Historie.

Již od časů starověké Číny pěstovali lidé po tisíce let různé odrůdy kaprovitých ryb, jako jsou Kapr obecný, Amur bílý, Amur černý, Tolstolobik bílý, Tolstolobec pestrý, Karas obecný či právě karas zlatý, jako chovné ryby. Některé z těchto běžně šedých nebo stříbrných druhů mají sklon tvořit červené, oranžové nebo žluté mutace. To bylo poprvé zaznamenáno za dynastie Ťin (265–420). V období říše Tchang (618–907) byli kapři s oblibou chováni v okrasných jezírkách a vodních zahradách. Přirozená genetická mutace vytvářela spíše zlaté (ve skutečnosti nažloutle oranžové) zbarvení než odstín do stříbra. Lidé tedy začali pěstovat zlatou odrůdu namísto stříbřité a chovali tyto ryby v jezírkách nebo jiných vodních plochách. Při zvláštních příležitostech, kdy byli očekáváni hosté, se ryby vystavovaly na odiv v mnohem menších nádobách.  Za dynastie Sung (960–1279) byl rezolutně zaveden výběrový domácí chov zlatých karasů. V roce 1162 nařídila císařovna Kuo (1126–1156) vybudovat jezírka ke shromažďování červených a zlatých odrůd. Do té doby měli lidé mimo císařskou rodinu zakázáno držet rybky zlaté (žluté) odrůdy, protože žlutá barva byla symbolem čínských císařů. To je pravděpodobně také důvod, proč jsou oranžové odrůdy zlatých karasů rozšířenější než žluté.  V období dynastie Ming (1368–1644) se začaly zlaté rybky chovat i v krytých prostorách, což umožňovalo výběr a pěstování mutací, které by ve venkovních nádržích nedokázaly přežít. První výskyt zlatých karasů s vějířovitou ocasní ploutví byl zaznamenán právě za dynastie Ming. V roce 1603 se zlaté rybky dostaly do Japonska a roku 1611 do Portugalska, odkud se rozšířily do dalších částí Evropy.  Ve 20. letech 16. století byly zlaté rybky pro své kovově lesklé šupiny vysoce ceněny v jižní Evropě a symbolizovaly štěstí a bohatství. Stalo se tradicí, že ženatí muži dávali svým manželkám při prvním výročí svatby zlatou rybku jako symbol nadcházejících úspěšných let. Tato tradice rychle zanikla, když se zlaté rybky staly dostupnější a ztratily svoje výjimečné postavení. Do Severní Ameriky byli karasi zlatí poprvé dovezeni kolem roku 1850 a rychle se stali populární ve Spojených státech.

Biologie.

Vzhled.

Karas zlatý má vysoké zploštělé tělo s tuhými šupinami, mírně vyklenutou hřbetní ploutví a nemá vousky kolem tlamy. Pohlavně dospělé samičky mají kulatější bříška, u samců lze v době tření pozorovat tzv. třecí vyrážku.

Velikost.

Podle britské BBC žil dubnu 2008 největší karas zlatý na světě v Nizozemsku a měřil 48 cm. V téže době byl údajně největší zlatou rybkou chovanou ve Velké Británii a druhou největší na světě zlatý karas jménem „Goldie“ z přímořského města Folkestone. Tuto 38 cm dlouhou a přes 0,91 kg vážící zlatou rybku chovala její majitelka jako domácího mazlíčka. Podle tajemníka Federace britských akvaristických společností (FBAS) existuje v Británii pravděpodobně v okrasných jezírkách několik větších zlatých ryb, jež lidé nepovažují za rekordmany. V červenci 2010 byla v jezeře v anglickém městě Poole v Dorsetu chycena zlatá rybka o rozměrech 104 cm a 2,3 kg. Šlo pravděpodobně vypuštěnou rybku, která přerostla své domácí akvárium.

Zrak.

Karas zlatý má jeden z nejlépe prostudovaných zrakový systémů u ryb. Má čtyři druhy čípků, jež jsou příslušně citlivé na čtyři různé barvy: červenou, zelenou, modrou a ultrafialovou. Schopnost rozlišovat mezi čtyřmi různými barvami viditelného spektra je řadí mezi tetrachromaty.

Sluch.

Také sluchorovnovážný orgán těchto ryb patří mezi nejlépe prostudované v rybí říši. Mají dva otolity, které společně s vláskovými buňkami umožňují zjišťování polohy těla, a Weberův aparát, jenž propojuje plynový měchýř s otolity, čímž usnadňuje detekci akustického tlaku.

Poznávací schopnosti.

Karas zlatý má dobře vyvinutou schopnost asociativního i sociálního učení. Díky svému ostrému zraku navíc dokáže rozlišovat mezi jednotlivými lidmi. Majitelé si mohou všimnout, že ryby na ně reagují příznivě (plavání k přednímu sklu akvária, rychlé plavání po jeho obvodu a vyplouvání na povrch, kde „žebrají“ o potravu), zatímco když se k němu přiblíží cizí lidé, schovávají se. Mají-li tyto rybky neustálý vizuální kontakt s lidmi, přestávají je považovat za hrozbu. Po několikatýdenním pobytu v nádrži bývá obvykle možné krmit zlatou rybku ručně, aniž se plaší.  Tyto ryby mají i velmi dobrou paměť, takže si pamatují nejméně po dobu tří měsíců. Dokážou také rozlišovat mezi různými tvary, barvami a zvuky. Při použití pozitivní motivace lze rybku naučit rozpoznávat světelné signály různých barev a reagovat na ně nebo provádět rozličné úkony. Ryby reagují na určité barvy nejzjevněji v souvislosti s potravou. Dostávají-li krmení denně ve stejný čas, naučí se ho v danou dobu očekávat.

Chování.

Karas zlatý je společenský živočich a vykazuje při svém chování takzvanou inteligenci hejna. Tyto ryby si jako skupina i jako jedinci počínají v souladu s přirozeným chováním kaprovitých ryb. Díky své přizpůsobivosti vykazují při krmení, rozmnožování a unikání před predátory různorodé chování, jež přispívá k jejich úspěšnému přežití. Jejich vzájemné chování lze označit jako „přátelské“. Jen velmi vzácně dochází k situaci, že jedna rybka poškodí druhou. Ani samci neubližují v době rozmnožování samicím. Jediná skutečná „hrozba“, kterou si mohou zlatí karasi navzájem představovat, je v rámci soutěžení o potravu. Při akvarijním chovu mohou hbitější variety, jako je kometa, během krmení snadno sníst veškerou potravu, než se k ní stačí dostat pomalejší jedinci. To může mít za následek hladovění dotčených rybek, případně zpomalení či zastavení jejich růstu, pokud jsou drženy v nádrži se svými hbitějšími příbuznými.

Potrava.

Karas zlatý je všežravec. Ve volné přírodě tvoří jeho stravu korýši, hmyz a různý rostlinný materiál. Jako většina ryb je to příležitostný jedlík. Má-li dost potravy, sám od sebe nepřestane tak snadno jíst. Nadměrné krmení může být pro tyto rybky škodlivé. Často při něm dochází k zablokování střev. To se nejčastěji stává u šlechtěných rybek, jež mají stočenou trávicí trubici. Je-li k dispozici přebytek potravy, produkují karasi větší množství odpadu a výkalů, částečně kvůli neúplnému trávení bílkovin. Překrmování může být někdy diagnostikováno pozorováním výkalů vlekoucích se od rybí kloaky. Krmivo určené specificky pro karasy zlaté má méně bílkovin a více sacharidů než běžné krmení pro ryby. Chovatelé mohou tuto stravu doplnit loupaným hráškem, blanšírovanou listovou zeleninou a pakomáry. Mladým rybkám prospívá přídavek žábronožek. Tak jako u všech živočichů jsou i chutě karasů zlatých různé.

Rozmnožování a vývoj.

Tyto rybky mohou dorůst až do pohlavní zralosti pouze za předpokladu, že mají dostatek vody a správnou výživu. Většina karasů zlatých se v zajetí běžně rozmnožuje, zejména v chovných jezírkách. K rozmnožování obvykle dochází po významné změně teploty, často na jaře. Samci pronásledují samice s jikrami a vrážením a rýpáním je vybízejí, aby uvolnily svá vajíčka.  Karasi zlatí jsou, stejně jako všechny kaprovité ryby, vejcorodí. Jejich vejce jsou lepkavá a přilnou k vodní vegetaci, obvykle k hustým rostlinám, jako jsou kabomby či vodní mor, v případě chovných nádrží též k takzvaným třecím střapcům či mopům. Plůdek se líhne během 48 až 72 hodin. Asi tak během týdne začnou karasí novorozenci nabývat rybí podobu, ale může uběhnout až rok, než se mladé rybky vybarví do správného odstínu. Do té doby jsou kovově hnědé jako jejich divocí předci. V prvních týdnech života potěr rychle roste – adaptace vyvolaná vysokým rizikem, že plůdek pozře některý dospělý zlatý karas, případně jiná ryba nebo hmyz vyskytující se v jeho okolí.  Některé vysoce prošlechtěné variety se již kvůli svému změněnému tvaru nedokážou přirozeně rozmnožovat. V takovém případě může pomoci jen takzvaný umělý výtěr. Musí však být proveden správně, aby nedošlo k poškození ryb.

Variety.

K varietám karase zlatého patří:

Trh.

Trh s živými zlatými rybami a jinými kapry, kteří se obvykle dováželi z Číny, činil v roce 2018 1,2 milionu dolarů. Některé vysoce kvalitní odrůdy stojí mezi 3100 až 7500 korun (125 až 300 USD).

Klasifikace.

Odrůdy Hlavní článek: Seznam odrůd zlaté rybky  Selektivní chov po staletí přinesl několik barevných variant, některé z nich byly daleko od „zlaté“ barvy původní ryby. Existují také různé tvary těla a konfigurace ploutví a očí. Některé extrémní verze zlaté rybky žijí pouze v akváriích - jsou mnohem méně odolnější než odrůdy blíže k „divokému“ originálu. Nicméně, některé variace jsou těžší, takový jako Shubunkin. V současné době je v Číně uznáno asi 300 plemen. Převážná většina plemen zlatých ryb dnes pochází z Číny.  Klasifikace čínských zlatých ryb Čínská tradice rozděluje zlaté rybky do čtyř hlavních typů. Tyto klasifikace se na Západě běžně nepoužívají.  Crucian (může být také nazýván „tráva“) - zlatá rybka bez fantastických anatomických rysů. Patří mezi ně běžná zlatá rybka, zlatá rybka kometa a Shubunkin.  Wen - zlatá rybka s ozdobným ocasem, např. Fantails a Veiltails („Wen“ je také název charakteristického headgrowthu na takových kmenech jako Oranda a Lionhead)  Dragon Eye - zlatá rybka s prodlouženýma očima, např. Black Moor, Bubble Eye a Telescope Eye  Vejce - zlatá rybka bez hřbetní ploutve, obvykle s tělem ve tvaru vajíčka, např. Lionhead (všimněte si, že do této skupiny patří Bubble Eye bez hřbetní ploutve)

Příbuzné druhy.

Tam, kde se věřilo, že Pruský kapr (Carassius gibelio) byl nejblíže divokým příbuzným zlaté rybky. Moderní genetické sekventování se ukázalo jinak. C. auratus se liší od ostatních druhů Carassius několika charakteristikami. C. auratus mají špičatější čenich, zatímco čenich C. carassius je dobře zaoblený. C. gibelio má často šedozelenou / nazelenalou barvu, zatímco kapr crucian je vždy zlatý bronz. Juvenilní kapřínský kapr má na základně ocasu černou skvrnu, která s věkem mizí. U C. auratus není toto ocasní místo nikdy přítomno. C. auratus má podél postranní linie méně než 31 šupin, zatímco kapr crucian má 33 nebo více šupin.  Stejně jako jejich divocí předci, obyčejná a kometní zlatá rybka, stejně jako Shubunkin, mohou přežít, a dokonce prospívat, v jakémkoli klimatu, které může podpořit rybník, zatímco ozdobná zlatá rybka v přírodě nepřežije, protože jejich světlé barvy a dlouhé ploutve z nich dělají snadnou kořist. Zlatá rybka může hybridizovat s některými dalšími druhy Carassius i jinými druhy kaprů. Během tří chovných generací se drtivá většina hybridních plodin vrací k barvě divokého typu. Koi a kapr obecný se mohou také křížit se zlatou rybkou, aby vytvořili sterilní hybridy.

Pěstování.

V akváriích.

Stejně jako většina druhů v kaprové rodině, zlatá rybka produkuje velké množství odpadu jak ve svých výkalech, tak prostřednictvím svých žaber a uvolňuje škodlivé chemikálie do vody. K hromadění tohoto odpadu na toxickou úroveň může dojít v relativně krátkém časovém období a může snadno způsobit smrt zlaté rybky. U běžných a kometových odrůd by každá zlatá rybka měla mít asi 20 litrů vody vody. Efektní zlatá rybka (která jsou menší) by měla mít asi 10 galonů na zlatou rybku. Povrchová plocha vody určuje, kolik kyslíku difunduje a rozpouští se do vody. Obecným pravidlem je 1 m2. Aktivní provzdušňování pomocí vodního čerpadla, filtru nebo fontány účinně zvětšuje povrchovou plochu.  Zlatá rybka může žít v nevyhřívaných akváriích při teplotě pohodlné pro člověka. Avšak rychlé změny teploty, je mohou zabít, zejména pokud je nádrž malá. Při přidávání vody je třeba dbát opatrnosti, protože nová voda může mít jinou teplotu. Teploty pod asi 10 ° C (50 ° F) jsou nebezpečné pro ozdobné odrůdy, ale obyčejné a komety mohou přežít o něco nižší teploty. Mimořádně vysoké teploty (nad 30 ° C) mohou také poškodit zlatou rybku. Vyšší teploty však mohou pomoci bojovat proti protozoálním napadení tím, že urychlují životní cyklus parazita - a tím je rychleji eliminují. Optimální teplota pro zlatou rybku je mezi 20 ° C (68 ° F) a 22 ° C (72 ° F).  Stejně jako všechny ryby, zlatá rybka nemá ráda hlazení. Dotknutí zlaté rybky může ve skutečnosti ohrozit její zdraví, protože může způsobit poškození nebo odstranění ochranného slizového kabátu a vystavit kůži ryb infekci bakteriemi nebo vodními parazity. Zlaté rybky však reagují na lidi povrchem v době krmení a mohou být vyškoleni nebo aklimatizováni na odebírání pelet nebo vloček z lidských prstů. Pověst rychlého umírání zlaté rybky je často způsobena špatnou péčí. Životnost zlaté rybky v zajetí může přesáhnout 10 let.  Pokud zůstane ve tmě po určitou dobu, zlatá rybka postupně mění barvu, dokud není téměř šedá. Zlatá rybka produkuje pigment v reakci na světlo, podobně jako se lidská kůže opálí na slunci. Ryby mají buňky zvané chromatofóry, které produkují pigmenty odrážející světlo a dávají rybám zbarvení. Barva zlaté rybky je určena tím, které pigmenty jsou v buňkách, kolik molekul pigmentu existuje a zda je pigment seskupen uvnitř buňky nebo je rozložen v cytoplazmě.  Protože zlaté rybky jedí živé rostliny, může být jejich přítomnost v osázeném akváriu problematická. Kolem zlatých ryb může přežít pouze několik druhů rostlin akvária (například Cryptocoryne a Anubias), ale vyžadují zvláštní pozornost, aby nebyly vykořeněny. Plastové rostliny jsou odolnější.

V rybnících.

Zlaté rybky jsou populární rybníkové ryby, protože jsou malé, levné, barevné a velmi vytrvalé. Ve venkovním jezírku nebo vodní zahradě mohou dokonce krátce přežít, pokud se na povrchu vytvoří led, pokud ve vodě zbývá dostatek kyslíku a rybník nezmrzne. Běžné, londýnské a Bristolské shubunkiny, jikiny, wakiny, komety a některé tvrdší fantastické zlaté rybky mohou být v rybníku po celý rok drženy v mírných a subtropických podnebích. Moor, závoj, oranda a lionhead lze bezpečně udržovat ve venkovních rybnících po celý rok pouze v tropičtějším podnebí a pouze v létě jinde.  Rybníky malé a velké jsou v teplejších oblastech v pořádku (třebaže je třeba poznamenat, že zlatá rybka se může v létě v tropických podnebích „přehřát“ v malých objemech vody). V mrazivých podnebích by hloubka měla být alespoň 80 centimetrů (31 in), aby se zabránilo zamrznutí. Během zimy se zlaté rybky stávají pomalými, přestávají jíst a často zůstávají na dně rybníka. To je normální; na jaře se znovu aktivují. Pokud není rybník dostatečně velký na to, aby si udržel svůj vlastní ekosystém bez zásahů lidí, je důležitý filtr, který vyčistí odpad a udržuje rybník čistý. Rostliny jsou nezbytné, protože fungují jako součást filtračního systému a také jako zdroj potravy pro ryby. Rostliny jsou dále výhodné, protože zvyšují hladinu kyslíku ve vodě.  Mezi kompatibilní ryby patří rudd, léň, orfe a koi, ale ty vyžadují zvláštní péči. Šneci Ramshorn jsou užiteční tím, že jí všechny řasy, které rostou v rybníku. Bez nějaké kontroly populace zvířat se rybníky mohou snadno přehánět. Ryby, jako je orfe, konzumují vejce zlaté rybky.

Pro ovládání komárů.

Jako některé jiné populární akvarijní ryby, jako jsou guppy, zlaté rybky a jiní kapři, se často přidávají do stojatých vodních ploch, aby se snížila populace komárů. Používají se k zabránění šíření Západonilské horečky, který se spoléhá na migraci komárů. Zavedení zlaté rybky však mělo často negativní dopad na místní ekosystémy.

Obavy z prospěchu.

Zlaté rybky držené v miskách nebo „mini-akváriích“ trpí smrtí, nemocemi a omračováním, především v důsledku nízkého obsahu kyslíku a velmi vysokých hladin amoniaku / dusitanu v takovém prostředí. Ve srovnání s jinými běžnými akvarijními rybami mají zlaté rybky vysokou potřebu kyslíku a produkují velké množství odpadu; proto potřebují k prosperitě značný objem dobře filtrované vody. Kromě toho mají všechny odrůdy zlaté rybky celkovou délku 12,7 cm (5 palců), přičemž některá plemena často přesahují 30,5 cm (například zlaté rybky obecné a komety).  V mnoha zemích karnevalové a veletržní operátoři obvykle rozdávají zlaté rybky v plastových sáčcích jako ceny. Na konci roku 2005 Řím zakázal používání zlatých ryb a jiných zvířat jako karnevalové ceny. Řím také v roce 2004 zakázal používání „zlatých rybích misek“ na základě krutosti zvířat a také v italské Monze. Ve Spojeném království vláda navrhla zakázat tuto praxi jako součást svého zákona o dobrých životních podmínkách zvířat, ačkoli to od té doby bylo změněno, aby se zabránilo tomu, aby se zlaté rybky dostávaly jako ceny nezletilým osobám bez doprovodu.  V Japonsku se během letních festivalů a náboženských svátků (ennichi) hraje tradiční hra zvaná zlatá rybka, ve které hráč nabírá zlatou rybku pánví. Někdy skákací koule nahrazují zlatou rybku.  V Íránu a mezi mezinárodními íránskými diasporami jsou zlaté rybky tradiční součástí Nourúzových oslav. Někteří obhájci zvířat požadovali bojkoty nákupů zlatých ryb.

Karas zlatý ("Carassius auratus"), lidově zlatá rybka, je sladkovodní ryba z čeledi kaprovitých, řádu máloostní. Je to jedna z nejčastěji chovaných akvarijních ryb. Poměrně malý člen rodiny kaprovitých (kam patří i a karas obecný a karas stříbřitý), je ryba původem z východní Asie. Poprvé byl chován ve starověké Číně před více než 1000 lety a od té doby bylo vyšlechtěno několik různých plemen. Různá plemena zlatých ryb se od sebe velmi liší velikostí, tvarem těla, konfigurací ploutví a zbarvením (jsou známy různé kombinace bílé, žluté, oranžové, červené, hnědé a černé).

鲫(学名:'),通称鲫鱼,俗名鲫瓜子、月鲫仔、土鲫、细头、鲋鱼、寒鲋,为鲤科鲫属的一种,在欧亚地区为常见淡水鱼。鲫鱼经过人工养殖和选育,可以产生许多新品种,例如金鱼就是由此产生的一种观赏鱼类,为其下的指名亚种。


Dějiny.

Katedrálu nechal postavit vévoda Mansone I. roku 987 vedle chrámu z 9. století. Brzy se oba trojlodní kostely spojily a vytvořily jediný románský kostel se šesti loděmi (již v roce 1176 se starší stavba uvádí jako loď katedrály). Roku 1266 byl počet lodí redukován na pět po demolici levé lodi staršího kostela, aby bylo možné postavit rajský dvůr.  Počátkem novověku se dva původní kostely opět oddělily a starší se stal bazilikou sv. Kříže. Další zásahy se uskutečnily mezi 16. a 18. stoletím. Dne 24. prosince 1861 v důsledku silného větru spadla horní část špatně udržované fasády; brzy poté následovala radikální rekonstrukce fasády v duchu purismu. Novou fasádu navrhl architekt Errico Alvino v maurském slohu s neogotickými vlivy.  Zvonice katedrály byla postavena v letech 1108 až 1276.

Umělecká díla a interiér.

Na hlavním portále je luneta, která obsahuje fresku Domenica Morelliho a Paola Vetriho, dále jsou zde bronzová vrata odlitá v Konstantinopoli.  Interiér, přestavěný v barokní době, má dispozici baziliky s transeptem a apsidou. Interiér je obložen mramorem a je zde starobylé sloupoví. Strop je kazetový. Na barokním hlavním oltáři je velké plátno "Ukřižování svatého Ondřeje apoštola", kopie díla Mattii Pretiho z baziliky Sant'Andrea della Valle, možná zhotovená místním malířem. V kněžišti dále je malovaný dřevěný krucifix z druhé poloviny 20. století.  V kaplích jsou uložena díla gotického a renesančního umění, například v jedné kapli je pozoruhodné dřevěné sousoší "Zjevení svatého Michaela archanděla sv. Fedelovi." Na stropě zdobeném zlatými vlysy jsou zobrazeny "Události ze života sv. Ondřeje". V levé lodi je relikviářová socha patrona chrámu a socha Piety. V Kapli smíření je relikvie hlavy svatého Ondřeje. V sakristii se nachází procesní socha sv. Ondřeje z 18. století.  V katedrále jsou varhany firmy Mascioni "opus 835"; píšťaly jsou rozděleny do dvou sekcí, jsou ovládané elektricky a mají 40 rejstříků, tři manuály a pedál.

Krypta.

Krypta postavená na hrobě svatého Ondřeje je zdobena jemnými freskami, z nichž největší představuje "Příchod těla sv. Ondřeje do katedrály Amalfi". Na oltáři je bronzová socha sv. Ondřeje od Michelangela Naccherina, mramorová socha sv. Vavřince od Pietra Berniniho a socha sv. Štěpána od místního umělce.

Katedrála svatého Ondřeje v Amalfi neboli Dóm v Amalfi (italsky Cattedrale di Sant'Andrea nebo Duomo di Amalfi) je hlavním katolickým chrámem v Amalfi, katedrálou arcidiecéze Amalfi-Cava de 'Tirreni. Je zasvěcena apoštolovi svatému Ondřeji a nachází se na piazza Duomo v centru města.

阿马尔菲主教座堂(Duomo di Amalfi)是天主教阿马尔菲-卡瓦德蒂雷尼总教区的主教座堂,位于阿马尔菲的主教座堂广场。


Důvody sepsání kompaktát.

Dokument sepsali muži, kteří připluli do Severní Ameriky lodí Mayflower. Tito lidé prchali před pronásledováním anglického krále Jakuba I. Stuarta. Byli to povětšinou puritáni či jiní náboženští separatisté, obchodníci hledající nové možnosti či prostě jen dobrodruzi. Dokument "Mayflower Compact" byl podepsán na palubě lodi 11. listopadu 1620. V té době byl používán pro dataci Juliánský kalendář, který se rozcházel s Gregoriánským kalendářem o 10 dní. Smlouvu podepsalo 41 ze 101 cestujících, když loď Mayflower kotvila v zátoce Provincetown na severním konci mysu Cape Cod v Massachusetts. Loď měla původně doplout do Virginie, plavba byla financovaná společností Merchant Adventurers of London. Bouře donutila loď zakotvit na mysu Cape Cod v Massachusetts. Někteří cestující, kteří nebyli puritáni (puritáni je nazývali „cizinci“), prohlásili, že „budou žít podle vlastních pravidel a svobodně; nikdo nemá právo jim velet“. Zdůvodňovali to tím, že nedostali možnost usadit se na dohodnutém místě, tedy na území Virginie. Aby zabránili chaosu, poutníci se rozhodli založit svou vlastní vládu a zároveň potvrdili svou věrnost Anglii a králi. Dokument Mayflower Compact byl tedy založen současně na majoritním (většinovém) modelu a věrnosti osadníků anglickému králi. Jednalo se v podstatě o společenskou smlouvu, v níž osadníci souhlasili s dodržováním komunitních pravidel a předpisů v zájmu pořádku a přežití.

Založení kolonie.

Před cestou do Ameriky žili tito lidé, později nazývaní Otcové poutníci, (Pilgrim Fathers) několik let v Leidenu v Nizozemsku. Podmínky pro různá náboženská uskupení zde byly mnohem lepší než v Anglii. Historik Nathaniel Philbrick uvádí: „Stejně jako duchovní smlouva označila začátek jejich sboru v Leidenu, občanská smlouva poskytla základ pro sekulární vládu v Americe.“ Otcové poutníci založili Plymouth ve dnešním státě Massachusetts. Bylo to teprve druhé úspěšné osídlení Ameriky Angličany. Před nimi již byla založena v roce 1607 královská kolonie Jamestown ve Virginii, kam také původně jejich loď Mayflower směřovala, než byla v důsledku bouřlivého počasí zahnána severněji.

Publikace, signatáři.

Původní dokument byl ztracen, ale existují tři verze ze 17. století: otištěný ve spisu „Mourt's Relation“ z roku 1622, které byly znovu vytisknuty v "Purchas his Pilgrimes" v roce 1625 a ručně přepsaná verze, kterou uvedl William Bradford ve svém časopise „Of Plimoth Plantation“ v roce 1646 a vytištěný Bradfordovým synovcem Nathanielem Mortonem v "New-Englands Memorial" v roce 1669. Tyto tři verze se mírně liší ve znění a výrazně v pravopisu, úpravě a a interpunkci.  Seznam mužů, kteří podepsali smlouvu Mayflower Compact nevypovídá o pořadí v jakém se muži podepisovali, tento údaj se nepodařilo dohledat.

Mayflowerská kompaktáta (') jsou smlouva původně zvaná „Dohoda mezi osadníky Nového Plymouthu“ (v originálním znění '). Smlouva byla podepsána 11. listopadu 1620 na palubě lodi Mayflower a byla řídícím dokumentem kolonie Plymouth.

《五月花号公约》(Mayflower Compact)是前往北美洲新英格兰殖民地的102名英国清教徒在上岸之前,其中的41名成年男子于1620年11月11日在五月花号船上签订的政治声明,同意创建并服从一个政府。


2019冠状病毒病以色列疫情

První případy.

Dne 21. února potvrdila Nemocnice Tel ha-Šomer první případ nákazy chorobou covid-19 v Izraeli. Jednalo se o ženu s izraelským občanstvím, která se vrátila z karantény na lodi "Diamond Princess". O dva dny později se nákaza prokázala i u dalšího cestujícího na této lodi. Tento člověk byl následně kvůli izolaci přijat do nemocnice.  Dne 27. února byl kvůli pozitivnímu testu do Šebovy nemocnice přijat muž, který se 23. února vrátil z Itálie. O den později byla pozitivně otestována i jeho žena.  Dne 1. března se nákaza prokázala i u ženy, která pracovala v obchodě s hračkami řízeného mužem, který se nakazil 27. února. Dne 3. března byly potvrzeny další tři případy. Dva z nich přišli s virem do kontaktu ve stejném obchodě s hračkami, a to student střední školy, který zde byl zaměstnán a zástupce školy, jenž tam nakupoval. Později muselo do karantény jít 1 150 studentů. Třetím případem pak byl člověk, který se 29. února vrátil z Itálie.  Dne 6. dubna na nemoc covid-19 zemřel profesor Hebrejské univerzity v Jeruzalémě Mark Steiner.

Reakce vlády.

Omezení cestování a vstupu do země.

Dne 26. ledna 2020 Izrael doporučil necestovat do Číny, pokud to není nutné. Dne 30. ledna pozastavil Izrael všechny lety z Číny. Dne 17. února Izrael rozšířil tento zákaz i na Thajsko, Hongkong, Macao a Singapur.  Dne 22. února přistálo na mezinárodním letišti Ben Guriona letadlo z jihokorejského Soulu. Ad hoc bylo vydáno rozhodnutí, že vystoupit z letadla bude umožneno pouze občanům Izraele a že se všichni neobčané na palubě letadla vrátí zpět do Soulu. Stejně se tak aplikovalo na ty, co počínaje 23. únorem přicestovali z Japonska.  Dne 26. února vydal Izrael varování pro cestování do Itálie a také vyzval ke zrušení veškerých cest do zahraničí.

Pandemie covidu-19 v Izraeli propukla dne 21. února 2020, kdy občan Izraele ženského pohlaví byl v Nemocnici Tel ha-Šomer pozitivně otestována na virovou chorobu covid-19. Tato žena se do Izraele vrátila z karantény na lodi Diamond Princess v Japonsku. V důsledku toho bylo pro kohokoli, kdo navštívil Jižní Koreu nebo Japonsko, zavedeno pravidlo 14denní domácí karantény a byl také udělen zákaz, a to nerezidentům a neobčanům, kteří nejdéle před 14 dny navštívili Jižní Koreu.

2019冠状病毒病以色列疫情,介绍在2019新型冠状病毒疫情中,在以色列发生的情况。


Historie.

Fosilie tohoto kachnozobého dinosaura byly objeveny týmem paleontologů z Brigham Young University roku 1977 v sedimentech souvrství Kirtland (člen Farmington). Jedná se o nekompletní lebku o celkové délce asi 90 cm (katalogové označení "BYU 12950"), jejíž preparace pokračovala ještě počátkem 21. století. V roce 1992 tuto fosilii popsal paleontolog Jack Horner, a to pod jménem "Kritosaurus navajovius". O rok později paleontologové Adrian Hunt a Spencer G. Lucas usoudili, že se jedná o odlišný rod a druh a stanovili nové vědecké jméno "Anasazisaurus horneri" (druhové jméno je poctou Jacku Hornerovi). V roce 2014 však byla publikována revize materiálu anasazisaura, jejímž závěrem je zjištění, že se mohlo ve skutečnosti jednat pouze o jiný druh rodu "Kritosaurus" ("Kritosaurus horneri").

Rozměry a popis.

"Anasazisaurus" patřil mezi poměrně velké kachnozobé dinosaury, v dospělosti dosahoval přibližně hmotnosti nosorožce (kolem 2 tun). Podle jiných odhadů dosahoval při délce kolem 7,5 metru hmotnosti zhruba 2500 kilogramů. Přesnější rozměry však na základě dosud získaného omezeného fosilního materiálu není možné odhadnout.  "Anasazisaurus" byl býložravý čtvernožec, žijící pravděpodobně v menších stádech. Živil se nízko rostoucí vegetací a větvemi dřevin až do výšky kolem 4 metrů. Jeho lebku zdobil nízký pevný hřeben. Celkově se tvarem těla i velikostí nejspíše značně podobal ostatním saurolofinům.

Zařazení.

"Anasazisaurus" byl pravděpodobně zástupcem podčeledi Saurolophinae a tribu Kritosaurini. Jeho blízkým vývojovým příbuzným byl například argentinský druh "Willinakaqe salitralensis". V roce 2017 byl popsán další jihoamerický hadrosaurid, druh "Bonapartesaurus rionegrensis", rovněž blízce příbuzný druhu "Anasazisaurus horneri". Druh "W. salitralensis" však nemusí být vědecky validní (formálně platný). Může se totiž jednat o fosilie několika různých hadrosauridů.

Anasazisaurus („ještěr Anasaziů“) byl rod kachnozobého dinosaura, který žil zhruba před 74 až 73 miliony let (pozdní věk kampán, období svrchní křídy) na území dnešní Severní Ameriky (Nové Mexiko, kraj San Juan).

阿纳萨齐龙属(学名:"Anasazisaurus")是种鸟脚亚目鸭嘴龙科恐龙,生存于晚白垩纪,约7400万年前。化石发现于美国新墨西哥州圣胡安县的嘉德兰组,目前只发现一个部分颅骨。这个化石最初被杰克·霍纳(Jack Horner)归类于小贵族龙。阿纳萨齐龙的著名处在于鼻部上的短头冠,从两眼中间往头后延伸。


Exteriér.

Fasáda je rozdělena na tři části, s pedimentem a dvoupatrovým portikem, jehož sochařská výzdoba je dílem sochaře Nicholause ze dvanáctého století, jenž také provedl vstup do opatského kostela San Zeno ve Veroně a portál katedrály ve Ferraře. Portikus spočívá na zádech dvou gryfů, podobných těm na již zaniklé Porta dei Mesi ve Ferraře. Lunetu nad vraty kostela zdobí reliéf "Panny Marie s Ježíškem" obklopený menšími scénami "Zvěstování pastýřům" (vlevo) a "Klanění" "tří" "králů" (vpravo). Na překladech jsou v medailonech zobrazeny tři teologické ctnosti – víra, láska a naděje. Ve sloupoví u vrat je deset postav proroků. Čtyři symboly evangelistů a Boží ruka jsou nahoře v klenbě prvního patra portálu. U zdí na obou stranách portálu jsou postavy Rolanda a Olivera, kteří jako svatí válečníci připomínají neustálou potřebu poskytovat církvi ochranu.  Gotická okna na fasádě svědčí o přestavbě, která proběhla ve 14. století. Barokní přístavba v horní části fasády je součástí rekonstrukce ze 17. století. Na jižní straně kostela je druhý portál v tzv. lombardském neboli komském stylu. Kněžiště si zachovalo svou původní podobu a je příkladem architektury z poloviny 12. století. Zvonice, jejíž stavbu zahájil v 16. století Michele Sanmicheli a která nebyla dokončena, má dvojité sloupy s mimořádně zdobnými hlavicemi, basreliéfy a pozůstatky fresek ze 14. století. Obsahuje devět zvonů v tónině A. Hmotnost tenoru je 4566 kg. Zvony se používají v duchu veronské tradice zvonění, což zahrnuje otáčení zvonů nahoru, dolů a nahoru o celých 360 stupňů během jednoho kyvu.

Interiér.

Dnešní podoba interiéru pochází z přestavby 15. století. Hlavní loď od dvou pobočních dělí vysoké pilastry z červeného veronského mramoru, které podpírají gotické arkády. První tři kaple na každé straně jsou ve stejném stylu a zdobí je převážně renesanční díla místních umělců. Loď končí kněžištěm (hlavní kaplí, "Cappella Maggiore"), také od Sanmicheliho.  Nejvýznamnějším uměleckým dílem v interiéru je Tizianovo "Nanebevzetí" (1535–1540) v první kapli. V chóru vlevo je přístup do staršího baptisteria ("San Giovanni in Fonte") s bohatě zdobenou kamennou křtitelnicí a ke zbytkům starokřesťanského kostela s mozaikou ze 6. století.

Knihovna.

Kapitulní knihovna katedrály ve Veroně ("Biblioteca Capitolare della Cattedrale di Verona") je jednou z nejstarších knihoven na světě s nepřetržitou funkcí. Je tak důležitá, že byla nazvána „Královnou církevních sbírek“. Mnoho starověkých děl klasické tradice přežilo pouze díky této knihovně, například:  Knihovna obsahuje také důležité rané křesťanské spisy, jako například:  Následující podpis písaře v životopise svatého Martina z Tours se obvykle považuje za konvenční datování založení knihovny: „Jmenuji se Ursicinus, lektor církve ve Veroně“, a potvrzuje, že práci dokončil za konzulství Agapita (517).

Veronská katedrála je římskokatolická katedrála ve Veroně v severní Itálii, zasvěcená Panně Marii pod označením "Santa Maria Matricolare". Je to hlavní chrám biskupů Veronské diecéze.

维罗纳主教座堂("Cattedrale Santa Maria Matricolare")位于意大利北部城市维罗纳,是天主教维罗纳教区的主教座堂。


Historie opery.

První operní společnost v Bulharsku byla založena v roce 1890 jako součást "Divadelní a operní společnosti v Sofi"i (Столичната драматично-оперна трупа). V květnu 1891 se společnost rozdělila. Dramatická část se jako samostatný soubor nazývala "Slza a smích" ("Сълза и смях") a operní část jako "Opera hlavního města Bulharska" (Столична българска опера). Hrálo se dvanáct celých oper a výňatky z jedenácti oper, za účasti Bulharů, Čechů a Italů, s doprovodem (klavír, orchestr gardy, orchestr šestého pěchotního pluku a sbor Italské pěvecké společnosti). Představení měla nečekaný úspěch. Kvůli finančním potížím a nedostatku státní podpory však byla společnost dekretem z 1. října 1892 rozpuštěna.  Na počátku dvacátého století se zájem o operu znovu probudil a připravovalo se postavení operního domu v Sofii. Vznikla "Bulharská operní společnost" (Българската оперна дружба), která dne 18. října 1908 představila svou první zkušební prezentaci, výňatky z Gounodova "Fausta" a z Verdiho "Trubadúra". Společnost byla oficiálně zaregistrována.a začal se formovat řádný sbor. První úplná opera byla uvedena 5, června 1909 – "Komedianti" od Leoncavalla. V tomto období byla představena i první bulharská operní díla, mezi něž patří "Chudák žena" (Сиромахкиня) Emanuila Manolova (Емануил Манолов), "Kámen a Cena" (Камен и Цена) Ivana Ivanova a Václava Kauckého (Иван Иванов и Вацлав Кауцки), "Bořislav" (Борислав) od Georgi Atanasova (Маестро Георги Атанасов) a "Tahir Begovica" (Тахир Беговица) od Dimitra Hadžigeorgieva (Димитър Хаджигеоргиев). Představení doprovázely vojenské dechové orchestry. V roce 1920 pak vznikl první orchestr s dvaatřiceti hudebníky na plný úvazek. Stálý soubor sólistů, sbor, orchestr, balet, technické a produkční týmy produkovaly, kromě koncertních programů, až deset operních a baletních premiér ročně. Postupně byl založen základní repertoár klasiků světové opery. Ve stejnou dobu začalo divadlo přitahovat bulharské skladatele, kteří vytvářeli nová národní díla. V národní opeře zahájili svou kariéru umělci 20. století jako Nicolai Gjaurov (Николай Гяуров), Nicola Gjuselev (Никола Гюзелев) a Gena Dimitrova (Гeна Димитpова), stejně jako pozdější zpěváci jako Irena Petkova (Ирена Петкова) a Kiril Manolov (Кирил Манолов).  Až do roku 1922 byla "Bulharská operní společnost" podporována prací a nadšením umělců, kterým se podařilo prokázat, že v Bulharsku existují podmínky pro operní umění. Boj o uznání byl korunován úspěchem – v roce 1922 se společnost stala státní s názvem "Národní opera" (Народна опера). Od roku 1923 byl několik let ředitelem Petko Naumov (Петко Наумов). Nehledě na přetrvávající problémy, útlum a krize, opera potvrdila svou veřejnou prestiž. Repertoár se stal rozmanitějším a nastínil své hlavní směry podle západoevropských klasiků i ruských a bulharských operních titulů. Posilovala profesionalita a snaha o výstavbu kompletního divadla. Byl založen také baletní soubor, který uvedl své první představení "Coppelia" v roce 1928 a společnost dostala své současné jméno "Národní opera a balet". Nastoupila další generace mladých zpěváků, která se učila základním principům vokálu a herectví. Ivan Vulpe (Иван Вульпе) položil základy bulharské vokální pedagogiky a někteří z předních zpěváků spolu se svou jevištní aktivitou působili také jako pedagogové.  Ve 30. letech dvacátého století se do divadla zapojili slavní zpěváci Todor Mazarov (Тодор Мазаров), Tanya Tzokova (Таня Цокова), Rajna Stojanova (Райна Стоянова), Konstantin Karenin (Константин Каренин) a další. Velký význam měla tvůrčí činnost dirigenta Mojseje Zlatina (Мойсей Златин), který v repertoáru schválil linii ruských operních klasiků. Řadu let vedl hudební režii divadla Asen Najdenov (Асен Найденов). Inscenace režírovali Ilia Arnaudov (Илия Арнаудов), Dragan Krdžiev (Драган Кърджиев), Hristo Popov (Христо Попов) a scénografii Pencho Georgiev (Пенчо Георгиев), Ivan Penkov (Иван Пенков) a další. Mezi vedoucími souboru byli Vladimír Vasilev (Владимир Василев), Konstantin Sagaev (Константин Сагаев) a Petko Stajnov (Петко Стайнов). Významnou událostí bylo hostování Fjodora Šaljapina (Феодор Шаляпин) v roce 1934 v operách "Boris Godunov" a "Kníže Igor" v divadle Опера комик v Paříži a v neapolském divadle San Carlo. Mezi 100 premiér patří inscenace "Kníže Igor", "Boris Godunov", "Chovanština", "Sadko", Ivan Susanin, "Kitež" (Китеж), "V údolí" (В долината), "Turandot", "Werther", "Don Pasquale", "Lohengrin", "Don Carlos", "Prodaná nevěsta", "Orpheus", "Herodiada" (Иродиада) a "Zlato Rýna". Vznikla také některá z klasických bulharských operních děl: "Gergana" (Гергана) od mistra Atanasova (Маестро Атанасов), "Car Kalojan" od Pancho Vladigerova (Панчо Владигеров), "Janiných devět bratrů" (Янините девет братя) od Ljubomíra Pipkova (Любомир Пипков), "Ženské království" (Женско царство) a "Salambo" (Саламбо) od Veselina Stoyanova (Веселин Стоянов). Díky talentu a iniciativě prvních tvůrců se Sofijská opera od 35. let dvacátého století velmi rychle rozvíjela a vydala se na cestu divadel se staletou historií.  Za druhé světové války byla Sofie v roce 1944 bombardována a opera přestala fungovat. Brzy po válce však byla se státní pomocí obnovena. V roce 1945 se stal ředitelem bulharský skladatel Lubomír Pipkov (Любомир Пипков), od roku 1946 byl šéfdirigentem Asen Najdenov (Асен Найденов), uměleckým sekretářem - skladatel Georgi Dimitrov (Георги Димитров), dirigenti Asen Dimitrov (Асен Димитров), Atanas Margaritov (Атанас Маргаритов) a Michail Lefterov (Михаил Лефтеров), režiséři Boyan Danovski (Боян Дановски) a Ilija Ivanov (Илия Иванов), hlavní taneční mistr Анастас Петров (Анастас Петров). Státní dotace byly v období po roce 1945 zvýšeny, takže bylo možné kompletně dokončit všechny provozy a věnovat zvýšenou pozornost zlepšování kvality jevištní produkce. Spolu s bulharskými umělci se na tvorbě inscenací podíleli i někteří významní mistři ruské opery, jako byli režiséři Pavel Rumjancev (Павел Румянцев) a Boris Pokrovski (Борис Покровски) nebo baletní mistři Nina Anisimova (Нина Анисимова) a Nikolaj Kolfin (Николай Холфин). S inscenac"e"mi "Vojna a mír" (Война и мир) a zejména "Chovanštinou" (Хованщина) reřiséra Borise Pokrovského (Борис Покровски) se opera představila také evropskému publiku a prokázala vysokou úroveň své umělecké tvořivosti.  Na konci čtyřicátých let dvacátého století vstoupili do divadla noví dirigenti, zpěváci, tanečníci, scénografové. Většina z nich se specializovala nebo cvičila v SSSR a někteří ve velkých evropských hudebních institutech. V té době vytváželi režiséři své první inscenace – Michail Hadžmišev (Михаил Хаджимишев) a Petr Ščerbanov (Петър Щърбанов), následovali Emil Bošňakov (Емил Бошнаков) a Nikolaj Nikolov (Николай Николов). Spolu s nimi spolupracovali dirigenti Emil Karamanov (Емил Караманов), Radosveta Bojadžieva (Радосвета Бояджиева), Vasil Kazandžiev (Васил Казанджиев) a další.  V několika dalších desetiletích se postupně etablovala generace významných umělců. Jejich tvůrčí činnost byla důležitou etapou bulharské opery a umění. V návaznosti na tradici zakladatelů vytvářeli divadlo s účastí zpěváků, sboru, orchestru i baletu. To se osvědčilo při návštěvách v zemích s dlouhými tradicemi v operním umění, jako je Rakousko, Francie a Itálie. Noviny "Wiener Zeitung" napsaly: "Triumf divadelního souboru. Byli jsme svědky výjimečného pěveckého souboru, ve kterém není vidět žádná slabost".  Operní soubor, pěvecký sbor, orchestr a balet vystupují na jevištích v zahraničí i samostatně. Sbor vystupoval s krásnou slovanskou show, prováděl sólové koncerty s operou, církevní slovanskou a sborovou hudbou a na pozvání Herberta von Karajana vystoupil i na Salcburském festivalu.  V roce 2000 společnost spoluorganizovala dvanáctou mezinárodní pěveclou soutěž Borise Christova pro mladé operní zpěváky.

Repertoár.

Mezi nejvýznamnější inscenace patří: "Aida" (1951, 1972), "Faust" (1955), "Kouzelná flétna" (1957), "Fidelio" (1957), "Othelo" (1953), "Bludný Holanďan" (1959), "Don Carlos" (1960), "Manon" (1960), "Turandot" (1961), "Don Giovanni" (1963), "Tosca" (1963, 1972), Bohéma (1966), "Nabucco" (1967), "Lohengrin" (1968), "Popelka" (1968), "Macbeth" (1974), "Andrea Chenier" (1976), "Italka v Alžíru" (1980), "Mefistofeles" (1982), "Tannhäuser" (1983), "Norma" (1983). Z ruských klasiků to jsou: "Boris Godunov" (1965, 1971, 1983), "Piková dáma" (1955, 1973), "Kníže Igor" (1964, 1974), "Evžen Onegin" (1970) a další.  Na svém prvním turné v Moskvě představilo divadlo operu bulharského skladatele Lubomira Pipkova "Momčil" (Любомир Пипков, "Момчил"). Následovaly premiéry děl Marina Goleminova (Марин Големинов), Paraškěva Hadžieva (Парашкев Хаджиев) a dalších.  Repertoár historicky inklinoval k upřednostňování italských a francouzských oper a k wagnerovské tradicí. Režisér Plamen Kartaloff (Пламен Карталов) nastudoval Wagnerův cyklus "Prsten Nibelungův" a to s výhradně bulharským obsazením. Následoval "Parsifal" a "Tristan a Isolda". Celý cyklus byl proveden v Sofii a v Moskvě během roku 2018.

Historie baletu.

Od prvního baletního představení, "Kopelie" v roce 1928, uplynulo mnoho let. Za méně než století se bulharští umělci mohou srovnávat s těmi nejlepšími tanečníky. Kromě současného repertoáru si skupina udržuje portfolio téměř třiceti klasických titulů, které se považují za finančně a kreativně nejobtížnější. Mezi ně patří "Louskáček", "Labutí jezero", "Giselle", "Don Quijote", "La Bayadère", "Šípková Růženka", "Romeo a Julie", "Dáma s kaméliemi", "Šeherezáda", "Řek Zorba", "Carmen", "Rhapsody in Blue", "Sylfida", "Popelka" a další. Podle tohoto ukazatele lze balet ze Sofie srovnávat s předními divadly, jako jsou Bolshoi, Mariinsky, Grand Opera, Covent Garden. Absolventi bulharské taneční školy jsou dnes na předních pozicích v největších souborech světa. Soubor spolupracuje s předními zahraničními choreografy a režiséry.  Ve Varně byla založena první mezinárodní baletní soutěž na světě, která v roce 2014 oslavila 50. výročí svého vzniku.  Baletní soubor nabízí minimálně dvě premiéry ročně – od klasického i současného repertoáru až po bulharskou klasiku.  Od sezony 2014/2015 patří balet Sofie Opera do mezinárodní skupiny souborů, které mají nové přírůstky z Japonska, Velké Británie, Itálie, Francie, Švédska, Moldavska a Albánie.

Budova.

Historie budovy začala v roce 1921, kdy Agrární unie Bulharska, BZNS (Български земеделски народен съюз, БЗНС, „Врабча 1“) koupila z prostředků stavebního fondu unie („Съюзна сграда") pozemek pro stavbu budovy technického učiliště v Sofii. Alexandr Stambolijský (Александър Стамболийски), tehdejší premiér Bulharska, který se právě vrátil ze svého „stodenního“ turné po západní Evropě, jmenoval svého přítele, Lazara Paraškevanova (Лазар Парашкеванов), autorem, architektem a ředitelem budoucího domu BZNS. Podle požadavků měla budova poskytovat výstavní haly pro zemědělské a průmyslové produkty, kongresový sál s 2500 místy, rozsáhlé bankovní zázemí, kanceláře, zasedací místnosti, čítárnu, muzeum, ložnice a spojenecký hotel s restauraci. Měla být vybudována s působivými předními vchody, výtahy, mramorovým schodištěm, bohatou architekturou interiéru a exteriéru, impozantní kamennou fasádou a dalšími stavebními materiály bulharského původu v ulici Vrabča (Врабча) 1. Lazar Paraškevanov (Лазар Парашкеванов) po několika přerušeních svého vzdělávání v důsledku vojenských účastí na balkánských válkách a v první světové válce, promoval v Praze v roce 1920. Stal se stavebním inženýrem a architektem, byl nabitý energií a znalostmi moderních trendů evropské architektury. Po důkladném prozkoumání terénu, vypracování koncepčních náčrtů a stanovení řady podrobností ke stavbě, své plány budoucího paláce na podzim roku 1922 představil. Premiér byl ohromen a fascinován, zejména výkresem mimořádně moderní fasády budoucího domu a vydal příkaz k zahájení stavby ihned se zahájením nové stavební sezóny na jaře příštího roku. Naneštěstí byl příští rok 1923 poznamenán vojenským převratem 9. července 1923. Premiér Stambolijský byl zavražděn, projekt se zastavil a propadl se do mlhy sociálních a politických otřesů.  Ke stavbě budovy se BZNS vrátila až v roce 1947 Paraškevanov byl znovu zvolen hlavním architektem a vedoucím stavby unijního domu podle plánů schválených Stambolijským před více než 30 lety. Vlivem nových požadavků na rozvoj sousedství a změněné sociálně-politické situace však bylo nutné původní projekt přepracovat. Mezitím byl totiž bulvár "Dondukov" obsazen dvěma obrovskými budovami. Domem Vojenského nakladatelského fondu, šestipodlažním obytným domem v rohu ulice "Rakovského" a ještě některými menšími budovami podél ulic "Paříž" a "Vrabča" pro potřeby vládců společnosti. Nově se také řešilo centrální postavení hlavní osy budovy a vstup do ní. Podle původních plánů z roku 1922, doprovázených kresbou supermoderní fasády budoucí unijní budovy, byly centrální fasáda a hlavní vchody do kongresového sálu umístěny na bulváru "Dondukov". Paraškevanov navrhl revoluční řešení, kterým převrátil své původní plány o 180 stupňů a hlavní vstup do budovy umístil do tiché a klidné ulice "Vrabča", která měla převzít tvář budoucího domovského sídla Unie. Toto řešení bylo přijato jako jediné správné a úměrně k tomu byl projekt přepracován. Stavba byla zahájena roku 1947 položením základního kamene a začala rozsáhlá výstavba na území uzavřeném ulicemi "Vrabča" (Врабча), "Paříž" (Париж), "Rakovsky" (Раковски) a bulvárem "Dondukov" (Дондуков). V průběhu roku 1948 bylo dokončeno zajištění sousedních domů a ulic, prováděly se konstrukce suterénu a některé podlahy.  Ke konci roku 1948 se objevily zvěsti o záměrech vedení opery najmout si budovu pro divadlo, pokud to vyhoví jejich specifickým požadavkům. 7. února 1949 tuto skutečnost stálý výbor BZNS potvrdil. V březnu 1949 se Rada ministrů rozhodla budovu přizpůsobit požadavkům Národní opery. Hlediště pro 1500 diváků, maskérnu, sklad dekorací a restauraci s kavárnou. Třetí balkon v opeře vyžadoval odstranit knihovny a studovny. Všechny již postavené části budovy bylo nutné odstranit a vytvořit nový, třetí projekt. Tato okolnost vyžadovala další rychlé přepracování všech výkresů navazujících na nový architektonický plán. Výkresy změn a podrobností šly okamžitě do realizace, aby nedošlo k narušení plánovaných stavebních prací. Interiér vyzdobil tým umělců vedený Dečkem Uzunovem (Дечко Узунов). Mezi ně patří Ruska Marinova (Руска Маринова), Mario Žekov (Марио Жеков), Iliya Petrov (Илия Петров), Vasil Stojlov (Васил Стоилов), Nenko Balkanski (Ненко Балкански), sochařské práce a reliéfy jsou dílem Nikolaje Šmirgely (Николай Шмиргела), Stoju Todorova (Стою Тодоров), Marko Markova (Марко Марков), Pando Kiselinčeva (Пандо Киселинчев) a Ivana Isajeva (Иван Исайев). Stavba byla dokončena v roce 1953. Otevření na podzim roku 1953 koncertem Todora Mazarova (Тодор Мазаров). Dirigentem byl tehdy světově proslulý Hermann Abendroth, který řídil části Beethovenovy opery "Fidelio". Speciální komise ještě prověřovala akusticku operního sálu a bylo zjištěno, že se řadí mezi divadla s nejlepší akustikou v Evropě. Téměř současně s Národní operou byla otevřena i restaurace a kavárna "Opera"

Divadlo opery a baletu v Sofii (bulharsky: Национална опера и балет) je bulharská instituce pro operní a baletní představení v bulharském hlavním městě Sofii. Budova Národní opery a baletu má architekturu z roku 1921 ale postavena byla až mezi roky 1947 a 1953. Její adresa je: Bulvár Kníže Alexandar Dondukov (бул, Княз Александър Дондуков) 30, městský obvod Obořiště (Оборище), Sofie, Bulharsko. (София 1000, бул. „Дондуков" No 30).

国立歌剧和芭蕾舞剧场()是保加利亚的一个国家级歌剧和芭蕾舞演出文化机构,位于保加利亚首都索菲亚。保加利亚的第一个歌剧团成立于1890年,但由于缺乏资金而很快解散。1908年,保加利亚歌剧社成立。1922年,歌剧社被收为国有。1922年更名为国立歌剧团,并在1928年举办了其首场演出。二战期间曾一度停止活动,但战后不久就恢复活动并且从政府得到的补助也有增加。国立歌剧和芭蕾舞剧场的建筑设计于1921年,并在1953年公开。


Hratelnost.

"Battlefield Vietnam" má stejné cíle jako "Battlefield 1942" ; ve většině map je cílem získat kontrolní body kolem mapy, aby se umožnilo spřátelit s jinými hráči. Stejně jako ostatní hry série "Battlefield" hrají lístky Spawn zásadní roli při porážce týmu.  "Battlefield Vietnam" představuje revoluční formu asymetrické válečné hry. Oba týmy (USA nebo Severní Vietnam) dostávají velmi odlišné sady zbraní a vozidla, díky nimž se USA více spoléhá na těžká vozidla a Vietnam zase na taktiku pěchoty. Například USA získá těžké tanky, vrtulníky a bombardéry, zatímco Vietnamci jsou nuceni spoléhat na protitankové / protiletadlové zbraně, aby zastavili americkou stranu.  "Battlefield Vietnam" postavený na upraveném enginu hry "Battlefield 1942", má od svého předchůdce mnoho nových a vylepšených funkcí. Hra dává hráči různé zbraně založených na válce. Různé moderní zbraně a koncepty jsou představovány třeba jako AK47. Hráči jsou schopni vystřelit ze strany spolujezdce vozidla.  Hra je první ze série "Battlefield", která využila 3D mapu, umožňující hráčům vidět ikony, které představují polohu kontrolních bodů nebo přátelských jednotek, což dává hráči zvýšené situační povědomí.

Hodnocení.

V červnu 2004 obdržela "Battlefield Vietnam" certifikaci „Gold“ od Verband der Unterhaltungssoftware Deutschland, což naznačuje prodej nejméně 100 000 kusů v Německu, Švýcarsku a Rakousku. Celkový prodej "Battlefield Vietnamu" dosáhl listopadu 2004 990 000 kopií, do té doby série "Battlefield" prodala 4,4 milionu kopií.  Hra obdržela „obecně příznivé recenze“ podle webové stránky pro agregaci recenzí Metacritic. "Battlefield Vietnam" byl finalistou v Top 10 nejlepších počítačových her roku 2004 časopisu "Computer Games Magazine". Získal také zvláštní cenu časopisu za nejlepší zvukový doprovod.

Battlefield Vietnam je first-person střílečka vydána společností Electronic Arts v rámci série "Battlefield". Hra se odehrává během Vietnamské války a obsahuje řadu map založených na skutečných místech.

是一款以越战为题材的第一人称射击游戏,也是继战地风云1942后的第二套作品。该游戏由Digital Illusions CE(简称DICE)开发,并由美商艺电(EA Games)发行,于2004年3月15日发售。


Pozadí.

Goa se stala portugalskou kolonií roku 1510 po válce s Bijapurským sultanátem. Většina Indie se později stala britskou kolonií. Indie získala nezávislost na Británii roku 1947. Na území Portugalské Indie žilo 637 591 obyvatel. 61% obyvatel tvořili hinduisté, 36,7% křesťané (převážně katolíci) a 2,2% muslimové. 18. června 1946 uspořádal indický socialista Ram Manohar Lohia demonstraci proti Portugalcům, za což byl zadržen. Od června do listopadu se konaly v Goe velké demonstrace. V čele Portugalska byl konzervativní státník Salazar. Kromě těchto nenásilných protestů vznikly nelegální organizace Azad Gomantak Dal a United Front of Goans (sjednocená fronta Goanů), finančně, logisticky a zbrojně podporované indickou vládou. Tyto skupiny podnikaly teroristické útoky na železniční, vodní i silniční dopravu, telegrafní a telefonní spojení.

Vzrůst napětí.

Dne 27. února 1950 Indická republika požádala Portugalsko o zahájení jednání o předání Portugalské Indie. Odpověď Portugalska zněla, že Indická republika nemá na tato území nárok, jelikož v době, kdy se Goa stala portugalskou kolonií, Indická republika neexistovala. 11. června 1953 Indie na protest stáhla velvyslance z Lisabonu. Roku 1954 indická vláda zavedla vízová omezení pro cestování z Goy přes Indii, aby ochromila přepravu mezi jednotlivými portugalskými koloniemi.  Mezi 22. červencem a 2 srpnem 1954 přepadli ozbrojení indičtí aktivisté portugalskou posádku v Dadra a Nagar Haveli. Při střetu zemřeli dva Portugalci. Oblast byla připojena k Indii. 15. srpna 1955 se 3 000 až 5 000 indických aktivistů pokusilo na šesti místech na hranici vniknout do Goy. V následujících střetech zemřelo 22 až 30 osob, což vyvolalo v Indii vlnu nevole proti Portugalcům. 1. září 1955 Indie uzavřela konzulát v Goe. V roce 1956 se portugalský velvyslanec ve Francii Marcello Mathias a portugalský dlouhodobý premiér António de Oliveira Salazar dohodli na lidovém referendu v Goe o jejím osudu, což bylo zamítnuto portugalským ministerstvem zahraničních věcí a ministerstvem obrany.  Jak se stupňovaly výhrůžky ze strany Indie, Salazar žádal Spojené království, Brazílii i OSN o zprostředkování. Americký velvyslanec v Indi John Kenneth Galbraith Indii přesvědčoval pro diplomatické řešení sporu. Dne 24. listopadu 1961 Portugalci zaútočili na loď plující mezi indickým přístavem Kochi a portugalským ostrovem Anjediva v domnění, že se jedná o loď s indickými výsadkáři, kteří chtějí obsadit ostrov. Při incidentu zemřel jeden člověk.

Události těsně předcházející válce.

V březnu 1960 portugalský ministr obrany Júlio Botelho Moniz sdělil, že v případě války není šance Gou udržet. Salazar doufal udržení Goy alespoň na osm dní, během kterých by Portugalsko získalo mezinárodní podporu. Portugalské vojenské přípravy započaly roku 1954, kdy bylo v Goy shromážděno 12 000 vojáků. V důsledku povstání v Angole však byla většina vojáků přesunuta do Afriky v Goe zůstalo 3 300 portugalských vojáků. Vassalo e Silva evakuoval z Goy 700 civilistů evropského původu na Timor na lodi pro 350 pasažérů. 1. prosince 1961 zahájila indická armáda průzkumné operace.

Indická invaze.

Goa.

11. prosince indická prosovětsky orientovaná vláda vydala rozkaz k invazi. Vpád započal indickým útokem na město Maulinguém 17. prosince v 9:45. Při střetu indická armáda zabila dva portugalské vojáky. 18. prosince v 4:00 indická armáda započala ostřelování portugalských pozic jižně od Maulinguému. V 4:30 se pod indickou palbou ocitlo město Bicholim. V 4:40 Portugalci strhli most v Bicholimu. V 5:00 byly strženy mosty ve městech Chapora a Assonora. V 13:30 Portugalci zničili veškerá spojení s městem Panádží (hlavní město Goy), aby zpozdili postup indické armády. Od 18. prosince indická armáda letecky bombardovala Gou. Portugalci letecky evakuovali rodiny vojáků. V noci z 18. na 19. prosince Indové zaútočili na pevnost Aguada. 19. prosince v 7:30 indická armáda bez boje vstoupila do Panádží. 19. prosince od 12:00 do 15:30 probíhaly tvrdé boje o město Margao, správní středisko jižní Goy, v nichž zvítězila indická armáda.  Generál Manuel António Vassalo e Silva kapituloval 19. prosince v 20:30.

Daman.

Portugalskou državu Daman bránilo 360 vojáků, 200 policistů a 30 celníků. Indický útok započal 18. prosince v 4:00. Během prvního útoku zemřeli tři Indové a jeden Portugalec. První indický útok byl odražen. V 11:30 Portugalcům na východní části fronty došly náboje. V 12:00 indická armáda zaútočila na letiště, při útoku zemřel jeden indický voják. Další den v 11:00 se Portugalci v Damanu vzdali. Střet si vyžádal 10 mrtvých Portugalců a 4 mrtvé Indy.

Diu.

Diu je ostrov na jižním cípu Gudžarátu. Indická armáda na ostrov zaútočila 18.12. v 18:30. Tento útok Portugalci odrazili, stejně jako útok 19.12. v 2:00. Odražen byl též útok v 5:00. V 6:30 Portugalci zachránili zraněného indického vojáka. Se svítáním v 7:00 začal úspěšný útok indické armády. V 12:45 po indickém ostřelování vypukl v pevnosti požár. Místním obráncům se nepodařilo navázat kontakt s Gou ani Lisabonem, tak se dohodli na kapitulaci. 19.12. ve 12:00 se Portugalci formálně vzdali.

Diplomatická jednání.

18. prosince předalo Portugalsko stížnost radě bezpečnosti OSN. Žádost byla schválena - pro hlasovaly USA, Velká Británie, Turecko, Francie, Ekvádor, Chile a Čína (tehdy zastupovaná Čínskou republikou rozkládající se na Taiwanu). Proti hlasovaly Sovětský svaz (Indie byla prosovětsky orientovaná) a Srí Lanka. Hlasování se zdržely Libérie a Spojená arabská republika. Invazi kritizoval americký delegát Adlai Stevenson a uvedl, že schvalování takové invaze způsobí, že i jiné země budou své spory řešit obdobným způsobem. Srí Lanka, Libérie a Spojená arabská republika vydaly prohlášení, aby Portugalsko opustilo své území v Indii, které dle rezoluce představuje nebezpečí pro mír a brání jednotě Indie. Rezoluci podpořil Sovětský svaz, ostatní členové Rady bezpečnosti OSN ji odmítly.  Francie, Turecko, Spojené království a Spojené státy vydaly rezoluci, která:  (1) Vyzývá k okamžitému zastavení nepřátelství;  (2) Vyzývá Indii, aby okamžitě stáhla své síly na pozice před 17. prosincem 1961.  (3) Vyzývá Indii a Portugalsko, aby „pokojně usilovaly o trvalé řešení svých rozdílů v souladu se zásadami zakotvenými v Listině“; a  (4) požádala generálního tajemníka OSN „, aby poskytl případnou vhodnou pomoc“.  Tato rezoluce však byla zrušena sovětským vetem.

Důsledky.

Území Portugalské Indie se stalo součástí Indické republiky, což portugalská vláda odmítla uznat. Všem obyvatelům Goy evropského původu Portugalsko nabídlo občanství a přestěhování do Portugalska. Salazar se vyjádřil, že rada bezpečnosti OSN se stala nástrojem Sovětského svazu, afrických a asijských zemí k prosazování svých zájmů. Portugalsko vyzvalo obyvatele Goy k odporu proti indické anexi. 31. 12. 1974 Portugalsko anexi oficiálně uznalo.  Portugalští vojáci byly zajati v indických pracovních táborech. 19. března 1962 se skupina vězněných vojáků pokusila uprchnout v popelářském voze ze zajateckého tábora Ponda. Většina zajatců byla propuštěna v květnu 1963.

Reakce.

Indickou invazi schvaloval sovětský vůdce Leonid Brežněv a vyzval Indii, aby ignorovala západní rozhořčení. Mluvčí marocké vlády uvedl, že Indie byla „mimořádně trpělivá". Podporu invazi vyjádřila též Srí Lanka.  Invazi odsoudily Spojené státy americké. V New York Times vyšel článek: „Invazí Goa premiér Nehru způsobil nenapravitelné poškození indického dobrého jména a zásad mezinárodní morálky.“ Invazi též zkritizovali vrcholní politici Brazílie.

Invaze do Goy (V Indii označováno jako osvobození Goy) byl útok armády Indické republiky proti portugalským državám v Indii 18. a 19. prosince 1961. Střet si vyžádal 22 mrtvých Indů a 30 mrtvých Portugalců a skončil vítězstvím Indie a připojením portugalských držav k Indii. Indickou invazí skončila 451 let dlouhá historie portugalských kolonií v Indii. Indové tuto invazi označili krycím jménem operace Vijay (vítězství).

1961年果阿并入印度(印度称Operation Vijay、胜利作战行动、Liberation of Goa、解放果阿;葡萄牙称Invasão de Goa、侵略果阿)指的是1961年印度军队为结束葡萄牙对葡属印度之统治而采取的一次行动。印度从陆海空三面攻击持续长达36个小时,最终取得决定性胜利,并终结了果阿长达451年的葡萄牙殖民统治,22名印度人与30名葡萄牙人在此次交战中丧生。这场冲突虽短,却在世界范围内引起了毁誉两极的反映。印度视其为对印度历史领土的收复,而葡萄牙则视之为对自己国土的侵犯,两国因此断交,直到1974年康乃馨革命后才改善。


Původ a historie rodu.

Své jméno odvozovali od městečka Šuja, které získali roku 1403. Rod také krátce držel ruský trůn, a to v osobě cara Vasilije IV. (1606-1610).

Počátky moci v Moskevském knížectví.

Zakladatelem moci a bohatství rodu v Moskevském knížectví byl kníže Vasilij Vasiljevič "Bledý", jehož car Ivan III. v letech 1478–1480 vyslal jako místordžitele do Pskova a Nižného Novgorodu. Následujícího roku rozdrtil livonské vojsko a byl vyslán jako místodržitel do Novgorodu. V roce 1487 je uváděn jako vůdce ruského tažení proti Kazani. Šujský byl přestavitelem starší rodové linie mezi potomky Vsevoloda III. zv. Velké hnízdo, a tudíž byl chápán jako panující kníže Moskvy.

Místodržitelství.

Prasynovec Vasilije Bledého, kníže Vasilij Vasiljevič "Němý", byl tichým vojenským spojencem velkoknížete Vasilije III. Doprovázel jej na všech vojenských taženích a stal se šedou eminencí moskevské politiky. V roce 1517 porazil společné síly Polska a Litvy pod velením Konstantina Ostrožského v jedné z bitev moskevsko-litevských válek. O šest let později vedl Vasilij Němý ruskou výpravu podél Volhy proti Kazaňskému chanátu. Po smrti Jeleny Glinské, vdovy po Vasiliji III., napadl autoritu knížete Ivana Belského, nařídil jeho uvěznění, oženil se s Anastázií Kazaňskou (vnučkou Ivana III.) a v roce 1538 se prohlásil poručníkem nezletilého dědice Vasilije III., mladého Ivana IV.  Vasilij Němý zemřel později téhož roku a místordžitelská moc přešla na jeho mladšího bratra, knížete Ivana Vasiljeviče Šujského, který svou vládu zahájil vypuzením metropolity Daniela a inicioval zvolení nové hlavy ruské pravoslavné církve Joasafa Skripicina. Nechal také propustit z vězení svého bratrance, knížete Andreje Michajloviče, za panování Vasilije III. správce Jugorska a Nižného Novgorodu, předtím, než byl zvězněn na základě obvinění z velezrady.  Před dosažením dospělosti Ivana IV. byli Ivan a Andrej de facto ruskými vládci. Jejich arogantní a nevhodné chování však u mladého panovníka vyvolávalo hněv a frustraci, které zasely semínka jeho budoucí rozsáhlou kampaň proti ruské šlechtě. V jednom z dopisů knížeti Kurbskému si mladý Ivan hořce stěžuje, jak si kníže Andrej Šujský položil zablácené boty na jeho postel. Tato záležitost skončila v roce 1543 tak, že byl Andrej vhozen do kobky s hladovými psy, jimiž byl roztrhán.  V roce 1540 se metropolitu Joasafovi podařilo přivést Ivana Bělského zpět z exilu a společně s ním očistit dvůr od Šujských. O dva roky později, Ivan Šujský zosnoval vojenský převrat a znovu se dostal k moci. Jmenoval nového metropolitu a správce Makarije, ten však Ivana postupně vypudil z Kremlu a přinutil jej vzdát se moci. Ivan Vasilevič Šujský zemřel v polozapomnění roce 1546.

Vojevůdci.

Starší bratr Andreje Michajloviče, kníže Ivan Michajlovič Šujský-Pleteň, byl od roku 1531 až do své smrti v roce 1559 jedním z hlavních moskevských generálů. Za vlády Jeleny Glinské sloužil jako místodržitel Moskvy a Cholmogor. V roce 1540 byl jmenován velitelem ruské armády v Livonsku. V roce 1542 porazil Krymské Tatary a o dva roky později byl bojoval proti Kazaňským. Na konci 40. let 16. století byl správcem carských sídel. V roce 1553 podepsal Ivan Pleteň příměří s Litevským velkoknížectvím.  Ve druhé půli vlády Ivana IV. se Šujští distancovali od krvavé politiky opričníků. Zřejmě nejzkušenějším z Ivanových generálů byl kníže Alexandr Borisovič Šujský zvaný Hrbatý, jenž carovi v doporučil provést vojenské reformy a sám také stanul v čele ruské armády během obléhání a dobytí Kazaně v roce 1552. Později v únoru 1565 byl na základě vykonstruovaného obvinění popraven.  Kníže Ivan Petrovič Šujský, taktéž z mladší větve rodu, velel obraně Pskova při dlouhém obléhání polsko-litevským vojskem krále Štěpána Báthoryho. Car Fjodor I. Ivana Petroviče jmenoval svým vojenský poradcem a nechal na něj převést ohromné příjmy pskovských obchodníků. Brzy však byl hrdina od Pskova shledán vinným ze spiknutí proti Borisi Godunovovi a byl vyhoštěn do Belozerska, kde 16. listopadu 1588 zemřel.

Poslední Šujští.

Posledními z ruské větve rodu Šujských byli čtyři bratři, vnuci Andreje Michajloviče. Všichni čtyři byli bojary:  - Vasilij Ivanovič Šujský, jenž byl v letech 1606-1610 ruským carem jako Vasilij IV.  - Dmitrij Ivanovič Šujský, travič svého bratrance, knížete Michaila Vasiljeviče Skopina-Šujského  - Alexandr Ivanovič Šujský  - Ivan Ivanovič Šujský zv. "Pugovka" ("Knoflíček")  Nejvýznamnějším členem rodu byl Vasilij Ivanovič Šujský. V době pronásledování rodu Šujských Borisem Godunovem byl od roku 1587 ve vyhnanství v Galiči v Kostromské oblasti. V roce 1591 Godunov, neshledávaje Šujské nebezpečnými, dovoluje jim návrat do Moskvy; od té doby byli Šujští k němu zcela loajální.  V roce 1591 vedl Vasilij Šujský vyšetřování případu smrti careviče Dimitrije. Pod přísným dohledem Borise Godunova uvedl jako příčinu smrti sebevraždu. V tomto roce je znovu uveden do bojarské rady, poté byl vojvodou novgorodským atp.  Roku 1605 byl jmenován vojvodou v tažení proti Lžidimitrijovi a v bitvě u Dobrinič nad ním zvítězil, později však svou nečinností umožnil Lžidimitrijovi nabrat síly. Po Godunovově pádu se pokoušel o převrat, byl však uvězněn a spolu s bratry poslán do polského vyhnanství. Lžidimitrij však potřeboval podporu mezi bojary a koncem roku 1605 se Šujští opět vrátili do Moskvy.  Posledním z rodu byl Ivan Ivanovič Pugovka, kterého jeho švagr, car Vasilij IV. jmenoval vrchním soudcem v Moskvě. Pugovka přežil své bratry, po pádu Vasilije IV. v roce 1610 však padl do polského zajetí. Podařilo se muvratit se zpět do Moskvy a oženit se se sestrou carevny Marie Dolgoruké. Jeho smrtí v roce 1638 vyhasl.  Potomci Ivana Dmitrieviče Szujského "Gubky" ("Houbička") získali panství Jasnahorodka poblíž Makariva a jiná rodová linie údajně dosud žije v Poslku, neužívá však již svých někdejších titulů.

Šujští ( "Шуйские") byl ruský knížecí a bojarský rod panovnické dynastie Rurikovců. Svůj původ mají u Dmitrije Konstantinoviče velkoknížete Vladimirsko-Suzdalského a knížete Andreje Jaroslaviče, bratra Alexandra Něvského.

叔伊斯基家族(),又译为舒伊斯基家族,是俄罗斯混乱时期前莫斯科大公国与俄罗斯沙皇国门第制中的首席名门。家族血统源自于下诺夫哥罗德-苏兹达尔大公一脉。曾经冒充全罗斯大公安德烈三世之后裔以提升家族之政治地位,但目前史学界已经确定安德烈三世早就在14世纪初绝嗣。叔伊斯基家族属于亚历山大·涅夫斯基之弟全罗斯大公安德烈二世一脉,不过叔伊斯基家族仍是俄罗斯沙皇国与莫斯科公王朝血统最近的留里克王朝分支。


Popis.

Firma Norinco začala vyvíjet útočnou pušku nové generace ráže 5,8 mm koncem 80. let 20. století. Po neúspěšném prototypu útočné pušky QBZ-87 představila firma Norinco v roce 1995 design QBZ-95. V ČLOA začala být používána v roce 1997 s cílem nahradit útočnou pušku typ 81 a zastaralý typ 56.  Tělo pušky je vyrobeno z polymeru s integrální transportní rukojetí, kde se nachází mířidla nastavené od 100–500 m. Tato puška byla speciálně navržena pro palbu Čínou vyvíjených nábojů 5,8 x 42 mm známých také jako DBP87. Kapacita zásobníku je 30 nábojů pro standardní verzi QBZ-95. Puška má přepínač režimu střelby z poloautomatického na automatický, který slouží také jako pojistka. Typ 95 může být doplněn o optické mířidlo, mířidlo pro noční vidění, bajonet nebo granátomet.

Varianty.

QBZ-95.

Jedná se o standardní verzi s originálním designem. Váží 3,5 kg a délka pušky je 746 mm s maximálním efektivním dostřelem 400 m. ČLOA začala program na zdokonalení typu 95 s cílem zlepšit ovládání pušky, upravit pušku pro nový typ munice pro zdvojnásobení rozsahu a přidat rychlopalný granátomet. Z těchto vylepšení vzešla modifikovaná útočný puška QBZ-95-1.

QBZ-95-1.

Na rozdíl od standardní verze má upravenou polohu přepínače režimu střelby, který se původně nacházel příliš daleko od rukojeti. QBZ-95-1 má přepínač nově umístěn nad rukojetí pušky umožňující přeřadit režim použitím palce.  Typ 95-1 je upraven pro těžší náboj 5,8 x 42 mm DBP10. Má delší a těžší hlaveň a také má upravenou úsťovou brzdu. Tento typ váží 3,3 kg, dlouhý je 774 mm a má stejný efektivní dostřel jako QBZ-95.  Stejně jako u předchozího typu má QBZ-95-1 více variant zahrnující útočnou pušku, lehký kulomet a karabinu.

QBZ-95B karabina.

Od standardní verze je menší a lehčí a také má snížený efektivní dostřel. Kvůli krátké hlavni na něj nelze připojit granátomet nebo bajonet. Design je podobný tomu, co má QBZ-95, ale místo předpažbí má přídavnou rukojeť. Tento typ používají speciální jednotky pro boj na krátkou vzdálenost.

QBB-95 lehká podpůrná zbraň.

QBB-95 je také velice podobná QBZ-95, ale má delší a těžší hlaveň a je vybavena dvojnožkami. Zbraň je zásobena z bubnového zásobníku nábojů s kapacitou 75 nábojů, ale je i kompatibilní se schránkovým zásobníkem QBZ-95. Maximální efektivní dostřel je navýšen na 600 m. QBB-95 váží 3,95 kg a měří 840 mm.

QBZ-97 útočná puška.

Firma Norinco vyvinula tento model podle QBZ-95. Na rozdíl od QBZ-95 je však upravena pro náboje 5,56 x 45 mm NATO a je kompatibilní se zásobníkem typu STANAG. Puška je vyvinuta speciálně pro export. Tento typ má také více variant zahrnující QBZ-97 útočnou pušku, QBZ-97B karabinu a QBB-97 lehkou podpůrnou zbraň.  QBZ-97 má vylepšenou verzi QBZ-97A, ze které byly vyvinuty civilní varianta této zbraně – typ 97 puška. Z varianty QBZ-97B byla vyvinuta civilní varianta typ 97A karabina. Obě tyto civilní varianty jsou upravené pro náboje 5,56x45 mm a zásobník typu STANAG a jsou díky své pořizovací ceně velmi oblíbené v Kanadě.  QBZ-97A je také používána Myanmarskou armádou nebo v Kambodži speciálními jednotkami 911.

QBZ-95 (čínsky v českém přepisu 95 "Š' C'-tung Pu-čchiang," pichin-jinem "95 Shì Zìdòng Bùqiāng," znaky zjednodušené 95式自动步枪 ) známá také jako typ 95, je útočná puška navržena firmou Norinco pro Čínskou lidovou osvobozeneckou armádu a policejní orgány ČLR. Používá náboje ráže 5.8 mm. Je vyráběna ve třech variantách, přičemž všechny sdílí konstrukci typu „bullpup”: QBZ-95 útočná puška, QBB-95 lehká podpůrná zbraň a QBZ-95B karabina. Společně s odstřelovací puškou QBU-88 tvoří skupinu zbraní užívanou ČLOA s ráží 5,8 mm.

95式自动步枪(QBZ-95,QBZ为源自拼音“轻武器—步枪—自动”的类别代码),简称95式。95式是由中国兵器装备集团兵器装备研究所研制的突击步枪,属于95式枪族的一部分,为目前中国人民解放军的制式步枪之一。


Nefunkčnost vodou poháněných aut.

U těchto vozidel by bylo možno tvrdit, že vyrábějí palivo z vody na palubě bez dalšího vstupu energie, nebo to může být hybrid, který tvrdí, že část své energie získává z vody kromě konvenčního zdroje (jako je benzín).  Voda je plně oxidovaný vodík. Samotný vodík je vysoce energetická, hořlavá látka, ale jeho užitečná energie se uvolňuje při tvorbě vody. Voda nebude hořet. Proces elektrolýzy může rozdělit vodu na vodík a kyslík, ale k rozkladu molekuly vody je zapotřebí tolik energie, kolik se uvolnilo, když se vodík oxidoval na vodu. Ve skutečnosti by při přeměně vody na vodík a následném spalování vodíku byla určitá energie ztracena, protože při přeměnách by vždy vznikalo určité odpadní teplo. Uvolňování chemické energie z vody, převyšující nebo se rovnající energii potřebné k usnadnění takové výroby, by tedy porušilo první termodynamický zákon nebo druhý termodynamický zákon.

Jaká auta poháněná vodou "nejsou".

Vodní vůz není ničím z následujících:

Získávání energie z vody.

Podle aktuálně přijímaných fyzikálních zákonů neexistuje způsob, jak získat chemickou energii pouze z vody. Voda sama o sobě je velmi stabilní – byla jedním z klasických prvků a obsahuje velmi silné chemické vazby. Její entalpie tvorby je negativní (-285,8 kJ / mol), což znamená, že je zapotřebí energie k rozbití těchto stabilních vazeb, k oddělení vody do jejích prvků a neexistují žádné další sloučeniny vodíku a kyslíku s více negativní entalpie formace, což znamená, že ani tímto způsobem nelze uvolnit žádnou energii.  Většina navrhovaných vodou poháněných automobilů se spoléhá na nějakou formu elektrolýzy, která odděluje vodu od vodíku a kyslíku a poté je znovu kombinuje, aby uvolňovala energii; Protože však energie potřebná k oddělení prvků bude vždy alespoň tak velká jako uvolněná užitečná energie, nelze ji použít k výrobě čisté energie.

Tvrzení o fungujících vodních vozidlech.

Elektrolytický karburátor Garrett.

Charles H. Garrett údajně prokazoval vodu poháněné auto „na několik minut“, které bylo hlášeno 8. září 1935 v The Dallas Morning News. Vůz generoval vodík elektrolýzou, jak lze vidět na základě zkoumání Garrettova patentu, vydaného téhož roku. Tento patent zahrnuje výkresy, které ukazují karburátor podobný obyčejnému plovoucímu karburátoru, ale s elektrolytickými destičkami ve spodní části, a kde se plovák používá k udržení hladiny vody. Garrettův patent nedokáže identifikovat nový zdroj energie.

Stanley Meyerův vodní palivový článek.

Alespoň již v roce 1980 Stanley Meyer tvrdil, že postavil plážovou buginu, který běžel na vodě ačkoli uvedl nekonzistentní vysvětlení, pokud jde o způsob jeho fungování. V některých případech tvrdil, že zapalovací svíčky nahradil „rozdělovač vody“ zatímco v jiných případech se tvrdilo, že se spoléhá na „palivový článek“, který rozděluje vodu na vodík a kyslík. „Palivový článek“, o kterém tvrdil, že byl podroben elektrické rezonanci, by rozdělil vodní mlhu na vodík a plynný kyslík, který by pak byl spálen zpět do vodní páry v konvenčním motoru s vnitřním spalováním za účelem výroby čisté energie. Meyerova tvrzení nebyla nikdy nezávisle ověřena a u soudu v Ohiu v roce 1996 byl shledán vinným z „hrubého a závažného podvodu“. V roce 1998 zemřel na aneurysma, ačkoli konspirační teorie tvrdí, že byl otráven.

Genesis World Energy (GWE).

V roce 2002 také společnost Genesis World Energy oznámila zařízení připravené pro trh, které by získalo energii z vody oddělením vodíku a kyslíku a jejich následným kombinováním. V roce 2003 společnost oznámila, že tato technologie byla přizpůsobena pro výkonné automobily. Společnost shromáždila více než 2,5 milionu dolarů od investorů, ale žádné z jejich zařízení nebylo nikdy uvedeno na trh. V roce 2006 byl Patrick Kelly, majitel Genesis World Energy, odsouzen v New Jersey na pět let vězení za krádež a nařídil zaplatit 400 000 dolarů za restituci.

Vodní energetický systém Genepax.

V červnu 2008 odhalila japonská společnost Genepax vůz, který údajně běžel pouze na vodě a vzduchu a mnoho zpravodajských středisek označovalo vozidlo za „vodní palivo“. Společnost uvedla, že „zatím nemůže [odhalit] hlavní část tohoto vynálezu“ ale zveřejnila, že systém používal palubní generátor energie, který nazýval „sestavou membránové elektrody“, k extrahování vodíku pomocí „mechanismu, který je podobný metodě, při které se vodík vyrábí reakcí hydridu kovu a vody“. Vodík byl potom použit k výrobě energie pro provoz auta. To vedlo ke spekulacím, že se hydrid kovu spotřebovává v procesu a je konečným zdrojem energie automobilu, což z něj činí vozidlo poháněné „vodíkem na vyžádání“, namísto vody, jak se tvrdí. Na webových stránkách společnosti je zdroj energie vysvětlen pouze slovy „Chemická reakce“. Časopis Science and Technology Popular Mechanics popsal požadavky společnosti Genepax jako „nesmysl“. Vozidlo Genepax předvedené tisku v roce 2008 bylo elektrické auto REVAi, které bylo vyrobeno v Indii a prodáno ve Velké Británii jako G-Wiz.  Začátkem roku 2009 společnost Genepax oznámila, že zavírají své webové stránky, přičemž uvádějí velké náklady na vývoj.

Thushara Priyamal Edirisinghe.

Také v roce 2008 srílanské zpravodajské zdroje informovaly, že Thushara Priyamal Edirisinghe tvrdil, že řídí vozidlo poháněné vodou okolo 300 km. na 3 litry vody. Stejně jako ostatní výše popsaná vozidla poháněná vodou, byla energie pro automobil pravděpodobně vyráběna rozdělením vody na vodík a kyslík pomocí elektrolýzy a poté spálením plynů v motoru. Thushara předvedl tuto technologii premiérovi Ratnasirimu Wickramanayakovi, který „rozšířil plnou podporu vlády na jeho úsilí o zavedení vodního automobilu na srílanský trh“. Thushara byl o několik měsíců později zatčen pro podezření z investičního podvodu.

Daniel Dingel.

Daniel Dingel, filipínský vynálezce, prohlašuje od roku 1969, že vyvinul technologii umožňující použití vody jako paliva. V roce 2000 uzavřela Dingel obchodní partnerství se společností Formosa Plastics Group za účelem dalšího rozvoje této technologie. V roce 2008 společnost Formosa Plastics úspěšně podala žalobu na Dingel za podvod a Dingel, kterému bylo 82 let, byl odsouzen k 20 letům vězení.

Dr. Ghulam Sarwar.

V prosinci 2011 pákistánský lékař Ghulam Sarwar tvrdil, že vynalezl auto, které běželo pouze po vodě. V době, kdy bylo vynalezeno auto, bylo používáno 60% vody a 40% nafty nebo paliva, ale vynálezce pracoval na tom, aby byl provozován pouze na vodě, pravděpodobně do konce června 2012. Dé prohlašoval, že auto “emituje jen kyslík spíše než obvyklý uhlík”.

Agha Waqar Ahmad.

Pákistánský muž Agha Waqar Ahmad v červenci 2012 prohlásil, že vynalezl auto poháněné vodou instalací „sady pro vodu“ pro všechny druhy automobilů která se skládá z válcové nádoby, která drží vodu, bublinkovače, a potrubí vedoucí k motoru. Tvrdil, že sada použila elektrolýzu k přeměně vody na „HHO“, která se potom používá jako palivo. Souprava vyžadovala použití destilované vody k práci. Ahmed tvrdil, že byl schopen generovat více oxyhydrogenů než kterýkoli jiný vynálezce kvůli „nezveřejněným výpočtům“. V Pákistánu požádal o patent. Někteří pákistánští vědci uvedli, že Aghův vynález byl podvod, který porušuje termodynamické zákony.

Vodík jako doplněk.

Kromě tvrzení automobilů, které jezdí výhradně na vodě, existují také tvrzení, že spalování vodíku nebo oxyhydrogenu společně s benzínem nebo naftou zvyšuje počet najetých kilometrů a účinnost; tyto pohledávky se debatují. Řada webových stránek propaguje používání oxyhydrogenu, také nazývaného „HHO“, který prodává plány pro elektrolyzéry nebo sady do-it-yourself s příslibem velkých zlepšení palivové účinnosti. Podle mluvčího American Automobile Association „Všechna tato zařízení vypadají, jako by pro vás pravděpodobně mohla fungovat, ale dovolte mi říci, že ne“.

Benzinová pilulka a příbuzné přísady.

V souvislosti s vodou poháněným automobilovým podvodem se tvrdí, že přísady, často pilulky, mohou přeměnit vodu na použitelné palivo, podobné karbidové lampě, ve které vysoce hořlavé aditivum produkuje spalitelné palivo. Všechna tato tvrzení jsou nepravdivá a často se podvodným úmyslem, protože voda sama o sobě nemůže do procesu přispět žádnou energií.

Vodou poháněné auto je hypotetický automobil získávající pohonnou energii z vody. Vodní automobily byly předmětem mnoha mezinárodních patentů, novin a populárních vědeckých časopisů, zpravodajství místních televizních zpráv a webových stránek. Bylo zjištěno, že nároky na tato zařízení jsou pseudovědecké a některé byly spojeny s investičními podvody.

水燃料车是假设中一种不需使用汽油等燃料,而可使用水当成动力的车辆,宣称完全不会污染环境,但目前未被主流科学所认可。


Děj 1. série podle autora.

Zákon smečky mrtvé město- Zvířecí sága o statečné a nezdolné smečce psů, z nichž každý pes je jiné rasy, jiné povahy, přesto jsou svázáni společným poutem přátelství. Všechno, co znali, se ocitlo v troskách po zemětřesení – Velkém Zavrčení. Ujme se jich retrívr Štístko, tulák a samotář, který utekl z rozvalin psího útulku – z Domu pasti. I když nerad, stane se jejich vůdcem. Jak však naučí domácí mazlíčky a vodítkové psy lovit a přežít v divočině?  Zákon smečky skrytý nepřítel- Samotář Štístko odvedl smečku vodítkových psů z trosek města do divočiny. Ani tam však nejsou v bezpečí. Řeky jsou kontaminované a čistou vodu v jezeře v horách hlídá smečka Divokých psů. Zdá se, že boj je nevyhnutelný. Mají však vodítkoví psi šanci proti přesile? Pomůže jim Štístko? Co pro něj znamená jeho dávná družka Hvězda z cizí smečky?  Zákon smečky temnota padá-Divocí a vodítkoví psi přežili útok nepřítele a jejich jedinou šancí je se sjednotit. Vůdce divokých psů Alfa souhlasil, aby se k jeho smečce připojila Bella a vodítkoví psi, ale Štístka ze společenství vyhnal. Samotář Štístko by měl být rád, že znovu získal svobodu, ale zrádný nový svět je pro osamoceného psa příliš nebezpečný...  Zákon smečky trnitá cesta-Čtvrtý díl oblíbené fantasy série o psech. Hlavní hrdina Štístko a vůdce smečky Alfa nyní žijí v křehkém příměří, ale napětí mezi nimi vzrůstá. Nově vzniklá smečka spojená z divokých a vodítkových psů musí založit tábor, který bude dostatečně vzdálený od krvelačných hlídacích psů. Dokáže Alfa ochránit všechny podřízené psy, nebo se skupina rozdělí?  Zákon smečky nekonečné jezero-Štístko a jeho smečka se dokázali ubránit Běsovi, nelítostnému vůdci cizí tlupy. Přesto nejsou v bezpečí. Jezero, ke kterému doputovali, se zdá být nekonečné a nelze v něm ulovit žádnou kořist. Zima se blíží a smečka prahne po jídle a suchém přístřeší. Alfa všem dává najevo, že jeho vlastní potřeby jsou nadřazené potřebám ostatních. A hlídací psi jim jsou v patách...  Zákon smečky psí běsnění-Divoká smečka získala nového vůdce a dokázala překonat nástrahy Nekonečného jezera. Nalezený úkryt všem přinesl pocit bezpečí, jen Štístko stále pochybuje. Má vidění, ve kterém všichni psi musí mezi sebou bojovat o holý život. Psí běsnění se blíží...

Děj 2. série podle autora.

Zákon smečky rozdělená smečka-Podaří se nové Alfě udržet tlupu pospolu, nebo se znovu rozdělí? Mladá fenka Bouře celý svůj život usilovala o řádné místo v divoké smečce. Nyní se konečně cítí přijata, ale napětí v tlupě znovu stoupá. Někteří psi nejsou spokojeni s novou hierarchií a jiní stále nedůvěřují Bouři a Šípovi, kteří patří k rase hlídacích psů. Nebezpečí tentokrát číhá uvnitř smečky...  Zákon smečky přízraky noci-Život v divoké smečce ovládá nedůvěra. Ševel byl zabit a fenka Bouře si je jistá, že mu smrtelné rány mohl způsobit pouze jiný pes. Štístko a ostatní členové smečky se zdráhají Bouři uvěřit, ale ona je odhodlaná zjistit pravdu. Žije mezi nimi zrádce?  Zákon smečky ve stínech-Fenka Bouře je odhodlaná chránit svou smečku před jakýmkoli nebezpečím, ale jak ji má bránit před hrozbou, která pochází zevnitř? Jeden ze členů rozkládá smečku zevnitř a psi se navzájem podezřívají a nedůvěřují si. Pokud zrádce nebude brzy odhalen, nebude už žádná smečka, kterou by Bouře mohla chránit...  Zákon smečky rudý měsíc- Divoká smečka konečně prožívá radostné dny. Fena Bouře, která zachránila štěňata Alfy a Bety před utonutím, ale tuší, že nebezpečí nepominulo. Netrvá dlouho a někteří členové smečky mu stanou tváří v tvář. Podaří se Bouři odhalit zrádce ještě před tím, než strach a nedůvěra smečku úplně opanují? A jak na to doplatí sama Bouře?  Zákon smečky poslední souboj-Bouře konečně zjistila, kdo stál za veškerým zlem, které potkalo její bývalou smečku. Jakmile se však vrátila z vyhnanství, vběhla rovnou do připravené pasti. Nyní je zajatkyní v táboře Divoké smečky a dochází jí čas. Bouře má poslední šanci zachránit své přátele... a zastavit zrádkyni dříve, než naplní svůj šílený plán.

Děj knih.

Tentokrát se Erin Hunterová pustila do vyprávění příběhu o Štístkovi, zlatém retrívrovi samotáři, který se po útěku z rozvalin psího útulku během Velkého Zavrčení- ujímá velení smečky psů. Nejen, že musí překonávat své obavy z role vůdce (do této doby byl samotářským tulákem), ale situaci mu komplikuje i rozdílnost jednotlivých plemen a nutnost z bývalých mazlíčků vycvičit bandu schopnou přežít v divočině...  Jestliže jste už dříve četli příběhy o zvířatech (nebo viděli aspoň Lady a Trampa), víte, co čekat. Zákon smečky je určený především dětským čtenářům. Jde o milé, příjemné dílko, které pohladí na duši. Základní premisou je sice poměrně neuvěřitelná představa, že domestikovaná zvířata nejsou schopná bez lidské péče přežít, ale zbytek knihy ji dokáže víc než dostatečně vyvážit.  Děj ubíhá ve svižném tempu, není nijak natahovaný, a charaktery jednotlivých hrdinů stojí za to. Krom Štístka – tahouna příběhu – jsou tu především čivavák Bruno, kurážná Hvězda a Bella, půvabná fenka lišící se od Štístka snad v každém ohledu.

Zákon smečky (v anglickém originále Survivors) je knižní série o psech psaná od sedmi autorek pod pseudonymem Erin Hunterová. Konkrétně tedy Kate Cary, Cherith Baldryová, Gilian Philipová, Tui Sutherlandová, Victory Holmesová, Rovydává nakladatelství HarperCollins, v českém znění pak Albatros. Série jsou psána z pohledu psů- v první je hlavní hrdina Štístko a v druhé příběh vypráví o hlídací feně Bouři.

狗勇士(Survivors)是一部由一群英国作家以笔名艾琳·杭特(Erin Hunter)共同写作的一系列奇幻文学和动物小说。为艾琳·杭特继猫战士、熊行者后第三部出版的动物奇幻小说。狗勇士系列的主要创作者为艾琳·杭特中的吉琳恩‧菲利浦 (Gillian Philip)。


Počátky kariéry.

Abljazin vyrůstal v rodině továrního dělníka v Penze se svými rodiči a o tři roky starším bratrem. Jako žák hrával lední hokej. Zpočátku se věnoval nejen gymnastice, ale pomýšlel i na závody horských kol (BMX), jenže záliba v provádění salt, kterou na kole provádět nemohl, byla příčinou, že se cele soustředil na sportovní gymnastiku. K tomu bylo třeba hodně píle, zručnost získával dost pomalu.  V roce 2009 se objevily první úspěchy na juniorských mistrovstvích a v roce 2010 se objevil na první seniorské soutěži, kde zvítězil ve cvičení na kruzích a byl druhý v prostných. To ho jako náhradníka nominovalo na seniorský světový šampionát 2010 do Rotterdamu, kde ovšem šanci cvičit nedostal. Další úspěchy přišly na závodech Světového poháru v Osijeku, Aiči a v Moskvě. Byl pak nominován na mistrovství Evropy 2011 do Berlína, kde byl finalistou v prostných a obsadil 6. místo. Po solidních výsledcích na dalších soutěžích v Rusku i ve Světovém poháru byl nominován na mistrovství světa 2011 do Tokia, kde pomohl v soutěži družstev Rusku získal 4. místo. Zároveň ve finále v přeskoku skončil na 5. místě.

Olympijský rok 2012.

Na rok 2012 se Abljazin snažil zlepšit především ve svých slabších disciplínách – na kruzích, hrazdě i bradlech, aby mohl získat nominaci na týmovou soutěž na olympijských hrách v Londýně. Kůň na šíř pro něho nadále zůstal tvrdým oříškem. Na květnovém mistrovství Evropy v Montpellieru pomohl Rusku ke stříbrné medaili cvičením v prostných, v přeskoku a na kruzích. V soutěži na nářadích obsadil v prostných šesté místo, ale na kruzích a v přeskoku získal bronzové medaile.  Na olympijských hrách se Rusku v soutěži družstev příliš nedařilo a obsadilo šesté místo. Finále ve víceboji jednotlivců proběhlo bez Abljazina, protože každá země v něm mohla mít nejvýše dva závodníky. Abljazin vkládal velké naděje do prostných, kde však ve finále nezopakoval výkon z kvalifikace a z prvního místa klesl na bronzovou příčku, když dosáhl stejného bodového zisku jako Japonec Kóhei Učimura, který díky lepšímu výkonu ve finále získal stříbro. Abljazin cvičil také finále na kruzích, medaile se od něho nečekala a skončil pátý. Abljazinovou parádní disciplínou vždy byl přeskok. Do finále nastupoval z první příčky, ale Jang Hak-sun z Jižní Korea|Jižní Koreje]] předvedl famózní druhý skok a Abljazinovi nechal stříbrnou příčku.

Období mezi olympiádami.

Na mistrovství Evropy v Moskvě v dubnu 2013 se konečně Abljazin dočkal vytoužené zlaté medaile v přeskoku. Ve finále na kruzích byl na děleném pátem místě. Následovala účast na Letní univerziádě téhož roku v Kazani. Rusko zde v soutěži družstev zvítězilo a Albjazin si odvezl ještě stříbrné medaile z přeskoku a z cvičení na kruzích. Rok 201 byl pak rokem největších Abljazinových úspěchů. Na mistrovství Evropy v Sofii byl členem vítězného ruského družstva, Abljazin však získal další tři zlaté medaile – v prostných, na kruzích (dělená s kolegou Alexandrem Balandinem) a v přeskoku. V čínském Nan-ningu se pak konalo mistrovství světa, kde sice Rusko skončilo až páté, Abljazin zvítězil po napínavém souboji v prostných a na kruzích získali spolu s Číňanem Jou Chao bronzové medaile. Jen v přeskoku se mu nedařilo a ve finále skončil poslední.  V roce 2015 se mistrovství Evropy opět konalo ve francouzském Montpellieru. Rusko s Abljazinem obhájilo v družstvech mistrovský titul, Abljazin získal dělenou stříbrnou medaili na kruzích (s Francouzem Samir Aïn Saïd|Samirem Aïn Saïdem]]) a také v přeskoku se musel o stříbro podělit s krajanem Igorem Radivilovem. V olympijském roce 2016 se mistrovství Evropy konalo v Bernu a Rusko opět vyhrálo soutěž družstev. Abljazin se tentokrát musel na kruzích podělit o stříbro s Arménem Vahagnem Davtyanem, v přeskoku byl až sedmý.

Od olympijských her v Rio de Janeiro do současnosti.

Na olympijských hrách v Rio de Janeiro 2016 Rusko v soutěži družstev obsadilo druhé místo za Japonskem. Abljazinovi se ve finále vydařilo cvičení na kruzích, které mu přineslo bronzovou medaili a v přeskoku dokonce získal medaili stříbrnou. V roce 2017 se Abljazin účastnil mistrovství světa v Montrealu. Rusko na něm sice skončilo až šesté, ale Abljazin si ze svého jediného fiunálového vystoupení odvezl stříbrnou medaili ve cvičení na kruzích. Na mistrovství Evropy 2019 se sjeli gymnasté do Štětína. Rusko opět zvítězilo v soutěži družstvech a Abljazin si tentokrát odvezl dva mistrovské tituly – na kruzích i v přeskoku. Spolu s krajanem Nikitou Nagorným se stal nejúspěšnějším účastníkem šampionátu. Na mistrovství světa 2019 ve Stuttgartu se konečně Rusko dočkali po letech titulu. Abljazin ve svém jediném vystoupení na nářadích obsadil na kruzích šesté místo.

Osobní život.

Abljazin vystudoval Státní pedagogickou univerzitu v Penze a v roce 2011 získal magisterský titul. V září 2016 se oženil s bývalou mistryní světa ve sportovní gymnastice Ksenií Semjonovovou, 21. ledna 2017 se jim narodil syn Jaroslav, ale o rok později se rozvedli.

Reference.

Poznámka.

V popisu jednotlivých soutěží jsou použity tabulky u příslušných hesel anglické Wikipedie

Denis Michajlovič Abljazin (rusky Денис Михайлович Аблязин; * 3. srpna 1992, Penza) je ruským sportovním gymnastou. Je pětinásobným olympijským medailistou z Letních olympijských her 2012 a 2016, dvojnásobným mistrem světa a osminásobným mistrem Evropy.

杰尼斯·米哈伊洛维奇·阿布利亚津(,1992年-8月3日)生于奔萨州奔萨,是一名俄罗斯男子竞技体操运动员。阿布利亚津曾接触过冰球、小轮车等项目,然而他在这些项目并没有太出色的表现,后来他在体操项目上取得不错的成绩之后便决定在该项目上坚持下来。阿布利亚津的妻子是前体操选手Ksenia Semyonova,两人于2016年9月结婚。2017年1月,两人的儿子出生。


Klubová kariéra.

S profesionálním fotbalem začal v Gimnasia La Plata, za kterou v pěti sezonách odehrál 181 zápasů. V roce 1996 dostal nabídku od jednoho z nejslavnějších klubů Argentiny, River Plate, klubová legenda Enzo Francescoli v něm ale neviděla potenciál a z přestupu sešlo. V září 1997 přestoupil jiného slavného klubu, do Bocy Juniors. Za Bocu odehrál 10 let, ve kterých nastoupil do 300 zápasů. V roce 2007 podepsal dvouletý kontrakt s americkým celkem Columbus Crew, působícím v Major League Soccer. Svoji nejlepší sezonu v USA odehrál v roce 2008, kdy byl čtyřikrát vyhlášen Hráčem týdne, jednou Hráčem měsíce, zaznamenal 19 asistencí a 7 gólů a byl vyhlášen nejlepším hráčem MLS.

Reprezentační kariéra.

Barros Schelotto v letech 1995 až 1999 nastoupil do deseti reprezentačních zápasů. V roce 1995 s Argentinou vyhrál Panamerické hry.

Trenérská kariéra.

Po ukončení hráčské kariéry se dal na trenérskou dráhu. Spolu se svým bratrem Gustavem v červenci 2012 převzali CA Lanús. V lednu 2016, poté, co mu vypršel kontrakt v Lanúsu, se stal trenérem italského Palerma. Kvůli administrativním problémům ale Palermo muselo najmout Giovanniho Tedesca a Schelotto seděl na lavičce jako „manažer týmu“. V únoru 2016 Schelotto oficiálně rezignoval. V březnu se stal trenérem Bocy Juniors. S Bocou dvakrát vyhrál ligu a probojoval se do finále Copy Libertadores, kde prohráli s River Plate. V lednu 2019 se stal trenérem amerického Los Angeles Galaxy v Major League Soccer.

Soukromý život.

Jeho bratr-dvojče Gustavo je také fotbalistou, s Guillermem působil v Gimnasia La Plata a krátce i v Boce Juniors. Od roku 2012 spolupracují, Guillermo jako hlavní kouč a Gustavo je jeho asistentem. Guillermo Barros Schelotto je ženatý, s manželkou Matilde má tři syny, Máxima, Nicoláse a Santiaga. Jeho synovci Juan, Salvador a Tomás Cataldiovi a Bautista Barros Schelotto jsou fotbalisté; jeho otec, Hugo Barros Schelotto, byl v roce 1983 prezidentem Gimnasii La Plata.

Guillermo Barros Schelotto (* 4. května 1973) je bývalý argentinský fotbalový útočník/ofenzivní záložník. Po konci hráčské kariéry se stal trenérem, od ledna 2019 působí v klubu Los Angeles Galaxy. Většinu své hráčské kariéry odehrál v argentinských klubech Gimnasia La Plata a CA Boca Juniors, čtyři sezony odehrál v americké lize Major League Soccer v dresu Columbusu, v roce 2008 byl vyhlášen nejlepším hráčem ligy.

古拉莫·巴路士·舒洛图(Guillermo Barros Schelotto)一般称作舒洛图,1973年5月4日生于拉普拉塔,阿根廷职业足球运动员及主教练。2007年效力于美国职业足球大联盟球会哥伦布机员,他曾替阿根廷U23夺得1995年泛美运动会冠军。他曾代表阿根廷上阵10次。


Životopis.

Ford Madox se narodil ve Wimbledonu v Londýně. Byl nejstarší ze tří dětí Catherine Madox Brown a Francise Hueffera; jeho bratr byl Oliver Madox Hueffer a jeho sestra byla Julie Catherine Emma Huefferová, manželka Davida Soskice a matka Franka Soskice, (ministr vnitra Spojeného království v období 18. října 1964 – 23. prosince 1965). Fordova matka byla Angličanka a otec byl Němec. Ford Madox se stal se hudebním kritikem listu The Times. Jeho dědeček z otcovy strany Johann Hermann Hüffer publikoval jako první básně německé básnířky Annette von Droste-Hülshoff. Ford Madox dostal jméno po svém dědečkovi z matčiny strany, malíři Ford Madox Brownovi, který patřil k prerafaelitům. Ford Madox Ford později napsal jeho životopis. Starší sestra jeho matky byla Lucy Madox Brown, manželka Williama Michaela Rossettiho a matka Olivie Rossetti Agresti.  V roce 1889, po smrti otce, Ford s bratrem Oliverem žili u svého dědečka v Londýně. Ford absolvoval denní studium na škole University College School v Londýně, ale nikdy nechodil na univerzitu.

Osobní život.

V roce 1894 Ford utekl se svou spolužačkou Elsie Martindaleovou. Pár měl svatbu v Gloucesteru a přestěhoval se do Bonningtonu. V roce 1901 se přestěhovali do malého města v hrabství Sussex, do Winchelsea. Měli dvě dcery, Christinu (nar. 1897) a Katharine (nar. 1900). Mezi jeho sousedy ve Winchelsea byli Henry James a Herbert George Wells.  V roce 1904 trpěl Ford agorafobií. Potíže mu způsobily finanční a manželské problémy. Odcestoval do Německa, kde trávil čas s rodinou a léčil se.  V roce 1909 Ford svou ženu opustil a vrátil se domů s anglickou spisovatelkou Isobel Violet Huntovou. Vydávali spolu literární časopis "The English Review." Fordova manželka se ale odmítla rozvést. Ford se proto pokusil získat německé občanství aby se mohl dát rozvést v Německu, ale nezdařilo se mu to. Když se v jednom článku Violet Huntová objevila jako „paní Huefferová“, vedlo to k úspěšné žalobě pro urážku na cti, kterou podala paní Fordová v roce 1913. Fordův vztah s Huntovou nepřežil první světovou válku.  Ford zpočátku používal jméno Ford Madox Hueffer, ale po válce, v roce 1919, změnil své jméno na Ford Madox Ford, „Hueffer“ znělo příliš německy.  Mezi lety 1918 a 1927 žil s dvacetiletou australskou spisovatelkou a umělkyní Stellou Bowenovou. V roce 1920 se jim narodila dcera Julia Madoxová Fordová.  V létě roku 1927 New York Times informoval, že Ford přestavěl mlýn ve francouzském Avignonu na dům a dílnu, kterou nazval „Le Vieux Moulin“. Článek implikoval, že Ford opět navázal vztah se svou manželkou. Počátkem 30. let navázal Ford vztah s Janicí Bialovou, polskou umělkyní z New Yorku, která ilustrovala několik Fordových pozdějších knih. Tento vztah trval až do konce 30. let.  Poslední roky svého života Ford strávil vyučováním na Olivet College v Olivetu v Michiganu. V červnu 1939 v Honfleuru onemocněl a krátce nato zemřel v Deauville ve věku 65 let.

Literární život.

Jedním z jeho nejznámějších děl je román "Nejsmutnější příběh" ("The Good Soldier") z roku 1915. Román vydaný těsně před první světovou válkou popisuje tragický život dvou cizinců, dvou „dokonalých párů“, jednoho Brita a jednoho Američana, pomocí složitých retrospektiv. V textu „"Dedicatory Letter to Stella Ford“," který "Nejsmutnějšímu příběhu" slouží jako předmluva, Ford prohlašuje že jeho přítel prohlásil román "Nejsmutnější příběh" za „nejlepší francouzský román v anglickém jazyce!“ Ford sám sebe označil za „konzervativního šílence v historické kontinuitě“. Věřil, že romanopisec má být historikem své vlastní doby. Nicméně Konzervativní stranu odmítal, mluvil o ní jako o „hloupé straně“ (the Stupid Party).  Po začátku první světové války se Ford zapojil do britské válečné propagandy. Pracoval pro War Propaganda Bureau (Úřad pro válečnou propagandu), vedený Charlesem Mastermanem. Pro úřad pracovali Arnold Bennett, G. K. Chesterton, John Galsworthy, Hilaire Belloc a Gilbert Murray. Ford napsal pro Mastermana s pomocí Richarda Aldingtona dvě propagandistické knihy; "When Blood is Their Argument: An Analysis of Prussian Culture (Když je jejich argumentem krev: analýza pruské kultury") v roce 1915 a ve stejném roce "Between St Dennis and St George: A Sketch of Three Civilizations (Mezi sv. Dennisem a svatým Jiřím: Náčrt tří civilizací)."  Po napsání těchto dvou propagandistických knih se Ford 30. července 1915 zapsal do Welch Regiment (Welchského pluku britské armády), se kterým byl poslán do Francie. Jeho bojové zkušenosti spolu s předchozí propagandistickou aktivitou inspirovaly jeho tetralogii "Parade's End" (1924–1928). Děj se odehrává v Anglii a na západní frontě před, během a po první světové válce.  Ford napsal desítky románů, esejí, poezii, memoáry a literární kritiky. Spolupracoval s Josephem Conradem na třech románech: "Inheritors (Dědicové)" (1901), "Romance" (1903) a "The Nature of Crime" (vydáno 1924, ale napsáno již dříve). Během tří až pěti let po této spolupráci dosáhl Ford velkého úspěchu s trilogií "The Fifth Queen" (Pátá královna) z let 1906–1908. Jedná se o tři romány založené na fikci o životě a smrti Kateřiny Howardové. Dílo Joseph Conrad v té době nazval „labutí písní historického románu“. Fordovu báseň "Antwerp" (1915) ocenil T. S. Eliot jako „jedinou dobrou báseň na téma války, se kterou jsem se setkal.“  Fordův román "Ladies Whose Bright Eyes" (1911, rozsáhle revidovaný v roce 1935) je v jistém smyslu opakem Twainova románu "Yankee z Connecticutu na dvoře krále Artuše".  Když ve Španělsku vypukla občanská válka, Ford se postavil na stranu levé republikánské frakce a prohlásil: „Bez váhání jsem se postavil proti španělské vládě a proti Francově pokusu – z mnoha důvodů a pocitů... Pan Franco si přeje založit vládu spočívající na podpoře Maurů, Němců a Italů. Jeho úspěch by byl naprosto v rozporu se světovým svědomím.“Jeho názor na Mussoliniho a Hitlera byl rovněž negativní a nabídl se sepsat manifest proti nacismu.

Propagace literatury.

V roce 1908 založil Ford časopis "The English Review". Publikoval v něm díla Thomase Hardyho, H. G. Wellse, Josepha Conrada, Henryho Jamese, práci Mary Amelie St. Clair, publikující pod pseudonymem May Sinclair, Johna Galsworthyho a Williama Butlera Yeatsa; a jako první uveřejnil díla Ezry Pounda, Wyndhama Lewise, D. H. Lawrence a Normana Douglase. Ezra Pound a další modernističtí básníci v Londýně byly podporováni především mladými lidi, oceňovali Fordovu poezii jako příklad reakce na současná témata a užití moderního slovníku. V roce 1924 Ford založil časopis "The Transatlantic Review", časopis s velkým vlivem na moderní literaturu. Pohyboval se v umělecké komunitě v Latinské čtvrti v Paříži. Spřátelil se s Jamesem Joycem, Ernestem Hemingwayem, Gertrudou Steinovou, Ezrou Poundem a Jeanem Rhysem, které všechny publikoval (Ford byl vzorem postavy pana Braddocka v románu E. Hemingwaye "Slunce také stoupá"). Britský modernistický básník Basil Bunting pracoval ve Fordově časopise jako jeho asistent.  Jako kritik je Ford známý výrokem: „Otevřete knihu na straně devadesát devět a čtěte, úroveň okamžitě poznáte.“ Americký novinář a zahraniční dopisovatel George Seldes ve své knize "Witness to a Century (Svědek století)" popisuje Forda („pravděpodobně v roce 1932“) a připomíná jeho spisovatelskou spolupráci s Josephem Conradem a také nedostatek důkazů vydavatelů o jeho statusu spoluautora. Seldes líčí jak Forda zklamaly výroky Hemingwaye: „a teď mě popírá, když se stal známějším než já.“ Fordovy oči byly plné slz.  Řekl: „Pomohl jsem Josephovi Conradovi, pomohl jsem Hemingwayovi. Pomohl jsem tuctu, desítkám spisovatelů, a mnoho z nich mě podrazilo. Nyní jsem starý muž a zemřu, aniž bych byl slavný jako Hemingway.“ Seldes poznamenává: „Na závěr tohoto prohlášení Ford začal vzlykat, a pak se rozplakal.“  Hemingway věnoval kapitolu své pařížské knihy "A Moveable Feast (Pohyblivý svátek)" setkání s Fordem v kavárně v Paříži na začátku 20. let. Popisuje Forda jako „vzpřímeného, dobře oblečeného a velmi sebevědomého“.  Později, během svého pobytu ve Spojených státech, se Ford přátelil s básníkem Allenem Tatem, se spisovatelkou a literární kritičkou Caroline Gordonovou, novinářkou a politickou aktivistkou Katherine Ann Porterovou a Robertem Lowellem (v té době byl eště studentem). Ford byl po celý život propagátorem a předním tvůrcem nové literatury a literárních experimentů. V roce 1929 publikoval knihu: "The English Novel: From the Earliest Days to the Death of Joseph Conrad (Od nejranějších dnů po smrt Josepha Conrada)", svěží a dostupný přehled o historii anglických románů. Měl poměr s Jean Rhysovou, vztah však skončil roztržkou, téma pak použila Rhysová ve svém románu "Quartet".

Odkaz.

Nejslavnější díla Forda Madoxe Forda jsou romány "Nejsmutnější příběh" (1915), tetralogie "Parade's End" (1924–1928) a trilogie "The Fifth Queen" (1906–1908). "Nejsmutnější příběh" je často zahrnován mezi velkou literaturu 20. století, včetně "Modern Library 100 Best Novel,", jsou a seznamu listu The Observer "100 Greatest Novels of All Time" (100 největších románů všech dob), a The Guardian „1000 románů, které si všichni musí přečíst“.  Anthony Burgess popsal Forda jako „největšího britského romanopisce“ 20. století.

Odkazy.

Externí odkazy.

Ford Madox Ford (rodné jméno Joseph Leopold Ford Hermann Madox Hueffer (/ ˈhɛfər / HEF-ər); 17. prosince 1873, Anglie – 26. června 1939, Francie) byl anglický spisovatel, básník, kritik a redaktor, jehož časopisy "The English Review" a "The Transatlantic Review" měly značný význam pro vývoj anglické literatury na počátku 20. století.

福特·马多克斯·福特(Ford Madox Ford,)是一位英国小说家、诗人、评论家、编辑。《The English Review》、《The Transatlantic Review》有助于20世纪早期英国文学发展。