Historie skupiny.

Vznik King Crimson a jejich první album (1968–1969).

King Crimson se transformovali na podzim 1968 ze skupiny Giles, Giles and Fripp, jejíž členové kytarista Robert Fripp, bubeník Michael Giles a saxofonista Ian McDonald přibrali baskytaristu a zpěváka Grega Lakea (nahradil Petera Gilese) a textaře Petera Sinfielda. Tímto krokem vznikla 30. listopadu 1968 skupina King Crimson, přičemž nový název vymyslel Sinfield jako synonymum pro Belzebuba. Podle jiných zdrojů však nejde o Belzebuba, vládce démonů. Podle Frippa se jedná o anglicizovanou formu arabského „B'il Sabab“, tedy o „muže s cílem“. Historicky a etymologicky byl „crimson king“ jakýkoliv vládce, za jehož působení vládl mezi lidmi nepokoj a krveprolití; první album debutovalo v době vrcholu všeobecné nespokojenosti proti americkému působení ve vietnamské válce. Fripp byl v té době ovlivněn skupinou 1-2-3, později známou jako Clouds, která se stala inspirací pro crimsonovskou zálibu v klasické hudbě a jazzové improvizaci.  Krátce poté si skupina pořídila mellotron a začala jej využívat pro vytvoření originálního orchestrálního rockového zvuku, který měl obrovský vliv na rodící se progresivní rock. V této době byl hlavním skladatelem King Crimson Ian McDonald, svým dílem ale přispívali i Lake a Fripp. Peter Sinfield nebyl pouze textařem, navrhl a obsluhoval také revoluční osvětlení jeviště, které kapela využívala. Svůj koncertní debut skupina absolvovala 9. dubna 1969, velkého úspěchu dosáhla na koncertě v Hyde Parku v červenci téhož roku, kde před více než 650 000 lidmi vystoupili s The Rolling Stones.  V říjnu 1969 vydali King Crimson svoje první album s názvem "In the Court of the Crimson King". Veřejně jej pochválil kytarista The Who Pete Townshend, který ho nazval „tajuplným mistrovským kouskem“. Styl této desky byl čerpán z nejrůznějších vlivů působících na všech pět členů skupiny včetně Jimiho Hendrixe, klasické i moderní vážné hudby, folku, jazzu, vojenské hudby, ambientní improvizace, viktoriánské hudby či britského popu. Všechny tyto byly skloubeny do díla, prvního takového v rockové hudbě, doplněného melodramatickými Sinfieldovými texty.  Na podzim roku 1969 se skupina vydala odehrát koncerty v USA, kde se představila po boku tehdy úspěšných a populárních hudebníků a skupin. Nicméně uvnitř King Crimson vzrůstalo tvůrčí napětí. S rychlým úspěchem a životem na cestách se těžko vyrovnávali Michael Giles a Ian McDonald. Navíc Robert Fripp, ač nebyl frontmanem a ani hlavním skladatelem, postupně směřoval skupinu směrem do temnějších hudebních oblastí, zatímco McDonald s Gilesem měli v oblibě jemnější a romantičtější styl hudby. Oba členové ohlásili odchod ze skupiny během turné v Kalifornii, poslední koncert v původní sestavě byl odehrán 16. prosince 1969 v San Franciscu. Nahrávky koncertů z roku 1969 byly vydány v roce 1996 jako album "Epitaph".  Ian McDonald a Michael Giles v roce 1970 společně nahráli společné album "McDonald and Giles". McDonald se později stal členem skupiny Foreigner, Giles působí jako studiový bubeník.

King Crimson na začátku 70. let a období „bezvládí“.

Počátkem roku 1970 odešel z King Crimson další hudebník, Greg Lake, který s Keithem Emersonem a Carlem Palmerem vytvořil skupinu Emerson, Lake & Palmer. Kytarista a příležitostný klávesista Robert Fripp se tak stal jediným zbylým muzikantem v kapele. Pro výpomoc při studiových nahrávkách se začal uplatňovat i zájem Petera Sinfielda v syntezátorech. Nicméně Lake souhlasil, že nazpívá chystané druhé album "In the Wake of Poseidon" (vyjma jedné písně), jeho hlas zní také na singlu „Cat Food“. Tou výjimkou se stala skladba „Cadence and Cascade“, kterou zpívá Frippův kamarád ze školy Gordon Haskell. Při rozhodování o zpěvákovi druhé desky zaznělo i jméno tehdy neznámého Eltona Johna, tato možnost ale byla kapelou zavržena.  Dalšími hudebníky na "In the Wake of Poseidon" se stali navrátivší se bubeník Michael Giles, jeho bratr, baskytarista Peter Giles, Mel Collins (saxofony, flétny) a jazzový pianista Keith Tippett. Ten se stal nedílnou součástí crimsonovského „soundu“ i na několika dalších nahrávkách a ačkoliv mu Fripp nabízel plnohodnotné členství ve skupině, působil vždy pouze jako studiový hudebník a s King Crimson vystoupil na koncertě pouze jednou. Album vydané v květnu 1970 bylo kritizováno kvůli velice podobnému zvuku i stylu, jako měl debut King Crimson, místy vypadajícímu až jako jeho imitace.  Po vydání desky zůstali Fripp, Collins a Sinfield osamoceni a ačkoliv měli materiál, nemohli s ním koncertovat. Proto Fripp oslovil Gordona Haskella, zdali by se nestal stálým členem jako zpěvák a baskytarista. Ten s nabídkou souhlasil. Do King Crimson také přišel bubeník Andy McCulloch (předtím např. Manfred Mann's Earth Band).  V této sestavě nahráli King Crimson své třetí album s názvem "Lizard" (vydáno v prosinci 1970), které se stalo výhradním dílem Frippa a Sinfielda. Jako hostující hudebníci zde působil i zpěvák Jon Anderson (v jedné skladbě) a také dechová sekce, neboť deska je avantgardním jazzem a klasickou hudbou ovlivněna více než předchozí alba. Právě styl hudby se příliš nezamlouval rhythm and bluesově orientovaným Haskellovi a McCullochovi. Gordon Haskell opustil skupinu ještě před vydáním "Lizard" a nedlouho po něm odešel i Andy McCulloch.

Obnovená skupina v letech 1971 a 1972.

Začátkem roku 1971 tedy došlo k dalšímu „náboru“ hudebníků. Novým bubeníkem se stal Ian Wallace, jako zpěvák přišel Boz Burrell. Jediným problémem byl post baskytaristy, byl osloven John Wetton, který ale přijal místo ve skupině Family, nicméně zůstal s Robertem Frippem v kontaktu. Dalším adeptem byl Rick Kemp, který si to ale na poslední chvíli rozmyslel. Nakonec se baskytaristou, ačkoliv na tento nástroj nikdy nehrál, stal Burrell, kterého to v nouzi naučil Fripp. King Crimson se tak mohli v první polovině roku 1971 vydat na turné, první od roku 1969. Rock and rollový životní styl a odlišné hudební sklony ale vedly k napětí mezi zbytkem kapely a více intelektuálně zaměřeným Robertem Frippem, nicméně skupina sérii koncertů dokončila.  Ve druhé polovině roku 1971 nahráli a vydali King Crimson album "Islands" silně ovlivněné Milesem Davisem a jeho orchestrální spoluprací s Gilem Evansem. Deska obsahuje jediný experiment skupiny se smyčcovou sekcí, skladbu „Prelude: Song of the Gulls“, či píseň „Ladies of the Road“ inspirovanou rhythm and blues, která je stylově nejblíže koncertním King Crimson té doby. Na konci roku 1971 odešel ze skupiny kvůli osobním problémům s Frippem a odlišným hudebním preferencím Peter Sinfield, který následně vydal sólové album a poté se stal hlavním textařem skupiny Emerson, Lake & Palmer.  Zbytek skupiny absolvoval během první poloviny roku 1972 další turné, jehož záznam byl ještě tentýž rok vydán jako živé album "Earthbound", kritizované pro svoji velmi špatnou kvalitu zvuku na úrovni bootlegů. Postupně se ale začalo vzrůstat napětí mezi Robertem Frippem a ostatními členy kapely. Tyto problémy vyústily ve Frippovo rozhodnutí zcela změnit styl King Crimson přibráním nových hudebníků. V polovině roku 1972 tedy Collins, Burrell a Wallace odešli a společně s bluesovým kytaristou Alexisem Kornerem vytvořili skupinu Snape.

Hard rockoví King Crimson (1972–1974).

Jako první přišel do skupiny, v níž zůstal pouze samotný Robert Fripp, perkusionista Jamie Muir známý svými improvizacemi. Klasickým bubeníkem King Crimson se stal Bill Bruford, který se rozhodl opustit komerčně úspěšné Yes. Na post baskytaristy a zpěváka získal Fripp již dříve osloveného Johna Wettona a jako poslední přišel houslista David Cross, hrající i na klávesy. Novým textařem se po Sinfieldově odchodu stal Wettonův kamarád Richard Palmer-James, který s kapelou nikdy na jevišti nevystoupil a své texty posílal ze svého domu v Hamburku.  Skupina začala ve druhé polovině roku 1972 zkoušet a na podzim se vydala koncertovat. Počátkem následujícího roku nahrála a v březnu 1973 vydala album "Larks' Tongues in Aspic", zcela odlišné od předchozích desek. Album s revolučním zvukem a údernou dynamikou bylo ovlivněnou např. Bélou Bartókem, Ralphem Vaughanem Williamsem či zárodky rodícího se heavy metalu.  Začátkem roku 1973 skupinu opustil Muir. Oficiálním důvodem bylo zranění, které utrpěl na pódiu při jedno z koncertů v londýnském klubu Marquee, kdy mu na nohu spadl gong. Ve skutečnosti se Jamie Muir rozhodl pro život podle přísných zásad buddhismu a proto chtěl vstoupit do skotského kláštera.  King Crimson nicméně koncertovali průběžně během celého roku 1973 a zbývající členové začali vytvářet materiál pro další album, které vyšlo v březnu 1974 pod názvem "Starless and Bible Black". Stylově navazuje na předchozí "Larks' Tongues in Aspic" s velkou mírou improvizace a metalovými riffy. Kromě tvrdých skladeb ale obsahuje také jemnou instrumentálku „Trio“, kde hrají pouze housle, baskytara a mellotron. Zajímavostí tohoto alba je skutečnost, že většina skladeb byla nahrána živě na koncertech na podzim 1973 a menšími studiovými úpravami (vymazání potlesků, apod.) byla přepracováno na klasickou studiovou desku. Koncerty z tohoto období byly jako klasická živá alba vydány v letech 1992 ("The Great Deceiver") a 1997 ("The Night Watch").  V první polovině roku 1974 začala vzrůstat frustrace Davida Crosse, jehož akustické housle byly většinou přehlušeny rytmickou sekcí Wetton – Bruford, což jej nutilo se více soustředit na klávesy. Po evropském a americkém turné proto ze skupiny odešel, poslední koncert odehrál 1. července 1974 v newyorském Central Parku, což shodou okolností také bylo poslední živé vystoupení King Crimson na následujících sedm let.  I přesto zbylá trojice (Fripp, Wetton, Bruford) v letních měsících nahrála další album "Red" opět stylově navazující na předchozí dvě. Jako hosté zde byli pozvaní bývalí členové King Crimson, saxofonisté Ian McDonald a Mel Collins, a také hobojista Robin Miller a kornetista Mark Charig, kteří se podíleli na albech "Lizard" a "Islands". Posledním hostujícím hudebníkem se stal David Cross, který skupinu nedlouho předtím opustil. Po nahrání desky začaly probíhat rozhovory mezi kapelou a Ianem McDonaldem o jeho návratu do King Crimson.  V té době byl Robert Fripp rozčarován z hudebního průmyslu, uzavřel se do sebe a zaměřil se na mystické spisy Georgije Gurdžijeva. Odmítl koncertovat, neboť pocítil, že „se blíží konec světa“, a tato jeho duševní krize začala postupně rozbíjet přátelské i pracovní vztahy uvnitř skupiny. Nakonec v září 1974 prohlásil, že King Crimson zanikají; oficiálně byla kapela rozpuštěna 25. září 1974. Později vyšlo najevo, že se Fripp ptal manažerů, zda mají zájem o King Crimson (Wetton, Bruford a McDonald) bez něj, což ale bylo odmítnuto.  Jakýmsi pohrobkem se tak stalo jak album "Red", které vyšlo v listopadu 1974, tak i živé album "USA", jež bylo vydáno v dubnu 1975 a které dokumentuje poslední turné skupiny v USA během jara 1974. Kvůli technickým potížím s originálními pásky musely být provedeny v některých skladbách studiové overduby houslí a kláves Davida Crosse, čehož se zmocnil Eddie Jobson z Roxy Music.

Mezidobí (1975–1980).

Po ukončení činnosti King Crimson se cesty hudebníků rozešly. Ian McDonald se vrátil do skupiny Foreigner, Bill Bruford si založil vlastní kapelu Bruford hrající jazz-fusion a také bubnoval na první post-gabrielovském turné Genesis. John Wetton spolupracoval s Roxy Music a Uriah Heep, později s Brufordem založil skupinu UK.  Robert Fripp si pohrával s myšlenkou stát se knězem, ale nakonec se rozhodl pokračovat dále v hudební kariéře. Přestěhoval se do New Yorku, kde následně spolupracoval s mnoha umělci včetně Briana Ena, Blondie, Talking Heads, The Roches nebo Daryla Halla. Sestrojil zde také speciální přístroj Frippertronics založený na smyčkách magnetofonových pásků. Podílel se na albech Davida Bowieho a Petera Gabriela a v roce 1979 vydal první sólové album "Exposure". U Gabriela se seznámil s baskytaristou Tonym Levinem, který odehrál některé party právě na "Exposure".  V roce 1980 vydal Fripp druhé album "God Save the Queen/Under Heavy Manners", přičemž v březnu tohoto roku založil skupinu The League of Gentlemen, jejíž existence trvala pouze do prosince 1980.

King Crimson v 80. letech (1981–1984).

Po rozpadu The League of Gentlemen oslovil Fripp začátkem roku 1981 Bruforda, jestli by nechtěl hrát v jeho nové skupině, přičemž bubeník s tímto nápadem souhlasil. Dalším hudebníkem se stal kytarista a zpěvák Adrian Belew, kterého Fripp znal ze skupiny Gaga, jež dělala předskokany The League of Gentlemen. Belew předtím spolupracoval např. s Davidem Bowiem, Frankem Zappou nebo Talking Heads. Jako baskytarista byl do skupiny přijat Tony Levin, který kromě klasické baskytary používal také Chapman Stick.  Kvarteto, které Fripp pojmenoval Discipline, odletělo do Anglie, kde začalo skládat a zkoušet. Jejich první koncert proběhl 30. dubna 1981, po němž se skupina vydala na anglické turné. Později se všichni čtyři hudebníci dohodli a změnili jméno skupiny na King Crimson.  Tato reinkarnace King Crimson byla ovlivněna novou vlnou, což mohlo být zapříčiněno Frippovou i Belewovou spoluprací s Davidem Bowiem a Talking Heads, a gamelanem. Co se týče nových nástrojů ve skupině, kromě zmíněného Chapman Sticku začali muzikanti používat kytarový syntezátor a elektronickou bicí soupravu.  V září 1981 vyšlo první album obnovených King Crimson s názvem "Discipline", které bezprostředně zaznamenalo nový zvuk skupiny s písněmi, na předchozí crimsonovská měřítka poměrně krátkými a lyrickými. Po "Discipline" následovalo v poměrně krátké době album "Beat" vydané v červnu 1982, jež se stalo první deskou King Crimson, kterou neprodukoval člen kapely, a také prvním albem s obsazením hudebníků stejným, jako tomu bylo u předchozí desky. "Beat" volně odkazuje na tvorbu beat generation a obsahuje skladby jako „Neal and Jack and Me“ (inspirována Nealem Cassadym a Jackem Kerouacem), „The Howler“ (sbírka "Kvílení", anglicky "Howl", od Allena Ginsberga) či „Sartori in Tangier“ inspirovanou Paulem Bowlesem.  Po studiové i koncertní přestávce v roce 1983 vydala skupina v březnu 1984 album "Three of a Perfect Pair", po kterém následováno turné. Odlišné hudební představy muzikantů byly zaznamenány právě na desce, kterou tvoří dvě strany: „the left side“, kde se nachází na poměry King Crimson více komerčnější, lyričtější a melodičtější písně, a „the right side“ s experimentálním materiálem a improvizacemi pokračujícími v tradici z první poloviny 70. let od dob "Larks' Tongues in Aspic". Poslední koncert turné "Three of a Perfect Pair" konaný 11. července 1984 v Montrealu byl zaznamenán a v roce 1998 vydán jako živé album s názvem "".  Krátce poté King Crimson ukončili činnost. Adrian Belew později prohlásil, že si skupina potřebovala vzít pauzu, která nakonec trvala 10 let.

Druhé mezidobí (1985–1993).

V následujících devíti letech nefunkčnosti King Crimson se Levin vrátil zpět ke spolupráci s Peterem Gabrielem, zatímco Bruford vytvořil elektro-akustickou jazzovou skupinu Earthworks. Oba dva se setkali například při práci na albu "Cloud About Mercury" (1986) od Davida Torna, či na přelomu 80. a 90. let v krátce existující skupině Anderson Bruford Wakeman Howe.  Belew začal hrát jako studiový hudebník a rovněž rozvíjel svoji sólovou kariéru. Spolupracoval se skupinou The Bears a hrál na koncertech Davida Bowieho. V roce 1989 překvapil v MTV s hitovým singlem „Oh Daddy“.  V roce 1985 začal Robert Fripp vytvářet vlastní hudební školu nazvanou Guitar Craft. Jednalo se o skloubení hraní na akustickou kytaru, skládání, disciplíny a životního stylu ovlivněné filosofií Gurdžijeva a Bennetta. Tato akce vedla k převážně akustickým vystoupením skupiny nazvané The League of Crafty Guitarists.  Fripp v roce 1989 založil art rockovou skupinu Sunday All Over the World se zpěvačkou Toyah Willcoxovou, se kterou se v roce 1986 oženil. V kapele dále působil bubeník Paul Beavis a hráč na Chapman Stick, jeden ze studentů Guitar Craft, Trey Gunn, který předtím hrál také v The League of Crafty Guitarists. Skupina existovala pouze krátce, nicméně roku 1991 vydala album "Kneeling at the Shrine". S Gunnem Fripp dále spolupracoval například ve skupině Robert Fripp String Quintet, která existovala v letech 1992 a 1993.  Od roku 1985 příležitostně Fripp spolupracoval se zpěvákem Davidem Sylvianem. V roce 1991 jej pozval jako hlavního zpěváka do chystaného znovuvzkříšení King Crimson, nicméně Sylvian nabídku odmítl. Společně ale vytvořili projekt a roku 1993 vydali společně album "The First Day", na kterém tvořili rytmickou sekci Trey Gunn a bývalý bubeník Petera Gabriela Jerry Marotta. Pro následující koncerty ale převzal bicí Pat Mastelotto.  Kvůli sporům s manažery a nahrávací společností E.G. Records založil Fripp roku 1992 vlastní label Discipline Global Mobile (DGM), což mělo v následujících letech velký vliv pro obnovené King Crimson a další odvozené projekty. V roce 1998 totiž DGM začalo vydávat v rámci tzv. King Crimson Collector's Clubu živé koncertní nahrávky skupiny z celé její historie.

Dvojité trio v 90. letech a následná fraKtalizace.

Na začátku 90. let navštívil Adrian Belew Roberta Frippa v Anglii a sdělil mu svůj zájem hrát v King Crimson, které Fripp zamýšlel obnovit. Po ukončení turné s Davidem Sylvianem začal tedy Fripp vytvářet obnovenou skupinu zahrnující Belewa a Levina ze sestavy 80. let. Novými hudebníky se měli stát Trey Gunn na Chapman Stick a bubeník Jerry Marotta. Ještě v raných úvahách bylo Marottovo jméno změněno za Pata Mastelotta. Jako poslední přišel Bill Bruford jakožto druhý bubeník.  Vznikl tak neobvyklý sextet, se všemi nástroji zdvojenými – dva kytaristi, dva baskytaristi a hráči na Chapman Stick a dva bubeníci. Fripp jej vysvětloval tím, že měl vizi tzv. „dvojitého tria“ (anglicky "double trio"), které by objevovalo další rozličné typy crimsonovské hudby.  Skupina začala v roce 1994 zkoušet a ještě téhož roku vydala EP "VROOOM", které kombinovalo prvky zvuku synchronizovaných kytar z alba "Discipline", drsného rocku z desky "Red" a nejrůznějších ambientních elektronických zvuků a myšlenek industriální hudby. Novými hubeními prvky se ve skupině stalo MIDI a Warr guitar, kterou Gunn nahradil po "VROOOM" svůj Chapman Stick.  V září 1994 se King Crimson vydali na koncerty v Argentině, první vystoupení po 10 letech. Z tohoto turné bylo v následujícím roce vydáno živé album "". Kromě velkého množství nového materiálu zahrála skupina také některé skladby ze 70. let („Red“, „Larks' Tongues in Aspic Part 2“ a „The Talking Drum“) a šest písní z repertoáru 80. let, především z alba "Discipline".  Regulérní studiové album vydala skupina v dubnu 1995 a dostalo název "THRAK". Deska, která zčásti obsahuje upravené a rozvinuté skladby z EP "VROOOM", je popisována jako „jazzem vonící rockové struktury s charakteristickými řvavými, strohými a vynikajícími souhrami kytar“ a „siláckou, někdy invenční rytmickou sekcí“, která „ladí se zvukem alternativních rockových hudebníků poloviny 90. let“. Zajímavostí je taky návrat mellotronu, který skupina v 80. letech nepoužívala.  Po vydání alba se v květnu 1995 vydali King Crimson na turné, které s přestávkou v červenci až září skončilo v listopadu téhož roku. V následujícím roce naopak koncertovali od května do srpna, přičemž 17. června 1996 poprvé hráli v Praze. Z těchto koncertů bylo roku 1996 vydáno avantgardní živé album "THRaKaTTaK" sestávající pouze z navzájem spojených koncertních improvizací, které skupina odehrála během každého vystoupení. Běžné koncertní album vyšlo v roce 2001 pod názvem "VROOOM VROOOM".  Myšlenka dvojitého tria ale byla logisticky a skladatelsky poměrně těžkopádná. Po zkouškách v polovině roku 1997, kdy se skupina dostala do skladatelské slepé uličky, začalo vrůstat napětí mezi Frippem a Brufordem, který nakonec z King Crimson definitivně odešel. Nicméně byla vytvořena myšlenka takzvaných fraKtalizací (anglicky "fraKctalisations"), které Fripp pojmenoval jako ProjeKcts (česky "ProjeKty").  Jednalo se o rozdělení King Crimson v letech 1997 až 1999 do jakýchsi „subskupin“, které by působily do nezávisle na sobě, což by zjednodušilo logistiku, neboť by se nemuselo scházet všech šest hudebníků, a vytvořilo by se více hudebního materiálu. Tyto ProjeKcts hrály živě především ve Spojených státech, Japonsku a Spojeném království a vydaly několik (převážně živých) alb.  Obdobného charakteru byla skupina Bruford Levin Upper Extremities (B.L.U.E.), kde kromě Bruforda a Levina hráli kytarista David Torn a trumpetista Chris Botti.  V roce 2000, během nahrávání alba "The ConstruKction of Light", fungoval ještě ProjeKct X a v roce 2006 ProjeKct Six.

King Crimson po roce 2000.

Po ukončení ProjeKcts již nebyl ve skupině Bruford a navíc Tony Levin se začal soustředit na spolupráci s Peterem Gabrielem a Sealem. Fripp nicméně prohlásil, že Levina stále bere jako pátého člena kapely, byť neaktivního. Zbývající čtyři hudebníci (Fripp, Belew, Gunn a Mastelotto) obnovili práci King Crimson, přičemž tato sestava je někdy v návaznosti na sestavu z poloviny 90. let označována jako dvojité duo (anglicky "double duo"). Zkušenosti z ProjeKcts vedly k určitým změnám ve skupině. Trey Gunn začal kromě Warr guitar používat i barytonovou kytaru a baskytaru Ashbory a Mastelotto pracoval více s elektronickými nástroji.  V roce 2000 King Crimson vydali další studiové album s názvem "The ConstruKction of Light". Jeho nahrávání probíhalo v Belewově bytě a garáži poblíž Nashvillu. Styl desky je odlišný od předchozího alba, hudba je elektroničtější a mnohem tvrdší a má blízko k metalu. "The ConstruKction of Light" obsahuje například čtvrtou část „Larks' Tongues in Aspic“ či skladbu „FraKctured“, což je přepracovaná „Fracture“ z alba "Starless and Bible Black" z roku 1974.  V té době nahrávala skupina pod názvem ProjeKct X také album "Heaven and Earth", z něhož byla jedna skladba umístěna i na "The ConstruKction of Light" jako bonus. ProjeKct X vedli, na rozdíl od King Crimson, Pat Mastelotto a Trey Gunn.  V květnu 2000 se skupina vydala na turné (13. června hráli podruhé v Praze), které po letní přestávce pokračovalo i na podzim 2000 a rovněž i následující rok. Z těchto koncertů bylo ještě v roce 2000 vydáno živé trojalbum "Heavy ConstruKction".  Koncem roku 2001 vydali King Crimson v limitované edici živé EP "Level Five" (z koncertů v témže roce) a roku 2002 studiové EP "Happy with What You Have to Be Happy With" s 11 převážně novými skladbami.  Po dvou EP následovalo v roce 2003 zatím poslední studiové album "The Power to Believe", které Fripp popsal jako „vyvrcholení tří let crimsonovštění“. Obsahuje některé skladby z "Happy With What You Have to Be Happy With" v nové úpravě a v dalších písních odkazuje na předchozí díla King Crimson. Skladba „EleKtriK“ je jakousi syntézou crimsonovských stylů 70. a 80. let a počátku 21. století, takže na se albu mísí styly od metalu po ambient. Po vydání desky opět následovalo turné (17. června 2003 hrála skupina potřetí v Praze) a živé album "".  V listopadu 2003 ohlásil Trey Gunn svůj odchod z King Crimson. Pokračoval ale ve spolupráci s Mastelottem v projektech zvaných TU a KTU a také vedl svoji kapelu. Na místo baskytaristy se proto vrátil Tony Levin, nicméně tato sestava se pouze zúčastnila zkoušek začátkem roku 2004 a aktivita skupiny poté na čtyři roky ustala.  Během této přestávky pokračoval Fripp v rozvíjení labelu Discipline Global Mobile a rovněž absolvoval koncerty svého projektu nazvaného Soundscape. Levin hrál s vlastní skupinou Tony Levin Band a působil jako studiový hudebník. Belew pokračoval v sólové kariéře a založil Adrian Belew Power Trio. Mastelotto spolupracoval s Treyem Gunnem a dalšími.  Na konci roku 2007 byli King Crimson doplněni o pátého člena, bubeníka a perkusionistu Gavina Harrisona, známého jako člena Porcupine Tree. V srpnu 2008 odehrála tato pětičlenná skupina malé turné (čtyři města v USA a celkem 11 koncertů) v rámci příprav na 40. výročí King Crimson v roce 1969. Repertoár tvořily stávající skladby, nic nového kapela nepředstavila.  Další vystoupení byla chystána na rok 2009, byla ale zrušena kvůli vytíženosti hudebníků v jiných projektech a vzhledem k prioritám Roberta Frippa. Adrian Belew prohlásil, že činnost skupiny by mohla být podle Frippa obnovena zřejmě v roce 2010, k čemuž však nedošlo, kapela zůstala nadále neaktivní, navíc v interview z 3. srpna 2012 Fripp uvedl, že odchází z hudebního průmyslu.  Návrat King Crimson oznámil Robert Fripp v září 2013. Prvním počinem nového sedmičlenného obsazení byla série koncertů v USA v září a říjnu 2014, na což navázalo v lednu 2015 vydání koncertního alba z tohoto turné s názvem "Live at the Orpheum". V březnu 2016 Fripp oznámil, že Bill Rieflin, jeden ze tří bubeníků, si bere volno a že ho na plánovaných koncertech nahradí Jeremy Stacey. Na začátku roku 2017 se Rieflin vrátil a v novém osmičlenném obsazení, protože Stacey zůstal, hrál především na klávesy. Rieflin zemřel v březnu 2020 na rakovinu.

21st Century Schizoid Band a další projekty.

V roce 2002 vznikla skupina 21st Century Schizoid Band, kterou vytvořili bývalí členové z prvních alb King Crimson. Objevili se zde Ian McDonald, Mel Collins, Peter Giles a Michael Giles, přičemž frontmanem se stal kytarista a zpěvák Jakko Jakszyk. Michael Giles byl později nahrazen Ianem Wallacem. 21st Century Schizoid Band hraje skladby King Crimson 60. a 70. let.  V srpnu 2008 se na jednom ruském festivalu představil Crimson Project, který odehrál krátký set. Jeho členy byli Adrian Belew, Tony Levin, Pat Mastelotto, Eddie Jobson a Eric Slick (z Adrian Belew Power Trio).

Členové King Crimson.

Bývalí členové.

Bill Rieflin se na podzim 2017 nemohl zúčastnit koncertů, dočasně jej v této době nahradil Chris Gibson.

King Crimson je britská rocková skupina založená v roce 1968 kytaristou Robertem Frippem a bubeníkem Michaelem Gilesem. Běžně bývá zařazována mezi zakládající skupiny progresivního rocku, v její tvorbě se mísí vlivy nejrůznějších hudebních stylů jako jsou jazz, vážná a experimentální hudba, psychedelický rock, heavy metal, nová vlna, hard rock, gamelan, folk, electronica a drum and bass. Původně britskou skupinu tvoří od roku 1981 mix hudebníků ze Spojeného království a Spojených států amerických.

深红之王是一支来自英国伦敦的前衞摇滚乐队,成立于1968年。在其整个历史上已经经历了8大个成员阵容,其中有21个音乐人曾经或仍是当中成员;自2017年一月的成员为:Robert Fripp,Jakko Jakszyk,Tony Levin,Mel Collins,Pat Mastelotto,Gavin Harrison,Bill Rieflin,Jeremy Stacey。 Fripp是唯一一个从创团至今从未离队的成员,并被认为是乐队的领导和驱动力。


Konstrukce variátorů.

Variátory s kuželovými satelity.

CVT.

Jde o spojitě měnitelný převod s tuhými frikčními členy uspořádanými jako planetové soukolí. Jeho satelity mají tvar hladkých komolých kuželů, s nimiž v záběru je úzké centrální kolo a na obvodu úzký věnec. Centrální kolo i věnec se při změně převodového poměru posouvají v axiálním směru navzájem protisměrně, což je umožněno pohyblivostí os kuželů v radiálním směru. V zájmu neutralizace axiálních sil na ložiska se tento variátor realizuje jako symetricky zdvojený, viz obrázek vpravo.  Hladké neozubené satelity mají tvar dvojitých komolých kuželů. Hřídele těchto dvojkuželů 4 jsou do skříně 9 namontovány prostřednictvím kyvných ramen, aby mohly měnit svou vzdálenost od osy rotace. Zvnějška jsou dvojkužele 4 v kontaktu s dvojicí symetricky umístěných, axiálně posuvných věnců 3. spojených prostřednictvím bubnu 8 s výstupní hřídelí 2. Obdobně jsou zevnitř dvojkužele 4 v záběru s dvojicí hladkých centrálních kol 5 navzájem protisměrně posuvných na vstupní hřídeli 1. Disky centrálních kol i věnce musí být úzké, aby se příliš nelišily převodové poměry na jejich okrajích. Pro přenos většího točivého momentu je však žádoucí zvětšit styčnou plochu. Proto jsou obě centrální kola 5 složena ze tří kotoučů. Prostřední kotouč 7 je upevněn na náboj centrálního kola. Krajní kotouče 6 jsou navzájem propojeny ozubeným diferenciálem vyrovnávajícím odlišné převodové poměry kotoučů 6. Obdobně jsou řešeny věnce 3.  U této koncepce je axiální posuv věnců i centrálních kol ovládán hydraulicky. Regulační systém řídí přítlak frikčních členů podle přenášeného momentu a též kompenzuje vliv odstředivé síly na tlak v obvodových válečcích. V zájmu rovnoběžného posuvu věnců i při nestejných pasivních odporech jsou válečky individuálně plněny paralelními pístkovými čerpadly.

IVT.

Mechanické ovládání přítlaku i převodového poměru znázorňuje následující obrázek. Jde v tomto případě o systém s přepínatelnými režimy CVT (Continuously Variable Transmission – spojitě měnitelný převod s omezeným převodovým rozsahem) a IVT (Infinitely Variable Transmission), u nějž je rozsah převodových poměrů neomezený, ale má horší účinnost.  Funkce mechanismu pro změnu převodu: Když servomotor pootočí ozubeným kolem 1, odvalí se satelit 2 uvnitř korunového kola 3, takže pootočí centrálním kolem 4 vůči sousednímu centrálnímu kolu 5 spojenému se vstupní hřídelí, která je umístěna v nejvnitřnější z dutých hřídelí a spojena s centrálním kolem 4. Vzájemné natočení těchto hřídelí vede k pootočení kola 6 a s ním spojeného šroubu s pravým a levým závitem. To má za následek změnu vzájemné vzdálenosti centrálních třecích kol 7 a 8. Obdobně je nastavována vzájemná vzdálenost věnců 9 a 10.  Funkce mechanismu pro ovládání přítlaku: Zatímco při změně převodu je vzájemný axiální pohyb třecích centrálních kol opačný než u věnců (místo vzájemného přibližování jde o vzájemné oddalování a naopak), tak při změně přítlaku se věnec i jemu příslušné centrální kolo posouvají souhlasně (jde o mikropohyb). Ten je do systému vnesen diferenciálem, jehož unášeč 11 je poháněn přes šnekový převod příslušným servomotorem.  Mechanický systém regulace pomocí servomotorků je energeticky úspornější než systém hydraulický.  Variátor s kuželovými satelity díky velkému množství kontaktních třecích plošek nepotřebuje extrémně vysoké Hertzovy tlaky, což je výhodné z hlediska životnosti. Je prostorově i hmotnostně úsporný, snáší dobře vysoké otáčky, má příznivou účinnost a je schopen přenášet výrazně vyšší výkon než jiné spojitě měnitelné převody.

Variátor je typ převodovky se spojitě (plynule) proměnným převodovým poměrem, tedy s plynulou změnou převodového poměru mezi vstupní a výstupní hřídelí variátorové převodovky v obou směrech (nahoru i dolů).


Původ a kariéra.

Budoucí císař byl synem významného právníka Marka Cocceia Nervy, pocházejícího z urozené italské (nikoli ovšem římské) rodiny. Jeho praděd byl přítelem Augustovým, dosáhl konzulátu a zúčastnil se řady důležitých politických jednání, další příslušník rodu měl zase velmi blízko k císaři Tiberiovi. To vše mladému Nervovi umožnilo zahájit za Nerona úřední kariéru v centru, jejímž vrcholem se stal – už za vlády prvního Flaviovce Vespasiana – řádný konzulát pro rok 71. Podle antických autorů udržoval Nerva dobré vztahy jak s Neronem, tak s Flaviovci, přesto však neunikl krátkému vyhnanství v Tarentu, kam ho z nejasných příčin poslal roku 93 císař Domitianus.

Vláda.

Na trůn Nerva nastoupil po Domitianově zavraždění 18. září 96, kdy mu bylo 65 let. Nerva vládl pouhých 16 měsíců Adoptováním Traiana založil tradici tzv. adoptivních císařů. Hornogermánský místodržitel Traianus byl velmi oblíbený u vojska a jeho faktické designování za nástupce upokojilo zejména pretoriánskou gardu, v níž Domitianovo odstranění vyvolávalo odpor, takže se z podnětu svého velitele Casperia Aeliana proti Nervovi vzbouřila a vynutila si potrestání některých viníků Domitianovy vraždy.  Jinak Nervova vláda patřila spíše ke klidným obdobím. On sám přijal řadu opatření, jimiž se snažil stabilizovat rozkolísanou říši – zrušil stíhání pro urážku císaře a tvrdě potrestal všechny udavače, nejchudším občanům zajistil příděly půdy v ceně šedesáti milionů sesterciů a jejím rozdělením pověřil senátní výbor. Kvůli nedostatku financí prodával majetek z císařského paláce a rušil některá představení a kultovní slavnosti. Svojí šetrností se mu podařilo sanovat státní finance.  Dokončil Domitianem započatou stavbu nového fora, které mělo propojit staré Forum Romanum s novými císařskými fory (Forum transitorium či Nervovo forum). Dne 1. ledna 98 utrpěl při soukromé audienci mrtvici a zemřel o tři týdny později. Byl posledním císařem, který byl pohřben v Augustově mauzoleu.

Citát.

Cassius Dio 68, 3, 1.

Marcus Cocceius Nerva (8. listopadu 30 Narnia, Umbrie – 27. ledna 98 Řím) byl římský císař panující od 18. září 96 do 27. ledna 98, nejprve jako samovládce, od října 97 spolu s Markem Ulpiem Traianem, užívajícím titulu "caesar". Nerva je prvním z tzv. adoptivních císařů, za nichž římská říše dosáhla svého největšího rozmachu – v politickém, hospodářském i kulturním smyslu.

玛尔库斯·寇克乌斯·涅尔瓦(Marcus Cocceius Nerva,30年11月8日-98年1月27日,又译内尔瓦、教会文献汉译尼法王)。他是古罗马帝国五贤帝时代的第一位君主(在位期96年-98年),也是最后一位在意大利半岛出生的罗马皇帝。


České soukromé právo.

Smlouvy lze považovat za základní institucionální pilíř v českém soukromém právu, ale vyskytují se i v právu veřejném. Týkají se soukromoprávních závazků a upravuje je obecně občanský zákoník (původní občanský zákoník č. 40/1964 Sb. byl od 1. ledna 2014 nahrazen novým občanským zákoníkem, tj. zákonem č. 89/2012 Sb.). Zákoník práce pak upravuje veškeré smlouvy týkající se závislé práce. Smlouvy do konce roku 2013 upravoval také obchodní zákoník, který odlišně upravoval některá ustanovení v oblasti obchodněprávních vztahů a který byl také v oblasti smluv nahrazen novým občanským zákoníkem. V terminologii občanského zákoníku pak obecně platí, že zatímco "smlouvou" se závazek zřizuje, "dohodou" se už existující závazek mění či ruší.  Smlouvou projevují strany vůli zřídit mezi sebou závazek a řídit se obsahem smlouvy. Smlouva je uzavřena, jakmile si strany ujednaly její obsah, přičemž v mezích právního řádu je stranám ponecháno na vůli svobodně si smlouvu ujednat a určit její obsah. Zvláštní pravidla ve prospěch slabší strany nicméně platí pro spotřebitelské a tzv. adhezní smlouvy. Strany se mohou prostřednictvím smlouvy o smlouvě budoucí dohodnout i na tom, že teprve v budoucnu mezi sebou uzavřou určitou smlouvu.

Proces vzniku smlouvy.

Právní úprava občanského zákoníku z roku 1964 zásadně vycházela z podoby po tzv. velké novele z roku 1991, kde byl do textu zákona zapracován model z Úmluvy OSN o smlouvách o mezinárodní koupi zboží. Dříve byla kontrakce vnímána z velké části jako kogentní a byla založena striktně na návaznosti dvou jednostranných jednáních v podobě nabídky a přijetí. Přijetí se muselo shodovat bez jakýchkoliv změn s nabídkou a obecně byly odmítány veřejné nabídky na uzavření smlouvy. Podle nového občanského zákoníku je smlouva uzavřena, jakmile si strany ujednaly její obsah, tedy v okamžiku, kdy o tomto obsahu dojde mezi smluvními stranami ke konsensu. Obecně platí, že smlouva je uzavřena okamžikem, kdy přijetí nabídky nabývá účinnosti. Neboť je nutné rozlišovat okamžiky, kdy účinnosti nabývá akceptace a kdy účinnosti nabývá celá smlouva. Zvláštními způsoby uzavření smlouvy jsou příklep v dražbě, přijetí nabídky ve veřejné soutěži a přijetí veřejné nabídky.

Návrh na uzavření smlouvy.

Uzavření smlouvy řídící se novým občanským zákoníkem zaznamenalo v úpravě pravidel oproti předchozímu „klasickému modelu“ kontraktačního procesu řadu změn. Pro platnost smlouvy platí podmínky, které obecně platí pro platnost právního jednání. K uzavření smlouvy dojde tehdy, kdy dostatečně určitý návrh ("oferta") je druhou stranou včasně přijat ("akceptace"). Z návrhu na uzavření smlouvy (dále jen „nabídka“) musí být zřejmé, že ten, kdo jej činí, má úmysl uzavřít určitou smlouvu s osobou, vůči níž nabídku činí. Právní jednání směřující k uzavření smlouvy je nabídkou, pokud obsahuje podstatné náležitosti smlouvy tak, aby smlouva mohla být uzavřena jeho jednoduchým a nepodmíněným přijetím, a pokud z něho plyne vůle navrhovatele být smlouvou vázán, bude-li nabídka přijata.

Podstatné náležitosti smlouvy.

Podstatnými náležitostmi jsou takové obsahové prvky, které musí být dohodnuty, aby smlouva vznikla. Charakterizují daný smluvní typ, tj. náležitosti, které u jednotlivých smluvních typů upravených občanským zákoníkem vyplývají ze základního vymezení smluvního typu. Například podstatnými náležitostmi smlouvy o dílo je vymezení díla, které se zhotovitel zavazuje pro objednatele zhotovit, jakož i určení ceny, kterou se objednatel zavazuje za dílo zaplatit. Občanský zákoník umožňuje uzavření i jiných smluv, než těch, které jsou upraveny jako smluvní typ; v takovém případě je potřeba, aby nabídka vymezila to, co má být obsahem zamýšleného právního vztahu, aby i taková nabídka mohla být přijata.  Smlouva je uzavřena i v případě, kdy ve smlouvě nebyly ujednány náležitosti, jež měly být ujednány; i přesto se hledí na projev jejich vůle jako na uzavřenou smlouvu a zvláště lze-li s přihlédnutím k jejich následnému chování, rozumně předpokládat, že by smlouvu uzavřely i bez ujednání této náležitosti. Dala-li však některá ze stran již při uzavírání smlouvy najevo, že dosažení shody o určité náležitosti je předpokladem uzavření smlouvy, má se za to, že smlouva uzavřena nebyla; tehdy ujednání o ostatních náležitostech strany nezavazuje, ani byl-li o nich vyhotoven zápis.

Nepodstatné náležitosti smlouvy.

Významnou změnou oproti dřívější právní úpravě je, že smlouva je uzavřena i tehdy, pokud přijetí není zcela bezvýhradné, ale k nabídce je něco dodáno nebo je v ní provedena změna, avšak za předpokladu, že jde o změnu pouze nepodstatnou. Určení tohoto je vždy závislé na konkrétních okolnostech případu. Důvodová zpráva občanskému zákoníku udává k tomuto jako příklad situace, kdy navrhovatel požaduje určité množství zboží a příjemce je potvrzuje a doplňuje údaje o balení jednotkových kusů zboží, nebo případ kdy je vyjádřen souhlas s cenou a doplněno, že bude placeno v hotovosti. Je vždy na navrhovateli, aby určil, zda trvá na bezvýhradném přijetí nabídky a toto je v nabídce uvedeno tak, aby to nevzbuzovalo pochybnosti.

Přijetí nabídky.

Navrhovatel ("oferent") nabídkou vymezuje obsah smlouvy a ta je uzavřena vyjádřením souhlasu s tímto obsahem osobou, jíž je nabídka určena ("oblát"), tj. přijetím nabídky. Jak nabídka, tak přijetí jsou adresovaným právním jednáním, proto nabídka nemůže být přijata někým jiným. Adresát ji přijme, projeví-li s ní včas navrhovateli souhlas (stane se "akceptantem"). Mlčení nebo nečinnost samy o sobě přijetím nejsou. Přijetím nabídky tedy dochází ke shodě o obsahu smlouvy, k vyjádření souhlasné vůle stran zřídit mezi sebou závazek, a tím ke vzniku (uzavření) smlouvy. Nabídka učiněná ústně musí být přijata bezodkladně, ledaže něco jiného plyne z jejího obsahu nebo z okolností, za nichž se stala. To platí i tehdy, byla-li přítomné osobě předložena nabídka učiněná v písemné formě.  Dospějí-li strany při jednání o smlouvě tak daleko, že se uzavření smlouvy jeví jako vysoce pravděpodobné, jedná nepoctivě ta strana, která přes důvodné očekávání druhé strany v uzavření smlouvy jednání o uzavření smlouvy ukončí, aniž pro to má spravedlivý důvod. Strana, která jedná nepoctivě, nahradí v rámci tzv. předsmluvní odpovědnosti druhé straně škodu, nanejvýš však v tom rozsahu, který odpovídá ztrátě z neuzavřené smlouvy v obdobných případech.

Obchodní podmínky.

Část obsahu smlouvy lze určit odkazem na obchodní podmínky, které navrhovatel připojí k nabídce nebo které jsou stranám známy. Odchylná ujednání ve smlouvě mají před zněním obchodních podmínek přednost. Odkáží-li strany v nabídce i v přijetí nabídky na obchodní podmínky, které si odporují, je smlouva přesto uzavřena s obsahem určeným v tom rozsahu, v jakém obchodní podmínky nejsou v rozporu; to platí i v případě, že to obchodní podmínky vylučují. Vyloučí-li to některá ze stran nejpozději bez zbytečného odkladu po výměně projevů vůle, smlouva uzavřena není.

Smluvní typy.

V důsledku historického vývoje se vytvořily typy smluv, které standardně a vyváženě upravují práva a povinnosti smluvních stran. Vzhledem k jejich typizovanému obsahu i označení se nazývají pojmenované smlouvy. Obsaženy jsou v občanském zákoníku a v dalších zvláštních zákonech (například v zákoníku práce). Přesto je díky smluvní svobodě možné uzavřít i smlouvu, která není v zákoně výslovně upravena a nepatří mezi standardní smluvní typy. Takováto smlouva se nazývá smlouva nepojmenovaná ("inominátní", atypická) a nesmí odporovat obsahu či účelu zákona. V praxi se lze nejčastěji setkat s těmito smluvními typy, které se v občanském zákoníku řadí do části čtvrté, relativních majetkových práv:  Mezi další smluvní typy upravené občanským zákoníkem patří např. tyto: Zákoník práce zvláště upravuje následující smluvní typy:

České veřejné právo.

Veřejnoprávní smlouvy upravuje správní řád, který na občanský zákoník odkazuje jako na subsidiární právní pramen. Definuje je jako dvoustranné nebo vícestranné právní jednání, které zakládá, mění nebo ruší práva a povinnosti v oblasti veřejného práva. Veřejnoprávní smlouvu uzavírá v souladu s veřejným zájmem správní orgán, který musí mít při jejím uzavírání za cíl plnění úkolů veřejné správy.

Mezinárodní právo.

O chodu dějin rozhodují již od počátků civilizace nejen konflikty, ale také – a to především – jednání, dohody, smlouvy. Smlouva tvoří důležité milníky historie, první zmínky o ní, jsou již od starověkého Egypta a antiky přes středověk až po současnost. Smlouva stanovuje pravidla a normy politického a společenského rozvoje. V novodobých dějinách jsou smlouvy a dohody nejdůležitějším nástrojem rozvoje mezinárodních vztahů.  Mezinárodní smlouva společně s mezinárodním obyčejem je řazena mezi základní prameny mezinárodního práva veřejného. Jedná se o ujednání dvou nebo více subjektů mezinárodního práva (nejčastěji státy nebo mezinárodní organizace), které má z jednání těchto subjektů mezinárodně právní účinky a řídí se mezinárodním právem. V případě některých mezinárodních smluv jsou dovozeny jejich přímé vnitrostátní účinky, tzn. že některá jejich ustanovení dopadají přímo na subjekty vnitrostátního práva a zakládají jejich práva a povinnosti. O přímém účinku ale vždy rozhoduje dotčené národní právo, nikoliv normy mezinárodního práva veřejného.  Seznam mezinárodních smluv, k jejichž ratifikaci dal Parlament ČR souhlas a kterými je vázána Česká republika nalezneme mimo jiné na stránkách Ministerstva zahraničních věcí ČR.

Smlouva (někdy též kontrakt, dohoda nebo konvence) je dvoustranné či vícestranné právní jednání spočívající ve vzájemných a obsahově shodných projevech vůle smluvních stran směřujících ke vzniku, změně či zániku práv a povinností, které právní předpisy s takovými projevy vůle spojují. Smlouvou tak mezi nimi vznikne závazek k určitému plnění. Smlouva je jeden ze základních pilířů soukromého práva, obzvláště práva civilního.

契约(或合约,台湾称契约),是双方当事人基于意思表示合致而成立的法律行为,为私法自治的主要表现。一般而言,契约是指私法上的法律行为,可分为债权契约(例如买卖)、物权契约(例如所有权移转登记)及身份契约(例如结婚)等,不过在公法上也可能存在契约关系(例如 行政契约)。在民法上,狭义的契约(即债权契约)为债之发生的原因之一,而一般仅称契约时所指称者也多属债权契约。契约行为并不等于「契约书」,一份契约书中可能包含不只一个契约行为;契约行为也不以做成书面为必要,契约原则上为诺成且不要物的法律行为,只有在例外情形,基于特殊考量(例如公益)时法律会明文要求。


Klubová kariéra.

AC Sparta Praha.

Jan Koller měří 202 cm a byl jedním z nejvyšších profesionálních fotbalistů v Evropě. Také proto začínal v mládežnických klubech jako brankář. Z divizního klubu FC ZVVZ Milevsko si ho v roce 1994 vytáhla AC Sparta Praha, kde začal svou profesionální kariéru. Nastupoval na hrotu útoku často s dalším vysokým hráčem Vratislavem Lokvencem, s nímž se potkával i v české reprezentaci.  Sparta dostatečně neodhalila jeho potenciál, na Letné strávil 2 roky a přestoupil do týmu belgické ligy KSC Lokeren.

KSC Lokeren.

V Belgii nastal obrat a Janu Kollerovi se začalo dařit. Prožil zde jedno z nejlepších období své fotbalové kariéry, během tří sezón v 97 zápasech nastřílel celkem 43 gólů a stal se nejlepším střelcem belgické nejvyšší soutěže za sezónu 1998/1999 (vstřelil 24 branek). V týmu Lokerenu se potkal mj. s dalšími českými hráči Romanem Vonáškem, Janem Musilem a Václavem Budkou. Jeho gólová potence neunikla pozornosti špičkového belgického klubu RSC Anderlecht, který si českého hráče přivedl v roce 1999 do svých řad.

RSC Anderlecht.

V Anderlechtu strávil Koller 2 sezóny, v obou slavil s klubem ligový titul (sezóny 1999/00 a 2000/01). Mimo ligové tituly vyhrál dvakrát i belgický Superpohár. V roce 2000 obdržel ocenění „"Zlatá kopačka"“, které se v Belgii uděluje nejlepšímu hráči ligové sezóny. V Anderlechtu vytvořil útočnou dvojici s kanadským fotbalistou Tomaszem Radzinskim. Fotbalová hvězda Jana Kollera strmě stoupala a po pěti letech strávených v Belgii přišlo angažmá v prestižní německé Bundeslize, koupila jej Borussia Dortmund.

Borussia Dortmund.

V německém týmu se sešel s dalším českým reprezentantem Tomášem Rosickým. Hned v první sezóně 2001/02 získali čeští hráči s klubem bundesligový titul. O rok později se s Borussií probojovali až do finále Poháru UEFA, v němž však podlehli nizozemskému Feyenoordu 3:2 (Koller skóroval v 58. minutě).  Co si zapamatoval ze svého brankářského umění musel Jan Koller ukázat v zápase Bundesligy proti Bayernu Mnichov v sezóně 2002/03. Během vypjatého zápasu byl ve druhém poločase vyloučen brankář Borussie Dortmund Jens Lehmann a utkání musel dochytat hráč z pole. Do brány šel Jan Koller (za stavu 2:1 pro Bayern). Ten přes šance mnichovských hráčů po zbytek zápasu míč za svá záda nepustil a vysloužil si za to ocenění sportovního magazínu "Kicker", jenž jej zařadil do sestavy kola Bundesligy – na pozici brankáře.  Do roku 2006 odehrál Jan Koller za vestfálský klub celkem 137 zápasů a vstřelil 59 branek.

AS Monaco.

Z německé Bundesligy se hráč přesunul do francouzské Ligue 1, podepsal smlouvu s klubem AS Monaco. Zde odehrál dvě sezóny s bilancí 51 zápasů a 12 vstřelených branek. Hrál s dresem číslo 9.

1. FC Norimberk.

Po anabázi v monackém klubu zamířil Jan Koller zpátky do německé Bundesligy, nyní do klubu 1. FC Norimberk. Za klub odehrál v sezóně 2007/08 14 zápasů a dal 2 góly. V týmu byli i další Češi – Tomáš Galásek a Jaromír Blažek, ale legionářům se nepodařilo udržet klub v první lize. Norimberk doplatil na slabou sezónu, skončil na 16. příčce ligové tabulky, což znamenalo sestup do druhé německé Bundesligy a Jan Koller z Norimberku odešel do Samary.

Křídla Sovětů Samara.

23. června 2008 přestoupil Koller za 1 milion € do ruského klubu Křídla Sovětů Samara, který o něj měl velký zájem. Předem avizoval, že zde nezůstane dlouho, neboť se vrátí za rodinou. Mimo ruský klub měl o Jana Kollera zájem i anglický Birmingham City a pražská Sparta. Samara nabídla nejlepší podmínky, v klubu se navíc sešel s dalším českým reprezentantem Jiřím Jarošíkem.  27. září 2008 se dvakrát prosadil hlavou ve vypjatém utkání 23. kola ruské ligy proti Dynamu Moskva (domácí Samara dohrávala v 9 hráčích, Dynamo v deseti) a otočil stav utkání z 1:2 na 3:2. Samara přišla o body v závěru utkání, kdy Australan Wilkshire proměnil nařízený pokutový kop a srovnal na konečných 3:3.  Za Samaru odehrál 46 utkání, vstřelil 16 branek a po roce a půl se vrátil domů. S rodinou se přestěhoval do oblíbeného Monaka.

AS Cannes.

Na začátku roku 2010 se upsal třetiligovému francouzskému klubu AS Cannes do června 2011, ačkoli o něj byl zájem v Německu a Číně. Stál o něj mj. německý bundesligový klub Hamburk. Český hráč však z rodinných důvodů upřednostnil návrat do Monaka a měl zájem o angažmá v blízkých francouzských klubech OGC Nice nebo AS Cannes. V třetiligovém francouzském klubu dostal dres s číslem 23.  Mj. kvůli zdravotním problémům ukončil profesionální hráčskou kariéru v srpnu 2011. Fotbal však hrát nepřestal, pomáhá týmu Smetanovy Lhoty v okresním přeboru.

Reprezentační kariéra.

U21.

Jan Koller odehrál za výběr České republiky do 21 let tři utkání (bilance 1 výhra a 2 prohry), v nichž vstřelil jeden gól.  Prosadil se střelecky hned ve svém prvním zápase, 5. září 1995 vstřelil na stadionu SK Dynama v Českých Budějovicích úvodní gól zápasu kvalifikace o Euro "21" 1996 proti Norsku, národní tým vedení neudržel a podlehl soupeři 1:2.  Další kvalifikační zápas odehrála česká „jedenadvacítka“ s Kollerem v sestavě rovněž doma (14. listopadu 1995), porazila Lucembursko 4:0. Posledním vystoupením Jana Kollera v dresu „lvíčat“ bylo přátelské utkání 23. ledna 1996 v Portugalsku, které soupeř z Pyrenejského poloostrova vyhrál 1:0.

A-mužstvo.

Jan Koller byl dlouhou dobu výrazným útočným hrotem českého reprezentačního A-mužstva. Vzhledem k jeho schopnostem a také výšce byla často stanovena taktika národního týmu posílat na něj dlouhé míče, které si Jan Koller dokázal zpracovat tak, aby zakončil, případně je zpracoval pro druhého útočníka (např. Milana Baroše).  S reprezentací postoupil na Euro 2004, svými góly pomohl např. i k postupu na Mistrovství světa 2006. Drží rovněž současný rekord v počtu vstřelených branek za české reprezentační A-mužstvo. Konec své reprezentační kariéry naplánoval na rok 2008 po účasti na EURU 2008, kde dal v zápase proti Turecku (kde český tým ztratil před koncem utkání vedení 2:0 a nakonec prohrál 2:3 a byl vyřazen již v základní skupinové fázi) svůj poslední gól s pořadovým číslem 55. Po tomto šampionátu svou reprezentační kariéru ukončil, v dubnu 2009 však přiznal, že by o návratu do reprezentace uvažoval. K návratu došlo 5. září 2009 v utkání kvalifikace MS proti Slovensku (remíza na Tehelném poli v Bratislavě 2:2), po něm ale ohlásil definitivní konec reprezentační kariéry. Celkem odehrál v národním dresu A-mužstva České republiky 91 zápasů s bilancí 58 výher, 15 remíz a 18 proher. 55 vstřelených gólů v 91 utkáních činí průměr 0,6 gólu na zápas.  První zápas v seniorské reprezentaci odehrál 9. února 1999 v Bruselu s Belgií, ČR vyhrála 0:1. V tomto přátelském utkání také zaznamenal svou první branku v národním dresu A-mužstva, když v 73. minutě vstřelil jediný gól zápasu.  Střelecky nejvydařenější zápas v reprezentaci odehrál Jan Koller 8. června 2005, kdy na teplickém stadionu v kvalifikačním utkání na MS 2006 vsítil 4 góly Makedonii v rozmezí 41. a 52. minuty (utkání skončilo jasným vítězstvím českého týmu 6:1). V 73. minutě mohl přidat i pátý zásah, ale k nařízenému pokutovému kopu se postavil Tomáš Rosický a zvýšil na průběžných 5:1. Navíc zaznamenal dalších 10 zápasů, v nichž vstřelil 2 branky.  Účast Jana Kollera na šampionátech:

Reprezentační góly a zápasy.

Seznam gólů Jana Kollera v české fotbalové reprezentaci do 21 let Seznam všech 55 gólů Jana Kollera ve fotbalovém A-mužstvu České republiky

Plážová kopaná.

Po ukončení profesionální fotbalové kariéry rovněž avizoval, že má zájem reprezentovat Českou republiku v plážové kopané. Ve dnech 15. – 17. června 2012 se zúčastnil turnaje v plážovém fotbale Beach Soccer International, jenž proběhl ve francouzském městě Saint-Tropez.  V únoru 2013 se zúčastnil turnaje v plážové kopané v Praze, kde pomohl Bohemians 1905 osmi góly ve čtyřech zápasech k celkovému třetímu místu. Stal se druhým nejlepším střelcem turnaje za desetigólovým Tomášem Peteříkem a byl vyhlášen za nejlepšího hráče celého turnaje. Při své premiéře v národním týmu ČR v plážové kopané 21. července 2013 přispěl jedním gólem k vítězství 5:2 nad Slovenskem v přípravném zápase konaném v Písku. Skóroval tradičně hlavou.

Trenérská kariéra.

V létě 2014 se stal trenérem francouzského amatérského týmu AS Monaco C ze sedmé francouzské ligy.

Jan Koller (* 30. března 1973 Praha ) je bývalý český fotbalový útočník a reprezentant. Reprezentoval ČR také v plážové kopané. Od léta 2014 působil jako trenér AS Monaco C.

扬·科勒(Jan Koller,1973年-3月30日)是一名已退役的捷克足球运动员,司职前锋。他以55个国家队入球成为捷克国家队的头号射手。


Technické vysvětlení.

RFC 791 definuje, že maximální velikost IP paketu je 65535 bajtů. Limit vychází z toho, že na popis velikosti paketu je určeno číslo o šířce 16 bitů (formula_1).  U ethernetu je maximální velikost přenášeného fragmentu 1500 bajtů (viz MTU). Proto jsou větší pakety děleny (fragmentovány), aby splnily daný limit. Příjemce tyto fragmenty spojí zpět do jednoho paketu a zpracuje ho.  Pokud dojde k fragmentaci, každý IP fragment musí obsahovat informaci, na jaké místo v kterém paketu patří. Tato informace se nachází v 13bitové části "Fragment offset" v IP hlavičce. Neobsahuje nic jiného než offset – posun tohoto fragmentu v původním IP paketu – v jednotkách 8 bajtů, čímž lze zapsat maximální offset 65 528 (formula_2). Znamená to, že IP fragment s maximálním offsetem by neměl obsahovat data větší než 7 bajtů, jinak by paket překročil povolenou velikost.  Útočník však může poslat IP fragment s maximálním offsetem a daty mnohem většími než 7 bajtů. Jakmile je příjemce spojí, dostane IP paket mnohem větší, než je povolená velikost 65535 bajtů. Dojde k přetečení paměťového prostoru, který byl vyhrazen pro paket. To může způsobit mnoho problémů.  Z popisu vyplývá, že se tento problém týká zpracování IP fragmentů a nikoliv ICMP. Proto se může vyskytnout i u jiných protokolů (TCP, UDP, IGMP atd.)  Řešením je kontrolovat spojování IP fragmentů. Musí platit, že součet polí "Fragment Offset" a "Total Length" v IP hlavičce každého fragmentu je menší než 65535 bajtů. Pokud je součet větší, paket je neplatný a IP fragment je zahozen. Tento součet poskytují například některé firewally. Je tu i možnost použít ke spojení IP fragmentů větší paměťový prostor např. 32bitový (dochází k porušení specifikací pro daný protokol, navíc je zde možná podpora paketů o velikosti skoro 1 MB).

Program ping se běžně používá pro ověření, zda vzdálený server pracuje. Mnoho počítačových systémů neumělo zpracovat ping větší než 65535 bajtů, což je maximální velikost paketu v protokolu IP. Tento abnormálně velký paket pak útočník pošle do určité sítě, kde může způsobit chyby (obvykle tzv. přetečení zásobníku) vedoucí k selhání systémů, které nejsou proti takovým chybným paketům odolné.

死亡之Ping,(英文:ping of death, POD),是一种向目标电脑发送错误封包的或恶意的ping指令的攻击方式。通常,一次ping大小为32字节(若考虑IP标头则为84字节)。在当时,大部分电脑无法处理大于IPv4最大封包大小(65,535字节)的ping封包。因此发送这样大小的ping可以令目标电脑崩溃。


Terminologie.

Kvádrové modely se označují primárně třemi přirozenými čísly oddělenými znakem „×“, kde každé z čísel vyjadřuje počet jednotlivých krychliček na jiné straně kostky; nejsou-li čísla stejná, obvyklejší je vzestupné řazení (kupř. „3×4×4“). Neortodoxní varianty nemají snadno předvídatelné značení; zpravidla má každá svůj obchodní název, jehož vazba na tvar kostky je pochybná, nebo vůbec žádná.  Pokud jde o stav kostky, české názvosloví je takové, že kostka v takovém uspořádání, že na každé stěně se nachází právě jedna barva, je "složená", zatímco kostku nevyhovující této podmínce označujeme přívlastkem "rozházená". Proces transformace tělesa z rozházeného do složeného stavu pak nazýváme "skládáním, či řešením."

Charakteristika základní verze.

Nejběžnějším typem kostky je model 3×3×3. Tento má tři vrstvy, které dohromady tvoří 26 krychliček — 8 rohů ("corners"), 12 hran ("edges"), 6 středů ("centres") — a jádro. Každá z krychliček je nositelem jedné, dvou nebo tří jednobarevných nálepek, přičemž dohromady je na celém tělese zastoupeno tolik barev, kolik stěn má krychle, tedy šest. Počet barev na krychličce je dán jejím umístěním na tělese — na rohové krychličce se nachází tři nálepky, na hranové dvě a na středové jedna.  Celá soustava je propojena pohyblivým mechanismem, který umožňuje kteroukoli vrstvu pootočit o libovolný celočíselný násobek pravého úhlu. Středy jsou jako jediné z částí nepohyblivé, tzn. zaujímají vůči sobě stále stejnou polohu. Barva středu tím pádem určuje, jaká má být výsledná barva celé stěny tento střed obsahující.  Celkový počet kombinací (permutací) pro kostku 3×3×3 je 43 252 003 274 489 856 000.

Varianty hlavolamu.

Princip verze 3×3×3 byl aplikován na větší i menší rozměry, načež se na trh dostaly typy 2×2×2, 4×4×4, 5×5×5, 6×6×6 a 7×7×7. Dále došlo k opuštění krychlového tělesa, což demonstrují např. hlavolamy Megaminx, Pyraminx nebo Square-1. Konečně existují také tzv. "siamské kostky", jež vznikly spojením více jiných kostek — původních i odvozených.  Českým patentem je kostka Square One, alternativně, zejména v České republice, označovaná Square 21.

Řešení.

Rubikovu kostku lze řešit mnoha způsoby. Existuje mnoho systematických metod, díky kterým kostku vyřeší i laik. Postupy se liší především průměrným počtem tahů potřebných na složení, principem a množstvím různých algoritmů, které je potřeba si zapamatovat.  Nejznámější metoda spočívá ve skládání jedné vrstvy po druhé ("Beginner layer by layer"). Další známé a používané metody jsou např. tzv. CFOP ("Jessica Fridrich's method)", "Lars Petrus method", "Zborovski-Bruchem method" či "corners first"; jejich společným jmenovatelem je to, že byly vyvinuty pro rychlé skládání kostky, tzv. speedcubing, popř. skládání kostky na co nejmenší počet tahů.  V červenci 2010 bylo hrubou výpočetní silou (s různými optimalizacemi) dokázáno, že jakoukoliv kombinaci lze vyřešit do 20 tahů.

Speedcubing.

Pojem speedcubing označuje systém soutěžení ve skládání Rubikovy kostky a příbuzných hlavolamů. Jak název napovídá, jde především o soutěže v co nejrychlejším složení, ve druhé řadě potom o složení v co nejmenším počtu tahů, nicméně populární je též zápolení ve skládání poslepu, kde se závodí i ve složení co největšího počtu kostek, a zřídka se na soutěžích objevuje také skládání jen jednou rukou či nohama. Co se týče soutěžích instrumentů, nejčastěji se soutěží s kostkami 2×2×2, 3×3×3, 4×4×4 a 5×5×5.  Hraje-li se na rychlost, praxe bývá taková, že každý soutěžící úkol splní pětkrát a jako jeho výsledek se započítá aritmetický průměr tří jeho průměrných časů (nejlepší a nejhorší čas se ignorují). Běžné časy ve variantě 3×3×3 klesají pod 20 s, což disciplínu činí divácky atraktivní, nicméně rozšířením kostky na 4×4×4 počet nutných tahů dramaticky stoupá, a s ním pochopitelně i časy.  Disciplíny, v nichž v průběhu sledování účastník soutěže kostku nemůže pozorovat, mívají to pravidlo, že čas se spouští v momentě, kdy si soutěžící kostku začne prohlížet, přičemž normální soutěže se vyznačují tím, že čas přidělený na prohlédnutí kostky před zahájením skládání je konstantní, a sice 15 s.  Oficiální světové rekordy ve složení jedné kostky ke dni 12. listopadu 2019

Metody skládání ve speedcubingu.

Nejznámější klasické metody skládání kostky nejsou pro speedcubing příliš vhodné, protože na složení je potřeba poměrně vysoký počet tahů. Byly proto vynalezeny jiné metody, které počet tahů redukují, a tím složení zrychlují. Dalším důležitým faktorem je, aby potřebné tahy byly na kostce rychle vidět, a snížil se tak čas potřebný na promyšlení dalšího kroku.  Nejpoužívanější metody:  K tak rychlému složení, od jakého je možné slibovat si úspěch v soutěžích, je vedle velké dávky motorického nadání pro provádění správných kroků ve vysoké rychlosti nezbytné se naučit velké množství různých algoritmů, zejména pro složení poslední vrstvy. V případě metody Fridrich, která je mezi speedcubery nejvíce oblíbená a uznávaná, se jedná o 78, metoda Roux v tomto ohledu znamená počet 42. Průměrný počet tahů napříč těmito algoritmy je cca 10.  Všech algoritmů potřebných pro složení poslední vrstvy v jednom kroku je 1 211, což je vzhledem k možnostem lidské paměti příliš velké číslo, a tak se na špičkové úrovni v metodách, kde už jsou hrany horní vrstvy správně natočeny z kroků předtím jen jedním krokem, poslední vrstva řeší ve dvou krocích.  Pro rychlé skládání poslepu se používají úplně jiné metody, ve kterých se používají algoritmy přemísťující jen několik málo kostek na správná místa. Důležitým prvkem pro rychlé skládání poslepu je především schopnost rychle si zapamatovat počáteční rozložení kostky.

V populární kultuře.

Rubikova kostka se objevila v mnoha filmech:  Kostka sehrála roli rovněž v několika seriálech:  Ve filmech a seriálech se kostka typicky vyskytuje v kontextu spojujícím inteligenci určité postavy s její schopností kostku rychle složit, resp. frustrací z neschopnosti ji složit (And The Band Played On, Being John Malkovich, Hellboy, The Wedding Singer, UHF). U nás na stejné téma - frustrace z nesložení kostky, nazpíval písničku Rubikova kostka interpret Karel Zich.  Existuje i tzv. „Rubikův kubismus“, spočívající ve skládání velkého obrazu z rastru Rubikových kostek.

Rubikova kostka je mechanický hlavolam, ve své původní podobě tvořený krychlí složenou z dílčích barevných krychliček, jehož úkolem je rotacemi přeuspořádat jednotlivé dílčí části tak, aby každá strana celého tělesa byla obarvena jen jednou barvou. V atypických variantách se jedná o hranoly, které nejsou krychlemi, jehlany, mnohostěny a další tělesa.

魔方,在台湾称为魔术方块,在香港和澳门称为扭计骰,为由匈牙利建筑学教授暨雕塑家鲁比克·艾尔内于1974年发明的机械益智玩具,最初的名称叫Magic Cube,1980年Ideal Toys公司于贩售此玩具,并将名称改为Rubik's Cube。


Definice (limity a možnosti).

Politický vězeň může být ale i ten, kdo je či byl formálně odsouzen na základě zfalšovaných důkazů či vynucených přiznání za smyšlené zločiny nepolitického charakteru, ve skutečnosti však z politických důvodů. Například komunistický režim v Československu se snažil všemožně bránit nezávislým umělecký projevům, proto v roce 1976 uvěznil členy hudební skupiny The Plastic People of the Universe, pod záminkou toho, že zpívají vulgárně, čímž budí veřejné pohoršení.  Režim často následně trestá celé rodiny (například vystěhováním, ztrátou zaměstnání). V historii je nejznámější zavírání odpůrců režimu komunismu či nacismu do koncentračních táborů. V dnešní době je problém politických vězňů vlastní řadě států, ale největší kritika se snáší na země jako jsou Bělorusko, Čína, Kuba, Severní Korea apod., ale lidé jsou za své politické názory či politickou činnost stíháni či vězněni i v demokratických státech. V České republice je například trestné "Založení, podpora a propagace hnutí směřujícího k potlačení práv a svobod člověka", anebo "Popírání, zpochybňování, schvalování a ospravedlňování genocidia" (nejčastěji zpochybňování holocaustu).  V českých zemích souvisí pojem politický vězeň s označením „MUKL“, jimž jsou myšleni političtí vězni (v komunistickém Československu přes čtvrt miliónu lidí), nebo případně (v užším významu) – obzvláště postihovaní vězni, které čekala ta nejtěžší vězení a koncentrační tábory a počítalo se u nich s jejich likvidací (v Československu to byly řádově desetitisíce lidí). Většina z československých politických vězňů byla odsouzena na základě zákona č. 231/1948 sbírky (zákon na ochranu lidově demokratické republiky). Po tomto zákonu byl též pojmenován klub sdružující politické vězně komunismu – K 231, na nějž navázala Konfederace politických vězňů České republiky.  Český právní řád pak zná dva druhy politických vězňů:

Politický vězeň je termín používaný pro označení osoby, která je nebo byla vězněna pro svou politickou činnost, příslušnost nebo politické přesvědčení v době, kdy je nebo byla takováto činnost státem pronásledovaná. Někdy jsou šířeji za politické vězně považování i lidé věznění pro svůj rasový původ nebo náboženské přesvědčení.

政治犯(英语:political prisoner),是指以一些人对犯罪时有政治目的,或者以政治目的被认罪的人的称呼,其历史可以上溯到古代。但由于政治犯本身通常不涉及暴力行为,因此也属于良心犯或被称作持不同政见者。由于这个称呼是主观性的,对于一个犯人是否为政治犯通常争议很大,被一国政府认定是不法人士或恐怖主义者的犯人可能自另一国看来是政治犯。因此,关于政治犯的国际争执通常很激烈,一些政府甚至否认政治犯的存在。


Historie.

První burza vznikla v Praze v roce 1861. Roku 1871 byla založena pražská burza pro zboží a cenné papíry. V dobách Rakousko-Uherska zaznamenala velký úspěch při obchodování s cukrem, po první světové válce z ní obchod se zbožím téměř vymizel a nahradily ho již pouze cenné papíry. K jejímu zavření došlo před druhou světovou válkou, roku 1938.  Za dob komunistické vlády nebyla organizace typu burzy potřebná, současná BCPP tak mohla vzniknout až po sametové revoluci. Existuje až od roku 1993 a sídlo má v Burzovním paláci, její vytvoření však bylo připravováno již od roku 1991.  V prosinci 2008 se majoritním akcionářem Burzy cenných papírů Praha stala Wiener Börse AG a následně se BCPP stala součástí skupiny CEE Stock Exchange Group (CEESEG), jejíž členy jsou také další tři středoevropské burzy cenných papírů, a to Burza cenných papírů Vídeň (Wiener Börse), Burza cenných papírů Budapešť (Budapesti Értéktőzsde) a Burza cenných papírů Lublaň (Ljubljanska borza).  V roce 2018 vzniknul trh START pro malé a střední podniky od velikosti 1 mil. EUR. Během prvního START day 15. května 2018 na trh vstoupily firmy Prabos plus a Fillamentum, později své akcie upsaly také firmy také UDI CEE a Primoco.

Orgány BCPP.

Nejvyšším orgánem burzy je valná hromada, která odvolává a volí členy burzovní komory a dozorčí rady, kontrolním orgánem je dozorčí rada. Činnost burzy řídí burzovní komora, je statutárním orgánem a jedná jménem burzy. Ta si může také zřídit tzv. burzovní výbory, které se zabývají konkrétními činnostmi a volí generálního ředitele.

Burza cenných papírů Praha a. s. (BCPP) je nejvýznamnější burza v České republice, provozuje hlavní trh s akciemi v zemi, sídlí v centru Prahy. Burzovní index pro BCPP má název "PX".

布拉格证券交易所(Prague Stock Exchange,PSE)是捷克共和国规模最大和历史最久的证券交易所。在经过二战和共产主义政权时期50年的中断之后,布拉格证券交易所在1993年重新开业。最初的布拉格证券交易所创建于1871年。布拉格证券交易所是CEE证券交易所集团的成员之一。


Původ.

Autorem této myšlenky je arcibiskup Anselm z Canterbury, který ji ve svém díle "Proslogion" ("Proslogium seu Alloquium de Dei existentia") vyjádřil (jako oslovení Boha) takto:

Další diskuse.

Anselmův spis je psán jako oslovení Boha a určen „bratřím“, patrně v klášteře, aby podpořil jejich víru. Není tedy původně míněn jako nepochybný a definitivní důkaz. Proto jej středověcí teologové, například Tomáš Akvinský většinou nepřijali a uvažovali o jiných „cestách“, tj. postupech. Tomáš jich nabízí pět:  Postupy, podobné Anselmovu, hojně rozvíjela novověká metafyzika. Obdobný postup, založený na pravdivosti Boží, užívá Descartes, v jiné podobě Leibniz a další metafyzikové, a to už jako důkazy.

Kritika.

Prvním logickým kritikem Anselmova postupu byl jeho současník, mnich Gaunilo z Marmoutiers, který poukázal na nemožnost dokázat existenci „největšího ostrova“ (pokud si představíme největší myslitelný ostrov, neznamená to ještě, že tento ostrov existuje).  Nedostatečnost Anselmova důkazu vyzdvihl z jiné stránky Blaise Pascal, podle něhož víra v křesťanském slova smyslu není jen teoretickým přesvědčením o existenci Boha:  Zásadní kritiku ontologického důkazu provedl Kant, který odmítl zamlčený předpoklad tohoto postupu, totiž že skutečné bytí či „věc sama“ by mohla být jen atributem, který lze k myšlené věci přidat. Anselmův postup totiž předpokládá, že „to, nad co nic většího nelze myslet,“ už nějak je („v nahlédnutí“) a skutečné bytí je vůči tomu jen něco navíc. Právě tento předpoklad pak umožňuje vyhrotit myšlenku jako spor.  Z čistě logického hlediska lze Anselmův postup kritizovat také proto, že předpokládá, že množina „všeho, co lze myslet“ je přísně uspořádaná a má tedy „nejvyšší“ prvek. Ani tento předpoklad nelze přijmout jako samozřejmý, například v matematické teorii množin. Naopak modálně logickou verzi toho argumentu vyvinul Kurt Gödel.

Význam.

Přesto měl Anselmův pokus nesmírný význam pro vývoj evropského (západního) myšlení. Anselm byl patrně první křesťanský myslitel, který rehabilitoval pojem „teolog“ a „teologie“ ve smyslu racionální vědy a odvážil se o Bohu tímto způsobem přemýšlet a argumentovat. Ontologický argument se sice dnes převážně odmítá jako důkaz, jako velmi zajímavý myšlenkový postup je však i dnes předmětem odborné diskuse, která probíhá i na internetu.

Ontologický důkaz existence Boha nebo přesněji ontologický argument je myšlenkový postup, který chce filosoficky zdůvodnit víru v Boha tím, že dokáže jeho existenci.

本体论证明(英语:Ontological argument)是证明上帝存在的一种理论,属于先验性的证明方式。该理论最早由中世纪哲学家伊本·西那和安瑟伦提出。后世的哲学家,包括谢哈布丁·苏哈拉瓦迪(Shahab al-Din Suhrawardi)、勒内·笛卡儿、戈特弗里德·莱布尼茨、诺曼·马尔康姆(Norman Malcolm)、阿尔文·普兰丁格等都从不同角度发展了本体论证明。而数学家库尔特·哥德尔还通过模态逻辑给出了本体论证明的数学表达式。


Původ a kariéra.

Titus se narodil dva roky před smrtí Caliguly jako příslušník poměrně nevýznamné rodiny Flaviů. Během svého dětství prošel stejnou výchovou a vzděláním jako Britannicus, syn císaře Claudia. Údajně byli natolik blízkými přáteli, že se napil ze stejného poháru, kterým byl Britannicus otráven. Když se později stal císařem, nechal v paláci vystavět jeho sochu ze zlata.  Po prvních politických zkušenostech v nižších úřadech sloužil Titus od roku 61 jako vojenský tribun v Horní Germánii a v Británii. V těchto provinciích velel jeho otec jako legát římským jednotkám. V roce 64 se Titus vrátil z Británie do Říma, kde pracoval jako advokát a zastával obvyklé úřady mladého senátora. Ve stejném roce se oženil se svojí první ženou Arrecinou Tertullou, jejíž původ není znám. Tertulla zemřela krátce po svatbě, pravděpodobně při porodu dcery Julie. Jeho druhou ženou byla Marcia Furnilla, která pocházela z rodiny bývalého prokonsula Afriky. Z tohoto spojení nezískala rodina Flaviovců žádné výhody, protože Marciina rodina upadla u císaře Nerona v nemilost a manželství bylo krátce nato rozvedeno.

Židovská válka.

V provincii Judea vypukla v roce 66 revolta židovského obyvatelstva proti Římu. Jejími důvody byla vysoká daňová zátěž a svévole římských místodržitelů, neúcta k židovskému náboženství a řada dalších faktorů objektivní i subjektivní povahy. K potlačení nepokojů vtáhla do oblasti vojska pod vedením Gaia Cestia Galla, ta však musela za velkých ztrát ustoupit a z lokální záležitosti na předpolí Asie se stala věc celoříšského významu. Už jen z hlediska prestiže bylo nemyslitelné, aby císařské úřady nechaly vývoj situace bez odpovědi.  Úkolem porazit židovské vzbouřence pověřil císař Nero ještě v roce 66 osvědčeného velitele Vespasiana, který pro něj vzhledem ke svému prostému původu nepředstavoval velké ohrožení. Vespasianus dostal k dispozici tři legie a četné pomocné sbory, celkem asi 60 000 mužů ve zbrani. S sebou vzal i tehdy šestadvacetiletého Tita, který byl pověřen velením XV. legie. Titus sice neměl pro tak vysokou funkci potřebný věk a prakticky žádné zkušenosti, rychle se však osvědčil a již roku 67 se mu podařilo dobýt město Jaffa. Zúčastnil se pak vojenských akcí u Guš Chalav, Tiberiady, Tarichey i Gamaly.

Rok čtyř císařů.

Krátce po vypuknutí židovské války zažila římská říše dosud největší krizi od vzniku principátu. Svržení císaře Nerona v červnu 68, způsobené zejména špatným stavem financí, přivedlo na trůn prvního císaře z jiného než julsko-klaudijského rodu – Servia Sulpicia Galbu – avšak jeho vláda měla jen epizodický ráz; již v lednu 69 přišel také on o moc. Následná občanská válka mezi novými pretendenty trůnu, Othonem a Vitelliem, v níž nakonec zvítězil Vitellius, otřásla celým impériem a zpustošila sever Itálie. V mezidobí stále probíhal krvavý konflikt s Židy na východě.  Vespasianus a Titus se k nečekanému vývoji situace postavili svorně – po Neronově smrti se Titus ihned vypravil za Galbou, aby mu oznámil loajalitu vojsk bojujících v Judeji. Později oba Flaviovci zaujali vyčkávací pozici, dokud nebylo zřejmé, jak vratké Vitelliovo postavení je. V červenci 69 provolaly legie v Sýrii, Egyptě a Judeji Vespasiana císařem a ten nejpozději v srpnu téhož roku udělil Titovi titul "caesar". Občanská válka s Vitelliem měla poté rychlý průběh – v prosinci ovládli Flaviovci Řím, zatímco Vitellius zahynul. Na římský trůn nastoupila nová dynastie.

Císařským princem.

Obléhání Jeruzaléma.

Po vítězství se Vespasianus odebral do Říma, aby se pokusil odstranit následky občanské války, a jeho roli na východě převzal Titus. Bylo mu nařízeno, aby židovskou válku dovedl do konce ("ad reliqua Iudaici belli perpetranda"), což konkrétně znamenalo především dobytí Jeruzaléma, který až dosud odolával všem výpadům římských vojsk. Zda bylo plánováno i úplné zničení města, nelze na základě dochovaných pramenů rozhodnout, pravděpodobně však Římané žádné jasné plány neměli. Na jaře roku 70 zahájil Titus se čtyřmi legiemi obléhání pevnosti, v níž se tehdy shromáždila skoro třetina obyvatel Judeje, aby oslavila nejdůležitější židovský svátek, pesach. Titus prý dal před očima obléhaných mučit a ukřižovat velké množství Židů, podle Flavia Iosepha jich bylo až 500 denně. Zlomit odpor obránců však přesto nebylo snadné.  V průběhu června a července zdolali Římané všechny obtíže, které jim bránily v postupu. Po dobytí a rozboření druhého pásma hradeb přikázal Titus zbudovat kolem celého města zeď, aby obléhaným vzal naději na jakoukoli možnost úniku. Touto cestou mělo být více než 600 000 Židů během několika týdnů vyhladověno. Střed města spolu s chrámem se udržel až do počátku srpna, poté Titovi vojáci podpálili chrámový okrsek a usmrtili všechny, kteří dosud nezemřeli hladem či nespáchali sebevraždu. Během obléhání prý zahynulo 1 100 000 lidí, o něco menší počet přežil. Jeruzalémský chrám byl zcela zničen.  S podrobeným obyvatelstvem se nakládalo mimořádně krutě – velká část byla prodána do otroctví nebo zabita při hrách v cirku, příjmy ze země si přisvojil císařský fiskus, dávky určené na vydržování jeruzalémského chrámu přešly na zabezpečení chrámu Jova Kapitolského v Římě. V červnu 71 oslavil Titus spolu s Vespasianem nad Židy triumf.

Politická role za Vespasiana.

Po skončení židovské války začal Vespasianus systematicky připravovat půdu pro Titův nástup na trůn. Oba spolu sdíleli skoro každý rok konzulát – častěji než většina jejich předchůdců i nástupců. V roce 71 se stal Titus prefektem pretoriánů a v roce 73 spolu s otcem i censorem. Čtrnáctkrát ho vojsko provolalo za "imperátora".  Z titulu různých funkcí se Titus angažoval v soudnictví, kde mnohdy vystupoval tak nemilosrdně, že si vysloužil pověst "řezníka". Podle Suetonia procesy nejen osobně řídil, ale často je nechával rozhodovat lidem v divadle. Pro údajnou velezradu dal popravit několik senátorů, celkově se však projevil jako schopný administrátor, přístupný radám druhých. Pravidelně ho bylo možno vidět na zasedání senátu, kde dokázal vyjít s různými zájmovými skupinami; mnozí v něm viděli faktického Vespasianova spoluvládce.

Vláda.

Vespasianova smrt 23. června 79 vynesla Tita automaticky do čela říše – on sám počátek své vlády počítal od 24. června téhož roku ("dies imperii"). Zesnulý císař byl slavnostně pohřben a prohlášen za boha ("consecratio"), přičemž jeho syn a nástupce si připojil ke jménu přídomek "divi Vespasiani filius" (syn božského Vespasiana). Současně mu byly uděleny všechny tituly a pocty, které si přisvojili jeho předchůdci v 1. století, od čestného jména Augustus až po hodnost nejvyššího velekněze.  Titova vláda stála ve znamení všeobecného míru a jediným projevem neklidu bylo vystoupení jakéhosi Terentia Maxima v Malé Asii, který svým zjevem připomínal Nerona – to mu umožnilo vydávat se za císaře a získat si jisté množství straníků. Nakonec Terentius uprchl za Eufrat k parthskému králi Artabanovi III., u něhož našel dočasně azyl; později ho Parthové usmrtili.

Vnitřní politika.

Zkušenosti s Titem ve funkci "caesara" a prefekta pretoriánů vzbuzovaly zpočátku obavy, zda se z něj nestane "druhý Nero", Titus však všechnu nedůvěru rozptýlil mírností a velkorysostí. Stejně jako otec udržoval dobrý vztah se senátem a zcela nečekaně slíbil, že nikdy nenechá popravit žádného senátora – tím si získal na svou stranu aristokracii. Tato politika se odlišovala od politiky většiny panovníků v 1. století a Titovi získala takovou proslulost, že jej současníci obratem zařadili mezi "dobré císaře".  V administrativní a vojenské oblasti pokračoval Titus v dosavadním kurzu, což kromě ofenzívy v Británii znamenalo především opevňování hranic, zvláště v Podunají a na Eufratu. Jeho zákonodárná činnost se týkala tak odlišných sfér, jako bylo pozemkové vlastnictví, otázky manželské a právo svobodně odkazovat majetek. Obklopil se schopnými rádci a na veřejnosti vystupoval jako uvážlivý vládce, pečující o blaho všech vrstev společnosti. Po celé říši se rozšiřovala síť komunikací, zlepšovala se infrastruktura. Z řady opatření profitovali vojáci, provinciálové a chudší skupiny Římanů.

Živelní pohromy.

Vážným problémem, se kterým se Titus musel vypořádat, byl nečekaný výbuch Vesuvu 23. srpna 79. Vyžádal si četné oběti na životech (zahynul i známý polyhistor Plinius Starší) a sopečný popel zasypal města Pompeje, Herculaneum a Stabie. Titus se ujal odstraňování následků katastrofy osobně a vysloužil si za to uznání veřejnosti – problémy tím však neskončily. Během jeho pobytu v Kampánii zachvátil Řím mohutný požár, při němž byla zničena řada budov (včetně Pompeiova divadla a chrámu Jova Kapitolského). Také v tomto případě bylo nutné zajistit postiženým pomoc.

Stavební činnost.

V roce 80 se Titovi podařilo dokončit Flaviovský amfiteátr (Koloseum), s jehož stavbou započal už Vespasianus. K jeho zasvěcení byly uspořádány velmi nákladné, sto dnů trvající hry, jejichž součástí se stala kromě bojů zvířat a gladiátorů i námořní bitva ("naumachie"). Stavbu amfiteátru hradili Římané z válečné kořisti získané za židovské války, jak o tom svědčí nově interpretovaný nápis z 1. století. Kromě toho pečoval Titus o rozvoj akvaduktů v hlavním městě ("Aqua Marcia", "Curtia" a "Caerulea") a vydal příkaz, aby se část Neronova "Zlatého domu" ("Domus aurea") přestavěla na lázně. O jeho velkorysosti vůči obětem katastrof (obnova Kampánie a Říma) již byla řeč.

Panovnická stylizace.

Podobně jako Vespasianus byl Titus nucen zabývat se i otázkami legitimity a panovnické stylizace. Flaviovci se nemohli pochlubit obrazy slavných předků jako jiné rody a museli v tomto směru poukazovat na vlastní úspěchy a schopnosti – k tomu jim posloužilo vítězství v židovské válce. Na Titových mincích se objevily legendy "IVDAEA CAPTA" či "IVDEA DEVICTA" ("Judea podrobena, poražena"), vyjadřující zásluhy nové dynastie o stát. Titus nicméně odmítl připojit ke svému jménu vítězné příjmení "Iudaicus", protože nechtěl být spojován s židovským náboženstvím a zvyky. V případě Judeje navíc ani nešlo o dobytí nového území, ale jen o "bellum iustum", spravedlivou válku proti vzbouřencům.  Legitimitu flaviovského rodu se Titus pokoušel upevnit navázáním na julsko-klaudijské dědictví. Dal razit pamětní mince svých zbožštěných předchůdců na trůně, Augusta a Claudia. Stejně jako Augustus dbal o kult vlastního rodu a zahájil stavbu chrámu božského Vespasiana – ten byl však dokončen až po jeho smrti.

Smrt.

Titus zemřel roku 81 na stejném místě jako jeho otec Vespasianus. Jeho předčasná smrt sice vyvolala domněnky, že byl otráven svým bratrem Domitianem, avšak má se za to, že zemřel přirozenou smrtí. Podle některých zpráv prý navzdory radám lékařů navštívil lázně, a to jeho nemoc vážně zhoršilo.

Citát.

Titova reakce na to, že jednou neudělal za celý den nic dobrého.  Suetonius, "Titus" 8, 1.

Literatura.

Prameny  Bibliografie

Titus Flavius Vespasianus, jako císař "Imperator Titus Caesar divi Vespasiani filius Vespasianus Augustus" (30. prosince 39 Řím – 13. září 81 Aquae Cutiliae), byl římský císař z flaviovské dynastie panující od 24. června 79 do 13. září 81. Byl starším synem vojevůdce a pozdějšího císaře Tita Flavia Vespasiana a bratrem Flavia Domitiana, posledního flaviovského vladaře. Jako první císař nastoupil na trůn po svém vlastním otci.

提图斯·弗拉维乌斯·维斯帕西亚努斯(Titus Flavius Vespasianus,与父亲维斯帕先同名),史学家通称为提图斯,教会中文作提多王,41年(一说为39年)12月30日—81年9月13日。罗马帝国弗拉维王朝的第二任皇帝,79年—81年在位。提图斯以主将的身份,在70年攻破耶路撒冷,大体上终结了犹太战役。他经历了三件严重灾害:79年的维苏威火山爆发、80年的罗马大火与瘟疫。他是一个在当时普遍受到人民爱戴的皇帝。


鲍里斯·尼古拉耶维奇·叶利钦

Mládí.

Narodil se 1. února 1931 ve Sverdlovské oblasti. Jeho otec Nikola Jelcin byl odsouzen za protisovětskou agitaci k nuceným pracím v gulagu; jeho matka byla švadlena. Jelcin vystudoval Puškinovu střední školu v Bereznikách. I přes problémy s učiteli a otcem nakonec toto desetileté vzdělání dokončil. Jelcin přišel o dva prsty, když s se s kamarády pokoušel rozebrat granát, který ukradl ve skladech Rudé armády.  Vyšší vzdělání získal až na Uralské technické univerzitě ve Sverdlovsku, oboru stavitelství. Téma jeho diplomové práce bylo „Televizní věž“.  Od prací různých stavbyvedoucích a inženýrů se postupně propracoval až k vyšším funkcím v Komunistické straně Sovětského Svazu.

Člen KSSS.

Členem Komunistické strany Sovětského Svazu byl od roku 1961 do roku 1990. V roce 1968 začal pracovat v komunistické státní správě. V roce 1977 se stal lídrem KSSS ve Sverdlovsku, v témže roce nechal zbořit Ipaťjevův dům, ve kterém byl v roce 1918 popraven car Mikuláš II. Alexandrovič se svou rodinou.  Od 24. 12. 1985 zastával funkci předsedy KSSS v Moskvě, kterou získal díky Michailu Gorbačovovi a Jegoru Ligačevovi. Tvářil se jako velký reformátor a populista (např. jezdil do práce trolejbusem), čímž si získal popularitu u obyvatel Moskvy. Kvůli sporům s Gorbačovem a Ligačevem byl v roce 1987 sesazen ze všech vysokých funkcí. Po odebrání funkce předsedy KSSS v Moskvě (11. 11. téhož roku) se dokonce pokusil spáchat sebevraždu. Díky kritice Politbyra (vrcholného aparátu KSSS) a Gorbačova si vysloužil antikampaň; ta mu však jen přidala na popularitě.

Prezident Ruské sovětské federativní socialistické republiky.

V březnu 1989 se Jelcin dostal na volební kandidátku tzv. Kongresu lidových zástupců v Moskvě, když v poslední chvíli odstoupil jeden ze dvou předem vybraných kandidátů KSSS, kosmonaut Georgy Grechko. Jelcin zvítězil nad druhým kandidátem poměrem 89:7 a byl zvolen jako delegát za oblast Moskvy. Spolu s dalšími pro-demokratickými poslanci (Sacharov, Afanasjev, Starovojtova, Murašev, Sobčak, Popov, ad.) byl členem menšinového tzv. Meziregionálního sdružení poslanců Kongresu, které svou morální a intelektuální autoritou zcela změnilo dosavadní systém.  V květnu roku 1990 byl vybrán za předsedu Prezídia Nejvyššího Sovětu Ruské sovětské federativní socialistické republiky. Jelcin byl podporován jak demokraty, tak konzervativci. V červenci 1990 vystoupil z KSSS.  12. června 1991 zvítězil s podílem 57 % hlasů v demokratických prezidentských volbách Ruské republiky. Ve své kampani kritizoval zejména diktátorství, avšak vůbec nenavrhl, jak nastartovat tržní hospodářství v Rusku.  Komunisté vedení Vladimirem Krjučkovem provedli 18. 8. 1991 puč proti Michailu Gorbačovovi; ten byl uvězněn na Krymu. Jelcin tento převrat úspěšně potlačil a u ruského Bílého domu na něj reagoval projevem z dělové věže tanku. Ten zapříčinil ještě větší nárůst jeho popularity.  Přestože byla Gorbačovova pozice zachována, ztratil téměř veškerou moc. Ruská vláda převzala veškerou kontrolu nad Sovětským svazem.  V listopadu 1991 zakázal Komunistickou stranu v celé Ruské sovětské federativní socialistické republice. Na začátku prosince roku 1991 Ukrajina odhlasovala nezávislost na SSSR. O týden později, 8. prosince 1991, se setkal s ukrajinským prezidentem Leonidem Kravčukem a vůdcem Běloruska Stanislavem Šuškevičem. Společně dohodli rozpad Sovětského svazu, jenž byl nahrazen Společenstvím nezávislých států. Podle Gorbačova byly celou dobu tyto plány uchovány v tajnosti a mělo se jednat o puč proti němu.  24. prosince Ruská federace převzala sovětské křeslo v OSN. Den poté prezident Gorbačov abdikoval a Sovětský svaz přestal existovat.

Prezident Ruské federace.

Ekonomické reformy.

Po rozpadu Sovětského svazu se stalo jeho hlavní prioritou urychlení ekonomické restrukturalizace a masivní privatizace státního podnikání. Konkrétní provedení této změny se ale ukázalo být nesmírně nešťastným a ruská ekonomika po celá devadesátá léta stagnovala.  Za vinu to lze klást  Jeho reformní program začal působit v lednu 1992. Protože prudce vzrostly ceny, vládní výdaje byly přísně omezeny a byly zavedeny tvrdé daně. Muselo být odstaveno mnoho průmyslu a nastala inflace a hospodářská krize. Zbohatli jen lidé kolem Jelcina.  Někteří politici se okamžitě od jeho programu distancovali. Vláda se rozdělila na dva tábory, na jeho přívržence a opozici, které se navzájem začaly obviňovat z korupce. Alexandr Ruckoj, který vedl protikorupční komisi, obvinil Jelcinovy blízké spolupracovníky. 45 z 51 oznámených obvinění se ukázala být pravdivými. On sám pak reagoval sesazením Ruckoje z jeho funkce.  V roce 1992 opozice proti jeho reformám ještě zesílila. Ruský viceprezident Alexandr Ruckoj označil Jelcinův program za „ekonomickou genocidu“. Některé republiky začaly volat po úplné samostatnosti.

Politická krize.

V tomto roce také zápasil s Nejvyšším Sovětem a Shromážděním lidových zástupců. V prosinci 1992 vetovalo 7. Shromáždění lidových zástupců kandidaturu Jegora Gajdara na předsedu vlády, která byla iniciována právě Jelcinem.  Tento konflikt se obnovil 20. března 1993, kdy v televizním projevu k národu oznámil, že hodlá převzít vyšší pravomoci, aby mohl realizovat svůj reformní program. Narychlo svolané 9. Shromáždění lidových zástupců se pokusilo pomocí obžaloby z 26. března 1993 svrhnout Jelcina z funkce prezidenta. Nicméně 25. května 1993 uspěl Jelcin v parlamentním referendu o důvěru v něj a jeho reformní program.  21. září 1993 Jelcin rozpustil dekretem Nejvyšší Sovět a Shromáždění lidových zástupců. Tento dekret, který odporoval ruské ústavě z roku 1978, zajistil přechodové období do voleb do nového parlamentu, Státní dumy, a referenda o nové ústavě.  Odpovědí bylo, že předseda Nejvyššího sovětu (Čečenec) Ruslan Chasbulatov označil prezidentův krok za státní převrat a vyzval občany, policii a armádu, aby se proti Jelcinovi postavila. Alexandr Ruckoj oznámil, že přebírá prezidentovy pravomoce, a parlament to v nočních hodinách schválil. Premiér Viktor Černomyrdin, předsednictvo vlády, ministři obrany, vnitra a bezpečnosti se však postavili na Jelcinovu stranu.  Události v Moskvě nasvědčovaly, že se schyluje k občanské válce. 2. října propukly protijelcinovské nepokoje ve středu Moskvy a 3. října vyhlásil Boris Jelcin v hlavním městě výjimečný stav jako odpověď na útok stoupenců ruského viceprezidenta Alexandra Ruckoje na televizní studio v Ostankinu. Několik tisíc lidí proniklo do televizní budovy a vyřadilo z provozu první program ruské televize, přičemž jich desítky přišly o život. Cestu do budovy si totiž útočníci prorazili nákladními auty, stříleli přitom z ručních zbraní a házeli granáty. Útok na televizní studio v Ostankinu vedl generál Albert Makašov. Mrtví byli i při útoku na moskevskou radnici, kdy vzbouřenci obsadili její dolní patra.  Předseda parlamentu Ruslan Chasbulatov vyzval své stoupence, aby obsadili Kreml. Okolo poledne 4. října zaútočila armáda na sídlo parlamentu, když předtím vyzvala obránce, aby složili zbraně. Budovu parlamentu nejdříve opustily ženy a děti a po nich vyšlo s rukama nad hlavou několik desítek poslanců. Po 13. hodině pronikla vládní vojska do budovy parlamentu, kde narazila na silný odpor. V prostorách parlamentu začaly boje, při nichž přišly o život desítky lidí. Část budovy zachvátil požár. V podvečer už byla celá budova obsazena a hlavní vůdcové vzpoury - předseda parlamentu Ruslan Chasbulatov a viceprezident Alexandr Ruckoj - zatčeni. Druhý den zatýkání pokračovalo. Celá akce stála na 190 mrtvých a 440 zraněných.  Nové volby do Státní dumy se konaly 12. prosince 1993. Pravice i komunisté prokázali velice dobré výsledky, na rozdíl od „Ruské volby“ podporované Jelcinem. Referendum pořádané v tu samou dobu přineslo novou ústavu, která znatelně posílila moc prezidenta. Ten získal právo jmenovat členy vlády, odvolat předsedu vlády a v některých případech dokonce i rozpustit Dumu.

Privatizace.

Významnou událostí se stala privatizace v roce 1993. Oficiálně měla být privatizace rozdělením státního majetku mezi občany. Každý si mohl koupit za malý poplatek privatizační poukázky, které mohl použít v privatizačních aukcích. Nominální cena poukázky byla 10.000 rublů, v průběhu kupónové privatizace klesla na 4000 rublů a následně se vrátila k deseti tisícům rublů. Průměrná měsíční mzda v tu dobu kvůli inflaci rostla: v roce 1992 byla 6.000 rublů, v roce 1993 58.700. Podniky byly v kupónové privatizaci prodány za poměrně nízké ceny.  Když získal absolutní moc v Rusku, porušoval zákony například dosazováním svých příbuzných na vysoké vládní posty. Prezidentovým poradcem se v roce 1996 stala jeho dcera Taťána Djačenková.  Jeho zvláštní chování už bylo známé. V srpnu roku 1994 se pokusil Jelcin dirigovat orchestr při návštěvě Německa. V září stejného roku zase nedorazil na schůzku s irským předsedou vlády. Jako oficiální důvod bylo uvedeno, že prý zaspal.

Čečensko.

V prosinci 1994 nařídil invazi do Čečenska, aby upevnil moskevskou moc nad touto republikou. Vojenské síly odvolal až v roce 1996 mírovou dohodou. Ta zajistila Čečensku větší autonomnost, ale ne úplnou nezávislost.

Druhé období.

V červenci 1996 byl znovu zvolen prezidentem; avšak s pomocí oligarchů, kteří získali bohatství díky napojení na jeho vládu. Svého komunistického protivníka porazil už v prvním kole, i když získal jen 35 % hlasů.  Rok po volbách podstoupil operaci srdce a musel zůstat v nemocnici několik měsíců.  Po dobu své vlády získal 40 miliard USD z fondů Mezinárodního měnového fondu a dalších organizací, které podporovaly ruskou ekonomiku a jeho samotného. Bohužel, většina z těchto peněz byla rozkradena Jelcinovými blízkými spolupracovníky.  V roce 1998 nastala ekonomická krize vyvolaná krizí trhů v Asii, prudkým poklesem ceny ropy a vnitroekonomickými problémy Ruska, která vedla k prudkému zhoršení schopnosti Ruska splácet dluh. Způsobila paniku na finančních trzích a kolaps ruské měny, Rublu.  15. května 1999 Jelcin ustál další pokus o obvinění, tentokrát demokratickou a komunistickou opozicí ve Státní Dumě. Byl spojen s několika protiústavními aktivitami z nichž nejvýznamnější byly dohoda o rozpadu Sovětského svazu v prosinci 1991, puč v roce 1993 a invaze do Čečenska. Avšak žádné z těchto obvinění nezískalo potřebnou dvou třetinovou podporu ve Státní Dumě.  9. srpna 1999 sesadil Jelcin z funkce předsedu vlády Sergeje Stepašina a už počtvrté odvolal celou vládu. Za Stepašina dosadil na místo předsedy vlády Vladimira Putina, který nebyl v té době příliš známý. Jelcin oznámil, že Putina by rád viděl jako svého nástupce.  V průběhu kosovské války v roce 1999 Jelcin silně kritizoval NATO a jeho vojenskou kampaň proti Jugoslávii. Varoval před možným zákrokem, pokud by NATO vysadilo vojáky v Kosovu.

Abdikace.

Jelcin pokračoval jako prezident Ruska až do 31. prosince 1999. V posledních měsících jeho vlády s ním souhlasilo už jen 5 % občanů. Přemluven svou dcerou Taťánou Djačenkovou 31. prosince 1999 rezignoval. Podle ruské ústavy se stal novým prezidentem stávající předseda vlády, Vladimir Putin. Další volby byly naplánovány až na 26. března 2000. 23. dubna 2007 exprezident Ruské federace Boris Jelcin zemřel na zástavu srdce.

Boris Nikolajevič Jelcin (:, 1. února 1931 – 23. dubna 2007 Moskva) byl první prezident Ruské federace, který tuto funkci zastával v letech 1991 až 1999. V roce 1991 byl zvolen prvním a zároveň i též posledním prezidentem RSFSR; jeho úřad měl tvořit určitou protiváhu prezidentovi Sovětského svazu.

鲍里斯·尼古拉耶维奇·叶利钦(,1931年-2月1日-2007年-4月23日),苏联和俄罗斯政治家,俄罗斯联邦首任总统,任期为1991年至1999年。曾历任苏联共产党中央政治局候补委员、苏共莫斯科市委第一书记、苏联俄罗斯联邦最高苏维埃主席。


Historie.

První dálkově či automaticky ovládané displeje byly tvořeny otočnými listy, přičemž na jednotlivých listech mohly být jak jednotlivé znaky (číslice, písmena), tak i celá slova či víceslovné informace. Například v České republice byly na tomto principu založeny informační tabule odjezdů či příjezdů vlaků na nádražích, dodávané podnikem Pragotron. Princip byl využíván i například na různých hodinách (například v pražském metru, ale leckdy i na pouličních či nástěnných hodinách či na budících), jako signalizace obsazenosti parkoviště, na čelních displejích původní verze tramvají Tatra KT8D5 atd. V angličtině bývá označován jako split-flap display, v češtině byl nejčastěji označován podle názvu výrobce jako pragotron, oficiální název výrobku v nabídce výrobce byl „listové překlápěcí jednotky“. Výhodou je dobrá čitelnost textu (který býval přisvícen zpravidla zářivkou) a možnost využití libovolných barevných kombinací i grafických prvků, nevýhodou omezený počet zobrazitelných údajů a nutnost mechanického zásahu pro zařazení nové možnosti (např. nové cílové stanice). Novější generace elektromechanických displejů je založena na bodech tvořených otočnými dvoupolohovými disky, které jsou ovládány elektromagneticky nebo servomotorky a v některých verzích navíc osvíceny LED diodami. Systém je označován například jako DOT (či LED-DOT) displej, v angličtině jako flip-disc nebo flip-dot display. V České republice byl tento systém známý zejména z autobusů Karosa dodávaných s vnějšími ukazateli směru DOT-LED od firmy BUSE Blansko, ale také na nejstarších typech dálkově ovládaných silničních informačních tabulích. Ve druhé polovině prvního desetiletí začal být vytlačován LED a LCD displeji, avšak Dopravní podnik hlavního města Prahy jej ještě v letech 2010 a 2011 začal používat pro on-line zobrazování odjezdů na tramvajových zastávkách, přičemž jedním z hlavních důvodů pro volbu tohoto systému byla nízká spotřeba elektrické energie, kterou displej spotřebovává pouze pro změnu údajů, zatímco za dne ji nepotřebuje k samotnému zobrazení údajů. Poměrně často závadou je nefunkčnost některých bodových disků či zpoždění při jejich otáčení. V souvislosti s pražskými zastávkami byl tento displej označován termínem lístečkový systém. V USA a v Kanadě se používaly také tzv. vane displays, které zobrazovaly číslice sedmisegmentovým systémem obvyklým u LED a LCD displejů, avšak jednotlivé segmenty jsou tvořeny otočnými listy. Tyto displeje se používaly například k zobrazení času, sportovního skóre, cen apod.  První elektronické displeje bez mechanické části byly velmi jednoduché, text nebo číslice byly sestaveny z několika výbojek (na principu doutnavky). Pro každé číslo byla k dispozici příslušně tvarovaná výbojka a všechny byly umístěny za sebou v jednom průhledném pouzdru. Podle potřeby se jednotlivé výbojky rozsvěcovaly a vytvářely tak svítící čísla (podle toho nesou název digitron). Jejich nevýhodou byla relativně vysoká spotřeba (řádově miliampéry, což znamenalo velmi krátkou životnost baterií v kalkulačce), potřeba vysokého napětí (100–200 voltů) a fakt, že jednotlivé číslice byly v nestejné vzdálenosti od pozorovatele.  Digitrony byly nahrazeny znakovými LED displeji, které využívají segmenty sestavené ze světlo emitujících diod (stále s poměrně velkou spotřebou proudu). Po LED displejích se začaly používat displeje z tekutých krystalů (LCD), které měly výrazně nižší spotřebu proudu. Monochromatické LCD displeje při rozumném vnějším osvětlení nevyžadovaly ani podsvícení (využívaly za displej umístěnou světlo odrazivou plochu, která využívá přirozené přední osvětlení). Nejjednodušší LCD displeje zobrazují monochromaticky několik předem připravených segmentů (segment buď světlo propouští, nebo je-li aktivní pohlcuje, případně někdy opačně), ze kterých jsou složeny zobrazované symboly. Pokročilejší LCD displeje využívají matici bodů (pixelů, tzv. rastrová grafika). Především díky velmi nízkému příkonu se používají dodnes v digitálních hodinách a kalkulačkách.  Barevný LCD displej má vyšší potřebu světla a také sám o sobě nesvítí. Proto vyžaduje podsvícení dodatečným zdrojem světla ze zadní strany. Barevné LCD displeje se využívají pro televize a počítače, kde nahradily vakuové CRT obrazovky. První barevné LCD displeje byly typu DSTN, dnes se používá téměř výhradně technologie TFT a plazmový displej.  Nejnovější barevné displeje používají technologii OLED, kde je displej složen ze svítivých diod. Někdy se u LCD displejů používá LED-podsvícení a tyto se někdy nesprávně považují za OLED.

Displej () je zařízení pro zobrazování informací jako je text nebo obraz v různé podobě. V elektronických přístrojích slouží k zobrazování různých údajů. V informatice se displeje používají pro konstrukci terminálů.

显示器(英语:display device)是一种输出装置,用于显示影像及色彩。常见的显示器是电脑及电视的萤幕。