Obsah.

Příběh se odehrává během posledního Baubyho měsíce (červenec až srpen 1996). Bauby je zcela upoután na lůžko neschopen pohybu, je schopný pouze mrkat očními víčky, čímž také komunikuje se svým okolím, víčka mu umožňují odpovídat na otázky „ano“ – „ne“ (jedno mrknutí znamená „ano“, dvě mrknutí „ne“), posléze mu jeho ošetřovatelka Claude Mendibil připraví speciální abecedu, na níž jsou písmena uspořádaný podle četnosti užívání a ne náhodně, jako v běžné abecedě, písmenka Baubymu předčítá a když mrkne, tak písmeno zapíše, mrknutí dvakrát znamená konec slova. Tímto způsobem je Bauby schopen komunikovat a stejným způsobem je napsána i jeho kniha. Bauby často rozjímá o svém životě, vzpomíná na své děti, Théophila, Céleste a Ortense, vzpomíná na své milenky, třeba Joséphine, a na matku svých dětí, na dědečka s přísným obličejem Victora Huga. Vzpomíná také na svou práci v časopisu "Elle". Baubyho sžírají i sebevražedné myšlenky, melancholické a filozofické úvahy o smyslu života, myšlenek na smrt se zbaví, až když začne pracovat na své knize, jelikož si našel něco, pro co by mohl žít. Je nešťasten ze života v sanatoriu poblíž Paříže, stravují ho pomocí sondy zavedené do žaludku, na niž jsou napojeny skleničky s nahnědlou tekutinou, umývají ho jako malé dítě, před sporadickými návštěvníky se stydí za svůj stav, nemůže jim povědět, co by chtěl. Vzpomíná i na své oblíbené spisovatele (mimo jiné Alexandre Dumas a jeho "Hrabě Monte Cristo"), oblíbenou hudbu (hlavně Mozartův "Don Giovanni" a Beatles). Vzpomíná i na své cestování se svými milenkami (třeba do New Yorku, Sankt Petěrburgu, Hongkongu, Nevadské pouště), vzpomíná také na dobu svého studia v Pařížském lyceu a na své spolužáky. Stále zůstává ateistou, nevěří a ani nevěřil v Boha. V poslední kapitole rekapituluje svůj den před tím, než upadl do syndromu uzamčení. Byl to pátek 8. prosince roku 1995, se synem Théophilem měl jít do divadla na hru od Alfreda Ariase, ale jeho řidič nezvládl řízení v dopravní špičce a naboural. Baubyho poslední myšlenkou bylo, že musí zrušit rezervaci v divadle.

Filmová adaptace.

Kniha se dočkala filmové adaptace v roce 2007 "Skafandr a motýl".

Skafandr a motýl (: ) je autobiografický román, který napsal bývalý šéfredaktor časopisu Elle Jean-Dominique Bauby Ve Francii román vyšel 7. března 1997. Jean-Dominique Bauby zemřel na srdeční zástavu o dva dny později ve věku 44 let, v Česku román vyšel v roce 2008 v překladu od Jitky Řihánkové. Bauby se stal obětí syndromu uzamčení, všechno vnímal, ale oněměl a nebyl schopen pohybu, mohl jen mrkat očními víčky. Mrkáním „nadiktoval“, pomocí speciální abecedy, svůj román terapeutce Claude Mendibil. Román popisuje jeho prožitky v syndromu uzamčení.

《潜水钟与蝴蝶》()是由法国《ELLE杂志》总编辑让-多米尼加联邦·鲍比罹患闭锁症候群后所作的传记,书中描述他在严重中风并罹患闭锁症候群后的生活以及中风前的生活。于1997年3月7日出版,它获得极佳评价,在出版第一天售出25,000本,一周内达到150,000本,并持续在欧洲成为畅销书,目前销售量已超过一百万本。繁体中文版于1997年10月28日由邱瑞銮翻译、台湾大块文化公司出版,简体中文版则在2007年由南海出版公司引进。后来此书被导演朱利安·许纳贝改编成同名电影,由马修·亚玛希主演,并获得第65届金球奖最佳外语片奖等多个奖项。


Historie.

Náměstí se rozkládá v místě bývalé pevnosti, která byla součástí městských hradeb Karla V. vystavěných ve 14. století. V roce 1811 byla na náměstí umístěna fontána Château-d'Eau, která dala náměstí jméno. Náměstí získalo svou dnešní podobu během Druhého císařství, kdy byly vystavěny "Boulevard de Magenta", "Avenue de la République" (původně "Boulevard des Amandiers") a "Boulevard du Prince-Eugène", dnes "Boulevard Voltaire". V roce 1866 architekt Gabriel-Jean-Antoine Davioud postavil po celé severní straně náměstí obchody. V následujícím roce rovněž postavil druhou kašnu na náměstí zdobenou bronzovými lvy. Kašna Château-d'Eau byla přesunuta v roce 1880 na náměstí "Place Félix-Éboué", aby uvolnila místo mohutnému pomníku.

Rozvoj.

Na obnovu náměstí byla vypsána soutěž. Vítězem se stal 21. ledna 2010 tým Trevelo & Viger-Kohler.

Pomník.

V roce 1879 proběhla soutěž na realizaci velkého pomníku Republiky (Monument à la République), kterou vyhráli bratři Léopold Morice (sochy) a Charles Morice (podstavec). Odhalení pomníku proběhlo na dvakrát. Poprvé 14. července 1880, kdy byl představen sádrový model a podruhé 14. července 1883 konečná verze v bronzu. Památník se skládá z kolosální bronzové sochy Marianny vysoké 9,50 m stojící na kamenném sloupu o výšce 15 m. Na něm jsou umístěny alegorie Svobody, Rovnosti a Bratrství.  Soutěže v roce 1879 se také zúčastnil sochař Jules Dalou (1838-1902), jehož návrh "Triomphe de la République" sice nezvítězil, ale nakonec byl realizován na náměstí Place de la Nation. Marianne stojí na sloupu. Má frygickou čapku a rostlinnou korunu. V pravé ruce drží olivovou ratolest, symbol míru. V levé ruce drží desky s nápisem „Lidská práva“. Přes rameno má přehozený meč.  Sedí po levici Marianne. Na rozdíl od Socha Svobody, která drží pochodeň v pravé ruce a pošlapává přetržený řetěz u nohou, tato nese pochodeň v levé ruce, zatímco pravá ruka spočívá na kolenu a drží přetržený řetěz. V pozadí je dub vytesaný v reliéfu ve sloupu.  Drží v pravé ruce státní vlajku, na které je v pravém poli zkratka „RF“ a v levém tesařská krokvice, symbol rovnosti.  Jedná se o skupinu, kterou tvoří žena hledící na dvě děti (putti), které čtou knihu. Doprovází je snop pšenice a kytice symbolizující hojnost.  Sloup tvoří piedestal Marianny a okolo něj jsou umístěny sochy Svobody, Rovnosti a Bratrství. U nohou Marianny je ozdobný bronzový věnec, ve kterém je znak města Paříže a nápis „À LA GLOIRE DE LA RÉPUBLIQUE FRANÇAISE - LA VILLE DE PARIS - 1883“. (Pro slávu Francouzské republiky - město Paříž - 1883.) Mezi Svobodou a Bratrstvím a mezi Bratrstvím a Rovností jsou umístěny medailony představující Práci a Mír.  U nohou Marianny leží bronzový lev, který chrání všeobecné volební právo, které představují bronzové urny.

Ulice vedoucí k náměstí.

Ve směru hodinových ručiček:

Place de la République (česky "náměstí Republiky") je náměstí v Paříži na hranicích 3., 10. a 11. obvodu. Pod náměstím se nachází jedna z nejrozsáhlejších stanic zdejšího metra - République. Uprostřed náměstí se nachází pomník Republiky (Monument à la République). Náměstí Republiky je z důvodu svého názvu a symboliky s ním související jedním z obvyklých míst demonstrací v Paříži, nejčastěji z podnětu levicových stran nebo odborů. Náměstí je osvětleno bohatě zdobenými pouličními lampami se symboly Francouzské republiky.

共和广场()是法国巴黎的一个广场,位于第三区、第十区和十一区的边界。它得名于法兰西第一、第二和第三共和国。在其地下是共和地铁站。


Formáty.

Audioknihy mohou být distribuovány v rozličných formátech. Gramofonové desky, magnetofonové kazety, CD, digitální formáty jako MP3 (.mp3), Windows Media Audio (.wma), Advanced Audio Coding či playaway. Trendem je samozřejmě přesun prodeje do online prostředí, kde je možné jednotlivé tituly jednoduše stáhnout a uložit si je ve vlastním PC či osobních přenosných zařízeních.  Můžeme rozlišit dva druhy audioknih – zkrácené a nezkrácené. Nezkrácené jsou doslovně načtené knihy bez jakýchkoli zásahů, zatímco ty zkrácené mají text upravený. Obvykle je důvodem snížení výrobních nákladů a zároveň i menší časová a finanční náročnost na straně kupujícího. Audiokniha může mít i podobu kompletní dramatizace – s kompletním obsazením rolí, hudbou a dalšími doprovodnými efekty. Nicméně každému koncovému uživateli vyhovuje něco jiného. Nesmíme opomenout ani roli rozhlasových stanic (např. Český rozhlas), které hlavně zmíněné dramatizace často zařazují do svého vysílání. Na světovém trhu občas audiokniha doprovází nově vydanou knihu jako její součást.  Existují dva přístupy k nahrávání audioknih. Angažování známých tváří/hlasů herců, moderátorů apod. nebo načtení knihy amatéry-dobrovolníky či autory děl osobně. Každý se způsobů má opět svou vlastní cílovou skupinu posluchačů.  Asociace vydavatelů auditivních děl byla založena v roce 1986 šesti konkurenčními firmami, které se spojily s cílem zvýšit povědomí veřejnosti o produkci mluveného slova. Od roku 1996 se v USA udílejí ceny Audio Awards, které jsou ekvivalentem k filmovým cenám OSCAR. Kandidáti jsou známí každý rok v lednu a vítěz je vyhlášen na slavnostním banketu na jaře.

Historie.

Původ audioknih můžeme vystopovat v hluboké minulosti. Navazují totiž na dávnou tradici předčítání. Nicméně v roce 1931 byl v USA spuštěn program, jehož cílem bylo pomáhat nevidomým osobám. O rok později následovalo vydání první namluvené knihy, které se v letech následujících rozšířilo. Popularita audioknih distribuovaných na gramofonových deskách vzrostla s nástupem magnetofonových kazet. Důvod byl prostý – kazetový přehrávač se stal součástí každého nově vyrobeného automobilu. Nedůvěra autorů ale byla velká, proto se mnoho dobrých audioknih této doby nezakládá na tištěné podobě. V šedesátých letech již můžeme audioknihy najít v knihovnách (především na vinylových deskách), nahrávají se i instruktážní a vzdělávací pořady. V polovině let osmdesátých již na americkém trhu čísla prodejů vzrostla na několik miliard dolarů ročně.  Zatímco hudební fanoušci vzali nový formát [CD] velmi rychle za svůj, posluchači audioknih byli pomalejší. Zlom nastal opět až s montováním nových audio přehrávačů do osobních vozů. Formát se tedy nakonec ujal. S příchodem internetu, širokopásmových technologií, nových komprimovaných audio formátů a přenosných MP3 přehrávačů se popularita audioknih výrazně zvýšila. Tento růst se odrazil i s nástupem předplatných služeb na audio download.

Využití, distribuce a popularita.

Nové technologie podporují volné šíření audioknih, tedy těch, která již nespadají pod autorský zákon. Zvukové knihy mohou být vytvořeny i automaticky pomocí speciálního softwaru, nicméně kvalita takového záznamu nikdy nedosáhne úrovně školeného lidského hlasu. Audioknihy v komerčním sektoru distribuují velké společnosti, které si chrání svá díla pomocí Digital Rights Management (DRM). Audioknihy vydané na kazetách nebo CD jsou dražší než ty v elektronických formátech z důvodů zvýšených nákladů na jejich vydání i následnou distribuci. Oproti tomu audioknihy ke stažení mají nižší náklady, jsou tedy levnější. Pravděpodobný budoucí vývoj trhu s audioknihami můžeme charakterizovat jako pomalý a stálý růst prodeje, což se zdá pravděpodobnější než výbuch masového trhu. Ten půjde ruku v ruce s elastickou poptávkou po cenově dostupnějších variantách audioknih.  Nicméně v dlouhodobějším horizontu ekonomika stojí na straně stahovatelných audioknih. Nenesou žádné masové výrobní náklady, nevyžadují skladování velkých zásob, fyzické balení či náklady na přepravu. Tržní síly logicky naznačují, že spolu se snížením ceny naroste poptávka po produktu. Tím se zvýší absolutní zisky audioknižního průmyslu a zároveň se rozšíří povědomí široké veřejnosti o oblasti audioknih. Jedním z faktorů, který tento vývoj brzdí, je obava, že nízké ceny těchto audioknih vytlačí klasické publikování zcela na okraj zájmu koncových uživatelů. Pozorovatelným trendem u vydavatelů knih je naopak doplnění jejich sortimentu právě o audioknihy, které považují za vhodný doplněk své produkce.  Audioknihy jsou skvělou pomůckou pro děti, které se učí číst – pomáhají rozvíjet porozumění psanému textu, zarputilé nečtenáře a zkrátka všechny, kteří nemají času nazbyt. Šetří nejen naše oči, ale právě i čas, který můžeme strávit jakoukoli jinou činností zpříjemněnou právě poslechem mluveného slova.  Většina knihoven poskytuje v rámci svých služeb bezplatné zapůjčování zvukových knih pro své zrakově postižené čtenáře, v ČR tuto službu zajišťuje Knihovna a tiskárna pro nevidomé K. E. Macana.  40 % z veškeré audioknižní spotřeby dochází prostřednictvím veřejných knihoven, zbytek pomocí maloobchodních knihkupectví. Program Knihovna ke stažení v současné době zažívá rychlý růst – více než 5000 veřejných knihoven nabízí zdarma ke stažení audioknihy (situace v USA).

Audiokniha je nahrávka mluveného slova. Obvykle vychází z tištěných materiálů, ale nemusí jít za každou cenu o přesnou audioverzi knihy.

有声书是一种个人或多人依据文稿,并借着不同的声音表情,和录音格式所录制的作品,常见的有声书格式有录音带、CD、数码档(例如MP3)以及DAISY格式(又称数码无障碍资讯系统)。有声书一词约在1980年代出现,意谓著这是一本用声音来表达内容的书。


Historie.

Počátky.

Letiště Uvda bylo postaveno Spojenými státy pro izraelské vojenské letectvo, jako náhrada za leteckou základnu Ecion (dnešní mezinárodní letiště Taba), a otevřeno bylo roku 1981. Izraelská správa letišť začala provozovat zdejší leteckou základnu o rok později, po podepsání mírové smlouvy s Egyptem. Do té doby mířily všechny charterové lety z Evropy na Ecion, který se však stal jedním ze tří letišť na Sinajském poloostrově, které byly v rámci dohod z Camp Davidu předány Egyptu. Na letišti Uvda byl dobudován civilní terminál a letiště začalo přijímat přímé charterové lety z Evropy.

Současná historie.

V roce 1988 bylo rozhodnuto, že mezinárodní lety, přepravující turisty do Ejlatu, budou namísto Ejlatu přistávat na zdejším letišti. To umožnilo přístup velkým letounům typu Boeing 747, pro které Ejlatské letiště svými parametry nedostačovalo. Od té doby směřuje většina mezinárodních letů do Ovdy, místo Ejlatu. Zdejší vzletové dráhy umožňují odbavení do jakékoli evropské destinace bez potřeby doplňování paliva.  V současnosti (2010) je letiště využíváno jak pro pravidelné domácí lety společností Israir, Arkia Israel Airlines a El Al, tak pro pravidelné charterové lety z celé Evropy. V roce 2005 letiště obsloužilo 82 479 mezinárodních cestujících.  Dne 1. ledna 2009 bylo letiště z rozhodnutí ministra dopravy, uzavřeno pro noční přistání, v důsledku zhoršeného stavu přistávacích drah. Jediným letištěm, které je schopno v noci přijímat velká letadla, je tak v současnosti (2009) Ben Gurionovo mezinárodní letiště.  Po otevření nového mezinárodního Ramónova letiště 31. března již letiště Uvda nadále nepřijímá žádné civilní lety.

Mezinárodní letiště Uvda (:, "Nemal ha-te'ufa Uvda", : ; IATA: VDA, ICAO: LLOV) je druhé izraelské mezinárodní letiště, nacházející se na jihu Izraele, přibližně 60 kilometrů severně od města Ejlat. Uvda byla původně postavena jako vojenské letiště poté, co se Izrael v roce 1980 v rámci egyptsko-izraelské mírové smlouvy stáhl ze Sinajského poloostrova a izraelské letectvo potřebovalo alternativní letiště k někdejší základně na Sinaji. Letiště je stále ve vlastnictví izraelského vojenského letectva, dočasně bylo však využíváno jako cíl řady komerčních letů do Ejlatu. Od 1. dubna 2019 byly všechny civilní lety přesunuty na nově otevřené Ramónovo mezinárodní letiště, které je umístěno blíže u města Ejlat.

奥华特机场(,,)是一座位于以色列南部城市埃拉特的机场。机场位于埃拉特是中心南方60公里处,是该国第二座国际机场。


Historie.

1995 - 1999.

Baltimore Ravens vznikli v roce 1995, když Art Modell, vlastník Cleveland Browns, oznámil svůj úmysl přemístit tým z Clevelandu do Baltimoru. Následný spor skončil 8. února 1996 dohodou mezi Clevelandem a NFL, která stanovila, že jméno, barvy, design uniforem a historie licence zůstanou v Clevelandu, včetně klubových rekordů a hráčů v Síni slávy. Noví Cleveland Browns budou „reaktivováni“ v roce 1999. Modellův baltimorský tým dostane všechny hráče i s jejich smlouvami a novou licenci. Nicméně, ne všichni hráči a zaměstnanci vyjádřili ochotu se stěhovat do Baltimoru. Po přesídlení najal Modell jako hlavního trenéra pro svůj tým Teda Marchibrodu, který byl znám jako trenér Baltimore Colts v sedmdesátých a Indianapolis Colts v devadesátých letech. Dlouholetý tight end Browns Ozzie Newsome byl přijat jako ředitel sportovních operací, později povýšil na hlavního manažera klubu. První dva roky byl domovským stadionem Ravens Memorial Stadium, bývalé sídlo Baltimore Colts, v roce 1998 se stěhují na vlastní nový stadion Camden Yards. Ten později mění název na PSI Net Stadium a M&T Bank Stadium. V Draftu NFL 1996 měli Ravens dvě volby v prvním kole: jako číslo 4 si vybrali offensive tackla Jonathana Ogdena a jako 26 Raye Lewise. Oba hráči strávili u Ravens celou kariéru a mají nakročeno k Síni slávy.  V zahajovacím utkání ročníku 1996 vyhráli baltimorští nad Oakland Raiders 19:14, ale zbytek sezóny úspěšný nebyl a Ravens skončili v divizi AFC Central na posledním místě s bilancí 4-12. Jedním z vrcholů sezóny byl zápas na hřišti Indianapolis Colts, kteří vyhráli 21:26.  Sezónu 1997 odstartovali Ravens s bilancí 3-1 dobře, ale nakonec s 6-9-1 do playoff neproklouzli. Peter Boulware, obránce z Florida State University s 11,5 sacky za sezónu, byl zvolen defenzivním nováčkem roku. 26. října tým poprvé odehrál utkání na hřišti nových regionálních rivalů, Washington Redskins, a vyhrál 20:17.  Quarterback Vinny Testaverde odchází před startem ročníku 1998 k New York Jets a je nahrazen bývalým hráčem Indianapolis Colts Jimem Harbaughem, a později Ericem Zeierem. Od Pittsburgh Steelers přichází cornerback Rod Woodson, Priest Holmes poprvé v kariéře naběhá v sezóně přes 1000 yardů. Ravens končí ročník s bilancí 6-10. 29. listopadu vítají Ravens Colts v Baltimore poprvé po patnácti letech a v bouři negativních reakcí směrem ke Colts vítězí 38:31.  Po třech neúspěšných sezónách v řadě pod Marchibrodou je čas na změnu, z Minnesota Vikigs přichází trenér Brian Billick. Ze St. Louis Rams je získán quarterback Tony Banks, který spolu s wide receiverem Quadry Ismailem dotahují Ravens na bilanci 8-8.  Vzhledem k neustálým finančním těžkostem nařídila NFL Modellovi prodej jeho licence. Dne 27. března 2000 vedení NFL schválilo prodej 49% Ravens Stevu Bisciottiovi. Součástí smlouvy je i možnost odkoupení zbývajících 51% za 325 milionů dolarů v roce 2004. 9. dubna 2004 NFL schvaluje koupi majoritního podílu v klubu Stevem Bisciottim.

Sezóna 2000 – šampióni Super Bowlu XXXV.

Rok 2000 zastihl obranu, vedenou defenzivním koordinátorem Marvinem Leiwsem ve fantastické formě. Ravens vytvořili nový rekord v počtu obdržených bodů za sezónu (16 utkání) s hodnotou 165 a překonali tak Chicago Bears z roku 1986 se 187 body. Ray Lewis byl jmenován defenzivním hráčem roku a se spoluhráči Samem Adamsem a Rodem Woodsonem byl vybrán do Pro Bowlu.  Quarterback Tony Banks začal sezónu s 5-1, ale po třech porážkách v řadě byl nahrazen Trentem Dilferem a tak to zůstalo až do konce sezóny. Naběhaných 1,364 za sezónu yardů nováčka running backa Jamala Lewise spolu se skálopevnou obranou drželi Ravens nad vodou, když se jinak ofenzívě nedařilo. V jedné části sezóny se Ravens nepodařilo v pěti zápasech za sebou skórovat touchdown, a přesto dvě utkání vyhráli. Po sérii sedmi vítězství v řadě se klub poprvé v historii s bilancí 12-4 dostal do playoff. Protože divizní rivalové Tennessee Titans nasbírali o jednou vítězství víc, musel Baltimore do utkání o divokou kartu, kde před 69,638 diváky porazil Denver Broncos 21:3. V divizním semifinále je čekala cesta právě do Tennessee. Za vyrovnaného stavu 10:10 zablokovala obrana Ravens pokus o field gól a z následného protiútoku skóroval touchdown Anthony Mitchell. Konečnou podobu výsledku 24:10 dal po interceptionu Ray Lewis. V AFC Championship je očekávali Oakland Raiders. Shannon Sharpe 96 yardovým touchdownem ve druhé čtvrtině spolu se zraněním quarterbacka Raiders Riche Gannona dopomohli k vítězství Ravens 16-3.  Baltimore se v Super Bowlu XXXV utkal s New York Giants a porazil je 34:7. Ravens zaznamenali 4 sacky a 5 turnoverů, jeden z nich proměnil Duane Starks v touchdown. Giants se podařilo skórovat pouze z kickoff returnu Ronem Dixonem ve třetí čtvrtině, ale Ravens bleskově kontrovali touchdownem na 24:7 a vítězství si pečlivou obranou vzít nenechali. Stali se tak teprve třetím týmem s divokou kartou (a čtvrtým nedivizním šampionem), který vyhrál Super Bowl.

2001 - 2002.

Ravens se pokusili obhájit titul s novým quarterbackem Elvisem Grbacem, ale zranění Jamala Lewise a špatná ofenzíva plány zhatily. Po průměrném startu 3-3 se forma zlepšila, takže výhra v posledním utkání základní části nad Vikings znamenala 10-6 a alespoň divokou kartu. V prvním kole playoff Ravens naráží na Miami Dolphins a v reminiscenci na loňskou sezónu zaznamenávají 3 turnovery, 345 ku 151 získaných yardů a vítězství 20:3. Ve druhém kole se utkávají s divizními rivaly Pittsburgh Steelers, ale tři interceptiony Grbace ukončují sezónu Ravens po porážce 10:27.  Před ročníkem 2002 naráží Baltimore na platový strop, takže je nucen prodat několik hráčů. I tak zůstávají Ravens konkurenceschopnými až do prosince, kdy řada porážek likviduje šanci na playoff.

Draft 2003.

Ravens potřebují quarterbacka, ale poté, co jsou všichni kvalitní rozebráni, si jako číslo 10 vybírají defensive enda Terrella Suggse z Arizona State Sun Devils. Výměnou s New England Patriots za volbu v prvním kole draftu 2004 získávají jako číslo 19 quarterbacka Kyla Bollera. Patriots tak o rok později získávají defensive tackla Vince Wilforka, který je podle mnohých klíčem k zisku Super Bowlu 2003 a 2004.

2003 - 2005.

Po sezóně 2003 Art Modell oficiálně prodává zbývajících 51% procent akcií Bisciottimu a ukončuje tak 40 let dlouhé vlastnictví NFL licence. Modell má stále kanceláře v sídle Ravens v Owings Mills v Marylandu, a působí jako konzultant.  Na startu ročníku je Boller jmenován startujícím quarterbackem, ale po zranění uprostřed sezóny je nahrazen Anthony Wrightem. Jamal Lewis zaznamenává 2,066 yardů, včetně 295 yardů v jediném utkání proti Cleveland Browns ze 14. září. Do zápasu se Seattle Seahawks zaznamenávají Ravens bilanci 5-5, ve kterém ale v posledních sedmi minutách obrací ztrátu 24:41 na vítězství 44:41 v prodloužení a následně vítězí v pěti ze šesti utkání. S 10-6 poprvé získávají titul v AFC North a utkávají se s Tennessee Titans. Skóre se přelévá ze strany na stranu, přestože Ravens naběhají pouhých 54 yardů. Titans vítězí field golem ze závěru zápasu 17:20 a sezóna baltimorských končí. Ray Lewis je podruhé v kariéře jmenován defenzivním hráčem roku.  V roce 2004 Ravens s 9-7 nedosahují na playoff, Kyle Boller zakončuje sezónu jako hlavní quarterback.  Před ročníkem 2005 se snaží rozšířit řady receiverů (druzí nejhorší v NFL 2004) podepsáním Derricka Masona od Titans a draftováním hvězdy Oklahomy Marka Claytona v Draftu 2005. Nicméně, Ravens končí sezónu s 6-10.

2006.

Baltimore Ravens začali sezónu tím, že se pokusí vylepšit loňskou bilanci 6-10. Poprvé v historii vítězí v prvních čtyřech utkáních pod vedením bývalého quarterbacka Titans Steva McNaira. Po problémech v ofenzívě prohrávají dvě následná utkání, takže trenér Brian Billick v pauze propouští koordinátora ofenzívy Jima Fassela a přebírá jeho kompetence. Následně Ravens vítězí v 9 z 10 zápasů a získávají divizní titul.  Jako druzí v AFC mají v prvním kole volno a ve druhém se střetávají s Indianapolis Colts. Mnozí fanoušci toto historické střetnutí nazývají jako „soudný den“, protože se utkali starý a nový baltimorský tým. V jednom z nejpodivnějších utkání historie playoff oba týmy skórují pouze field góly, McNair hází 2 interceptiony včetně jednoho na 1-yardové linii. Budoucí šampióni Super Bowlu Colts vítězí 6:15, pro Ravens sezóna končí.

2007.

Po hvězdném ročníku 2006 Baltimore věří, že ho dokáže zopakovat, ale zranění a chabá hra ničí tým, který končí poslední v AFC North s bilancí 5-11. Ponižující porážka ze 16. prosince 16:22 v prodloužení od ubohých Miami Dolphins vede k Billickově rezignaci den po skončení sezóny.

2008.

S nováčky Johnem Harbaughem (trenér) a Joem Flaccem (quarterback) vstoupil Baltimore do nové sezóny s nejistotou. Zápas druhého týdne s Houston Texans byl odložen o dva měsíce kvůli hurikánu Ike, takže Ravens museli hrát osmnáct týdnů v řadě. Po třech porážkách v řadě od Steelers, Titans a Colts bylo vítězství v utkání s Dolphins bráno jako vykoupení za předchozí rok a Ravens nabrali skvělou formu. Osm výher z 10 zápasů znamenalo šestou pozici pro nasazení do playoff. Největším úspěchem bylo vítězství 33:24 na hřišti Dallas Cowboys.  V důsledku čtyř interceptionů, z nichž jeden vyústil v touchdown Eda Reeda, poráží Ravens 4. ledna v utkání o divokou kartu Miami Dolphins 27-9. O šest dní později v Divisional Round oplácí Tennessee Titans porážku z pátého týdne a na LP Field díky field gólu Matta Stovera 53 sekund před koncem vítězí 13:10. Krůček od Super Bowlu XLIII prohrávají 18. ledna Ravens s divizními rivaly Pittsburgh Steelers 14:23.

2009.

Posledním pamětníkem první sezóny Ravens v NFL zůstává Ray Lewis. V draftu je vybrán Michael Oher, na základě jeho raných let kariéry je později natočen úspěšný film Blind Side. V prvním utkání sezóny pokračuje ofenzíva ve zlepšení a 500 získanými yardy spolu s 38 body poráží Kansas City Chiefs 38-24. Poněkud překvapivě se nedaří jinak tradičně silné obraně, takže Ravens střídavě prohrávají a vyhrávají, až končí základní část s bilancí 9-7. Tohoto poměru dosahují i Steelers a Texans, ovšem Baltimore má proti Pittsburghu lepší mezidivizní bilanci (3-3 oproti 2-4) a proti Texans mezikonferenční bilanci (7-5 proti 6-6). V prvním kole playoff se Ravens moc šancí proti silným New England Patriots nedává, ale Ray Rice z první akce zaznamenává 83-yardový touchdown. První čtvrtina končí drtivým vedením 24-0 a je v podstatě rozhodnuto, konečné skóre zní 33:14. V AFC Divisional Round se utkávají s Indianapolis Colts vedenými Paytonem Manningem, který ve druhé čtvrtině přihrává na dva touchdowny a vítězství 3:20.

2010.

Kromě tradičně výborné obrany se Ravens v nové sezóně mohou opřít také o výkony quarterbacka Joea Flacca, takže základní část končí s bilancí 12-4-0 a připisují si některá cenná vítězství, například nad New York Jets 10:9, Pittsburgh Steelers 17:14 nebo držiteli Super Bowlu New Orleans Saints 30:24. I tak končí v divizi až na druhém místě za Steelers, kteří při stejném poměru vítězství a porážek mají lepší bilanci v rámci divize (5-1 Steelers proti 4-2 Ravens), takže do playoff nastupují až z páté pozice. Přesto jsou v duelu s Kansas City Chiefs favority a tuto roli splňují, když ve druhém poločase drtí soupeře 20:0 a celkově 30:7. Ve druhém kole se střetávají se Steelers. Začátek utkání mají Ravens fantastický a v poločase vedou 21:7, ale krátce po přestávce snižuje 9-yardovým touchdownem tight end Heath Miller a Hines Ward 8-yardovým touchdownem vyrovnává. Na následující field gól ještě Ravens odpovídají stejnou mincí, jenže na Mendenhalův touchdown už ne a Steelers vítězí 24:31.

2011.

Ravens znovu míří vysoko, což dokazují vítězstvím 35:7 v prvním kole na nenáviděnými rivaly z Pittsburghu. Ve všech osmi domácích utkáních Baltimore vítězí, z venku si přiváží čtyři porážky, ale na druhou stranu vítězí na hřištích Bengals, Browns a hlavně znovu nad Steelers. Právě tento fakt pomáhá Ravens k zisku divizního titulu. Ti se mohou znovu opřít o tradičně skvělou defenzívu (2. nejlepší v lize), ve které ohromuje Terrell Suggs, který je za své výkony vyhlášen Defenzivním hráčem roku. V ofenzívě dominuje běhací útok vedený Rayem Ricem, ale slušné výkony podává také quarterback Joe Flacco. V prvním kole playoff má druhý nasazený Baltimore pauzu a v semifinále konference poráží na domácím stadionu Houston Texans 20:13. Hosté hrají až se třetím quarterbackem a po první čtvrtině prohrávají 3:17, ale po snížení ve druhé čtvrtině nezaznamenají ve druhém poločase ani bod a prohrávají. Finále konference na hřišti New England Patriots je od začátku až do konce vyrovnané, domácí se před koncem dostávají do vedení 23-20. Lee Evans poté při druhý a 1 nezachytí touchdownovou přihrávku a následně Billy Cundiff nepromění jednoduchý field gól z 32 yardů, který by znamenal alespoň prodloužení. Sezóna končí a znovu vyvstávají otazníky nad dalším pokračováním veteránů Eda Reeda a Raye Lewise.

2012 – šampióni Super Bowlu XLVII a konec jedné éry.

Přes mnohá zranění v defenzívě na začátku sezóny odstartovali Ravens soutěž výborně, a i s Edem Reedem a Rayem Lewisem v sestavě zvítězili v devíti z prvních jedenácti utkání. Šest zápasů ovšem skončilo rozdílem sedmi bodů nebo menším a protože ofenzíva pod vedením Joea Flacca začala nově praktikovat no-huddle offense, velký díl zodpovědnosti za výsledky stále ležel na obraně. Po domácí porážce 20:23 s úhlavním nepřítelem z Pittsburghu Ravens prohráli také dva další zápasy a odvolaného ofenzivního koordinátora Cama Camerona nahradil Jim Caldwell. Vítězství nad New York Giants 33:14 definitivně zajistilo Ravens divizní titul, nicméně kvůli porážce 17:23 v posledním kole s Bengals byli nasazeni do play-off až na čtvrtém místě.  Ray Lewis oznámil, že zápas prvního kola play-off proti pátým nasazeným Colts bude posledním v jeho kariéře nad domácím stadionu. Jím vedená obrana poté dovolila skórovat Colts pouze tři field góly a protože Joe Flacco přihrál na tři touchdowny, domácí zvítězili 24:9. V semifinále konference se v útočně laděném utkání střeli Ravens s Denver Broncos. Domácí Broncos si celé utkání udržovali mírný náskok, ale 41 sekund před koncem zápasu za stavu 28-35 hodil Flacco dalekonosnou přihrávku na Jacobyho Jonese, který ji proměnil v touchdown a šlo se do prodloužení. V něm si na své 45-yardové linii Peyton Manning připsal interception a Ravens proměnili následný field-gól, čímž postoupili do finále konference. Zde se střetli s New England Patriots a po prohrané první půli zápas úplně otočili. Nedovolili Patriots zaznamenat ani bod, sami jich dali 21 a po vítězství 28:13 se podruhé v historii klubu probojovali do Super Bowlu.  Zde se střetli s šampiony konference AFC, San Franciscem 49ers, které vedl bratra trenéra Ravens Johna Harbaugha Jim. Ravens vstoupili do zápasu skvěle a v poločase vedli 21:6, když Joe Flacco přihrál na tři touchdowny Boldinovi, Pittovi a Jonesovi, přičemž San Francisco se "zmohlo" pouze na dva field góly. A když z první akce druhé půle vrátil kickoff Jacoby Jones do touchdownu, zdálo se rozhodnuto. Pak ovšem nastal nechvalně známý výpadek světel, který trval 34 minut a po něm nastartovali 49ers velký návrat. Ještě ve třetí čtvrtině dosáhli touchdownu Frank Gore a Michael Crabtree, a po field gólu Akerse už byl rozdíl mezi oběma týmy pouze 5 bodů. Deset minut před koncem po dalším touchdownu zkusilo San Francisco vyrovnat, ale pokus za dva body nebyl úspěšný. Rozhodující moment nastal v čase 1:46 před koncem, kdy se Colin Kaepernick snažil najít přihrávkou v end zóně Michaela Crabtreeho. Ten zde svedl tvrdý souboj s Defensive backem Ravens Jimmy Smithem, výsledkem byla bohužel pro 49ers pouze nezachycená přihrávka. Ke kontaktu mezi oběma hráči došlo ještě před příletem míče, nicméně žádný faul nebyl hlášen. Ravens tak druhou účast v Super Bowlu proměnili v druhé vítězství a Joe Flacco byl vyhlášen nejužitečnějším hráčem utkání.

2013.

Po odchodu mnoha opor skládají Ravens nový tým a výsledky tudíž nejsou takové, jaké se od obhájce Super Bowlu očekávají. Pod tlak veřejnosti se dostává především quarterback Joe Flacco, jenž podepisuje šestiletou smlouvu na 120 milionů dolarů, čímž se v tu chvíli stává nejlépe placeným hráčem v historii NFL, ovšem jeho výkony na hřišti tomu neodpovídají a po sezóně je přinucen přistoupit na snížení platu. Z prvních deseti utkání vítězí Baltimore "pouze" ve čtyřech, kdy hned pět porážek je rozdílem šesti bodů nebo menším. Následují čtyři vítězství v řadě a play-off je znovu na dosah, jenže drtivé porážky od Patriots (7:41) a Bengals (17:34) ničí sen o obhajobě Super Bowlu.

Spor o logo.

První logo na helmách používané mezi roky 1996 – 1998 znázorňuje roztažená havraní křídla ve fialové a černé barvě se štítem uprostřed, na kterém je uprostřed nakresleno písmeno "B", nahoře slovo "Ravens", a dole malý bílý kříž. Obvodní soud potvrdil verdikt poroty, že logo porušuje autorská práva Fredericka E. Bouchata, amatérského umělce z Marylandu. Bouchat doložil, že svůj návrh loga odeslal na Maryland Stadium Authority faxem poté, co bylo potvrzeno získání týmu NFL Baltimorem. Když bylo logo zveřejněno, nebyl uveden jako autor. Bouchat žaloval klub a prohlašoval, že je návrhářem znaku; zástupci týmu tvrdili, že logo bylo navrženo nezávisle. Soud rozhodl ve prospěch Bouchata s tím, že majitel týmu Modell měl přístup k jeho práci. Bouchatův fax dorazil k Johnu Moagovi, předsedovi Maryland Stadium Authority, jehož kancelář byla umístěna ve stejné budově, jako Modellova. Bouchatovi nakonec nebyla přiřčena finanční náhrada za škody.  Deník Baltimore Sun vyhlásil novou soutěž o logo a představil tři návrhy. Fanoušci si vybrali havraní hlavu z profilu. Art Modell souhlasil, ale požadoval zakomponovat písmeno "B" někam do loga. Současné logo tak splňuje oba tyto požadavky.

Uniformy.

Design uniforem Ravens zůstal v podstatě beze změny od inaugurační sezóny 1996. Helmy jsou černé se dvěma zužujícími se fialovými pruhy od masky na vrchol přilby. Hráči standardně nosí fialové dresy doma a bílé venku. V roce 1996 tým nosil černé kalhoty s jedním velkým bílým pruhem na všechny zápasy. Dík kombinaci fialový dres - černé kalhoty se Ravens stali prvním týmem NFL, který v domácích zápasech nosí tmavou kombinaci. V listopadu 2004 představil tým třetí alternativní sadu, černé dresy s černými kalhotami a ponožkami. Od té doby nosí tuto kombinaci pouze při utkáních v hlavním vysílacím čase a při jiných významných zápasech. Po několika změnách se 5. prosince 2010 proti Steelers vracejí Ravens k fialovému dresu a černým kalhotám.

Hráči.

Hráči draftovaní v prvním kole.

za posledních deset sezón

Baltimore Ravens je profesionální klub amerického fotbalu se sídlem v Baltimoru (stát Maryland). V současné době jsou členy North Division (Severní divize) American Football Conference (AFC, Americké fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy). Název týmu je odvozen od básně “Havran“ Edgara Allana Poea, který v Baltimoru žil, pracoval a je zde i pohřben.

巴尔的摩乌鸦(英语:Baltimore Ravens)是一支职业美式足球球队位于马里兰州的巴尔的摩。他们现时为美国美式足球联合会的北区进行比赛,其主场为M&T银行体育场。乌鸦队曾在2000年和2012年取得超级碗冠军。


Pozadí vzniku.

Program vývoje třídy "Walrus", zamýšlené jako náhrada starší třídy "Dolfijn", byl zahájen roku 1978. Třída se skládá z jednotek "Walrus" (S 802), "Zeeleeuw" (S 803), "Dolfijn" (S 808) a "Bruinvis" (S 810), postavených loděnicí Rotterdamse Droogdok Maatschappij v Rotterdamu a zařazených do služby v letech 1990–1994. Stavba prototypové jednotky "Walrus" se o jeden rok protáhla kvůli poškození, způsobeném roku 1986 požárem.  Jednotky třídy "Walrus":

Konstrukce.

Konstrukční pojetí třídy "Walrus" navazuje na předcházející třídu "Zwaardvis". Ponorky mají dvojitý trup kapkovitého tvaru. Kvůli zvětšení hloubkového dostupu ponorek (o 50%) byl jejich trup vyroben z francouzské vysokotažné oceli MAREI. Inovativním prvkem v konstrukci této třídy je uspořádání kormidel do tvaru X, což zlepšuje jejich manévrovací schopnosti.  Ponorky nesou integrovaný senzorový, zbraňový a řídící systém SEWACO. Výzbroj ponorek tvoří čtyři 533mm torpédomety. Z nich mohou být vypouštěna torpéda či miny. Ponorka unese 20 torpéd či 40 min. U torpéd se jedná o moderní typ Mk 48 Mod 7, v případě potřeby ponorky mohou nést rovněž protilodní střely Sub-Harpoon.  Pohonný systém tvoří tři dieselgenerátory SEMT-Pielstick 12 PA4V 200VG a jeden elektromotor Holec. Ty pohánějí jeden sedmilopatkový lodní šroub. Ponorky dosahují nejvyšší rychlosti 12 uzlů na hladině a 21 uzlů pod hladinou.

Modernizace.

V prosinci 2011 byl schválen program rozsáhlé modernizace všech čtyř ponorek, který zajistí jejich provozuschopnost do roku 2025. Modernizace se bude týkat především bojového řídícího systému, sonarů, komunikačních systémů a satelitního komunikačního systému.<ref name="atm2012/1">[Dále Zajac (2012)]</ref> Například společnost L-3 ELAC Nautik provede vylepšení sonaru a německá loděnice Howaldtswerke-Deutsche Werft na palubu ponoorek instaluje záchranný systém HABET.

Náhrada.

Nizozemské námořnictvo za tento typ hledá náhradu, kterou plánuje objednat rovněž v počtu čtyř kusů. V roce 2019 byl výběr ministerstvem obrany zúžen na tři nabídky: Naval Group s lokálním partnerem Royal IHC s konvenční verzí třídy "Barracuda", Saab Kockums a Damen Group s derivátem švédské třídy "Blekinge" a Thyssenkrupp Marine Systems a loděnice Den Helder. Podepsání kontraktu se očekává v roce 2022 a dodání všech ponorek do roku 2031.

Třída Walrus je třída ponorek nizozemského královského námořnictva. Tvoří ji celkem čtyři jednotky, které jsou všechny v aktivní službě. Jsou to jediné v současnosti provozované ponorky nizozemského námořnictva. Po modernizaci se s jejich provozem počítá nejméně do roku 2025.

海象级潜舰是荷兰海军目前唯一现役潜舰群,从90年代开始服役,都以海洋哺乳动物命名,特殊之处在于接近十字形状的舰尾;其升降舵和方向舵是X型排列。这种船尾是60年代由美军USS Albacore (AGSS-569)号率先使用,此后有海象级、瑞典Sjöormen级、澳洲柯林斯级、德国212A级都采用X型舰尾。


Biografie.

V roce 1894 absolvoval polytechnickou akademii ve Lvově. Pracoval pak na zemském úřadu ve Lvově, ve východní Haliči a také v Dalmácii. Roku 1894 se stal členem Haličské Sociálně demokratické strany. Roku 1907 se stal členem říšského sněmu. V letech 1885–1893 byl aktivní v různých tajných studentských spolcích, s převážně nacionalistickou orientací. Později se zapojil do činnosti Polské sociálně demokratické strany v Haliči.  Na počátku 20. století se zapojil i do celostátní politiky. Ve volbách do Říšské rady roku 1907 získal mandát v Říšské radě (celostátní zákonodárný sbor) za obvod Halič 28. Byl členem poslanecké frakce Klub polských sociálních demokratů. Mandát obhájil za týž obvod i ve volbách do Říšské rady roku 1911. Nyní byl členem parlamentní frakce Polský klub. Ve vídeňském parlamentu setrval až do zániku monarchie. K roku 1911 se profesně uvádí jako vrchní stavební komisař státních drah. Na Říšské radě se profiloval jako obhájce zájmů státních zaměstnanců. Podporoval družstevnictví ve východní Haliči a od roku 1912 byl předsedou Jednoty konzumních družstev v Haliči.  Za první světové války sloužil v období let 1914–1917 v 1. brigádě polských legií jako nadporučík. Na pozvání Józefa Piłsudského se stal roku 1914 členem Nejvyššího národního výboru ("Naczelny Komitet Narodowy") a v ruském záboru Polska agitoval pro nezávislý polský stát. Kvůli své protiněmecké agitaci byl roku 1917 zatčen, ale po intervenci Říšské rady brzy propuštěn. 22. května 1917 prezentoval na Říšské radě rezoluci Polského klubu, v níž se požadoval samostatný polský stát. Navázal kontakty s českou opozicí. Poté, co byl Piłsudski v červenci 1917 zatčen, převzal Moraczewski vedení tajné polské organizace, která si za cíl vzala sjednocení levicových politických sil podporujících samostatnost.  Od 6. listopadu 1918 do 17. listopadu 1918 byl ministrem dopravy provizorní vlády Polské republiky v Lublinu v kabinetu Ignacyho Daszyńského. Následně až do 29. prosince 1918 si toto portfolio udržel i v první řádné vládě Polské republiky. V ní zastával od 18. listopadu 1918 do 16. ledna 1919 post předsedy vlády. V roce 1920 se jako dobrovolník zúčastnil polsko-sovětské války, v níž bojoval v hodnosti majora. V letech 1919–1927 byl poslancem Sejmu a předsedal poslaneckému klubu Polské socialistické strany. V období let 1919–1925 byl také členem nejvyššího vedení strany. Zastával i funkci vicemaršálka (místopředsedy) Sejmu. V polovině 20. let se vrátil do vládních funkcí. Od 20. listopadu 1925 do 7. února 1926 (ve vládě Aleksandra Skrzyńského) a opět od 2. října 1926 do 29. prosince 1929 (v takzvaných sanačních vládách) působil jako ministr veřejných prací.  Podporoval Józefa Piłsudského během květnového převratu v roce 1926. Následujícího roku byl proto vyloučen z Polské socialistické strany. V roce 1928 se stal redaktorem provládního listu "Przedświt", který kriticky vystupoval proti polským socialistům. Od roku 1931 působil v čele centrály odborových svazů, která byla rovněž orientována provládně.  Zemřel 5. srpna 1944, když jeho dům zasáhla kulka vystřelená sovětským vojákem. Na místě byl mrtev.

Jędrzej Moraczewski (13. ledna 1870 Trzemeszno – 5. srpna 1944 Sulejówek) byl rakouský a polský socialistický politik z Haliče, na počátku 20. století poslanec Říšské rady, v meziválečném Polsku první předseda vlády (od listopadu 1918 do ledna 1919) a ministr polských vlád; poslanec Sejmu.

延杰伊·莫拉切夫斯基( (;1870年1月13日-1944年8月5日)是波兰社会主义政治家,曾任第一任波兰总理,任期1918年11月至1919年1月。


Životopis.

Narodil se v největším missourském městě Kansas City do rodiny hospodyně Mary Annové a Charlese Coopera, lékaře sloužícího u Letectva Spojených států amerických a vlastníka ranče. Má staršího bratra Chucka. Rodina žila v texaském Houstonu a Kansas City, kde od mala hrál ochotnické divadlo v herecké společnosti "Barn Players", založené v roce 1955. Po ukončení střední školy Stephens College pokračoval na Missourské univerzitě dvěma obory zemědělstvím a dramatickým uměním. Po absolutoriu odjel do New Yorku, kde zahájil hereckou kariéru.  Jeho prvním filmem se v roce 1987 stal "Matewan", režírovaný Johnem Saylesem; roku 1989 následovala role v seriálu "Osamělá holubice" a další léto snímek "Thousand Pieces of Gold".  Ve všeobecné povědomí vstoupil až roku 1999 vedlejší rolí v pětioscarovém dramatu "Americká krása". Další rok se objevil ve snímcích Patriot po boku Mela Gibsona a "Já, mé druhé já a Irena" vedle Jima Carreyho. Zahrál si v úspěšné trilogii o agentu Bourneovi a road movie "Interstate 60". Nejvýraznější rolí je dosud postava "Johna Laroche" v komedii z roku 2002 "Adaptace" s Nicolasem Cagem a Meryl Streepovou v hlavních rolích, za níž získal řadu nominací a ocenění, včetně Oscara a Zlatého glóbu. V roce 2007 se objevil v roli agenta FBI "Roberta Hanssena", pravděpodobně největšího amerického špióna pracujícího pro Sovětský svaz a Rusko. Thriller zachycující poslední fázi před jeho dopadením nese název "Osudové selhání".

Soukromý život.

S manželkou Mariannou Leoneovou Cooperovou se oženil v roce 1983. Žijí společně v massachusettském Kingstonu. Roku 1987 se jim narodil syn Jesse Lanier Cooper. V dětství jej postihlo krvácení do mozku a následně byla diagnostikována dětská mozková obrna. 3. ledna 2005 na komplikace onemocnění zemřel. Na jeho počest vznikla Nadace Jesseho Coopera.

Christopher William "Chris" Cooper (* 9. července 1951, Kansas City, Missouri) je americký herec, který se stal známý na konci 90. let 20. století ztvárněním několika vedlejších postav v celovečerních hollywoodských filmech jakými byly "Americká krása", "Capote", "Království", "Syriana", "Seabiscuit" a "Adaptace", za nějž obdržel Oscara za nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli, stejně tak i Zlatý glóbus. Hlavní roli špióna "Hannsena" si zahrál v "Osudovém selhání", thrilleru natočeném na motivy skutečné události.

克里斯多福·W·库柏(英语:Christopher W. Cooper,1951年-7月9日)是一名奥斯卡获奖美国男演员,主要自90年代末期走红,主要饰演许多片中的男配角色,好莱坞作品包括《美国心玫瑰情》、《柯波帝:冷血告白》以及《奔腾年代》。


Mechanismy.

Bylo vypozorováno vícero mechanismů, jak může dojít k alternativnímu sestřihu. Relativně vzácně se to dělá tak, že se v jednom produktu ponechá intron, zatímco z druhého se normálně vystřihne. Častěji se intron sice vystřihává, ale existují dvě nukleotidové pozice, kde se střih (restrikce) provede: a to buď na 3' nebo 5' straně intronu. Případně je možné v jednom produktu ponechat exon, který je z druhého produktu vystřihnut. Někdy se ani nemusí přímo účastnit spliceozom a stačí, když transkripce začne na trochu jiném místě (na jiném promotoru). Trochu jinou metodou na opačném konci RNA je alternativní polyadenylace.

Význam.

Alternativní splicing je minimálně u vyšších mnohobuněčných eukaryot velmi hojným až běžným jevem. Studie se však nemohou shodnout, jaký podíl genů podstupuje alternativní splicing. Hovoří se o 40, 60 ale i o 80 procentech všech lidských genů. Jedna studie uvádí 2,5–5,4 variant RNA na každý lidský gen. Rekordmanem však je v tomto ohledu jeden gen (Dscam) octomilek, který má 38 016 sestřihových variant. Běžně se jako příklad alternativního splicingu u člověka uvádí geny pro imunoglobuliny a pro T-buněčné receptory, v nichž je vytvářena rozmanitost protilátek (mimo jiné) právě tímto způsobem, tedy různým skládáním exonů.  Jedna studie z roku 2003 začíná konstatováním, že „antropocentrismus motivuje lidstvo, aby hledal vysvětlení pro svou relativní komplexitu“. Naráží tím na to, že člověk má přibližně stejně genů jako ostatní živočichové. Řešení by mohlo spočívat ve skutečnosti, že u genů se zvyšuje rozmanitost právě alternativním splicingem. Alternativní splicing může dokonce i urychlovat speciaci: když vznikne náhodnou mutací nový exon, byl by pro gen přítěží a byla by proti němu silná selekce. Alternativní splicing však může zachovat obě varianty, jednu bez exonu a jednu s ním, a v průběhu evoluce ještě tento nový exon poupravit, aby mohl sloužit třeba novému účelu.

Alternativní splicing (též alternativní sestřih) je jev, při němž díky různým variantám splicingu z jednoho genu vzniká více bílkovinných produktů. Po přepisu DNA v jádře prochází tzv. primární transkript RNA úpravami, v jejichž rámci se dlouhé nekódující úseky (introny) vystřihují a ostatní sekvence (tzv. exony) je možné spojit různými způsoby. Z výsledných několika RNA vytvořených od jednoho genu tak mohou být syntetizovány různé izoformy daného proteinu. To je právě způsob existence alternativního splicingu.

选择性剪接(英语:Alternative splicing;又称“可变剪接”)是基因表达的方式,在复杂的动物例如人类细胞是非常普遍的。真核细胞的基因序列中,包含了内含子(intron)与外显子(exon),两者交互穿插。其中内含子在基因转录成mRNA前体后会被RNA剪接体移除,剩下的外显子才是能够存在于成熟mRNA(之后再进一步转译成蛋白质)的片段。


Historie.

Bastila (neboli bašta) byla pevnost vybudovaná v letech 1370-1383 za vlády Karla V., která byla součástí pařížských hradeb. Za kardinála Richelieu byla přeměněna na vězení. Útok na Bastilu a její dobytí dne 14. července 1789 je považováno za symbolický začátek Francouzské revoluce. Dne 14. července 1790 byl na rozvalinách vybudován stan s nápisem „Ici on danse“ (Zde se tančí) a uspořádán ples. Jednalo se o první oslavu revoluce. 16. června 1792 bylo rozhodnuto vybudovat na místě pevnosti náměstí pojmenované "Place de la Liberté" (náměstí Svobody). V roce 1793 byla na náměstí umístěna fontána. Od 9. do 14. června 1794 byla na náměstí instalována gilotina, pod kterou bylo popraveno 75 osob. Občané si však vymohli, že gilotina byla přesunuta na okraj města na "Place du Trône-Renversé" (dnešní Place de la Nation).  Napoleon Bonaparte ve svých plánech na přestavbu Paříže naplánoval v roce 1808 zřídit na náměstí pomník ve tvaru slona jako protiváhu Vítězného oblouku postaveného na západě města. Tento "Éléphant de la Bastille" (Slon z Bastilly) měl být vysoký 24 m a měl být odlit z děl ukořistěných Španělům. Na vrchol slona se mělo vystoupat schodištěm umístěným v jedné jeho tlapě. Architekt Jean-Antoine Alavoine zahájil práce na pomníku v roce 1833, ale podařilo se vybudovat pouze sádrový model podle návrhu sochaře Pierra Charlese Bridana. Pomník byl odstraněn v roce 1846 a zůstala z něj pouze kruhová základna fontány.

Náměstí dnes.

Náměstí Bastilly je častým místem různých jarmarků, koncertů a trhů. Je velmi populární v pátek a sobotu večer, neboť se zde nachází mnoho kaváren, restaurací, kin a nočních klubů. Náměstí je rovněž výchozím bodem, tranzitem nebo cílem mnoha manifestací a demonstrací politických stran či odborových organizací. Od roku 1998 každou neděli odpoledne ve 14:30 za pěkného počasí zde začíná veřejný běh na kolečkových a inline bruslích, který pokračuje ulicemi Paříže a měří asi 20 km.

Ulice vedoucí na náměstí.

Ve směru hodinových ručiček z pohledu anděla na Červencovém sloupu:

Place de la Bastille ("Náměstí Bastilly") je významné náměstí v Paříži, symbolické místo Francouzské revoluce, kde stála pevnost Bastila zničená v letech 1789-1790. Její půdorys je na náměstí vyznačen řadou dlaždic. Uprostřed náměstí stojí Červencový sloup.

巴士底广场()是法国首都巴黎的一个广场,是法国大革命的重要纪念地方。


伊莲妮公主 (黑森和莱茵)

Životopis.

Původ, dětství a mládí.

Princezna Irena se narodila jako třetí ze sedmi dětí předposledního hesenského velkovévody Ludvíka IV. a jeho manželky Alice Sasko Koburské, původem britské princezny. Jejími prarodiči ze strany matky byli britská královna Viktorie a její manžel, princ Albert, prarodiči ze strany otce pak hesenský vévoda "Karel" a princezna "Alžběta Pruská". Dostala jméno "Irena" (řecky "mír"), neboť se narodila na konci prusko-rakouské války. Alice ji považovala za velmi nevzhledné dítě a napsala své sestře Viktorii, že Irena není pěkná.  Vévodkyně Alice vychovávala své děti velmi prostě. Děti měly anglické chůvy, jedly a oblékaly se velmi jednoduše, učily se např. péci a vařit, stlaly si lůžka, uklízely. Matka učila děti vnímat utrpení a bídu ostatních, často s nimi navštěvovala špitály a charitativní zařízení.  První tragédie zasáhla rodinu v roce 1873, když mladší bratr Ireny, hemofilik Fridrich vypadl z otevřeného okna, uhodil se hlavou o žebřík a o hodinu později zemřel na krvácení do mozku. Alice často brala ostatní děti na hrob syna, aby se tam modlily a v melancholii na něj vzpomínaly.  Další neštěstí přišlo na podzim roku 1878, kdy celá rodina, vyjma matky a Ireniny starší sestry Alžběty onemocněla záškrtem. Nemoci podlehla nejdříve (16. listopadu) nejmladší sestřička, čtyřletá Marie, po čtyřech týdnech (14. prosince) pak i matka Alice, vyčerpaná péčí o nemocné a oslabená žalem ze ztráty dcerky.  Po smrti Alice převzala péči o děti královna Viktorie; strávily rok v Anglii.

Manželství a potomci.

24. května roku 1888 roku se Irena provdala za prince "Alberta Viléma Jindřicha Hohenzollerna", svého bratrance (matky Ireny a Jindřicha byly sestry), třetí dítě a druhého syna německého císaře Fridricha III. Pruského a Viktorie Sasko-Koburské. Manželství denervovalo královnu Viktorii, neboť s ní nebylo zkonzultováno. Bylo však šťastné a pár byl označován jako "velmi sympatický". Z manželství vzešli tři synové: Irena, vychovaná ve viktoriánské morálce, byla zasažená některými událostmi. Těžce nesla konverzi svých dvou sester, Alžběty a Alix na pravoslaví. Kromě toho v roce 1907 pomohla k uzavření sňatku velkokněžny Marie Pavlovny s princem Vilémem Švédským, svazek se ukázal jako katastrofální. V roce 1912 naopak byla zdrojem velké podpory pro svou sestru Alix, když její syn cesarevič Alexej málem zemřel na následky banálního zranění, komplikovaného ovšem hemofilií, které utrpěl na lovu v Polsku.  V době první světové války byly vztahy Ireny se sestrami podvázány, neboť se nacházely na opačných stranách konfliktu. Nakonec byly dvě z nich, Alžběta a Alix (spolu s celou Alixinou rodinou) zavražděny bolševiky.  Po abdikaci německého císaře přestala být země pod vládou Hohenzollernů, Irena s manželem však zachovali svoje majetky v severním Německu.  Irenin manžel, princ Jindřich, zemřel v roce 1929. Irena adoptovala dceru svého syna Zikmunda Barbaru (1920), když její otec opustil Německo. V roce 1945 ji velmi zasáhla smrt jejího nejstaršího syna Valdemara. Ona sama zemřela v roce 1953, zanechavši svůj majetek vnučce. Byla nejdéle žijícím potomkem Ludvíka IV. a velkovévodkyně Alice.

Dědičná zátěž.

Irena byla nositelkou dědičné nemoci – hemofilie. Nemoc předala dvěma ze svých synů – nejstaršímu a nejmladšímu. Zdraví Valdemara ji trápilo od jeho nejútlejšího věku, později, v roce 1904 byla zasažena smrtí čtyřletého Jindřicha, který upadl a zranil se na hlavě. Několik měsíců po jeho smrti porodila Irenina sestra Alix, ruská carevna Alexandra Fjodorovna syna Alexeje, u něhož se hemofilie rovněž záhy objevila. I jejich sestřenice, španělská královna Viktorie Evženie Battenberg, porodila dva syny nemocné hemofilií.

Irena Hesensko-Darmstadtská (německy "Irene Luise Maria Anna Prinzessin von Hessen und bei Rhein") (11. června 1866, Darmstadt – 11. listopadu 1953) byla rodem hesenská a sňatkem pruská princezna.

黑森和莱茵大公国伊莲妮公主(:1866年-7月11日-1953年-11月11日),全名伊莲妮·路易丝·玛利亚·安娜(),是黑森和莱茵大公路德维希四世及其夫人爱丽丝公主的第三女,也是第三个孩子。伊莲妮公主的丈夫是表兄阿尔贝特·威廉·海因里希,他是德国皇帝腓特烈三世的第三个孩子。


Týmová historie.

Klub dostal opět jméno Bengals, protože v Cincinnati již tým stejného názvu hrál v letech 1937–1941. Název Bengals získal podle vzácného bílého bengálského tygra chovaného v městské zoologické zahradě.  Po přesunu z American Football Feague do National Football League se objevila komplikace. Starý dosluhující stadion Crosley Field, kde hráli společně se Cincinnati Reds, už nevyhovoval. Tento stadion byl postaven v roce 1912. Za asistence guvernéra státu Ohio Jamese A. Rhodese, zástupců okresu Hamilton County a městské rady bylo odsouhlaseno postavení nového multifunkčního stadionu.  Po dokončení fúze mezi AFL a NFL v roce 1970, byl tým Cleveland Browns přiřazen do centrální divize American Football Conference, tedy do stejné divize jako Bengals. Tím vznikla veliká rivalita.  První dvě sezóny (ještě v AFL) hrál tým na Nippert Stadium, který je současným domovem univerzitního týmu Cincinnati Bearcats. Tým dokončil svou první sezónu s výsledkem 3-11. Jedním ze světlých bodů byly výkony Running backa Paula Robinsona, který naběhal 1 023 yardů a byl vyhlášen nováčkem roku.  V roce 1970 se Bengals přestěhovali na Riverfront Stadium, který sdíleli se Cincinnati Reds až do přestěhování na Paul Brown Stadium v roce 2000. Tým dosáhl na playoff třikrát během deseti let, ale zde nevyhrál ani jednou. Do Super Bowlu se dostali dvakrát během 80. let, ale prohráli obě finále s týmem San Francisco 49ers. Po účasti v playoff v roce 1990 Paul Brown zemřel. Do vedení týmu se dostal jeho syn Mike a pro Bengals začala éra přestavby týmu. Ta trvala až do roku 2003, kdy byl k týmu povolán nový hlavní trenér Marvin Lewis. V tomto roce byl také draftován Quarterback Carson Palmer, ale celou sezónu nehrál. Pod Palmerem se tým objevil v roce 2005 v playoff, poprvé od roku 1990.  Bengals se vrátili do playoff v roce 2009 a trenér Marvin Lewis byl oceněn jako trenér roku. V roce 2010 skončil tým s bilancí 4-12 a do playoff se nepodívali. O rok později zakončil tým základní část s výsledkem 9-7 a hráli playoff. Zde se utkali s týmem Houston Texans a byli poraženi. V roce 2012 opět skončila sezóna postupem do playoff, kde opět narazili na Houston Texans a opět odešli poraženi.

Hráči.

Ocenění hráči a trenéři.

Hráči.

Nejužitečnější hráč roku Nováček roku

Trenéři.

Trenér roku

Draft.

Hráči draftovaní v prvním kole za posledních deset sezón:

Cincinnati Bengals je profesionální klub amerického fotbalu, který sídlí v Cincinnati ve státě Ohio. V současné době je členem North Division (Severní divize) American Football Conference (AFC, Americké fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy). Svá domácí utkání hrají na Paul Brown Stadium, který je umístěn v centru Cincinnati. Primárními barvami týmu jsou oranžová a černá. Jejich hlavními rivaly jsou Baltimore Ravens, Cleveland Browns, Pittsburgh Steelers.

辛辛那提孟加拉虎(英语:英语:Cincinnati Bengals)是一支职业美式足球球队位于俄亥俄州辛辛那提。他们现时为美联北区的其中一支球队,他们在1968年加入美国橄榄球联合会,并在1970年合并时正式成员国家美式足球联盟。球队在1967年由Paul Brown带领下正式成立,他在1946年到1962年为克里夫兰布朗取得75.9%胜利率,为球队赢得四次全美国美式橄榄球联盟的主教练。球队曾在1981年和1988年进入超级杯,但是无法取得冠军。


Historie.

Zimní olympijské hry 1956 a letní olympijské hry 1960 byly první hry, na kterých se objevily "iniciály zemí", pod nimiž byl v uveřejňovaných oficiálních zprávách veden každý NOV. Nicméně kódy použité na několika příštích hrách byly často založeny na jazyku hostitelské země (např. GIA pro Japonsko na zimních olympijských hrách 1956 a letních olympijských hrách 1960 konaných v Itálii, z italského "Giappone") nebo na základě francouzského názvu země (např. COR pro Koreu, z "Corée"). Od zimních olympijských her 1972 byla většina kódů standardizována pro současné použití, ale některé se v posledních letech změnily. Kromě toho se rozpustil Sovětský svaz, rozpadla se Jugoslávie, rozdělilo se Československo, znovu se sjednotilo Německo a v několika případech zeměpisných přejmenování měla všechna za následek změny kódu.  Kromě tohoto seznamu více než 200 NOV vyžaduje standardizované kódy MOV účast výborů na paralympijských hrách. Tyto nedávné příklady zahrnují Macao a Faerské ostrovy, které mají kódy MAC, resp. FRO.

Současné NOV.

Zde je 206 současných NOV (národních olympijských výborů) v rámci olympijského hnutí. Následující tabulka uvádí současný používaný kód každého NOV a jakékoli jiné kódy používané na minulých hrách podle oficiálních zpráv z těchto her. Některé v minulosti používané kódy jsou vysvětleny dále v následujících odstavcích. Kódy používané speciálně pouze pro letní olympijské hry a pouze pro zimní olympijské hry konané ve stejném roce jsou označeny „LOH“, resp. „ZOH“.

Historické NOV a družstva.

Dosud používané kódy.

Dvanáct historických NOV a družstev má kódy, které jsou dosud používány v databázi výsledků MOV, pod nimiž jsou vedeni minulí medailisté z těchto družstev.

Zastaralé kódy.

Došlo k dvěma dalším významným změnám kódů, v obou případech kvůli změnám označení země používaných MOV:

Mezinárodní olympijský výbor (MOV) používá třípísmenné olympijské zkratky kódů zemí, pod nimiž jsou vedeni sportovci, kteří se účastní olympijských her. Každý kód obvykle označuje národní olympijský výbor, ale existuje několik kódů, které byly na minulých hrách použity pro jiné případy, jako například družstva složená ze sportovců více zemí či skupiny sportovců formálně nereprezentujících žádnou zemi.

国际奥委会国家或地区编码是国际奥林匹克委员会(IOC)为其所属成员国或地区而编配的3个英文字母的国家或地区代码。通常地,一个代码表示一个国家奥林匹克委员会(NOC),但是在过去的比赛中,也有一些代码被用于其他的情况,例如来自多个国家的运动员组队,或者没有正式代表任何国家的运动员组。


Geografie.

Poloha a topografie.

Kislovodsk se nachází na jihu Stavropolského kraje, prakticky na hranici s Karačajevsko-čerkeskem a Kabardsko-Balkarskem, 65 km od hory Elbrus. Kislovodsk leží v malebném údolí vzniklém soutokem dvou řek - Olchovky a Berezovky v povodí řeky Podkumok. Délka údolí od jihovýchodu na severozápad činí asi 4 km.  Reliéf povrchu je hornatý, takže městské obvody leží v různých výškách nad mořem; nejníže položený bod o nadmořské výšce 817 m se nachází u Narzaní galerie, nejvýše položený bod se nalézá v místním parku u sanatoria Rudé slunce 1 062 m nad mořem.  Krajina města a jeho okolí je velmi malebná. Město je obklopeno pískovcovými a křídovými horami, které tvoří četné terasy s hlubokými jeskyněmi a grottami. Samostatné bloky červeného pískovce získaly bizarní tvary v důsledku zvětrávání. Z východu je město obklopeno řetězci kopců, které tvoří střední část Džinalského hřbetu (o nadmořské výšce 1 500 m). Na severní straně údolí je Kislovodsk ohraničen horami Borgustanského hřbetu, dosahujícího výšky 1 200 m nad mořem. Džinalský a Borgustanský hřbet jsou výběžky Pastbiščného hřebene, jednoho ze severních hřbetů Velkého Kavkazu. Z jihu a jihovýchodu je Kislovodské údolí ohraničeno kuestou Skalistého hřbetu - hřebene Kabardian s výškou do 1 600 m a Bermamytským platem, rozeklanými kaňony řek Alikonovky, Berezovky a Olchovky.  Území městského okresu Kislovodsk zahrnuje vlastní město a jeho okolí, včetně území obcí Alikonovka, Belorečenskij, Industrija, Lunačarskogo, Narzannyj, Novokislovodskij a Zelenogorsk.

Podnebí.

Okolní hory chrání Kislovodsk před studenými větry a díky nim je zde jedinečné mikroklima. Navzdory skutečnosti, že město leží v hlubokém údolí mezi horami, není zde vzduch nikdy nehybný, protože údolí je průběžně provětráno čerstvým horským vzduchem proudícím soutěskami řek. Kislovodsk leží mnohem výše než jiné lázně Kavkazských minerálních vod a přitom má příznivější klimatické podmínky, což mu dává charakter horského klimatického střediska.  Podnebí je mírně kontinentální s velkým počtem slunečných dnů. Co do počtu slunečních dnů Kislovodsk patří k nejlepším lázním na světě. Průměrný počet jasných dnů je v Kislovodsku asi 300, zatímco v Pjatigorsku 98, v Železnovodsku 117, a Jessentukách 112. Průměrná roční teplota je kolem +8 °C, průměrný roční úhrn srážek 600 mm, z nichž většina spadne na jaře a počátkem léta. Tlak vzduchu je v Kislovodsku poměrně nízký (923 hPa) a je stálý, což má příznivé účinky na léčbu pacientů, kteří oceňují povzbuzující čerstvý vzduch, zejména v teplém ročním období. Relativní vlhkost je 56 - 65 %.  Zima je v Kislovodsku mírná, středně mírná, suchá, s nestabilní sněhovou pokrývkou, chladna obvykle nastupují v druhé polovině listopadu. Nejchladnější dny jsou v lednu (-4 °C), ale díky invazi studeného vzduchu teploty mohou klesat až k -20 °C, a při tání zase dosahují 18 až 19 °C. V zimě je mnoho slunečných dnů, v průběhu dne svítí slunce alespoň 4 hodiny, větry jsou velmi vzácné.  Jaro přichází později než v jiných městech kavkazských minerálních vod, počasí je proměnlivé, a to zejména v dubnu, kdy se důsledkem častých větrů měnívá sněžení na teplé počasí. Přesto je i v dubnu počet dnů bez slunečního svitu malý. Léto je dlouhé (asi 5 měsíců), nikdy horké; večer a brzy ráno je vždy chladno, průměrná teplota v červenci a srpnu je 19 °C, občas se vyskytnou deště.  Stabilní podzim začíná v září. Slunečné, suché počasí obvykle trvá až do listopadu. Srážky jsou malé, je bezvětří a slunečno.

Vegetace.

Město je velmi zelené, je tu mnoho veřejných zahrad, květinových záhonů. Chloubou města je lázeňský park. Na svazích hor kolem Kislovodska se nacházejí subalpinské louky a v okolí horské stepi. V Kislovodsku a jeho okolí jsou četné ovocné sady.

Historie.

Chronologie osídlení v oblasti Kislovodsku.

Během posledních dvou set let zkoumání dávného osídlení bylo na území Kislovodska a jeho okolí objeveno a prostudováno více než 800 archeologických nalezišť. To částečně umožnilo vytvořit chronologii kultury, která existovala na území současného Kislovodska od 5 tisíciletí před naším letopočtem. Z některých historických období nebyly dosud archeologické památky objeveny.

Prehistorie.

Ve vykopávkách v archeologickém areálu "Kabardinka-2" ležícím 10 km na jih od Kislovodska byly nalezeny pozůstatky starověké kobanské kultury bronzové doby (13. -12. století před naším letopočtem). Velikost osady byla na tehdejší dobu významná - několik desítek domů o ploše 16 × 12 metrů. Další známou archeologickou památkou je velký komplex Klin-jar, který leží na západním okraji Kislovodska. Tento komplex obsahuje pozůstatky staveb a pohřebišť, které patří do kobanského (9. - 7. století př. n. l.), sarmatského a alanského období.

18. století n. l..

Ve středověku a až do konce 18. století nebylo kislovodské údolí osídleno. Existují důkazy o tom, že místo, kde je pramen minerální vody, nikomu nepatřilo a bylo v pohraničí mezi zemí Velké Kabrdy na východě a územím malých abazinských kmenů na západě. Je známa pouze existence malé abazinské osady a strážního stanoviště na Křížové hoře (hoře Ducha svatého). V roce 1793 navštívil kislovodské údolí německý vědec Peter Simon Pallas. Jako první prostudoval podrobně pramem minerální vody, změřil jeho hloubku, sestavil jeho popis a předpověděl mu velkou budoucnost. Za průkopníka lázeňských pobytů je považován velitel kavkazských vojsk Iraklij I. Morkov, který se v roce 1798 utábořil nad pramenem a bral si koupele, aby se zbavil astmatu.

Kislovodsk v 19. století.

Dne 7. 3. 1803 vydal Alexandr I. reskript o vybudování opevnění na místě, "kde se na Kavkazu nachází kyselé vody". Pevnost Kyselé vody, patřící k Azovsko-Mozdokské obranné linii byla postavena na vyvýšenině mezi řekami Olchovka a Berezovka od června do října 1803. Obklopena příkopem měla pevnost tvar hvězdy. Z pevnosti byl prokopán tunel k řece pro případ dlouhého obléhání. V roce 1812 byla pevnost přestavěna, budovy byly kamenné, byly postaveny vysoké kamenné hradby s cimbuřím a nárožními věžičkami. Zakladatelé a první obyvatelé Kislovodsku byli ruští vojáci, kteří zde po dokončení své služby zůstávali.  Během léta kislovodský pramen navštěvovalo stále více návštěvníků. V roce 1812 byly postaveny lázně se 3 vanami (do té doby se koupalo v jámách vykopaných v zemi). V roce 1820 tu během své první cesty na Kavkaz žil A. S. Puškin, který přijel s rodinou generála Nikolaje Rajevského. Zvláštní roli v rozvoji Kislovodska hrál generál Alexej Petrovič Jermolov, díky němuž byl přední okraj kavkazské válečné linie přesunut dál na jih a který tak zastavil útoky horalů. Byla postavena luxusní dvoupatrová restaurace s kolonádou a schodiště vedoucí do parku a k pramenu. Pod schodištěm byla postavena grotta (nyní Lermontovskij). V restauraci byl rozsáhlý taneční sál, jakož i zařízení pro návštěvníky. Kromě toho se v roce 1823 na rozkaz generála Jermolova začalo s výstavbou kislovodského parku.  V polovině 19. století byla kislovodská pevnost přestavěna architektem S. Uptonem. Do roku 1873 byl Kislovodsk již dobře ozeleněn.  V Kislovodsku se usadila řada obchodníků, šlechticů a inteligence z hlavního města. Počet obyvatel rychle rostl a od roku 1881 do 1891 se zvýšil z 1 551 na 6 000.  Velký význam mělo vybudování silnice ze stanice Miněralnyje Vody do Kislovodsku v roce 1875, a zejména výstavba železnice z Miněralných Vod v roce 1893, díky čemuž město získalo spojení s ostatními městy země. To okamžitě zvýšilo počet návštěvníků a v důsledku toho zvýšilo nároky na počet ubytovacích míst a dodávek vody. V roce 1895 bylo město připojeno na hydroelektrárnu. V roce 1896 byla otevřena malá stáčírna minerální vody. Ruský spisovatel Dmitrij Mamin-Sibirjak v těch letech napsal o Kislovodsku "Město je krásné, ulice leží na strmých březích řeky. Celkový pohled je velmi krásný a velkolepé nádraží by mohlo být ozdobou jakéhokoli hlavního města".

Kislovodsk ve století 20..

V roce 1903 kislovodská osada obdržela statut města. V blízkosti Kurzalu v Horním parku byla postavena hudební hala, která byla pojmenována křišťálovou pro své výborné akustické vlastnosti. Ve 30. letech 20. století bylo postaveno 20 nových sanatorií a dalších 22 sanatorií vzniklo rekonstrukcí budov penzionů, sídel a hotelů.  V roce 1928 architekt P. Eskov postavil v centrální části města, vedle hlavních minerálních lázní, budovu „Říjnových koupelí“ se 60 kabinkami, která se vyznačuje velkorysými vnějšími tvary, pohodlím, kompaktním uspořádáním interiéru, dostatkem vzduchu a světla a která měla zdrž o objemu 400 metrů krychlových. V letech 1935 - 1938 bylo v Kislovodsku uvedeno do provozu krásné sanatorium dle projektu architektů Ginzburga, Popova, Vachtangova a Špalka, které do dneška zůstalo jednou z nejpohodlnějších budov lázní. Ve stejném období architekt Meran Meržanov postavil „Sanatorium-hotel NKVD“ (nyní „Kislovodsk“) a sanatorium "Rudé kameny" s luxusem a maximálním komfortem. Všech 20 zdravotnických lázní postavených v Kislovodsku do druhé světové války bylo provedeno, aby splňovalo vysoké hygienické požadavky a poskytovalo pacientům maximální pohodlí. Vnější tvar budov byl moderní, plochy byly ozeleněny a přizpůsobeny klidnému odpočinku a léčbě. Dodnes slouží lidem. Budovy lázní jsou architektonickými památkami ruské architektury 30. let. Po začátku Velké vlastenecké války byl další rozvoj lázní přerušen, Kislovodsk byl přeměněn na nemocniční základnu. Již v srpnu 1941 zde bylo připraveno 36 nemocnic ze sanatorií a hotelů. Město Kislovodsk získalo Řád Vlastenecké války I. stupně za velkou nezištnou práci v léčení a rehabilitaci vojáků, která významně přispěla ke zlepšení zdraví, a za své úspěchy v ekonomickém a kulturním rozvoji.  Do roku 1950 byla plně obnovena všechna sanatoria a léčebná zařízení, proveden velký hydrogeologický výzkum, který zvýšil zásoby minerálních vod pro balneologické účely. Spolu s opravami začala nová výstavba a vylepšování města. Dle projektů architekta Andreje Ole byla v roce 1951 postavena prvotřídní sanaoria „Horní vrchy“ a „Piket“. V roce 1952 byla zahájena stavba sanatorií "Horní vzduch" a "Moskva". V roce 1955 postavil kolchoz "Rusko" z Novoalexandrovského okresu ve Stavropolském kraji pro zemědělce nádherné sanatorium "Kolos". Všechna nová lázeňská střediska byla vybavena soudobým zařízením, nabízejícím nejvýhodnější příslušenství pro nemocné. Na rozvoj lázeňství, jeho obnovu a rekonstrukci bylo investováno více než 600 milionů rublů.

Pamětihodnosti.

Narzaní galerie. Postavena v letech 1848-1953 (architekti Upton a François) ve středověké anglickém stylu. Místo procházky a pití minerální vody. Nachází se v ní "vroucí jámy" (pramen minerální vody), picí místnosti, lázeňská knihovna s čítárnou. Architektonicky zajímavou stavbou je budova Hlavních lázní. Budova je postavena ve východním stylu.  Pozoruhodným místem je Kolonáda, symbolizující vstup do lázeňského parku, vizitka Kislovodska. Polokruhový struktuře připomíná tvarem a umístěním blízkou Narzaní galerii - hlavně ve sloupech, uspořádaných ve dvou úrovních.

Doprava.

Město má železniční stanici Kislovodsk, konečnou na slepé trati z Miněralných Vod. Silnice spojující město Miněralnymi Vodami a Čerkeskem. Staví se dálnice jižním směrem do nového lyžařského střediska v regionu Elbrus. Nejbližší letiště se nachází přibližně 60 km od Kislovodsku v blízkosti města Miněralnyje Vody.

Ekonomika.

Podstatnou část hospodářství Kislovodska tvoří lázeňský sektor. V Kislovodsku se nachází více než 60 lázní a hotelů. Polovina obyvatel pracuje ve službách pro rekreanty, kteří sem přijíždějí za odpočinkem a na léčení.

Etnické složení.

K roku 2008  A také: Řekové, Lakcové, Balkárci, Osetinci, Ázerbájdžánci, Darginci, Avarci, Čečenci, Inguši, Tabasarani, Čerkesové a Kabardinci.

Partnerská města.

Kislovodsk má 7 partnerských měst:

Kislovodsk je co do počtu sanatorií největší lázeňské město v Rusku, které se nachází v Stavropolském kraji, v lázeňském regionu Kavkazskije miněralnyje vody. Město leží 234 km od města Stavropol, v severním podhůří Velkého Kavkazu v nadmořské výšce od 800 do 1 069 metrů nad mořem. Kislovodsk vznikl z ruské vojenské pevnosti založené v roce 1803. Za svůj vznik a jméno vděčí pramenům kyselé minerální vody (kyselky).

基兹洛沃茨克()是俄罗斯斯塔夫罗波尔边疆区的一个城市,位于库马河畔。2002年人口129,788人。本市是一个矿泉城市(城名的意思是「酸水」)。


Historie.

Vznik.

Od počátku evropské kolonizace Austrálie v roce 1788 až do poloviny 19. století se na obraně země podílely britské válečné lodě operující ze Sydney. V roce 1859 pak byla zřízena samostatná British Naval Station a až do roku 1913 v Austrálii operovala britská eskadra válečných lodí. V roce 1909 bylo rozhodnuto o zřízení čistě australských námořních sil, jejichž prvními plavidly se v následujícím roce staly torpédoborce "Yarra" a "Parramatta". Dne 10. července 1911 král Jiří V. přejmenoval dosavadní "Commonwealth Naval Forces" na Australské královské námořnictvo. Námořnictvo rychle sílilo a na počátku první světové války provozovalo bitevní křižník "Australia", šest lehkých křižníků, šest torpédoborců a dvě ponorky.

Světové války.

Na počátku první světové války australské válečné lodě pomáhaly s obsazením německých kolonií v oblasti a bránily domácí námořní plavbu a přístavy proti německé východoasijské eskadře viceadmirála Maximiliana von Spee. Během eskorty konvoje například australský křižník "Sydney" odhalil německý lehký křižník "Emden", který v následné bitvě potopil. V pozdějších fázích války australské lodě operovaly na evropském válčišti, například se podílely na neúspěšné Dardanelské kampani (ovšem vždy jako integrální součást Royal Navy).  Po první světové válce nastalo výrazné snížení stavů námořnictva na pouhých pět torpédoborců a šest ponorek. Hlavní posilou se pak staly těžké křižníky "Australia" a "Canberra", po nárůstu mezinárodního napětí ve 30. letech námořnictvo posílily ještě lehké křižníky "Sydney", "Perth" a "Hobart" a několik torpédoborců. Na počátku druhé světové války (v roce 1939) tak australské námořnictvo provozovalo dva těžké křižníky, čtyři lehké křižníky, pět torpédoborců a tři šalupy.  Za druhé světové války bylo australské námořnictvo velice aktivní, zapojilo se jak do operací v Evropě, tak zejména v Pacifiku, kam se válka rozšířila na sklonku roku 1941. Hlavním úkolem námořnictva byla obrana země, námořních tras a podpora ofenzivních operací proti Japonskému císařství. Během války se námořnictvo výrazně rozšířilo – z 5010 mužů v roce 1939 na 37 000 osob v roce 1945. Ztráty námořnictva čítaly okolo 2170 mužů. Potopeny byly těžký křižník "Canberra", lehké křižníky "Sydney" a "Petrh", torpédoborce "Nestor", "Vampire", "Voyager" a "Waterhen", šalupy "Parramatta" a "Yarra" a okolo 30 dalších lodí menších kategorií.

Studená válka.

Po druhé světové válce opět nastala redukce velikosti námořnictva, to ale například získalo své první letadlové lodě – "Sydney" a "Melbourne". Námořnictvo se přitom zapojilo do řady konfliktů studené války – například korejské a vietnamské války. Dále se účastnilo války v Perském zálivu, války v Iráku a operací na Východním Timoru.

Současnost.

Současné námořnictvo plánuje stavbu tří nových torpédoborců třídy "Hobart" a dvojice výsadkových dokových lodí třídy "Canberra". V obou případěch byly vybrány konstrukce španělské loděnice Navantia.

Australské královské námořnictvo ("Royal Australian Navy") je námořní složkou australských obranných sil. Vzniklo roku 1911 a od počátku bylo úzce spojeno s Britským královským námořnictvem. Účastnilo se řady konfliktů, například první i druhé světové války, korejské či vietnamské války.

澳洲皇家海军(英语:Royal Australian Navy)是澳洲国防军的海军部队。目前澳大利亚皇家海军已拥有48艘军舰、4艘非战斗船只、16,000名现役军人,是南太平洋地区最强大的的海军力量。


Soukromý život.

Narodil se v Newtonu v Massachusetts internistovi polského původu Ronaldu Krasinskimu a Mary Clare, rozené Doyle, irského původu. Má dva starší bratry Kevina a Paula a byl vychováván jako římský katolík. Již od dětství se přátelí se svým kolegou ze seriálu "Kancl" B.J. Novak, chodili společně na stejnou základní i střední školu.  Před nástupem na vysokou školu rok vyučoval angličtinu v Kostarice. Poté pokračoval na Brownově univerzitě, kde studoval divadelní umění. Školu absolvoval v roce 2001.  V listopadu 2008 začal chodit s anglickou herečkou Emily Bluntovou, s níž se v srpnu následujícího roku zasnoubil a v červenci 2010 oženil. Předtím chodil se svou kolegyní ze seriálu "Kancl" Rashidou Jones.

Kariéra.

Po absolvování Brownu se přestěhoval do New Yorku, aby se věnoval herectví. Objevil se v reklamách a televizních pořadech, pracoval rovněž jako číšník. Objevil se ve hře "What the Eunuch Saw", kterou napsal a režíroval jeho bývalý spolužák. V roce 2000 působil jako pomocný dramaturg v "Late Night with Conan O'Brien".  Před kamerou se poprvé objevil v roce 2000 v malé roli ve snímku "Velké trable malého města". Následovaly další malé role v seriálech a ve filmech, ale upozornil na sebe až rolí Jima Halperta v seriálu "Kancl", v němž začal účinkovat v roce 2005. V roce 2010 jednu epizodu tohoto seriálu i režíroval. Pro seriál rovněž natočil úvodní záběry města Scrantonu v Pensylvánii.  V roce 2006 byl uveden film "Noví gauneři", kde ztvárnil postavu Gideona. V témže roce napsal a režíroval snímek "Něco na těch mužích je", jenž byl uveden v roce 2009 na Sundance Film Festivalu. Jedná se o filmovou adaptaci krátkých povídek Davida Fostera Wallace.  Objevil se také v hlavních nebo vedlejších rolích v několika romantických komediích. V roce 2007 hrál ve filmu "Kněz je poděs" s Mandy Mooreovou a Robinem Williamsem, o rok později ve snímku "Tvrdé palice" s Georgem Clooneym a Renee Zellwegerovou, v dalším roce ve filmu "Všude dobře, proč být doma" s Mayou Rudolphovou. V roce 2009 se objevil vedle Meryl Streepové, Aleca Baldwina a Stevea Martina ve filmu "Nějak se to komplikuje" režisérky Nancy Meyersové.  V roce 2011 si zahrál ve filmu "Nějak se to komplikuje" po boku Ginnifer Goodwin a Kate Hudson. Film však získal negativní ohlas. O rok později si zahrál ve filmu "Nobody Walks," který měl premiéru na Filmovém festivalu Sundance. V roce 2015 se stal výkonným producentem pořadu "Souboj playbacků". O rok později pořad získal nominaci na Cenu Emmy. V roce 2015 si také zahrál po boku Emmy Stone ve filmu "Aloha." Film získal negativní ohlas kritiků. V roce 2016 si zahrál ve válečném filmu "" a v dramatickém filmu "Hollarovi."  V roce 2018 zrežíroval a scénář napsal k hororovému filmu "Tiché místo," ve kterém si také zahrál se svojí manželkou Emily Blunt. Film se stal trhákem a vydělal přes 325 milionů dolarů. Ve stejném roce také získal hlavní roli seriálu "Jack Ryan."

John Burke Krasinski (* 20. října 1979, Newton, Massachusetts, USA) je americký herec, režisér a scenárista. Objevil se např. ve filmech "Kněz je poděs", "Nějak se to komplikuje", "Všude dobře, proč být doma", propůjčil svůj hlas postavě Lancelota ve snímku "Shrek Třetí", ale největší popularitu mu vynesla role Jima Halperta v seriálu "Kancl".

约翰·伯克·卡拉辛斯基(英语:John Burke Krasinski,,1979年-10月20日)是一位美国男演员、导演、制片人和编剧。卡拉辛斯基较知名的是于2005年至2013年间在NBC情景喜剧《我们的办公室》中饰演吉姆·哈柏特一角;他在该剧的演出获得了好评,并赢得了无数的奖项。此外,他亦曾在该剧中担任监制和导演。


Historie.

Nejstarší literatura.

Nejstarší japonské literární památky spadají do období Asuka a Nara. V těch dobách japonci ještě neměli vlastní písmo. Z pevniny sem pronikly psané texty na artefaktech, dřevěných destičkách, mincích atd. S oficiálním uvedením buddhismu v 6. století vzrostl na ostrově počet psaných listin a zájem o znalost čínského jazyka, mluveného, i psaného. Aplikovat přímo čínské písmo na japonštinu bylo však vyloučeno především kvůli podstatnému rozdílu obou jazyků. Postupně vzniklo několik způsobů, jak číst čínské znaky japonsky. Takzvané sinojaponské čtení, kdy se čínské znaky čtou s japonskou výslovností, zůstalo v užívání až do dnes. Původní podoba zápisu byla vertikálně. Dodnes si převážná část beletrie, časopisy a slovníky zachovaly způsob vertikálního řádkování a čtení zprava doleva. Od devátého století byl z Číny přejat tisk z dřevěných desek. Používal se téměř výhradně na tisk náboženských textů. K šíření světské a jiné literatury se začal používat tisk až od 16. století.  Jako první tři významné literární památky se uvádí kroniky "Kodžiki" (712), Nihonšoki (720) a básnická sbírka "Manjóšú" (asi 760).  Na počátku osmého století byl vydán příkaz na sestavení záznamů z provincií, tzn. "Fudoki". Měly zde být zahrnuty hospodářské a geografické poměry, místní zvyky, mýty a legendy. Popisné části jsou psány čínsky, legendy japanizovanou čínštinou a písně a poezie japonsky s fonetickým použitím čínských znaků.  Po staletí kolovaly legendy a mýty pouze v ústním podání zásluhou tzv. "Kataribe", skupin či rodin profesionálních pěvců a vypravěčů. V předmluvě kroniky Kodžiki je dokonce uvedeno jméno "Hieda no Are". Na základě jeho/jejího vyprávění byla částečně kronika napsána. Všechny mýty, legendy a další údaje byly přednášeny v japonštině a proto je kronika napsaná japonsky.  Kronika Nihonšoki (Nihongi) má spíše historickou hodnotu než literární. Jako první v řadě zahájila tradici oficiálních kronik Japonska, jež se souhrnně nazývají Rikkokuši (Šest národních historií). Vznikly v období Nara a Heian. Po Nihongi následovaly kroniky Šoku Nihongi, Nihon kóki, Šoku Nihon kóki, Montoku džicuroku a Sandai džicuroku.  Ve sbírce "Engišiki" z konce 10. století, jsou zahrnuty "Noritó" – šintoistické modlitby, kultovní projevy, prosby za ochranu a bohatou úrodu. Původně se tradovaly ústně v rodech Imibe a Nakatomi a do dnešní doby se jich zachovalo 217.  Z let 697 až 789 se zachovalo 62 císařských výnosů "Semmjó". Byly vydávány k slavnostním a významným příležitostem, k zažehnání nebezpečí apod.  Díky velkému vlivu čínské kultury se čínština stala i úředním jazykem. Až do 19. století na japonském území vznikala paralelně spolu s japonskou i literatura psaná čínsky, "Kanbun" (漢文). Její součástí jsou i básně "Kanši" (漢詩).

Klasická literatura období Heian.

Literatura klasického období, nebo také literatura heianská, spadá do období 8. až 12. století, její dozvuky lze vypozorovat i později až do století třináctého. Tato historická etapa je považována za kulturní rozkvět a zlatý věk japonské literatury. Na císařském dvoře vzniká velké množství textů, ve světě nevídaným jevem je próza a poezie psaná ženami. Rozvíjí se také nové žánry, především prozaické.

Poezie.

Vznikly básnické sbírky psané čínsky, kdy z posledních velkých básníků je Sugawara no Mičizane.

Próza.

Desáté století je počátkem prózy jejímž průkopníkem je Ki no Curajuki. Novými žánry se staly výpravné prózy Monogatari, deníková literatura Nikki a črty "Zuihicu". Z nejznámějších děl období Heian a také celé japonské literatury je Gendži monogatari od Murasaki Šikibu.

Deníková literatura.

Deníková literatura (日記文学) byla psána jak muži tak ženami. Zatímco muži psali převážně čínsky a text byl omezen na strohé informace, ženské deníky se psaly japonsky, byly prokládány básněmi a zápisky byly živější. Podkategorií jsou deníky cestovní.

Zuihicu.

Zápisky neboli črty jsou formou deníkové literatury avšak časově ani dějově na sebe nenavazují.

Literatura období Kamakura a Muromači.

Stanovit přesně rok, kdy končí literatura období Heian a začíná literatura období Kamakura je složité. Na konci 12. století Japonsko ovládl chaos a války mezi rody. Vítězně z nich vyšel rod Minamoto a přestěhoval hlavní město do Kamakury. Literatura v tomto období nehrála nijak významnou roli, přesto vzestup zaznamenalo japonské divadlo " Nó", které se vyvinulo ze starších forem kabuki, gigaku, bugaku a dalších. Neoddělitelnou součástí a později i samostatnou formou jsou frašky Kjógen. Vysoké umělecké úrovně dosáhla dramata Nó zásluhou Kanamiho a jeho syna Zeamiho. Mezi 13. a 15. století z ústně tradovaných válečných příběhů vzniklo osm válečných příběhů "Gunki monogatari". Nejznámější je "Heike monogatari" (Příběh rodu Taira).  Vliv zenového buddhismu se projevil v tzv. literatuře Pěti hor (五山文学), přesněji literatura pěti klášterů. V poezii se objevila řazená báseň Renga, později humorně laděná "Haikai no renga". Koncem 16. století se do Japonska dostaly první evropské písemnosti prostřednictvím portugalských misionářů.

Literatura období Edo.

Po rozhodující bitvě v roce 1600 se v Japonsku ujal vlády rod Tokugawa a následovalo více jak 200 let, kdy se země uzavřela před světem a rozvíjela se po kulturní stránce. Spolu s růstem měst vznikala i třída městského obyvatelstva a samozřejmě měšťanská literatura. K šíření literatury přispěl i pokrok v oblasti knihtisku. Knihy byly často zábavného charakteru a bohatě ilustrovány. Objevili se i první učenci zabývající se historií Japonska a japonského písemnictví, tato věda nazývá "Kokugaku" (国学). V oblasti poezie došlo taktéž ke změnám. Vznikla například forma "Kjóka" – bláznivá báseň. Souhrnně se humorná literatura nazývala "Gesaku" (戯作). Během 17. století také vznikla nejpopulárnější forma japonské poezie – Haiku. V oblasti dramatu jsou pro období Edo charakteristické dvě formy – loutkové divadlo" džóruri" a divadlo herců" kabuki". Nejvýznamnějším autorem her je "Čikamacu Monzaemon".

Národní věda.

Od 17. století se utvořila tzv. Kokugaku, která se zabývala studiem staré literatury a historických i filosofických spisů. Předními představiteli byli "Kamo no Mabuči", jeho následovník Motoori Norinaga a Ueda Akinari.

Autoři.

Tzv." Tři géniové" – Macuo Bašó, Ihara Saikaku (Fudžimoto Kizan), Čikamacu Monzaemon

Literatura období Meidži a předválečného Japonska.

Sóseki Nacume

Vývoj japonského písma.

Japonské písmo jak je známe dnes, prošlo během své historie několika stadii. Vyvinulo se z čínštiny, která je ale jazyk s uzavřenými slabikami, zatímco japonština má slabiky otevřené. Znaky v čínštině byly ideogramy, vyjadřovaly se jimi gramatické i syntaktické vztahy. Oproti tomu japonština má slova několikaslabičná, má soustavu partikulí a jiný slovosled. Po fonetické stránce jsou jazyky výrazně odlišné.

Literární útvary.

Waka.

(和歌) – japonská báseň, píseň. Tradiční japonská poezie pro kterou platí, že je nerýmovaná a střídají se v ní sedmislabičné a pětislabičné verše.

Monogatari.

(物語) Vyprávění o lidech a věcech. Prozaická výpravná forma s počátky v období Heian. Původně se příběhy tradovaly ústně. Nejslavnější příběh je o princi Gendžim. Forma monogatari zahrnuje několik částí:

Deníková literatura.

(日記,日記文学) Literární žánr, který je nejstarším typem prózy v Japonsku s počátky v 10. století, který přetrval až do 14. století. Byla psána jak muži tak ženami. Zatímco muži psali převážně čínsky a text byl omezen na strohé informace, ženské deníky se psaly japonsky, byly prokládány básněmi a text byly živější. Podkategorií jsou deníky cestovní.

Haiku.

(俳句, 俳諧, 発句) Haiku, nebo také haikai, nebo hokku je sedmnáctislabičná básnická forma tvořená třemi verši podle schématu 5-7-5. Vyvinula se z Haikai no renga. Forma je živá dodnes.

Haibun.

(俳文) – prozaická díla inspirovaná haiku ve formě cestovního deníku.  (芥川賞) Založena v roce 1935 na paměť spisovatele společností pro podporu japonské literatury. Cena se uděluje dvakrát do roka. Stát se i kandidátem na tuto cenu znamená pro autora významnou poctu. Cena se stala nejdůležitější literární cenou Japonska a pro naprostou většinu spisovatelů, kteří ji obdrželi, se stala počátkem úspěchu na literární scéně.

Literární ceny.

V posledních letech získali cenu např. Akiko Itojama, Hitomi Kanehara, Šuiči Jošida, Tošijuki Horie a Kó Mačida.  (直木賞) (文化勲章) (野間文芸賞) (菊池寛賞) (岸田國士戯曲賞) (女流文学賞) (日本芸術院賞)

Počátky Japonské literatury se datují do období 8. století. Z této doby se dochovaly kroniky psané převážně čínsky. Nejstarší literární díla na Japonské ostrovy pronikaly Číny a Indie, jejichž prostřednictví byl šířen buddhismus. Později se zformovaly japonské slabičné abecedy, kany – hiragana a katakana – používané zprvu k psaní poezie od 9. století. Během následujících staletí se rozvíjely různé literární žánry jako monogatari (vyprávění), deníková literatura, epika a další. V 18. století vznikla jedna z nejznámějších japonských básnických forem – haiku. Během 19. století, kdy se Japonsko otevřelo světu, se objevily překlady zahraničních děl. Ve 20. století se literatura používala především k propagandistickým účelům a běžné žánry se de facto přestaly vyskytovat. Již od středověku byly v Japonsku populární ilustrované příběhy, které se vyvinuly do dnešních manga komiksů.

日本文学指的是以日本语写作的文学作品,横跨的时间大约有两千年。早期的文学作品受到中国文学非常大的影响,但在后来日本也渐渐形成自有的文学风格和特色。19世纪日本重启港口与西方国家贸易及展开外交关系之后,西方文学也开始影响日本的作家,直到今天仍然得见其影响力。


Názvosloví.

Tento článek pojednává o konstrukci, kterou lze provést nad libovolnými množinami, i když nejsou disjunktní. Formulace "„C je disjunktním sjednocením množin A a B“" se však často používá ve smyslu "„C je sjednocením množin A a B, které jsou disjunktní“." Jelikož u disjunktním množin má jejich obyčejné a disjunktní sjednocení velmi podobné vlastnosti (byť formálně nejde o týž objekt), rozdíl mezi těmito dvěma významy je často bezvýznamný.

Konstrukce.

Pokud nějaký prvek "x" je v "A" i "B", je nutné jeho jednotlivé kopie v disjunktním sjednocení odlišit pomocí uspořádaných dvojic; prvek pocházející z "A" je zvykem reprezentovat jako formula_6 a prvek pocházející z "B" jako (x,1). Ovšem bylo by nepraktické toto použít pouze u těch prvků, které se skutečně vyskytují v obou množinách; proto se toto použije u všech prvků. Za každý prvek se tedy formou uspořádané dvojice "přidá" informace o tom, ze které množiny byl převzat. Disjunktní sjednocení dvou množin se tedy definuje jako

Konstrukce pro větší kolekce množin.

Sjednocení i disjunktní sjednocení lze však definovat pro libovolně velké kolekce množin. Abychom s nimi mohli přehledně pracovat, používáme konvenci, že máme nějakou indexovou množinu "I" a jednotlivé množiny značíme "M" pro formula_8. "M" je tedy formálně chápáno jako zobrazení, jehož definičním oborem je "I" a "M" je jen přehlednější zápis pro "M(i)".  Tato konvence není nikterak omezující, neboť přejeme-li si pracovat s libovolným systémem množin "S", můžeme (pokud se nenabízí přehlednější způsob indexování) položit "I = S" a "M(i) = i". Tedy index množiny "M" bude matematický objekt totožný s množinou "M". Často je však přehlednější indexovat např. přirozenými čísly. Pokud chceme disjunktní sjednocení z kolekce, v níž jsou některé množiny vícekrát (například disjunktní sjednocení z tří kopií množiny celých čísel plus dvou kopií množiny záporných celých čísel), pak zobrazení M nebude prosté, ale různým indexům "i" přiřadí tutéž množinu "M".  V uvedeném případě můžeme zvolit indexování různě a nezáleží na tom. Můžeme např. indexovat přirozenými čísly tak, že  Za číslo 19 pak budou v disjunktním sjednocení prvky (19,1), (19,2), (19,3). Číslo 19 se tedy tímto způsobem vyskytuje ve výsledné množině třikrát, zatímco číslo -7 pětkrát.  Obecná definice tedy zní: Direktní součin kolekce množin formula_11 je definován jako  přičemž první výraz je používané označení, druhý význam je definice pomocí kartézského součinu a třetí výraz je rozepsání této definice.  Tato definice dá přesně stejnou množinu, jako předchozí jednodušší definice disjunktního sjednocení dvou množin A,B. Je třeba položit "I = {0,1}, M = A, M = B".

Příklad použití.

V teorii grafů.

Je-li "V" množina vrcholů grafu, pak je obvyklé definovat, že hranou může být libovolný objekt formula_13 nebo formula_14 pro formula_15 (v prvním případě mluvíme o orientované hraně, v druhém o neorientované; u neorientované nesmí být "a=b").  Tato definice je však problematická, protože v závislosti na definici uspořádané dvojice může pro některé vrcholy nastat formula_16. Tento problém lze vyřešit tak, že hranou může být jakýkoli prvek "disjunktního" sjednocení množiny možných orientovaných hran a množiny možných neorientovaných hran.

Konstrukce zúplnění.

Ke každému metrickému prostoru lze zkonstruovat jeho "zúplnění", tedy nejmenší metrický nadprostor, který je úplný. Tato konstrukce se provádí tak, že každý nový bod je reprezentován množinou všech Cauchyovských posloupností, které k němu (neformálně řečeno) konvergují. K tomu, aby některý z těchto nových objektů nebyl identický s některým z původních objektů, lze použít právě disjunktní sjednocení. (Přirozenější je ovšem problém vyřešit tak, že i původní prvky jsou reprezentovány množinami Cauchyovských posloupností).

Disjunktní sjednocení je matematický pojem. Tak jako lze sjednocení množin "A" a "B" chápat jako nejmenší množinu, v níž jsou všechny prvky z "A" i "B", lze disjunktní sjednocení chápat jako nejmenší množinu, v níž jsou všechny prvky z "A" i "B", ovšem každý objekt nese informaci, z které množiny byl převzat a objekty, které jsou v "A" i "B", se vyskytují ve výsledku zvlášť za "A" a zvlášť za "B".

在集合论,一组集合的不交并指的是一种修改过的并集运算,除了普通的并集,还标记了元素的来源。不交并还有另一个意义,指的是两两不交的集合的并集。


Stavba.

Práce na projektu nových letadlových lodí byly zahájeny v roce 2003. Kýl první jednotky INS "Vikrant" byl založen v loděnici Cochin Shipyard (CSL) v únoru 2009. Trup lodi byl spuštěn na vodu v srpnu 2013. Na rok 2015 původně plánované zařazení do služby bylo posunuto do roku 2021 a později na rok 2022. Stavební program nabral velké zpoždění například kvůli problémům s převodovými skříněmi pohonu, dieselgenerátory, integrací pohonu, nebo nedostatkem vysokopevnostní oceli.  Technické problémy si vynutily rovněž řadu změn na projektu druhé jednotky INS "Vishal", která má atypicky výrazně větší výtlak. Její přijetí do služby je očekáváno v roce 2032. Plavidlo však nebylo oficiálně objednáno.  Jednotky třídy "Vikrant":

Konstrukce.

"Vikrant".

Letadlová loď "Vikrant" bude mít délku 260 metrů a výtlak okolo 40 000 t. Její konstrukce je modulární, skládající se z 874 bloků. S realizací projektu Indii vypomáhá italská loděnice Fincantieri a dále firmy z Ruska.  Plavidlo bude mít úhlovou letovou palubu, kterou bude s hangárem spojovat dvojice výtahů. První jednotka bude koncepce STOBAR – letouny budou startovat pomocí skokanského můstku na přídi (druhá jednotka by již měla být vybavena katapulty). Každá z lodí ponese až 30 letadel. Budou to například stíhací letouny Mikojan MiG-29K, útočné letouny HAL Tejas a vrtulníky HAL Dhruv či Kamov Ka-31. Plánovaná výzbroj zahrnuje čtyři 76mm kanóny OTO Melara Super Rapid, vertikální vypouštěcí sila pro protiletadlové řízené střely a dále systémy blízké obrany proti letounůn a protilodním střelám.  Pohonný systém bude koncepce COGAG. Budou ho tvořit čtyři plynové turbíny General Electric LM2500+. Nejvyšší rychlost bude přes 28 uzlů a dosah okolo 8000 námořních mil.

Třída Vikrant (jinak též Projekt 71) je třída letadlových lodí indického námořnictva. Od roku 2009 je stavěna prototypová jednotka "Vikrant", přičemž plánována je stavba druhého, mnohem většího plavidla. "Vikrant" je první letadlová loď, která byla navržena a postavena v domácích loděnicích. Ve službě nahradí letitou letadlovou loď INS "Viraat". Obě letadlové lodě řazené do této třídy se liší svou velikostí i koncepcí, což přináší průtahy v realizaci celého projektu. Prototypová jednotka "Vikrant" má být do služby přijata roku 2022.

维克兰特级航空母舰(印地语:विक्रान्त)或国产航空母舰(英语:Indigenous Aircraft Carrier,IAC)是印度海军第一艘自行建造的航空母舰。目前印度正计划建造两艘维克兰特级的航空母舰,并在科钦造船厂(CSL)建造。


Titul.

Jeho plný titul zněl: "Velký král Siamu, velký ochránce, znamenitá síla země, moc nemající sobě rovnou, nejvěhlasnější z rodiny Mahidol, útočiště lidu".

Život.

Narodil se roce 1927 ve Spojených státech, ve městě Cambridge ve státě Massachusetts, kde jeho otec, thajský následník trůnu, studoval medicínu. Za rok se však rodina krátce vrátila do Thajska, ale již roku 1933 se spolu s matkou odstěhovali do Švýcarska, kde navštěvoval francouzské školy v Lausanne. V roce 1945 začal studovat na Universitě v Lausanne, kterou dokončil již jako král v roce 1951. Tím se stal po zavraždění svého bratra Ramy VIII. v roce 1946.  Po ukončení studií se počátkem roku 1950 vrátil domů do Thajska. 28. dubna 1950 se oženil s Mom Chao Rajawongse Sirikit Kitiyakara, v tomto manželském svazku se narodily čtyři děti: princezna Ubolratanu Radžakanjaovou, thajský král Maha Vajiralongkorn, princezna Maha Chakri Sirindhorn a princezna Chulabhorn Valayalaksana.

Panování.

Byl zárukou stability na thajské nestabilní politické scéně, udržel si odstup od politiků a generálů a vyvaroval se toho, aby se znelíbil veřejnosti. Proto byl velmi oblíbený thajskou veřejností, což dokázaly například velkolepé oslavy 60. výročí nástupu Rámy IX. na trůn roku 2006. Kromě úcty Thajců střeží autoritu krále také zákon trestající znevažování monarchie. V Thajsku je přípustná kritika vlády, ne však panovníka a jeho rodiny.

Zajímavost.

Ráma IX. byl také známým hudebním skladatelem a vášnivým fotografem, na mnoha portrétech je zobrazen s fotoaparátem v ruce.

Úmrtí.

Král zemřel 13. října 2016. Po jeho smrti vládl Thajsku regent Prem Tinsulanonda. Korunní princ Maha Vajiralongkorn odložil termín nástupu na trůn na 1. prosince 2016. Od 1. prosince vládne jako král Ráma X.

Král Pchúmipchon Adunjadét (thajská transkripce : Phumiphon Adunyadet, thajsky: ภูมิพลอดุลยเดช; 5. prosince 1927 – 13. října 2016, Bangkok) byl thajský král z dynastie Chakri vládnoucí pod jménem Ráma IX.. Vládl od 9. června 1946 a s dobou vlády 70 let a 126 dní byl nejdéle vládnoucím panovníkem v dějinách Thajska a svého času také nejdéle sloužící hlavou státu na světě. V roce 1957 vojenský převrat svrhl nepopulární vládu polního maršála Plaeka Phibunsongkhrama zdůvodněném urážkou královského majestátu, která je v Thajsku trestným činem. Tato událost odstartovala dlouhodobý vztah mezi králem a ozbrojenými silami. Ačkoliv král přivítal veřejnou kritiku ve svém projevu v roce 2005, zákony týkající urážky majestátu nebyly thajským parlamentem zrušeny.

普密蓬·阿杜德(;;;1927年-12月5日-2016年-10月13日),亦称普密蓬大帝,泰国却克里王朝第九代国王,亦称拉玛九世(Rama IX)。1946年6月9日即位,2016年10月13日驾崩,过世时为世界史上在任时间第二长的国家元首,亦为泰国历史上统治时间最长的国君,总共在位。其治下共经历了三十位总理,始于比里·帕侬荣,终于巴育·占奥差。


Život.

Narodil se asi roku 1500 (podle některých pramenů 1505) zřejmě v Lien-šuej v dnešní provincii Ťiang-su v rodině chudého řemeslníka či kupce. Rodina brzy přesídlila do města Chuaj-an v téže provincii (některé prameny je dokonce uvádějí jako jeho rodiště), kde strávil téměř celý život. Již od mládí se projevoval jeho velký talent a široký záběr zájmů, jimž se věnoval: kromě literární tvorby se zabýval malováním a kaligrafií, sbíral výtvarná díla, skládal hudbu, hrál na dobré úrovni šachy. Brzy si získal obdiv a úctu svých krajanů. Několikrát se pokoušel složit úřednické zkoušky, ale přes své nadání neuspěl. Na univerzitu v Nankingu byl přijat až ve středním věku.  V 63 letech se konečně stal úředníkem v okresu Čchang-sing provincie Če-ťiang, po dvou letech byl však uvězněn na základě vymyšleného obvinění z korupce. Nakonec se obhájil, byl osvobozen a nabídli mu úřednické místo v Pekingu. Na funkci však pravděpodobně rezignoval, vrátil se do Chuaj-anu a zbytek života prožil v chudobě a téměř poustevnicky; věnoval se pouze svým zálibám, především psaní. Zemřel roku 1582 (podle některých pramenů 1580).

Dílo.

Wu Čcheng-en po sobě zanechal poměrně rozsáhlé literární dílo, obsahující básně i prózu, dnes je však jeho velká část ztracená. Některá díla se zachovala až dodnes jen díky autorovu příbuznému, který po jeho smrti shromáždil všechny nalezené rukopisy a vydal je v čtyřdílné kompilaci pod názvem "Zbylé rukopisy pana ze Še-jangu". Všechna jeho díla se vyznačují neústupnou kritikou zkorumpované společnosti, sám sebe v jedné ze zachovaných básní označil jako „vzpurného ducha“. Jeho poetika se zaměřovala na vyjádření emocí, proto bývá srovnáván se slavným čínským básníkem Li Poem.  Paradoxně jeho nejznámější a nejvýznamnější dílo, román "Putování na západ" ("Si-jou-ťi") byl ve své době vydán anonymně, protože neodpovídal dobovému literárnímu trendu napodobovat klasická díla psaná „vysokým“ literárním jazykem. Tato kniha byla napsána lidovým, obecně srozumitelným hovorovým jazykem. Teprve na základě pozdějších bádání a textových analýz byl za autora s velkou pravděpodobností označen Wu Čcheng-en. Dnes je jeho kniha považována za jeden ze čtyř základních románů klasické čínské literatury. Wu byl hrdý na kritický tón svých děl a na jejich „pozemské“ zaměření. O své jiné knize napsal v její předmluvě: „Má kniha nepojednává jen o nadpřirozených věcech, pojednává také o lidských slabůstkách.“ Prvním evropským jazykem, do nějž byl román "Putování na západ" přeložen, se stala angličtina. Výbor a překlad byly dílem Arthura Davida Waleyho a kniha vyšla pod názvem "Monkey: A Folk-Tale of China" ("Opičák: Čínské lidové vyprávění") roku 1942 v Londýně. V plném znění vyšel v Evropě román poprvé roku 1957, a to francouzsky v překladu Louise Avenola a pod názvem "Si Yeou Ki ou Le Voyage en Occident".  Do češtiny přeložila výbor z románu "Putování na západ" ("Si-jou-ťi") Zdenka Novotná (Heřmanová). Poprvé byl vydán roku 1961 Státním nakladatelstvím dětské knihy v Praze pod názvem "Opičí král (Vyprávění o putování na západ)". Pro český překlad byl původně použit výbor čínského editora Žuo-ku (Ruo Gu), pozdější vydání (1997) bylo rozšířeno ještě o jeden příběh. Čeština se po angličtině, francouzštině a ruštině stala čtvrtým evropským jazykem, do nějž byl román přeložen.

Ohlasy v literatuře.

Život Wu Čcheng-ena inspiroval litevského spisovatele Alvydase Bausyse k napsání divadelní hry "Arčiau nei toli" ("Blíž než dál"). Premiéra se uskutečnila 25. června 1992 ve Vilniusu. Český překlad Lorety Martyniuk v úpravě Ivana Frieda a s předmluvou Zdenky Heřmanové vyšel ve Světové literatuře roku 1993.

Wu Čcheng-en (; 1500–1582, podle jiných pramenů 1505 –1580), zdvořilostním jménem Žu-čung (), umělecký pseudonym Še-jang šan-žen (, „Horal ze Še-jangu“) byl známý čínský spisovatel a básník mingského období. Jeho nejznámějším dílem se stala kniha "Putování na západ" ("Si-jou-ťi"), jeden ze čtyř klasických románů čínské literatury.

吴承恩(1506年-1582年),字汝忠,号射阳山人或射阳居士,淮安府山阳县(今江苏省淮安市淮安区)人,吴承恩父亲吴国迁由安庆府桐城县高甸至淮安府山阳县。其代表作为《西游记》。