podařilo přežít.  Střelce identifikovala jako asi 30letého, hladce oholeného bělocha. Policii tento popis nestačil.

Druhá vražda.

Dne 30. ledna 1977 seděli snoubenci Christine Freundová a John Diel v Pontiacu Firebird. K autu přišel tehdy neznámý muž a rozstřílel přední sklo. Diel přežil, Freundová zemřela.

Třetí vražda.

Večer 8. března 1977 šla studentka Columbia University Virginia Voskerichianová domů. Žila asi blok od místa, kde byla zastřelena Christine Freundová. Dívka se útočníkovi zřejmě bránila, protože kromě hlavy byly prostřelené i učebnice. Tato vražda se vymyká Berkowitzovu stylu: vraždil v noci či ráno, a to jen páry, dívka byla tentokrát sama. Berkowitz se zřejmě pokusil zmást vyšetřovatele.

Čtvrtá a pátá vražda.

V časných ranních hodinách byli v Bronxu zastřeleni 17. dubna 1977 Alexander Ezau a Valentina Surianiová, jen pár bloků od místa úmrtí Donny Lauriové. Surianiová zemřela na místě, Ezau zemřel v nemocnici o několik hodin později, aniž by byl schopen popsat útočníka.  Na místě činu byl policisty nalezen ručně psaný dopis s obsahem:

Šestá vražda.

Dne 31. července 1977 byla spáchána poslední vražda. Tehdy seděl pár Stacy Moskowitzová a Robert Violante v autě a líbali se. K autu později přišel muž a začal střílet. Moskowitzová zemřela, Violante přežil, i když oslepl na jedno oko.

Zatčení, soud a současnost.

Dne 10. srpna 1977 byl policisty prověřován vůz Ford Galaxy. Zjistilo se, že patří Davidu Berkowitzovi a že se v něm nachází zbraň a dopis adresovaný policistům, kam tehdy chodily dopisy od „Samova syna“. Policisté počkali, až hledaný muž do auta nastoupí, a když tak Berkowitz opravdu učinil, byl zatčen.  Dne 12. června 1978 byl David Berkowitz odsouzen k šesti doživotním trestům vězení, nebo na 365 let.  V roce 1987 se Berkowitz nechal pokřtít. Později se dokonce stal kaplanem. To, po čem vrazi touží nejvíc (propuštění), však Berkowitz překvapivě odmítl. V březnu 2002 totiž poslal Berkowitz guvernérovi New Yorku George Patakimu žádost, aby zrušil jeho slyšení o propuštění na čestné slovo ("parole").  Berkowitz je v současnosti vězněn v nápravném zařízení Sullivan Correctional Facility ve Fallsburgu ve státě New York. Zde byl do roku 2008 držen i jiný sériový vrah Arthur Shawcross.

David Richard Berkowitz (* jako Richard David Falco, 1. června 1953), také známý jako Samův syn, je americký sériový vrah a žhář, který v letech 1976–1977 vraždil v New Yorku.

大卫·理乍得·伯科维茨(英语:David Richard Berkowitz,1953年-6月1日),原名理乍得·大卫·法尔科(英语:Richard David Falco),人称「山姆之子」(英语:Son of Sam)。他被亲生父母抛弃数日后,由伯科维茨一家收养。


Historie.

CURCC.

Club Atlético Peñarol je nástupcem Central Uruguay Railway Cricket Clubu, který byl založen 28. září 1891 dělníky britské drážní společnosti Montevideo's Central Uruguay Railway. Kvůli lepší výslovnosti pro španělsky mluvící, byl klub znám jako CURCC nebo Peñarol na počest místního spolku. V následujícím roce klub upustil od doposud převažujících sportů ragby a kriketu a začal se věnovat především fotbalu. V roce 1900 byl CURCC jedním ze čtyř klubů zakládajících Uruguayskou ligu, do které vstoupil vítězstvím v poměru 2:1 nad celkem Albion. V témže roce sehrál CURCC první vzájemný zápas s tradičním konkurentem, klubem Nacional. Na konci sezony se klub radoval z prvního titulu, jenž se mu podařilo obhájit i v následujícím ročníku. Po sezoně 1911 byla navržena reforma fotbalové sekce CURCC obsahující změnu názvu na Peñarol. Tento návrh byl o dva roky později přijat především kvůli předsudkům členů, kteří nebyli zaměstnanci drážní společnosti. Klub nosí jméno Club Atlético Peñarol oficiálně od 12. března 1914.

Profesionální éra.

V dubnu roku 1932 Uruguayská fotbalová asociace zavedla profesionalismus. První ligový ročník v nové éře vyhrál Peñarol, který zvítězil v sedmnácti ze sedmadvaceti zápasů. Na přelomu 50. a 60. let dokázal Peñarol, dodnes jako jediný, vyhrát pět ligových titulů v řadě, což se mu povedlo i v devadesátých letech.

Jihoamerický a světový šampion.

Díky ligovému vítězství v roce 1959 se Peñarol kvalifikoval jako uruguayský mistr do prvního ročníku Poháru mistrů Jižní Ameriky, ve kterém postupně vyřadil bolivijský Club Jorge Wilstermann, argentinské San Lorenzo a ve finále 1:0 a 1:1 Paraguayský Club Olimpia. V následném Interkontinentálním poháru nestačil Peñarol na španělský Real Madrid, když na Estadio Centenario branka nepadla a v odvetě v Madridu vyhráli domácí 5:1.  Ještě úspěšněji si na mezinárodní úrovni počínal Peñarol v následující sezoně, když ve finále Copa libertadores přehrál 1:0 a 1:1 brazilský SE Palmeiras. Navíc získal i premiérový triumf v Interkontinentálním poháru po vítězství nad lisabonskou Benficou.  V roce 1966 si tyto úspěchy zopakoval. Ve finále Poháru osvoboditelů natřikrát udolal argentinské CA River Plate a poté Realu Madrid oplatil šest let starou porážku, když zvítězil 2:0 doma i v odvetě na Estadio Santiago Bernabéu.  Další úspěšný rok zažil klub v roce 1982, kdy ho v poháru osvoboditelů nedokázal zastavit ani finálový soupeř Cobreloa z Chile. 12. prosince pak v Tokiu porazil i anglickou Aston Villu a získal tak svůj třetí Interkontinentální pohár.  V roce 1987 triumfoval Peñarol zatím naposledy v Copa libertadores. Tentokrát přehrál kolumbijský klub América de Cali.

Stadion.

Přestože má Peñarol vlastní stadion Estadio Contador Damiani pro 12 000 diváků, hraje své domácí zápasy na stadionu Estadio Centenario, který byl hostitelem MS 1930 (tehdy pro 100 000 diváků) a ve svých útrobách pojme více než 65 000 fanoušků.

Club Atlético Peñarol je sportovní klub působící v uruguayském hlavním městě Montevideo. Je známý především díky fotbalovému týmu, který hraje nejvyšší uruguayskou soutěž.

佩纳罗尔竞技俱乐部(Club Atlético Peñarol)是位于乌拉圭蒙得维的亚以足球队闻名的竞赛俱乐部。于1913年12月13日由前身「中央乌拉圭铁路板球俱乐部」("Central Uruguay Railway Cricket Club",简称CURCC)正式更名为佩那罗尔,CURCC成立于更早的1891年9月28日。彭拿路曾经三夺洲际杯冠军。


Životopis.

Mládí.

Wilhelm Miklas se narodil jako syn poštovního úředníka v dolnorakouské Kremži. Jeho děd z otcovy strany pocházel z jihočeských Černětic. Po studiu na gymnáziu v Seitenstettenu studoval historii a geografii na univerzitě ve Vídni. Poté se stal středoškolským učitelem a vyučoval v Terstu, Prostějově a Hornu, V letech 1905 až 1922 byl ředitelem gymnázia v Hornu.

Politická kariéra.

Politicky aktivní byl již za Rakouska-Uherska, v roce 1905 se stal členem Křesťansko-sociální strany. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 se stal poslancem Říšské rady (celostátní parlament), kam byl zvolen za okrsek Dolní Rakousy 59. Usedl do poslanecké frakce Křesťansko-sociální sjednocení. Opětovně byl zvolen za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911 a ve vídeňském parlamentu setrval do zániku monarchie.  Jeho politická kariéra ovšem vyvrcholila až za první rakouské republiky. Po pádu monarchie byl v letech 1918 až 1919 členem Provizorního národního shromáždění a v letech 1919 až 1920 Ústavodárného národního shromáždění. V roce 1920 byl poprvé zvolen do Národní rady Rakouska, od roku 1923 do roku 1928 byl jejím předsedou.  Dne 10. prosince 1928 byl zvolen rakouským prezidentem a tuto pozici zastával po deset let. Za tuto dobu se pod ním vystřídali předsedové vlád Ignaz Seipel, Ernst Streeruwitz, Johann Schober, Karl Vaugoin, Otto Ender, Karl Buresch, Engelbert Dollfuss, Kurt Schuschnigg a Arthur Seyß-Inquart. Ve funkci tak zažil éru demokratické parlamentní vlády, následné období austrofašismu a v závěru i převzetí moci nacisty.  Miklas byl mezi rakouskými nacisty velmi nepopulární, protože odmítl udělit milost vrahům kancléře Engelberta Dollfusse po neúspěšném puči v roce 1934. Dne 11. března 1938 odmítl Miklas návrh Hermanna Göringa, aby byl Arthur Seyß-Inquart jmenován kancléřem. Oproti tomu nacisté nelenili, a protože byli dobře organizováni, podařilo se jim během hodiny obsadit velké části Vídně, včetně ministerstva vnitřních záležitostí, které kontrolovalo policii. Nakonec Miklas kapituloval a jmenoval Seyß-Inquarta kancléřem.  Po anšlusu byl zbaven funkce, uvržen do domácího vězení a opustil politickou sféru. Během druhé světové války ani po ní již nebyl politicky aktivní. V lednu 1948 byl vyslýchán v rámci následných norimberských procesů, konkrétně pak během tzv. ministerského procesu. Zemřel 20. března 1956 ve Vídni.

Wilhelm Theresia Miklas (15. října 1872 Kremže – 20. března 1956 Vídeň) byl rakouský křesťansko-sociální politik, v letech 1928–1938 třetí prezident Rakouska.

威廉·米克拉斯(Wilhelm Miklas,1872年-10月15日-1956年-3月20日),奥地利第一共和国总统(1928年-1938年)。基督教社会党党员。曾任帝国议会议员。


Metody a cíle psychometriky.

Psychometrika se zabývá dvěma výzkumnými úkoly: prakticky se snaží o konstrukci nových metod a prostředků měření, a na teoretické úrovni se pak snaží vylepšovat a vytvářet lepší teoretické modely a přístupy, které jsou ke konstrukci metod používány. Vzhledem ke svému charakteru používá zejména "kvantitativní" měřící techniky jako testy, dotazníky apod., ale je s úspěchem bývá používána i pro ověřování validity tzv. "kvalitativního" přístupu, například k určení shody pozorovatelů ve výzkumu, podpoře psychosémantiky apod.  Psychometrika je klíčová pro obory psychologické diagnostiky, tedy oblasti klinické psychologie, poradenství či oblasti lidských zdrojů, kde slouží k odlišení nemocných osob od zdravých nebo k posouzení vhodnosti k některému zaměstnání. Na statistických podkladech však vyrostly celé oblasti psychologie, jako například diferenciální psychologie (součást psychologie osobnosti). Některé dosud rozšířené psychologické teorie tak byly zkonstruovány přímo s využitím psychometrických poznatků. Ve starší psychometrické literatuře proto býval odlišen "psychometrický" a "klinický" přístup - klinický byl zaměřen na konkrétní osobu s využitím libovolných dostupných dat a zaměřením se na co nejširší spektrum jevů, kdežto psychometrický přístup dbal na formalizované zkoumání konstruktů předem stanovených na základě teorie.  Základním předpokladem psychometriky je, že je možné různé psychické jevy jednoznačně kvantifikovat a klasifikovat, a následně měřit míru jejich množství či kvality. Je samozřejmé, že celý postup je do určité míry pouze relativní, a proto se psychometrika snaží také o určení míry této relativity či přesnosti postupu.

Historie a okolnosti vzniku.

Historie psychometriky se datuje zhruba od konce 19. století, kdy se zájem psychologie začal obracet od společných rysů lidského vědomí a myšlení k jejich vzájemných rozdílům. "Otcem psychometriky" bývá občas nazýván britský vědec sir Francis Galton, který jako první zkoumal rozdíly v lidském myšlení v rámci svých antropologických výzkumů. Vymyslel rozsáhlejší používání dotazníků a anketních průzkumů, zabýval se studiem inteligence a je autorem pojmů jako korelace nebo směrodatná odchylka (60. léta 19. století) v rámci objevu regrese k průměru, z nějž se později vyvinula regresní analýza. Tyto poznatky objevil během výzkumů dědičnosti, na jejichž základě se stal průkopníkem eugeniky, a také při srovnávání jednotlivých fyzických a psychických vlastností.  Další dva hlavní průkopníci psychometriky prošli známou psychologickou laboratoří v Lipsku pod vedením Wilhelma Wundta (je zajímavé, že samotný Wundt se zaměřoval spíše na hledání obecných zákonitostí). V roce 1886 publikoval James McKeen Cattell zprávu o individuálních rozdílech v reakcích elementárních funkcí psychiky a osobnosti (například rychlost pohybů). Druhým z nich byl Charles Spearman, známý zejména jako autor Spearmanova koeficientu nebo jako jeden ze zakladatelů faktorové analýzy. Celá první fáze vývoje oboru psychometriky však byla vázána zejména na výzkum inteligence, který ovlivnila doposud - příkladem může být Alfred Binet a dodnes používaný Standford-Binetův inteligenční test. Naopak za příklad aplikace psychometrickým poznatků na studium osobnosti může sloužit britský psycholog Raymond Cattell.  Je nutné zmínit, že psychometrika nemá nic společného s paranormální psychometrií, která popisuje údajnou, reálně neexistující dovednost či schopnost "číst minulost" z neživých předmětů (například dopisů) a odhalovat tak historii osob k nim se vážícím..

Oblasti využití.

Jak již bylo řečeno, psychometrika byla zpočátku využívána zejména při výzkumech inteligence. Právě francouzský psycholog Alfréd Binet (spolu s různými spolupracovníky, zejména s Théodorem Simonem) sestavil počátkem 20. století první inteligenční testy, dnes nejznámější ve verzi Standford-Binetův inteligenční test. Ve svých výzkumech předpokládal existenci tzv. G-faktoru, jakési univerzální rozumové schopnosti (dnes se častěji uvažuje o inteligenci složené z více dílčích faktorů). Současně Binet operoval také s mentálním věkem, který nemusel být totožný s reálným, fyzickým věkem dítěte. Rozšíření tohoto konceptu přinesl roku 1912 William Stern, který mentální věk dítěte vydělil jeho chronologickým věkem, a získal tak inteligenční kvocient (dnes se k jeho stanovení zpravidla používá jiného postupu). I přes mnohé nedostatky, které jsou v současnosti testům inteligence vytýkány (nepřesnost měření, špatná predikce životního či školního úspěchu, nejistota ohledně toho, co testy vlastně měří a mnohých dalších) i dnes mohou sloužit svému účelu při psychodiagnostice a jejich hodnota je také zejména v psychometrickém přínosu, který postupně vznikal při jejich vývoji.  Psychometrika bývá používána kromě inteligence i k měření dovedností jako čtení, psaní, konkrétních kognitivních schopností (jako například dovednost obrazové abstrakce) a dalších. Oproti zkoumání klasické inteligence se v tomto případě psychometrická technika zaměřuje na zjištění konkrétní dovednosti či schopnosti, která může být lépe teoreticky popsaná, a její měření tak může být přesnější, efektivnější a validnější. V poslední době se v této oblasti pomalu upouští také od přístupu v rámci klasické testové teorie (tzv. CTT - Classical Test Theory) a využívá se spíše modernějších postupů, jako Teorie odpovědi na položku (tzv. IRT - Item Response Theory).  Kromě výše uvedených "výkonnostních testů" (kde u každé samostatné odpovědi lze posoudit, zda je dobrá či špatná) se psychometrika hojně používá v rámci psychologie osobnosti v diferenciální psychologii k tzv. osobnostním testům. Existuje mnoho konceptů měřících osobnost na základě například faktorové analýzy či jiných postupů. Právě faktorová analýza použitá pro roztřídění a kategorizaci zájmen popisujících osobnost člověka dala vzniknout koncepci Big Five, definující osobnost v pěti dimenzích: neuroticismus, extraverze, otevřenost, příjemnost, svědomitost. Dalšími koncepty, fungujícími na podobném principu, jsou například dotazníky MMPI k určení diagnózy mentálního zdraví a nemoci nebo MBTI, který vychází z teorií C. G. Junga a používá se hojně v kariérním poradenství a při výběru zaměstnanců.

Hlavní teoretické přístupy.

V současnosti existují dva hlavní teoretické koncepty. Jako první byla ustanovena klasická testová teorie (CTT), v základních modelech poměrně nenáročná na výpočet. V 50. a 60. letech pak začaly vznikat první modely teorie odpovědi na položku (IRT), které však větší rozvoj zažily až v letech 70. a 80. v souvislosti s rozšiřováním počítačových technologií, zrychlujícími velmi složité pravděpodobnostní výpočty. Matematicky obdobné teorii IRT, ale rozdílné z hlediska teoretického přístupu, jsou potom Raschovy modely jako nejjednodušší příklad IRT.

Klasická testová teorie.

Klasická testová teorie vychází z běžného měření v přírodních vědách. Základní axiom vychází z toho, že naměřený skór je součet reálné hodnoty měřeného objektu a odchylky měření. Ta může být dána chybou či nepřesností měřícího nástroje, intervenujícími proměnnými, špatným pozorováním nebo i prostou náhodou. Základními pojmy klasické testové teorie jsou proto rozptyl a korelace, které jsou používány při většině výpočtů.

Teorie odpovědi na položku.

Teorie odpovědi na položku vychází z jiného paradigmatu. Neporovnává respondenty se sebou navzájem, ale vůči kritériu. Jinými slovy udává pravděpodobnost, s jakou respondent na určité úrovni znalostí odpoví správně. Čím větší jsou jeho znalosti, tím větší je pravděpodobnost, že odpověď bude skutečně správná - a naopak. Operuje proto s pojmem "latentní rys" - konkrétní odpovědi (například a, b, c, d na konkrétní otázku, nebo skór 10/15 správných otázek z celého testu) jsou pak "manifestací" právě tohoto latentního rysu. Hlavními průkopníky tohoto přístupy byli psycholog Frederic M. Lord, matematik Georg Rasch a sociolog Paul Felix Lazarsfeld, který každý zvlášť prováděli své vlastní výzkumy na podobná témata.  Obě metody se vzájemně doplňují, obecně však bývá IRT považována za rozšíření a vylepšení konceptu CTT.

Další přístupy.

Mezi další přístupy k teorii měření v psychologii a příbuzných oborech lze řadit teorii zobecnitelnosti jako rozšíření CTT, které rozkládá chybu měření podle jejího zdroje, rozšíření IRT v opodobě teorie vědomostních prostorů a dalších logistických probabilistických modelů či tzv. spojité měření (zobecněný Raschův model, byť historie jeho vývoje je do jisté míry odlišná), které v současné době však nedokáže uspokojivým způsobem zpracovat chybu měření.

Měření a jeho přesnost.

Hlavní starostí psychometriky je zajistit přesnost měření. Ani v přírodních vědách, natož v sociálních, nelze jednoznačně říci, že něco někam patří, že něco spolu souvisí apod. Vždy je přítomna určitá míra nahodilosti a náhodnosti, vždy také existuje problém v naprosto přesném definování daného jevu. Ve fyzice je evidentní, co vyjadřuje pojem rychlost, a je snadné jej změřit. Jak ale změřit například kvalitu vzdělání? Proto je v sociálních vědách nutné uvažovat vždy v mezích pravděpodobnosti a vyvíjet složité nástroje popisu jevů, stavů a jejich relací a k jejich popisu bývá používáno modernějších matematických nástrojů, jako například fuzzy množin. Aby totiž bylo měření smysluplné, musí být jednoznačné a musí být možné odhadnout jeho spolehlivost - a ona jednoznačnost je dána právě použitým statistickým konceptem. Proces, který takové smysluplné měření zajišťuje, se nazývá standardizace, a v jejím rámci se snaží výzkumník odhalit a kontrolovat všechny možné chyby v měření. Část z nich je prováděna kvalitativní cestou, část z nich využívá přímé statistické postupy.  Dva hlavní ukazatele objektivity měření (kontrolují chyby měřícího nástroje) jsou reliabilita a validita.  Validita se tedy dívá od výsledku měření směrem ven, k reálnému životu, kdežto reliabilita naopak dovnitř, do konstrukce testové metody. Reliabilita je podmínkou validního výzkumu, což ale neplatí naopak. Většinu příkladů reliability a validity je možné statisticky testovat rozličnými nástroji. Kromě nich je však ještě důležitým pojmem objektivita, označující chyby vztažené k pozorovateli - například jeho neschopnost správně vyhodnotit data, vzniklou předsudky či efektem očekávání. Mezi zdroje jejího narušení patří mimo jiné i zneužití měřícího nástroje, a to záměrné i nezáměrné. V běžné praxi se udržení objektivity řeší zpravidla obecnými požadavky na standardizaci měření, například přesnému zadání tázacích formulí při administraci testu apod.

Psychometrika (občas též "psychometrie") je pomocným vědním oborem psychologie, zabývajícím se měřením psychických jevů, jako jsou například osobnostní charakteristiky, postoje, schopnosti, znalosti, posuzování normality a trvání či proměnlivost těchto jevů, stejně jako jejich vzájemnými vztahy. Zaměřuje se jak na teoretické otázky měření v psychologii, tak na přímý vývoj, adaptaci, úpravy a hodnocení psychologických testů. Využívá poznatky více vědních oborů, zejména psychologie osobnosti, psychodiagnostiky, psychologické metodologie a matematické statistiky.

心理统计学是统计学方法在心理学以及教育学测量领域的应用。它的目的是测量人的能力、知识、态度、性格特征等,并且发展相应的工具。


Biografie.

Narodil se v roce 1932 ve městě Kuty. V roce 1944 přesídlil do tehdejší mandátní Palestiny. Sloužil v izraelské armádě, kde působil u jednotek Nachal. Absolvoval náboženská studia na ješivě Merkaz ha-rav a získal osvědčení pro výkon funkce rabína. Pracoval pak jako rabín a ředitel ješivy. V roce 1954 byl jedním z iniciátorů programu hesder, jehož cílem bylo integrovat studenty ješiv do izraelské armády. Tento program pak po řadu let vedl. Stál i u zrodu náboženské vojenské akademie ješiva Or Ecijon. Hovoří anglicky a jidiš.

Politická dráha.

Působil jako předseda centra sdružujícího ješivy napojené na hnutí Bnej Akiva. Byl ředitelem ješivy v Merkaz Šapira. V letech 1955–1956 byl vyslancem mládežnického hnutí Bnej Akiva v USA. V roce 1983 zakládal tábor náboženských sionistů a hnutí Moraša.  V izraelském parlamentu zasedl poprvé po volbách v roce 1977, v nichž kandidoval za Národní náboženskou stranu. Byl pak členem výboru pro zahraniční záležitosti a obranu, výboru pro vzdělávání a kulturu a výboru pro jmenování rabínských soudců. Mandát obhájil ve volbách v roce 1981, opět za Národní náboženskou stranu. V průběhu funkčního období ovšem opustil její klub a působil coby samostatný, nezařazený poslanec. Nastoupil jako člen do výboru pro vzdělávání a kulturu, výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a výboru pro jmenování rabínských soudců. V letech 1981–1982 také zastával vládní funkci, konkrétně byl náměstkem ministra náboženských služeb. Opětovně byl zvolen ve volbách v roce 1984, tentokrát za stranu Moraša, kterou zakládal. Během volebního období se ale vrátil do Národní náboženské strany. Působil coby člen výboru pro zahraniční záležitosti a obranu a podvýboru pro prověření výjimek z branné povinnosti pro studenty ješiv.  Znovu se do Knesetu dostal až po volbách v roce 1999. Nyní zase jako kandidát Národní náboženské strany. Zastával post člena výboru pro záležitosti vnitra a životního prostředí, výboru pro zahraniční záležitosti a obranu, výboru pro drogové závislosti a výboru pro jmenování rabínských soudců.  V roce 2012 obdržel Izraelskou cenu za celoživotní přínos společnosti.

Chajim Drukman též přepisováno Chajim Druckman (, plným jménem Chajim Me'ir Drukman, חיים ; 15. listopadu 1932 Kuty, Polsko dnes Ukrajina) je izraelský rabín, politik a bývalý poslanec Knesetu za Národní náboženskou stranu a za stranu Moraša.

哈伊姆·德吕克曼(1932年-11月15日)(חיים דרוקמן)是一名以色列正统派拉比、政治人物。1977年作为国家宗教党的提名人之一首次进入国会。1981年成为宗教事务部成员。1983年脱离国家宗教党,试图组建锡安主义宗教阵营,但被否决。为参加1984年的选举与亚伯拉罕·韦尔迪格组建莫拉沙党。1986年回归国家宗教党。1990年至2008年任转变状况管理局执行人。


Děj.

Robotický umývač nádobí Herb Copperbottom a jeho manželka Lydia si po 12 hodinách práce zkonstruují syna jménem Rodney. Z Rodneyho se stane mladý vynálezce, který sní o tom, že udělá svět lepším. Jeho idolem se stane Bigweld, známý vynálezce a majitel Bigweld Industries. V pubertě Rodney vynalezne stroj "Wonderbot", který má pomáhat jeho otci v práci při mytí nádobí. Wonderbot ale začne nádobí rozbíjet, když ho znervózní Herbův šéf. Rodney je proto propuštěn, a tak se rozhodne vzít svůj vynález do Robot City k Bigweldovi, kde by měl získat práci a finančně tak pomoci rodině. Před cestou je povzbuzen otcem, který mu prozradí, že vždycky litoval toho, že se nestal muzikantem.  Po příjezdu do Robot City Rodney potká Fendera, který se snaží z turistů vymámit peníze za fotky a mapy s obydlími hvězd. Rodney nakonec dorazí k sídlu Robot Industries. Tam se dozví, že vedení společnosti převzal Phineas T. Ratchet a ten má v úmyslu přerušit výrobu náhradních dílů pro roboty. Ratchet věří, že společnost dokáže vydělat více, když bude místo náhradních dílů pro staré roboty prodávat drahé upgradey. Když nějaký robot protestuje, je poslán na vrakoviště, kde je pod vedením Ratchetovy matky madam Gasket zlikvidován. Rodney najde s pomocí Fendera místo, kde může přespat. Tím je penzion tety Fanny, kde Rodney potká další roboty. Rodney potom začne spravovat staré roboty sám. Gasket přikáže Ratchetovi, aby Rodneyho zastavil a Bigwelda zabil.  Rodney zjistí, že Herb je nemocný a nemá přístup k náhradním dílům. Rodney se rozhodne, že zkusí kontaktovat Bigwelda osobně a přemluví ho, aby začal znovu vyrábět náhradní díly. Wonderbot mu připomene, že se ten večer koná pravidelný Bigweldův ples. Rodney a Fender se tam v přestrojení vydají, ale pouze se tam od Ratcheta dozví, že Bigweld nemohl přijít. Rodney se snaží promluvit s Ratchetem, ale je vyprovozen ochrankou. Zachrání ho Cappy, krásná členka vedení Bigweld Industries, která nesouhlasí s Ratchetovými plány. Ta spolu s Rodneym, Fenderem a jeho novou přítelkyní Lorettou Geargrinderovou z plesu uteče.  Fender jde s Lorettou domů, ale cestou je unesen a odvezen na vrakoviště. Při útěku ztratí svou dolní polovinu. Utéct se mu podaří jen díky tomu, že získá nové ženské nohy. Rodney a Cappy mezitím letí k Bigweldovi domů. Když tam Rodney neúmyslně zboří domino, Bigweld se objeví. Rodney se snaží Bigwelda přesvědčit, aby se vrátil do vedení své společnosti, kde by zařídil, aby se znovu vyráběly náhradní díly, ale Bigweld to odmítá. Rodney pak zavolá svým rodičům a oznámí jím, že se hodlá vzdát svého snu, že se stane vynálezcem a hodlá se vrátit domů do Rivet Town, ale jeho otec ho znovu povzbudí, aby své sny nevzdával. Rodney přesvědčí další roboty, aby bojovali proti Ratchetovi. Fender řekne, že Ratchet postavil speciální roboty, kteří mají shromáždit a zničit staré roboty. Když si Bigweld uvědomí, co znamená pro Rodneyho, rozhodne se skupině pomoci.  Skupina robotů dorazí do Bigweld Industries, kde Bigweld propustí Ratcheta. Ratchet ale Bigwelda porazí. Ten je po příjezdu na vrakoviště opraven, ale vzápětí je zajat. Následuje bitva mezi Ratchetovými zaměstnanci a roboty opravenými Rodneym. Během nastalého chaosu Rodney Bigwelda zachrání, Ratchetovi roboti jsou pak poraženi a Wonderbot zničí Gasket, když ji shodí do taviče. Ratchet ztratí své upgradey. Bigweld se potom vydá do Rivet Town, aby Rodneyho rodičům oznámil, že se Rodney stal jeho pravou rukou a možným nástupcem. Rodney umožní otci, aby se mu splnil jeho sen, když mu dá trumpetu. Herb na ni začne hrát a všichni začnou tančit na "Get Up Offa That Thing" od Jamese Browna.

Ohlas.

Film sklidil převážně příznivé reakce u kritiky. Server Rotten Tomatoes uvádí na základě 177 recenzí, že 64% z nich je pozitivních. Server Metacritic dává "Robotům" na základě 33 recenzí skóre 64 ze 100. Uživatelé ČSFD hodnotí film průměrně 65%.  Během prvního víkendu po uvedení utržil film ve Spojených státech a Kanadě 36 milionů dolarů, s nimiž se během tohoto víkendu stal nejúspěšnějším filmem. Celosvětové tržby filmu činily více než 260 milionů dolarů.

Roboti (orig. "Robots") je americký počítačově animovaný film z roku 2005. Příběh filmu vytvořili autoři knih pro děti Chris Wedge a William Joyce.

《机器人历险记》(英语:Robots)是2005年美国动画电影,由蓝天工作室制作,二十世纪大众发行。


Historie.

Na území dnešních Marshallových ostrovů, ostrovního státu tvořící 34 atolů, přišli původní obyvatelé z jihovýchodní Asie asi před 3000 lety. Pro Evropu ostrovy objevil 21. srpna 1526 španělský mořeplavec Alonso de Salazar. 1. října 1529 je další španělský kapitán který tam přistál, Antonio Saavedra, pojmenoval "Islas de Los Reyes" (). Později vešly ve známost pod názvem "Los Pintados" (). Na ostrovy si Španělé nečinily nároky. 30. června 1788 přistál na ostrovech britský kapitán John Marshall, po kterém bylo souostroví později pojmenováno. Roku 1874 vzneslo Španělsko na ostrovy oficiální nárok a prvními oficiálními vlajkami tohoto souostroví tak byly vlajky španělské.  Od poloviny 19. století na ostrovech zakládali plantáže němečtí obchodníci. V roce 1878 hledal u ostrovů německý lehký křižník SMS Ariadne přistav pro uhelnou stanici. Kapitán Karl Bartholomäus von Werner ho našel na atolu Jaluit. 19. listopadu 1878 uzavřel kapitán s hlavními domorodými náčelníky smlouvu o zřízení stanice a předal jim vlajku, vytvořenou pro tento účel. Obyvatelstvo tuto vlajku přijalo za svůj symbol, později byla označována za vlajku Ralik (vlajku domorodců). Vlajka byla tvořena pěti vodorovnými pruhy: černým, bílým, červeným, bílým a černým.  15. října 1885 prodalo Španělsko ostrovy Německu a na atolu Jaluit nechal korvetní kapitán Rötger vztyčit vlajku Německého císařství, od této chvíle jedinou oficiální vlajku ostrovů. 13. září 1886 byl formálně vyhlášen nad ostrovy německý protektorát. 7. března 1894 bylo užívání domorodé vlajky Ralik zakázáno.  21. ledna 1888 převzala pro Německo správu ostrovů Jaluit-Gesellschaft (Jaluitská společnost). Vlajka obchodní společnosti, vyvěšovaná i na ostrovech, byla tvořena bílým listem o poměru stran 3:5 s kruhovým polem (symbolizujícím zeměkouli), jehož horní, černou část odděloval bílý, konvexně vydutý pruh od dolní, červené části. 1. dubna 1906 byly ostrovy administrativně připojeny k Německé Nové Guineji, poté se užívaly opět pouze vlajky Německého císařství.  V průběhu První světové války byly ostrovy od 30. září do 3. října 1914 obsazeny Japonskem a vyvěšovala se japonská vlajka (bílý list s červeným kruhovým polem) o poměru stran 7:10.  28. června 1919 se Německo formálně vzdalo nároku na Marshallovy ostrovy. 17. prosince 1920 bylo území ostrovů (spolu s Palauskými ostrovy), přejmenovány na Ostrovy jižních moří a prohlášeny za mandátní území Společnosti národů pod správou Japonska. Roku 1935 bylo území anektováno Japonskem a prohlášeno za nedílnou součást Japonského císařství.  Za Druhé světové války byly ostrovy (od 2. února – 29. března 1944) obsazeny Spojenými státy a začala se vyvěšovat americká vlajka, v té době s osmačtyřiceti hvězdami. Americké vlajky s různým počtem hvězd byly na ostrovech užívány až do roku 1986.  18. července 1947 byl formálně ukončen japonský mandát a ostrovy byly 20. října 1947 začleněny do Poručenského území Tichomořské ostrovy OSN pod správou USA. Od 20. října byly spolu vyvěšované vlajky USA a vlajky OSN. V rámci poručenského území tvořily Marshallovy ostrovy jeden ze 6 ostrovních distriktů.  Vlajka poručenského území zavedena (na rozdíl od znaku, resp. pečetě) nebyla, vysoký komisař užíval vlajku tvořenou bílým listem o poměru stran 10:19 a s vyobrazením pečetě v modré barvě. (není obrázek)  3. října 1962 byla neoficiálně zavedena vlajka Poručenského území Tichomořské ostrovy, která byla poprvé vztyčena 24. října. Oficiálně byla tato vlajka přijata Kongresem Mikronésie v červenci 1965, s účinností od 19. srpna 1965. Vlajka se mohla vyvěšovat pouze společně s vlajkami USA a OSN.  V referendu (1. března 1979) byla schválena ústava nové autonomní republiky (v rámci Poručenského území Tichomořské ostrovy), která byla vyhlášena 1. května pod názvem "Republika Marshallovy ostrovy". Již 23. dubna schválilo nově vzniklé Zákonodárné shromáždění vlajku, jejíž autorkou byla Emlain Kabuaová, manželka prvního prezidenta Amaty Kabuji. Vlajka (shodná se současnou) byla vybrána v soutěži více než padesáti návrhů.  31. května 1982 podepsaly USA s novou republikou dohodu o volném přidružení, text však obyvateli (referendum z 19. srpna) nebyl přijat. Přepracovaná dohoda byla schválena v dalším referendu 7. září 1983. 21. října 1986 získaly ostrovy statut volně přidruženého státu USA, toto postavení bylo vyhlášeno 3. listopadu, právní moci nabylo 22. prosince 1990 (Radou bezpečnosti OSN), čímž získaly Marshallovy ostrovy plnou nezávislost.  Žádná z událostí neměla vliv na státní vlajku, užívanou od roku 1979. Vlajka se však (podle oficiálních zdrojů) užívá v poměru stran: 1:2.

Vlajky municipalit Marshallových ostrovů.

Marshallovy ostrovy se člení na 34 municipalit (municipalities, jukjuk), z nichž je 24 obydlených. Vlastní vlajku užívá 8 obydlených municipalit (nejsou obrázky) a neobydlený atol Bikini.

Vlajka Marshallových ostrovů je tvořena tmavě modrým listem o poměru stran 1:2 (původně 10:19, podle vlajky USA) se dvěma kosými, vějířovitě se rozšiřujícími pruhy, směřujícími z dolního rohu do horního cípu (viz vexilologické názvosloví). Horní trojúhelník je oranžový, dolní je bílý. V žerďovém poli je bílá hvězda se čtyřiadvaceti cípy. Čtyři z cípů, jsou delší a směřují k okrajům listu.

马绍尔群岛国旗为长方形,长宽比例为19:10,设计者为当时的总统夫人艾米利安·卡布尔(Emlain Kabua),于1979年5月1日获得自治地位时启用。


Vlastnosti pylů.

Pylová zrna, samčí pohlavní buňky rostlin, se prvně u rostlin objevila před 300 miliony let. Po uvolnění pylového zrna z prašníku a jeho setkání s bliznou dochází k hydrataci zrna, z toho následně vyroste pylová láčka a ta pronikne do semeníku, kde oplodní samičí buňku. Rostliny však produkují mnohem více pylu než se spotřebuje k opylení a nevyužitý pyl je roznášen do blízkého i vzdáleného okolí. Pylové zrno je kryto obalem, který má za úkol ochránit samčí buňku před vyschnutím, zářením nebo jiným poškozením při cestě z prašníku na bliznu. Obal je tvořen nedusíkatým biopolymerem sporopoleninem, který je velmi odolný, nezvětrává, nerozrušují ho bakterie ani houby. V prostředí bez kyslíků a při spíše kyselém pH vydrží bez porušení i řádově stovky tisíc let.

Použití.

Povrchová struktura pylových zrn je natolik specifická, že mikroskopickým rozborem lze podle tvarů určit druh nebo alespoň většinou rod (u trav mnohdy jen čeleď) běžných rostlin. Tohoto jevu právě využívá palynologie pro určování taxonů rostlin v archeologii nebo alergologii a také pro získání znalosti o vývoji vegetace v minulosti. Dokáže se takto z různých sedimentů zjistit, jak docházelo v průběhu století i tisíciletí ke změnám prostředí.  Rozborem pylových zrn si také pomáhá archeologie při studiu způsobu života prapředků. Tehdy se dělají průzkumy starých odpadních jam, ve kterých je pylové spektrum závislé ne na nalétaném pylu, ale na složení stravy lidí, co používali z rostlinného materiálu v domácnosti a čím krmili hospodářská zvířata. Čím dále do minulosti, tím obtížněji se v pylových rozborech dokazuje přítomnost člověka a jeho aktivita.  Pomocí této metody lze kvalifikovat jednotlivé druhy a následně provést částečnou rekonstrukci minulé krajiny. Slouží také k určování stáří usazenin, například rašelin či spraše z předchozích geologických období. Analyzuje pylová zrna v sedimentech, kde uvízla po zavátí.  Podle pylů lze rekonstruovat dávný porost či klimatické podmínky v blízkosti archeologického naleziště. Nejjednodušší získávání vzorků je z rašelinišť nebo dna jezer.  Pyly se ze sedimentů dostávají pomocí macerace, což je chemický proces, při kterém se počítá s rozličnou odolností minerálních látek vůči chemickým činidlům. Macerací se pylová zrna očistí od přebytečného balastu. Nejčastějším činidlem je acetylační směs anhydridu kyseliny octové a koncentrované kyseliny sírové. Tato směs nejen vzorek vyčistí, ale i mírně naleptá sporopoleinový povrch, což dovolí pro lepší pozorování pod mikroskopem ho obarvit. Vyčištěný pyl se uchovává v glycerinu, aby je nezničily bakterie a vzduch. Existují klíče, podle kterých se pylová zrna určují, správné určení je otázkou znalostí a praxe.  Pro znázornění změn vegetace v závislostí na čase slouží tzv. pylový diagram. Pokud známe jak rychle se prověřovaný sediment ukládal, můžeme na jednu osu diagramu vynášet hloubku, z které byl vzorek získán, tj. čas, ze kterého pochází. Na druhou vynášíme jednotlivé druhy rostlin a procentuální podíl. Při interpretaci diagramu je nutno dále mít další znalosti o lokalitě, například časté povodně nebo vzdušné proudy přinášející pyl z velké dálky.  V zahraničí se palynologie neužívá pouze jako archeologická metoda, ale například má velký význam v kriminalistice.

Vhodná místa.

Nejvhodnějšími lokalitami pro odběr vzorků pro pylovou analýzu změn v rostlinné vegetaci jsou rašeliniště nebo jezerní usazeniny. U rašelinišť známe rychlost přirůstání rašeliníku a ukládání odumřelých rostlinných zbytků. U jezerních sedimentů, pokud nejsou narušovány vodními živočichy, lze při opatrném postupu taktéž získat velice kvalitní, hodně vypovídající vzorky.  Největší množství vzorků z českého území je sesbíráno z období středověku, zvláště pak z větších středověkých objektů jako jsou města. V rámci středověkých objektů slouží za skvělá naleziště dna studen, kde zrna zůstávají ve vlhku bez většího přístupu vzduchu. Pylová zrna však nemusejí zůstávat jen v krajině, ale mohou být i součástí stavebního materiálu (např. cihel) nebo v tělech zemřelých coby pozůstatek stravování.

Závěr.

Palynologie pomáhá odhalovat historický vývoj životního prostředí, různost zemědělských kultur i lidských sídlišť. Je jedním z nástrojů, který pomáhá zjistit historii běžného života, pomáhá usuzovat na dosažitelnost přírodních zdrojů a způsob jejich využití. Za zásadní můžeme označit přínos palynologie pro znalosti o krajinné archeologii. Oproti klasickým archeologickým metodám zjišťuje vliv osídlení na okolní prostředí podrobněji a komplexněji.

Palynologie je paleobotanická metoda moderní archeologie. Zaměřuje se na zkoumání tvaru a stavby pylů, a to jak z rostlin fosilních, tak rostlin patřících do geologické současnosti.

孢粉学是一门研究植物孢子和花粉的科学,研究范围包括现代植物和成为微体化石的古代植物的孢子和花粉。由于孢子和花粉个体微小,肉眼难以观察,所以孢粉学的研究始于显微镜发明之后。17世纪40年代,英国植物学家纳希米阿·格鲁通过显微镜对植物的花粉和雄蕊进行观察,得出了花粉是植物繁殖所必须的正确结论。20世纪初,瑞典学者伦纳特·冯·波斯特首次将花粉的研究应用于地质学上,并对花粉进行定量分析。现代花粉学广泛应用于石油勘探、农业、医学保健以及司法破案、植物分类等领域。