První osídlení Evropany a království Zulu.

O Vánocích roku 1497 obeplul Portugalec Vasco da Gama území dnešního Durbanu a pojmenoval jej jako Terra Natalis (z portugalského slova "Natal" – Vánoce). V roce 1540 založili Portugalci stálou osadu na sever od zálivu Delagoa. Vnitrozemí Natalu obýval domorodý kmen Zulu, jenž pod vedením Dingiswaye (1807–17) a Šaky (1817–28) vytvořil mocné království na sever od řeky Tugela. V roce 1824 se stává Port Natal zásluhou Britů obchodním střediskem oblasti a v témže roce jim na základě smlouvy Šaka přenechává pobřežní pás o délce 80 kilometrů.  O pět let později byl Šaka zavražděn a vlády se ujímá jeho bratr Dingane. Toho však část příslušníků odmítá uznat za nového vládce a odcházejí na území ovládané Brity. Tato situace vede ke sporu mezi Dinganem a Brity, který je zažehnán až v roce 1835, kdy se Britové zavázali vydat všechny uprchlíky výměnou za jejich omilostnění. Zároveň získávají polovinu území Natalu. Z přístavu Port Natal se stává Durban.

Búrsko-zulské války.

V říjnu roku 1837 přišla do Natalu první skupina Búrů vedená Pieterem Retiefem, hugenotem žijícím ve východní části Kapska. Během této cesty vybral Retief polohu hlavního města nového státu. Následně šel k Dinganemu s žádostí o postoupení území sedlákům nizozemského původu. Ten na podmínky Búrů přistoupil výměnou za určité krádeže dobytka. Dne 4. února 1838 podepsali Retief s Dinganem dohodu o postoupení území.  O dva dny později byla na příkaz Dinganeho Retiefova skupina pobita. Zulský král poté rozkázal zabít všechny Búry, kteří vstoupí na území Natalu. Jednotky Zuluů ještě téhož dne překročily řeku Tugelu a většina postupujících búrských skupin byla povražděna. Zbylá část Búrů se narychlo opevnila a odrazila útoky Zuluů. Ti během jednoho týdne vyvraždili na 600 Búrů včetně žen a dětí.  Britští osadníci se doslechli o útoku Zuluů a rozhodli se spolu se spřátelenými Zului překročit Tugelu. V krvavé bitvě byli však jednoznačně poraženi a do Durbanu se vrátili pouze čtyři. Přeživší obyvatelé Durbanu hledali útočiště na lodích v přístavu. Poté, co se Zuluové stáhli, se část Angličanů vrátila do města, další však odpluli do Kapska.  Búrové posilnění o nově příchozí z Dračích hor se rozhodli pod vedením Hendrika Poetgiera a Pieta Uyse zaútočit na Dinganeho, avšak padli do léčky a část z nich zemřela včetně Poetgiera a jeho syna Dirka.

Bitva u Krvavé řeky.

Búrové byli v kritické situaci, avšak na konci roku získali posily a v prosinci vyrazilo 460 mužů vedených generálem Andriesem Pretoriem bojovat s Zuluy. Došlo k bitvě na březích řeky Buffalo, v níž byli Zuluové přes početní výhodu poraženi.  Po návratu na jih byl Pretorius překvapen, že vyčleněná skupina 72 mužů obsadila Port Natal. Se souhlasem zbylých Angličanů vyhlásili přístav za svou državu. Ihned poté guvernér Kapska George Napier vyzval uprchlíky k návratu do města a varoval Búry před vyhlášením nezávislé republiky, jež by ležela na pobřeží. Po roce se búrští bojovníci z města stáhli.

Vyhlášení a pád Natalské republiky.

Dingane byl nahrazen svým bratrem Mpandem, jenž se s Búry dohodnul na vytvoření vazalského státu Zulsko na sever od řeky Tugely. Samotní Búrové vyhlásili v roce 1839 nezávislou republiku s hlavním městem Pietermaritzburg a požadovali po Britech její uznání. Guvernér Kapska Napier byl zprvu plánům natalských sedláků nakloněn, avšak na příkaz královny a z obav před útoky Búrů pod vedením Pretoria se k uznání nezávislosti začal stavět odmítavě. Napier nabídl natalským sedlákům stejné postavení jako měli britští statkáři a taktéž vojenskou ochranu, avšak to bylo Búry zamítnuto.  V květnu 1842 zaútočili Britové pod vedením plukovníka Charltona Smithe na vesnici Kongela, avšak jejich útok byl odražen a museli se stáhnout do základního tábora, kde byli až do připlutí válečné lodě Southampton v obležení. V roce 1843 byl Natal dobyt a přes ozbrojený odpor části Búrů z Dračích hor se stal v květnu britskou kolonií. Na 500 rodin búrských sedláků prchlo do Transvaalu a Oranžského svobodného státu a byli nahrazeni převážně britskými zemědělci.

Kolonie Natal.

Do roku 1845 byl Natal spravován z Kapska prostřednictvím komisaře. Prvním guvernérem se stal Martin West. Objevily se první snahy vyhradit část území pro skupiny národů Bantu, jejichž počet jasně převyšoval bílé obyvatelstvo. V 60. letech 19. století také narůstal počet Indů, kteří zde jezdili jako sezónní dělníci pracovat na třtinové plantáže a do diamantových dolů. Vzrostla také nespokojenost domorodého obyvatelstva s britskou nadvládou, což vyústilo v ozbrojené střety. V roce 1866 Britové anektovali Kafrarii, jež byla připojena k Natalu. Během anglo-zulských válek sloužil Natal jako základna pro útoky Britů. V roce 1887 Britové dobyli Zulsko, které bylo o deset let později formálně připojeno k provincii Natal.  V 80. letech 19. století zapříčinil nález zlata v Transvaalu masivní rozvoj dopravní sítě. Byla vybudována poměrně hustá železniční síť a rozšiřil se přístav v Durbanu. V roce 1898 se Natal stal členem celní unie. Během Jihoafrické války (1899–1902) byl Natal napaden búrskými republikami. Po celou válku zůstal probritský kvůli britskému původu vládnoucí minority. Po ukončení války se uvažovalo o vytvoření unie Transvaalu a Natalu, k čemuž však nakonec nedošlo. V roce 1910 se stal součástí nově vzniklé Jihoafrické unie, která zanikla v roce 1961.

Natal je historická provincie v dnešní Jihoafrické republice. Jednalo se o nejmenší ze čtyř tradičních provincií Jižní Afriky (Kapsko, Transvaal, Natal a Oranžský svobodný stát). Nyní je součástí provincie Kwazulu-Natal.

纳塔尔省(,英语:Province of Natal)为南非于1910年至1994年间存在的一个省级行政区,其于1994年被种族隔离制度废除后通过的新宪法改称为夸祖鲁-纳塔尔省。其首府为彼得马里茨堡。


Rámec událostí.

Po skončení americko-vietnamské války se vzájemné kambodžsko-vietnamské vztahy prudce zhoršily. Vůdci Rudých Khmerů vytýkali vietnamským komunistům nedostatek podpory v 60. letech 20. století a podpis pařížských dohod vnímali jako zradu. Existovalo zde i tradiční nepřátelství. Rostoucí napětí bylo umocněno geopolitickým soupeřením ČLR a SSSR. Kambodža byla satelitem ČLR a Vietnam SSSR.  Rostl počet ozbrojených incidentů na vzájemných hranicích. V květnu 1975 zaútočily kambodžské jednotky na vietnamské ostrovy Phu Quoc a Thu Chu a pronikly do vietnamského pohraničí. Vietnam v odpověď obsadil kambodžský ostrov Poulo Wai. Rudí Khmerové prováděli čistky provietnamských elementů ve vlastních řadách. Následoval exodus etnických Vietnamců a provietnamských Khmerů.  Následovalo dočasné zlepšení vzájemných vztahů. Byla založena komise, která měla dohlížet na řešení nesrovnalostí na hranicích, bylo navázáno letecké spojení mezi Phnompenhem a Hanojí.  V roce 1977 se do čela Kambodže znovu dostal Pol Pot a vzájemné pohraniční střety opět nabyly na síle. V září 1977 na vietnamské území vpadly čtyři divize kambodžské armády a tisíce vietnamských civilistů byly zabity. Vietnam vyslal do oblasti přibližně 20 000 vojáků a následně dalších 58 000. Tyto jednotky za podpory tanků a dělostřelectva pronikly až k okrajům kambodžských měst Svay Rieng a Kompong Cham. Poté se vietnamské jednotky z Kambodže stáhly. Rudí Khmerové toto stažení interpretovali jako své vítězství a odmítli vietnamský návrh na diplomatická jednání. Následovaly další protivietnamské čistky mezi Rudými Khmery s přibližně 100 000 popravenými. Kambodža též vystoupila s otevřeným nárokem na jihovietnamskou deltu Mekongu, která byla do roku 1698 součástí Kambodže a kde doposud žila velká khmerská menšina (tzv. Khmer Krom).  V roce 1978 začal Vietnam podporovat vnitřní odboj vůči Rudým Khmerům ve východní Kambodži a vytvářet bojové jednotky z khmerské emigrace do Vietnamu. Vietnam se stále snažil o diplomatické řešení konfliktu, ale Rudí Khmerové jednání odmítali. Ve Vietnamu se vytvořila s podporou vietnamské vlády Kampučská sjednocená fronta pro národní osvobození, která sdružovala odpůrce Pol Potova režimu. V jejím čele stál Heng Samrin. Kambodža v té době podnikala vojenské výpady do Vietnamu, při jednom z nich došlo k masakru v obci Ba Chúc, při kterém zahynulo přes 3 tisíce osob.

Průběh.

25. prosince 1978 vpadlo dvanáct vietnamských divizí a tři khmerské pluky Kampučské sjednocené fronty pro národní osvobození do severovýchodní Kambodže. Proti nim stály čtyři divize a tři nezávislé oddíly Rudých Khmerů. K hlavním střetům došlo u kambodžských měst Kampong Chau, Phumi Prek Khsay a Tani. Rudí Khmerové nebyli schopni vzdorovat vietnamskému útoku a rozprchli se do obtížně přístupných oblastí západní Kambodže, odkud vedli s podporou USA a ČLR po následujících deset let partyzánskou válku. Phnompenh kapituloval 7. ledna 1979. Poté vietnamské jednotky dobyly západokambodžská města Battambang a Siem Reap. Čína jako odvetu v únoru napadla Vietnam.  Heng Samrin se stal prezidentem nově vytvořené Kampučské lidové republiky a držel se u moci s pomocí několika divizí vietnamské armády, které zůstaly v Kambodži. Proti takto nastolené vládě bojovaly jednotky Rudých Khmerů a další dvě protivietnamská povstalecká hnutí (ozbrojené křídlo Khmerské lidové fronty národního osvobození a Sihanukova národní armáda). S cílem zlepšit své mezinárodněpolitické postavení Vietnam v roce 1988 oznámil stažení 50 000 vojáků z Kambodže do konce roku a 26. září 1989 oznámil stažení všech svých jednotek z Kambodže.

Vietnamská invaze do Kambodže byl vojenský vpád Vietnamu na přelomu roku 1978 a 1979 do Kambodže. Vietnam svrhl vládu Rudých Khmerů v Kambodži a nastolil zde podstatně liberálnější provietnamskou vládu, podporovanou vietnamskými vojsky v zemi. Vietnamská vojenská přítomnost v Kambodži trvala až do roku 1989.

柬越战争(,),或称越柬战争,越南方面称西南边境保卫战()发生于1975年5月到1989年12月期间的一场战争。交战双方分别是越南社会主义共和国和民主柬埔寨。1975年5月,红色高棉指挥的部队进入了富国岛,后被越南人民军驱离。此后两国不断发生边境冲突。越南方面不断指责红色高棉当局入侵越南领土、屠杀在柬埔寨的越南公民。民主柬埔寨方面也指控越南侵犯了柬埔寨领土。


Osobní život.

Fischerův otec RNDr. Otto Fischer (1909–1975) vystudoval matematiku a pojistnou matematiku; během druhé světové války jako žid prošel ghetto Terezín, koncentrační tábor Auschwitz-Birkenau a kladskou pobočku tábora Gross-Rosen; z celé rodiny přežil holokaust pouze on a jeho matka. Poté se zabýval matematicko-statistickými aplikacemi v biologii v Matematickém ústavu ČSAV a vyučoval zejména analýzu rozptylu na MFF UK. Matka RNDr. Věra Fischerová (1910–1990) byla také statistička z původně katolické rodiny. Fischer se tak označuje jako nehalachický Žid (podle ortodoxní a konzervativní tradice se židovství dědí po matce).  Roku 1975 se Fischer oženil s Ivanou Janeckou (* 1954), která pracovala jako dětská sestra; syn Jakub (* 1978) je profesorem ekonomické statistiky a prorektorem VŠE, dcera Kateřina Drbohlavová (* 1980) mnoho let pracovala ve vzdělávací společnosti Scio, nyní je na mateřské dovolené. Roku 1987 se Fischer rozvedl a dne 30. ledna 1988 se vzali s rozvedenou Danielou roz. Ulrichovou (* 1948), která původně pracovala jako jeho asistentka. Mají syna Jana (* 1989), který studuje na skotské univerzitě St Andrews, a fenku zlatého retrievera (* 1999).  Fischer se označuje za věřícího s tím, že jej „oslovil judaismus“, k zájmu o který ho přivedl syn Jan na konci století.  Fischer mluví anglicky (podle "Respektu" v české vrcholné politice patří k nejlepším angličtinářům), rusky, německy a francouzsky.  Po své nominaci na premiéra zveřejnil, že byl v letech 1980 až 1989 členem Komunistické strany Československa. Následně řekl „"Já jsem se s tím nikdy netajil ve svých životopisech",“ v jeho životopise na webu ČSÚ i v médiích při jeho jmenování v roce 2003 to však uvedeno nebylo; stejně tak to neuvedl ve svém hesle v publikaci "Kdo je kdo v České republice na přelomu 20. století" (1998). V prezidentské kampani upřesnil, že z KSČ vystoupil v lednu 1990. V březnu 2012 řekl, že odmítl vstup do KSČ v roce 1974, kdy to byla „podmínka, abych jako jeden z nejlepších absolventů mohl zůstat na VŠE a věnovat se akademické práci“ a podruhé v zaměstnání roku 1978; přijal až třetí výzvu „s jistotou, ze pokud odmítnu, nebudu moci dělat vědeckou aspiranturu a z ústavu budu nucen odejít nebo mě přeřadí na jinou práci“.

Statistik.

Jan Fischer vystudoval matematické gymnázium Wilhelma Piecka a po něm r. 1974 obor statistika a ekonometrie na Národohospodářské fakultě VŠE. Nastoupil do Výzkumného ústavu sociálně ekonomických informací, součásti Federálního statistického úřadu; od roku 1982 byl odborným referentem FSÚ. Roku 1985 uzavřel postgraduální studium titulem kandidát věd v oboru ekonomická statistika prací "Statistické jednotky a soubory jako nástroj integrace statistického informačního systému" a stal se ředitelem odboru.  V roce 1990 byl jmenován náměstkem předsedy úřadu a po zániku Československa a FSÚ přešel na Český statistický úřad, kde se po krátkém období ve funkci vrchního ředitele stal místopředsedou. Od začátku 90. let vedl tým, který zpracovával výsledky voleb, a často tak vystupoval v televizních volebních studiích i jinde, neboť předseda ČSÚ Edvard Outrata ho pověřil vystupováním v médiích. Do jeho působnosti patřil i kontakt se statistickým úřadem EU Eurostatem a většina ekonomických statistik.  Po Outratově odchodu v létě 1999 byl Fischer jako 1. místopředseda ČSÚ předním kandidátem na jeho nástupce, vláda Miloše Zemana však jmenovala Marii Bohatou, která do té doby v úřadu nepracovala. Ta Fischera v září 2000 odvolala, což zdůvodnila „nedostatky v manažerské práci“ a přípravě sčítání lidu 2001; spekulovalo se však, že šlo o odlišné názory na způsob řízení úřadu.  Fischer se stal ředitelem oddělení produkce společnosti pro průzkum trhu Taylor Nelson Sofres Factum. Na jaře 2001 se účastnil mise Mezinárodního měnového fondu zkoumající možnost vybudování statistické služby na Východním Timoru. Od března 2002 byl vedoucím výzkumných pracovišť na Fakultě informatiky a statistiky VŠE.  Bohatá byla na konci ledna 2003 nucena rezignovat kvůli chybě v obchodní bilanci za rok 2002 a vláda Vladimíra Špidly ji chtěla nahradit Fischerem; jelikož však republika byla bez prezidenta, který předsedu ČSÚ jmenuje, byl Fischer jmenován až po nástupu Václava Klause do funkce, 24. dubna 2003 s platností od následujícího dne.  Ve Fischerově funkčním období Nejvyšší kontrolní úřad kritizoval ČSÚ za přidělení zakázek na úklid, ostrahu a stěhování do nové budovy na Skalce ve výši 46 miliónů Kč bez výběrového řízení poté, co jeho staré sídlo na Invalidovně vytopila povodeň v srpnu 2002.  Fischerova vláda na svém posledním řádném zasedání před demisí, už po volbách, 21. června 2010 jednohlasně přijala Fischerův dodatečně na program doplněný návrh jmenovat novou předsedkyní ČSÚ docentku VŠE Ivu Ritschelovou (a formálně Fischera odvolat); zároveň byl Václav Bartuška jmenován zmocněncem pro rozšíření JE Temelín. 27. července 2010 pak prezident Klaus Ritschelovou jmenoval s účinností od 1. září a odvolal Fischera k 31. červenci.  Jan Fischer byl členem mj. České statistické společnosti, Mezinárodního statistického institutu (ISI), vědecké rady a správní rady VŠE a vědecké rady Univerzity Jana Evangelisty Purkyně v Ústí nad Labem.

Předseda vlády.

Po vyjádření nedůvěry vládě Mirka Topolánka Poslaneckou sněmovnou v úterý 24. března 2009 a jednání koalice s ČSSD se strany následující týden dohodly na vzniku dočasné úřednické vlády. Po jednání o podrobnostech zveřejnily večer v neděli 5. dubna dohodu, že prezidentu republiky navrhnou Fischera jako premiéra „překlenovací vlády složené z nestranických odborníků“ a její jmenování 9. května (po klíčovém summitu EU o Východním partnerství s postsovětskými zeměmi), přičemž koalice mu doporučí 8 ministrů a ČSSD 7. Zároveň přijmou ústavní zákon, podle nějž se předčasné volby do Poslanecké sněmovny budou konat do poloviny října (tj. v pátek a sobotu 9.–10. října).  Po volbách za půl roku se Fischer chtěl vrátit na ČSÚ, čímž podmínil své jmenování podobně jako guvernér ČNB Josef Tošovský po pádu Klausovy vlády. Jelikož funkce předsedy ČSÚ jako jiného ústředního orgánu státní správy není slučitelná s členstvím ve vládě, řízením ČSÚ byl mezitím podle očekávání pověřen první ze dvou místopředsedů Jiří Křovák. Fischer nebyl mezi tipy na premiéra, které se během jednání objevily v médiích. Uvedl, že křeslo mu nabídl premiér Mirek Topolánek v pátek 3. dubna, když byl služebně v Irsku. Topolánek řekl, že Fischera navrhl jeden z jeho „kolegů z koalice“ (kdo konkrétně, neuvedl, ale řada ministrů u jednání nebyla a Strana zelených se rychle distancovala), a vyzdvihl jeho schopnosti:  Prezident Václav Klaus jeho výběr komentoval:  Fischer na dotazy o tom reagoval:  Grémia malých stran v pondělí 6. dubna dohodu odmítla, Topolánek ale začal sbírat podpisy poslanců ODS a ČSSD slibujících dát Fischerově vládě důvěru. Ve středu 8. dubna před čtvrtou odpolední Klaus oznámil, že nazítří jmenuje Fischera premiérem; v 16.30 Fischer oznámil, že se dopoledne setkal s Topolánkem a Paroubkem a ti ho informovali o podpoře pro vládu stvrzené i Kanceláří prezidenta republiky, on ji přijal a dohodli se zahájit jednání o složení vlády po velikonocích, tj. v úterý 14. dubna.  Prezident Klaus ve čtvrtek 9. dubna 2009 ve 14.00 hod. jmenoval Fischera předsedou vlády České republiky a pověřil ho sestavením nové vlády. Země tak měla dva premiéry zároveň, což ústava České republiky výslovně neupravuje, ale stejně se postupovalo už v předchozích vládních krizích. Ve čtvrtek 9. dubna odpoledne se v médiích objevila jména většiny doporučených ministrů. V úterý 14. dubna jednal s Topolánkem, o den později s Jiřím Paroubkem, poté s kandidáty na ministry a s končícími ministry. Do jmenování vlády 8. května měl Fischer kancelář v Hrzánském paláci na Hradčanech.  Fischerovo členství v KSČ bylo přijato skoro bez kritiky. Ostře jej napadly "Lidové noviny", podle jejichž průzkumu Fischerovo členství nevadilo 63 % veřejnosti.  Podle "Respektu" byl Fischer na konci roku 2009 u veřejnosti velmi populární, snad jako žádný jiný český premiér. Vysvětloval to jeho civilním a slušným projevem, s čímž souhlasil i Daniel Kunštát z Centra pro výzkum veřejného mínění.

Obvinění z vazeb na uhelnou lobby.

Vicepremiér padlé Topolánkovy vlády Martin Bursík (Strana zelených) v únoru 2010 při sporech o novelu horního zákona obvinil Fischera z podlehnutí uhelné lobby s náznaky korupce a poukázal na vazby mezi uhelnou společností Czech Coal a Fischerovým poradcem Vladimírem Mlynářem a mezi Fischerem a předsedou dozorčí rady Czech Coal Janem Dobrovským.

Kritika pro slabost.

Mirek Topolánek začal Fischera brzo kritizovat, zejména po zrušení předčasných voleb a prodloužení mandátu úřednické vlády. I proslulý výrok, který v březnu 2010 vedl k jeho rezignaci, vytýkal Fischerovi osobní nedostatek razance: „Gusta Slamečka, když jde opravdu do tuhého, tak jako ministr, mám pocit, že uhne, jo. A to ten Fischer prostě je Žid, není to gay a ten uhne ještě dřív, jo. To znamená, to prostě nesouvisí s tím, že je gay, to souvisí s jeho charakterem.“ Fischer uznával, že Topolánek „mluvil dost nesouvisle“, ale vyložil si výrok tak, že o Slamečkovi (jehož po půl roce pochválil coby „skvělého ministra dopravy, nejlepšího (...) v posledním dvacetiletí [...] uměl se o svoji dopravu porvat a stál pevně na svém, což mám rád [...] byl v takových chvílích připraven krvácet“) Topolánek řekl „aspoň, že Gustav neuhýbá proto, že je gay. Zatímco já uhnu, neboť jsem Žid!“ a je to tedy antisemitská a rasistická urážka, která ho dohnala ke křiku. Topolánkovu omluvu po SMS i v médiích nepřijal. Fischerův syn Jan následně na protest vystoupil z ODS, kde byl členem hned od 18 let, poté, co Topolánek kritiku ještě rozvedl:

Pozdní zastavení boomu solárních elektráren.

V říjnu 2012 Topolánek řekl: "„Dodnes lituji spousty kompromisů a chyb, včetně personálních. Vlastimil Tlustý, Jan Fischer a druhé zvolení Václava Klause prezidentem. (...) Premiér z nouze – král populistů. Nikoho z ministrů nepodržel, nic neprosadil, k ničemu kontroverznímu se nehlásil a budoval si jen vlastní publicitu. Mohl dělat něco třeba s fotovoltaikou, kvůli níž nyní prudce stoupají ceny elektřiny. Tehdy proběhlo jednání, kde jsem byl já, Paroubek, Roman. Přinesli jsme Fischerovi čísla, oněch 200 miliard dodatečných nákladů. Bylo potřeba prosadit změnu zákona ve Sněmovně přes zájmy členů ODS a ČSSD. Slíbili jsme mu s Paroubkem, že mu pomůžeme. Neudělal nic. Nechtěl si s zadat s námi, bez kterých by nebyl nic. A sám neměl odvahu do souboje jít.“"  Fischer vinu odmítl: „Novela však byla přijata v Parlamentu se zpožděním, které bylo primárně zaviněno tím, že se některé politické strany odmítaly vládní předlohou zabývat. K zavedení ještě razantnějších opatření chyběla vůle ze strany poslanců a senátorů a vedení jejich stran.“  Podobně Fischerovu vládu kritizoval Martin Bursík a těsně před volbou prezidenta na Fischera zaútočil i Miloš Zeman: „Kvůli tomu, jak si počínala jeho vláda [...] každá rodina zaplatí ročně za elektřinu o tři tisíce více“. Fischer reagoval tiskovou zprávou, že Zeman lže.

Kandidát na prezidenta.

Ačkoliv Fischer před koncem funkčního období své vlády prohlásil, že „v politice zalíbení nenašel“, v listopadu však vydal knihu "Ano, pane premiére aneb Rozhašená země", končící náznaky, že by byl ochoten přijmout funkce, které mu budou nabídnuty: „Takže si občas vzpomeňte na Honzu Fischera. Možná se do české politiky ještě někdy vrátí.“ V únoru 2011 oznámil, že když bude zavedena přímá volba prezidenta České republiky, bude kandidovat.  Dle různých průzkumů a anket konaných ve druhé polovině roku 2011 měl Fischer značnou podporu veřejnosti pro kandidaturu na prezidenta. Dle průzkumu agentury SC & C pro Českou televizi by dostal 27 % hlasů. Rovněž dle prosincové ankety serveru Týden.cz by získal nejvíce hlasů – 26 %.

Kampaň.

Po schválení přímé volby prezidenta Senátem v únoru 2012 Fischer potvrdil úmysl jít do voleb v lednu 2013 jako „nezávislý a nestranický kandidát“.  Oficiální předvolební kampaň zahájil 9. července 2012, kdy začal sbírat podpisy občanů potřebné pro kandidaturu a oznámil, že během prázdnin opustí funkci viceprezidenta Evropské banky pro obnovu a rozvoj (EBRD). Již v červenci 2012 si vzal neplacené volno a 8. listopadu zaslal prezidentovi EBRD rezignační dopis.  12. listopadu 2012 Fischera Ministerstvo vnitra zaregistrovalo jako kandidáta. Registraci předcházel sběr podpisů, jichž dle svých výpočtů získal 101 761; více měl jen Miloš Zeman o necelých 5 tisíc. Z toho se však při kontrole ministerstvem vnitra ukázalo 11,75 % chybných (třetí nejvyšší podíl po Okamurovi a Dlouhém, kteří z toho důvodu klesli pod hranici 50 tisíc). 14. prosince Státní volební komise vylosovala pořadová čísla kandidátních listin, Fischer dostal 2.  Mezi podporovateli Fischerovy kampaně byl majitel mediální agentury pro prodej reklamy Médea a několika časopisů Jaromír Soukup, který financoval volební kampaň Strany zelených v parlamentních volbách 2006 (a krátce za ni byl náměstkem ministryně školství), později podporoval Demokratickou stranu zelených a v roce 2010 poskytoval inzerci straně Věci veřejné. Dále ho podpořili Jan Pirk (předseda volebního výboru), Jan Hrušínský, Zdeněk Troška, Milan Hein, Josef Masopust, Edvard Outrata, Jan Přeučil nebo Petr Eliáš.  V předvolebních průzkumech agentur PPM Factum, STEM i Median od července do listopadu 2012 měl Fischer vždy největší preference v rozmezí 19,7–35,5 % v prvním kole volby. Po zahájení ostré kampaně a několika nepřesvědčivých vystoupeních v debatách zaznamenal v prosinci 2012 mírnou ztrátu podpory a v průzkumech končil na druhém místě za Milošem Zemanem.

Obrat k Zemanovi.

Před prvním kolem voleb Fischer uvedl, že z protikandidátů je mu nejbližší Karel Schwarzenberg, neboť Miloš Zeman by Česko „izoloval směrem na východ“. Po své porážce nechtěl několik dní jasně říci, koho podpoří, a dřívější podporu Schwarzenberga vysvětlil slovy: „To ale bylo v nějaké situaci, to bylo v době, kdy jsem mohl počítat, že budu pro druhé kolo potřebovat i hlasy jeho voličů. Situace se ale změnila.“ Před druhým kolem nakonec Schwarzenberga zkritizoval a podpořil Zemana. Názorově se tak rozešel s většinou svých poradců a spolupracovníků v kampani, kteří naopak vyzvali k podpoře Schwarzenberga.  18. února Fischer i s manželkou navštívili Zemana v kanceláři jeho kampaně na Hradčanech. V médiích se spekulovalo, že Fischer má zájem o post velvyslance v Izraeli, Fischer to však popřel.

Financování.

V červenci 2012 Fischer dle zákona založil transparentní účet u Raiffeisenbank č. 44774411/5500. Největšími donátory byli majitel směnárny Exchange s.r.o. Mikuláš Šveda (2,1 milionu Kč) a spolumajitel Moravia Steel a TV Barrandov, miliardář Tomáš Chrenek (9 milionů Kč). Dále například 200 tisíc korun věnoval hudebník Michal Šindelář, 500 tisíc majitel cukrářské a pekařské firmy MIKO international s. r. o. Gevorg Avetisyan, 400 tisíc sám Jan Fischer.  Po ukončení voleb vyšlo najevo, že výdaje na předvolební kampaň převýšily příjmy o 7 až 8 miliónů korun. 21. února 2013 Fischer z dovolené v USA oznámil, že tyto dluhy uhradí jeho rodinný přítel, pražsko-izraelský developer Tamir Winterstein spoluvlastnící firmu Lighthouse Group. Týden nato však Winterstein řekl, že poskytne pouze rady a žádné peníze.

Kritika a negativní kampaň.

Při propagační návštěvě USA v září 2012, za kterou Fischer vynaložil přes půl milionu korun, podle Aktuálně.cz zaplatil PR agentuře Guestbookers.com a PR poradci Garrettu Marquisovi, aby mu zprostředkovali publicitu v amerických médiích a setkání s republikánským kandidátem na prezidenta USA r. 2008 Johnem McCainem. Kancelář Jana Fischera prohlásila, že část vynaložených peněz šla na běžnou propagaci, a kritiku odmítla. V USA Fischer vystoupil v ekonomickém pořadu televize CNN Quest Means Business a setkal se s Nixonovým ministrem zahraničí Henrym Kissingerem.  V prosinci 2012 se objevily billboardy s Janem Fischerem a heslem „Ti nejschopnější byli v KSČ“. Imitovaly oficiální propagační materiály, šlo tedy o tzv. negativní kampaň, a jelikož neobsahovaly logo skutečného zadavatele, mluvčí kanceláře Fischerovy kampaně je označila za neetické a protizákonné. Na základě toho je reklamní agentura rychle odstranila. Koncem prosince Balbínova poetická strana nechala vyvěsit několik billboardů s fotomontáží Jana Fischera v uniformě Lidových milic a nápisem „V KSČ byl, ale v Lidových milicích ne!?! – Věrni zůstaneme“. Vedení BPS vyzvalo Fischera k ukončení kandidatury a obvinilo, že skutečně v letech 1978 až 1982 byl členem LM. Fischer odmítl s tím, že milicionář by nemohl dostat lustrační osvědčení. (To však není přesné; seznamy milicionářů neexistují, lustrační osvědčení tak dokládá pouze poměr k StB a doplňuje se čestným prohlášením dotyčného, že v LM nebyl.) Fischerova mluvčí označila i tyto billboardy za protizákonné.  V prosinci 2012 divadelník Tomáš Hanák zveřejnil video, kde vyzval Fischera k odstoupení z kandidatury kvůli komunistické minulosti. Hanák v něm kritizoval lidi, kteří do KSČ vstoupili kvůli karierismu, z čeho naopak nevinil Miloše Zemana, který byl členem KSČ od jara 1968 do roku 1970, kdy byl pro nesouhlas s okupací a normalizací vyloučen. Video vzniklo na podnět skupiny Dekomunizace. Fischer reagoval nepřímým výpadem na Zemanovy spolupracovníky a kauzy spojené se Zemanovou vládou: "„Každý se může zapojit do kampaně, jak se mu líbí, zvolili tento způsob a já jejich nesouhlasný názor respektuji. Divím se ale, že autorům výzvy nevadí, že tím pomáhají na Hrad Šloufovi, Zbytkovi, aféře Bamberk, akci Olovo, kauze D47 a dalším synonymům nečistých praktik.“" Hnutí Dekomunizace používalo pro Jana Fischera posměšnou přezdívku „Želé“ a tento motiv využíval i jejich videoklip kombinující záběry z televizního pořadu TV Prima "Ano, šéfe!" a seriálu "Návštěvníci", portrét Jana Fischera je v něm namapován na želatinový pokrm („amarouny“) a doprovázen je negativními hodnotícími větami Zdeňka Pohlreicha (užity bez jeho souhlasu). Na žádost TV Prima byl klip na YouTube zablokován.  Po prezidentském duelu s Milošem Zemanem na TV Prima 4. ledna 2013 bylo zveřejněno, že Fischerova kancelář mezi diváky najala čtyřicet komparzistů, kterým zaplatila kolem osmi set korun. Mluvčí uvedla, že se snažili vyhovět dramaturgii TV Prima, která je pověřila zajištěním dvou set podporovatelů do publika, a hlavním důvodem najímání komparsistů bylo, že se duel předtáčel ve všední den mezi dvanáctou a třetí hodinou odpolední. TV Prima byla široce kritizována pro neprofesionální přípravu a průběh debaty, kterou sledovalo 944 000 lidí. Sám Fischer prohlásil: „Nebyla to bohužel standardní volební debata“, nýbrž „zábavný pořad komerční televize, a primárním cílem komerčních médií je sledovanost“. Řekl také, že na něj a jeho rodinu, která v pořadu rovněž vystupovala, diváci ze Zemanova tábora volali vulgarismy.

Ministr financí v Rusnokově vládě.

Krátce po pádu vlády Petra Nečase v červnu 2013 se objevily spekulace o možném Fischerově angažmá. Setkal se totiž 28. června 2013 v Kramářově vile s designovaným premiérem Jiřím Rusnokem. Tehdy ještě Fischer uvedl, že s Rusnokem o žádné personální nabídce nemluvili, Rusnok se prý jen zajímal o jeho názory na současnou politickou situaci a proces skládání vlády.  Fischer se s Rusnokem znovu sešel 8. července 2013 a tentokrát už nabídku na post ministra financí a vicepremiéra přijal. Během jediného dne od oznámení přijetí funkce se Fischerovi podařilo sehnat zhruba 5,5 milionu korun, které ještě dlužil za prezidentskou kampaň. Tento sled událostí vyvolal řadu spekulací o možných protislužbách pro své dárce. To však Fischer popřel a později dodal, že se už nebude k této otázce vyjadřovat, aby se mohl plně věnovat řízení ministerstva financí.  Prezident Miloš Zeman jej do funkce jmenoval 10. července 2013. Při uvedení do funkce nedokázal odpovědět na otázku, s jakým rozpočtem hospodaří ministerstvo financí. Po dvou dnech v úřadě odvolal své dva náměstky, Tomáše Zídka a Zdeňka Zajíčka. Novou náměstkyní zároveň jmenoval Evu Anderovou, která pro něj pracovala jako poradkyně v rámci jeho prezidentské kampaně.

Jan Fischer (* 2. ledna 1951 Praha) je český statistik a politik, od 8. května 2009 do července 2010 předseda tzv. úřednické vlády a nestranický kandidát na prezidenta České republiky v přímé volbě v lednu 2013. Dlouho byl považován za favorita s jistým postupem do 2. kola, ale koncem roku 2012 začal ztrácet a nakonec s 16,35 % jen těsně získal třetí místo. V červenci 2013 se stal ministrem financí a místopředsedou vlády Jiřího Rusnoka, ve funkci působil do ledna 2014.

扬·菲舍尔(,1951年-1月2日),捷克政治人物。曾于2009年5月至2010年6月间出任捷克总理。


Situace před bitvou.

Během věků Melkorova zajetí elfové žijící v zemích Beleriandu prosperovali. V lesním království Doriath vládl král Elwë, známý jako Elu Thingol, spolu s královnou Melian a autoritu doriathského vladaře tehdy respektovali i elfové, kteří bydleli v Ossiriandu a Falasu. Poté, co Modré hory přešli první trpaslíci, navázali s nimi beleriandští Sindar obchodní styky. Trpaslíci pak pro krále Thingola zbudovali jeho opevněné sídlo Menegroth a vyrobili pro něj mnoho zbraní, neboť královna Melian předpověděla, že mír v Ardě již nebude mít dlouhého trvání.  Poté, co Morgoth unikl s ukradenými silmarily z Valinoru, opevnil se znovu ve své staré pevnosti Angband, kde nyní začal přemýšlet o ovládnutí světa. Jako první se rozhodl vyhubit beleriandské elfy. Morgoth však podcenil sílu Sindar, kteří se v době jeho pobytu ve Valinoru, za pomoci trpaslíků dobře vyzbrojili a Thingol mohl navíc počítat i s pomocí svých spojenců z Ossiriandu a Falasu. Své obrovské skřetí vojsko Morgoth rozdělil na dvě skupiny, které měly doriathského krále Thingola a jeho lid sevřít ze západu a z východu.

Průběh bitvy.

Západní Beleriand.

Morgothova západní armáda do Beleriandu nepozorovaně vtrhla Sirionským průsmykem. Díky velké přesile brzy zatlačila a oblehla Círdana a jeho lid v jejich opevněných přístavech Brithombaru a Eglarestu, takže elfové z Falasu nemohli přijít na pomoc králi Thingolovi. Skřeti pak bez většího odporu plenili zemi mezi řekami Sirion a Narog, avšak proniknout do Thingolova lesa se jim nepodařilo.

Východní Beleriand.

Východní vojsko Temného pána se pak k doriathským lesům přibližovalo od severovýchodu a skřeti při cestě zpustošili zemi mezi řekami Celonem a Gelionem. Král Thingol, který se musel obejít bez pomoci obležených Falathrim, povolal na pomoc Zelené elfy z Ossiriandu pod vedením jejich pána Denethora. Denethor skutečně dorazil s bojovníky z celého Ossiriandu a východního Beleriandu, avšak jeho muži nebyli tak dobře vyzbrojeni jako Thingolovi Sindar.  Elfové na skřety udeřili ze dvou stran mezi řekami Arosem a Gelionem. Zelení elfové však nápor skřetů vyzbrojených železnými zbraněmi neustáli a byli nuceni se stáhnout na kopec Amon Ereb. Tam v obklíčení padl Denethor a většina jeho lidu. Sindar vedení Thingolem, kteří si k nim ze severu probíjeli cestu, nedorazili včas. Zachránili pouze malou část obklíčených Laiquendi. Thingolově armádě se poté podařilo porazit většinu východního skřetího vojska a přeživší skřeti se obrátili k útěku na sever. Ti ze skřetů, kteří se z boje pokusili uprchnout, však byli téměř do jednoho pobiti trpaslíky, kteří elfům přispěchali na pomoc z nedaleké hory Dolmed.

Důsledky.

Morgothovo vojsko na východě bylo v bitvě zcela rozprášeno a do Angbandu se vrátila jen hrstka skřetů, která donesla zprávy o této porážce. Naopak na západě se skřetům podařilo uzavřít Círdanova vojska za hradbami přístavů, které byly obleženy. Skřeti obsadili téměř celý Falas a Západní Beleriand. Situace se nezměnila, dokud na sever Beleriandu nepřipluli Noldor v čele s Fëanorem. Poté, byli skřeti staženi, aby posílili Morgothův útok proti nově příchozím Noldor. Většina tohoto Morgothova vojska pak padla v druhé bitvě beleriandských válek, známé jako Dagor-nuin-Giliath.  Přestože se v první bitvě beleriandským elfům podařilo odrazit útok Temného pána, jejich ztráty byly vysoké. Ossiriandští elfové velice těžce nesli smrt velké části svého lidu včetně pána Denethora a jeho nejbližších příbuzných. Někteří po bitvě odešli do Doriathu pod ochranou ruku krále Thingola a královny Melian. Ti, kteří se po bitvě vrátili do Ossiriandu, se pak začali ještě bázlivěji skrývat a snažili se pokud možno nemíchat do věcí okolního světa. Ossiriandští elfové již nikdy nepřijali nového krále a nikdy v budoucnu už otevřeně nevyšli do žádné války.  Po vítězství nad východní částí Morgothova vojska se Thingol s přeživšími vrátil do svého lesa, kolem kterého královna Melian vytvořila tzv. Melianin pás. Tato neproniknutelná ochranná hradba jejich kouzel pak království Doriath chránila až do odchodu Melian ze Středozemě.

První bitva Beleriandských válek, nazývaná též První bitva o Beleriand, je první bitvou beleriandských válek, odehrávající se ve fiktivním světě anglického spisovatele J. R. R. Tolkiena. Bitva byla Tolkienem popsána v jeho knize "Silmarillion".

在托尔金(J. R. R. Tolkien)小说的中土大陆里,第一次会战(First Battle of Beleriand)是在贝尔兰(Beleriand)爆发的首次战役。由多瑞亚斯(Doriath)国王埃卢·庭葛(Elu Thingol)率领的辛达族(Sindar)精灵对抗魔苟斯(Morgoth)的军队。


Popis automobilu.

Jedná se o jediné BMW s motorem uprostřed, které se prodávalo veřejnosti. Poprvé bylo představeno na Pařížském autosalonu. Na vývoji vozu se spolupracovalo s automobilkou Lamborghini. Z plánované výroby v Itálii sešlo a typ M1 se nakonec montoval ve Stuttgartu. Pohání ho tříapůllitrový šestiválec. Motor má čtyři ventily na válec. Dosahuje výkonu 204 kW. Maximální rychlost automobilu je 260 km/h. Podvozek byl tvořen příhradovým rámem s nezávislým zavěšením všech kol. V interiéru se nacházela sedadla Recaro, tříramenný volant, klimatizace, elektricky ovládaná okna a zpětná zrcátka.

Závodní kariéra.

Pro závody upravovala firma Procar tento vůz a přeplňovaný motor dosahoval výkonu 634 kW. Tyto speciály byly homologovány pro skupinu 4. Vzhledem k popularitě byl vytvořen i vlastní seriál Procar BMW M1 Championship. V něm se utkávali jezdci Formule 1 s identickými vozy. V roce 1979 vyhrál sezónu Niki Lauda a o rok později Nelson Piquet. Po dvou letech byl pohárový šampionát ukončen.  Pro jeden závod 24 hodin Le Mans byl BMW M1 Procar barevně upraven umělcem Andy Warholem. Tento vůz skončil v závodě šestý.

V rallye.

Bernard Darniche se rozhodl jeden exemplář přestavět na rallyeový speciál skupiny B. Poprvé se automobil představil na Rally du Var 1980, ale na předních pozicích závodil až na Tour de Corse - Rallye de France 1982. Automobil byl postaven pro závodění na asfaltových soutěžích a tak se na šotolinových příliš neobjevoval.  Na podvozku byl připevněn trubkový rám, který nesl celou plastovou karoserii. Původní sériový motor byl upraven na konečných 315 kW. Vůz měl elektronické zapalování Magneti Marelli. Objem motoru byl 3498 cm a celková hmotnost vozu byla okolo jedné tuny.

Budoucnost.

V dubnu 2008 vystavovala automobilka koncept nového BMW M1 Homage jako showcar k příležitosti 30. výročí výroby prvního BMW M1. Design opět vytvořil Giugiaro.

BMW M1 (interní označení BMW E26) je supersportovní automobil, který v letech 1978 až 1981 vyráběla německá automobilka BMW. Vyráběl se pouze jako dvoudveřové kupé s motorem uprostřed a pohonem zadních kol. Jednalo se o první BMW s označením sportovní divize M. Design vytvořil Giorgetto Giugiaro. Sports car International prohlásila BMW M1 za desátý nejlepší sportovní vůz sedmdesátých let. Celkem bylo vyrobeno 456 vozů.

BMW M1是于1970年代,德国汽车生产商BMW公司所生产的赛车车款。在1978年至1981年期间生产。由意大利知名汽车设计师乔盖托·乔治亚罗设计。并且M1的样车生产,也同样是交由意大利汽车公司蓝博基尼完成。M1批量生产之后,被分为了公路版和赛道版,其中公路版以超跑姿态面向市面发售,而赛道版则被交予一些车队参加了赛车赛事。


Konstrukce.

Hlavní výzbroj lodí této třídy představovalo osm 305mm kanónů o délce hlavně 50 ráží. Umístěny byly již zcela moderně ve čtyřech dvoudělových věžích, po dvou na přídi a zádi lodi.  Jako první německé lodi měla tato plavidla průběžnou palubu, což byl nový moderní konstrukční prvek a pouze jedno patro kasemat s děly menších ráží. V těchto kasematách bylo umístěno dvanáct 150mm kanónů ("Lützow " a "Hindenburg" již měly šestnáct). Lehkou výzbroj tvořilo dvanáct 88mm kanónů. Lodě dále nesly čtyři pevné torpédomety.  "Derfflinger" a "Lützow " původně nesly jednoduché stožáry. Během oprav po bitvě u Jutska dostal "Derfflinger" nové trojnožkové stožáry a "Hindenburg" s nimi byl již postaven. U obou lodí také byl redukován počet 88mm kanónů a odstraněny byly protitorpédové sítě.

Operační nasazení.

"Derfflinger" a "Lützow " se účastnily bitvy u Jutska ve dnech 31. května až 1. června 1916 ("Hindenburg" byl dokončen až v roce 1917 a neúčastnil se žádného střetnutí), ve které se podílely na potopení britských bitevních křižníků HMS "Invincible" a HMS "Queen Mary". Obě německé lodě ale byly v bitvě také vážně poškozeny. "Derfflinger" zasáhlo 17 projektilů velké a další čtyři střední ráže, přičemž loď nabrala okolo 3 000 tun vody, ale podařilo se jí zachránit.  "Lützow" zasáhlo více než 24 projektilů, přičemž čtyři měly ráži 380mm. Loď nabrala značné množství vody a její příď se postupně tak ponořila, že se lodní šrouby začaly vynořovat z vody. Loď se dostala až poblíž ústí Kielského průplavu, měla však tak velký ponor, že by uvázla na mělčině a proto byla potopena torpédoborcem G38. Ztráta nedávno dokončeného a moderního křižníku "Lützow" byla největší ztrátou císařského námořnictva v celé bitvě.

Osud.

Po německé kapitulaci odpluly hlavní síly císařského námořnictva, včetně bitevních křižníků "Derfflinger" a "Hindenburg", do Scapa Flow, kde byly lodě internovány s minimální posádkou. Osud lodí se naplnil dne 21. června 1919, kdy je v tzv. Incidentu ve Scapa Flow potopily vlastní posádky, aby nemohly být předány do rukou vítězných států. "Derfflinger" se potopil ve 14:45, jeho vrak byl vyzvednut až v roce 1939 a později byl sešrotován. "Hindenburg" se potopil v 17:00, v roce 1930 byl vyzvednut a následně byl jeho vrak sešrotován.

Třída Derfflinger byla třídou bitevních křižníků německého císařského námořnictva z doby první světové války. Skládala se z jednotek "Derfflinger", "Lützow " a "Hindenburg". Lodě byly objednány v letech 1912–1913, jako reakce na stavbu britských bitevních křižníků třídy Lion a představovaly druhou generaci německých bitevních křižníků. Jednalo se o poslední postavené německé bitevní křižníky, žádná z lodí třídy "Mackensen" již nebyla dostavěna.

德夫林格级大巡洋舰(Große Kreuzer der Derfflinger-Klasse),或译为德弗林格尔级大巡洋舰、德弗林格级大巡洋舰,是德国建造的一种战列巡洋舰。


Bližší informace a základní dělení.

Podle Maxe Webera ideální typ v podstatě slouží jako pevný bod, k němuž se lidé obracejí. Dle jeho slov je naše chování ovlivněno iracionalitami různých druhu, například afekty nebo omyly. Jedinou možností, jak tyto naše iracionální odchylky od ideálního typu nalézt, má být porovnaní právě s ideálním typem.  Weber při popisu ideálního typu hovoří o 2 kategoriích:

Příklady.

Konkrétním příkladem ideálního typu může být tzv. homo economicus, tedy člověk za všech okolností usilující o maximalizaci svého zisku. V reálném světě nikdo takový nicméně neexistuje. Jde jen o popis modelu uvažující, jak by to vypadalo, kdyby za ideálních, zcela volných podmínek někdo takový skutečně existoval a jako homo economicus se bezpodmínečně choval. Max Weber mimoto přišel s několika dalšími příklady ideálního typu aplikované na různé oblasti lidského života.

Weberovy základní kategorie lidského jednání.

Nekonečnou rozmanitost lidských jednání a jejich motivů rozčlenil Weber do čtyř ideálně typických kategorií, které se sice v čisté podobě téměř nikdy nevyskytují, přece však představují užitečný princip třídění a porozumění. Ideální typy jednání jsou řazené podle klesající míry racionality: Podle Webera nejsou poslední dvě jednání smysluplným jednáním.

Weberova charakteristika ideálního typu v byrokracii.

Max Weber se rovněž často zamýšlel nad otázkou byrokracie. Byl přesvědčen, že čím více si určitá organizace počíná jako ideální typ byrokracie, tím úspěšněji naplňuje cíle, za jejichž účelem byla založena. Moderní společnosti jsou podle Webera založeny na byrokracii. Nedává jí však žádná negativní hodnocení. Má se jednat o ztělesnění racionalizace. Byrokracie je racionální ve všech pravidlech, ve svém účelu i v prostředcích, které používá. Weberovy základní charakteristiky ideálního typu byrokracie:

Weberova typologie panství a autority.

Max Weber rozpracoval také pojem panství, který definoval jako vztah dominantní mocenské autority a ovládaných, přičemž je tento vztah oběma stranami považován za oprávněný. Jde o „předpoklad, že příslušné osoby uposlechnou rozkazu jistého obsahu“. Jedním ze zásadních určujících faktorů panství je podle něj stupeň byrokratizace.  Weber vydělil 3 ideální typy forem panství, a to panství legální, tradiční a charismatické:

Zygmunt Bauman a jeho ideální typy v současné společnosti.

Zygmunt Bauman aplikuje Weberovy ideální typy na současnou společnost. Čtyři typy lidí, kteří nezávazně „proplouvají životem“, nazývá Zevloun, Tulák, Turista a Hráč.

Ideální typ neboli čistý typ (z lat. typus, to z řec. typos = ráz; z lat. idealis = vzorný, to z řec idea = podoba) je konstrukt německého sociologa Maxe Webera, který lze použít k porozumění nějaké životní situaci. Jedná se o abstraktní model určitého jevu, ztělesňující jeho nejtypičtější vlastnosti. V realitě ideální typ v zásadě neexistuje, většinou se vyskytuje jen v podobě některé z jeho dílčích charakteristik. Není míněn jako dokonalý či vytoužený model jevu, ale jako jeho „čistá“ a ničím nenarušená podoba.

理想类型(德语:),最早出现于马克思·韦伯Max Weber的著作中。意指借由筛选出某个现象的某些基本或核心特征,则其他的特征都将被摒弃或忽视。


Děj a jeho stručný rozbor.

Vypravěčem je hlavní konstruktér Integrálu, vesmírné lodi, která má šířit myšlenku Jednotného státu na další planety za každou cenu. Kniha má formu jeho zápisků pro někoho dalšího, poselství pro neznámého čtenáře. Hlavní konstruktér sám hodnotí stejné události různě podle toho, jak se vyvíjí jeho smýšlení. Někdy je jen jejich svědkem a jindy píše sám o sobě a o svých pocitech. Celý příběh se odehrává v Jednotném státě vzniklém po dvousetleté válce v třetím tisíciletí. Lidé už netrpí bídou ani hladem a všichni jsou zaměstnaní. Vše, co se děje, podléhá přísné kontrole. Například poštu čte domovnice, která ji v případě pochybností odnese na Úřad strážců, jenž na vše dohlíží a všechno kontroluje.  Je velmi zajímavé, jak Zamjatin pojal jednotlivé lidi. Nikdo nemá jméno, nýbrž jenom číslo. Ženy jsou pojmenovány samohláskami, např. I-330 a muži souhláskami, např. hlavní hrdina je D-503. Tím je naprosto setřena jakákoliv individualita jedince a není žádné já, ale jen my. Jedinou výjimku udělal autor u nejvyššího činitele Jednotného státu – Dobroditele. Všichni žijí v prosklených domech, aby nemohli nic skrývat před ostatními. Vstávají každý den všichni ve stejnou minutu, stejně odcházejí do práce a stejně jdou i spát. Na každé sousto při jídle mají předepsaných padesát skousnutí. Mají vyhrazeny i hodiny pro sex, na které si oba partneři musí vyžádat růžové papírky – povolenky. Pak si mohou na hodinu stáhnout závěsy. Ti, kteří bez povolení zplodí dítě, jsou popraveni Strojem. Důležitým prvkem pro odosobnění jsou také unify (uniformy), které dokonale stírají i poslední rozdíly mezi lidmi. Vůle kolektivu určovaná totalitním Dobroditelem zcela vytlačuje svobodu lidského myšlení. Postupem času se v Jednotném státě objeví několik jedinců, kteří jsou nespokojeni s děním a pokusí o převrat. Revoluce se však nepovede, hlavní organizátoři jsou popraveni a ostatním je z mozku vyoperována fantazie do posledního kousku a může zavládnout všeobecné absolutní štěstí.  Spisovatel rozehrává v knize střet světa entropie se světem energie. Na jedné straně je svět nesvobodný, ale přesný – svět entropie. (Hlavní postava, D-503, je nadšeným a loajálním občanem Jednotného státu.) Jeho protikladem je svět energie, plný lásky, fantazie, touhy, vášně... (O něm si D-503 myslí, že je nesprávný a nepravý, ale je do něj vtahován vlastním talentem vědce a možnostmi seberealizace. Lákají ho city, kterým nerozumí – láska k I-330, jež ho však jen využívá). V průběhu děje se tyto dvě linie střetávají a hlavnímu hrdinovi se převrací jeho pohled na svět. Ne však definitivně. V rozhodující fázi pokusu o převrat je D-503 předvolán „na kobereček“ k Dobroditeli, po krátké filozofické rozmluvě je hlavní konstruktér podroben „ozdravné“ operaci. Zbaven emocí s čistým svědomím udá své přátele a navrací se jako poslušná ovečka do stáda občanů Jednotného státu.

Rozhlasová zpracování.

Román byl zpracován v roce 2018 v Českém rozhlasu Olomouc jako patnáctidílná četba na pokračování. Překlad: Vlasta a Jaroslav Tafelovi, čte: Petr Kubes, režie: Tomáš Soldán.

My (v ruském originále ) je antiutopický román, napsaný v roce 1920 autorem Jevgenijem Zamjatinem. Je jedním z autorových nejlepších děl. Bylo napsáno dříve než jiné antiutopické romány, jako "Konec civilizace", "Farma zvířat", "1984" apod. a většinu pozdějších románů také ovlivnilo. Román varuje před odlidštěním, mravním vakuem a umrtvením myšlení.

《我们》(),又名《反乌托邦与自由》,是叶夫根尼·萨米尔钦于1920年写作的一部俄语小说。为反乌托邦三部代表作之一(另外两部是《美丽新世界》和《一九八四》)。


Výskyt.

Leguán zelený je obyvatelem především lesních oblastí tropické Střední a Jižní Ameriky. Přebývá převážně na vysokých stromech zvláště v blízkosti vodních ploch. Tento ještěr velmi dobře šplhá a plave. Kromě velkých kočkovitých šelem, krokodýlů, hroznýšů, opic a dravých ptáků nemá dospělý jedinec leguána zeleného žádné přirozené nepřátele.

Popis.

Leguán zelený je velký ještěr, jehož délka těla dosahuje 1–2 metru, a může vážit 3–5 kg. Samice je o něco menší a dosahuje i nižší hmotnosti.  Leguán zelený má ještěrkovité tělo se čtyřmi pětiprstými končetinami s dlouhými a zahnutými drápy, které mu umožňují udržet se na stromech, a s dlouhým ocasem, který je delší než celé tělo a při nebezpečí se z něj stává účinná obranná zbraň. Typickým znakem tohoto leguána je výrazný hřeben ze zahnutých trnů a hrdelní lalok. Tento prokrvený lalok mu napomáhá v termoregulaci, a využívá jej rovněž při námluvách nebo hájení svého teritoria.  V tlamě leguána zeleného se nachází mnoho drobných avšak ostrých zubů, jimiž potravu pouze trhá (nežvýká ji). Polyká i velká sousta, která případně překousne nebo rozdrtí svalnatým jazykem. Svůj chrup obměňuje jinak než většina druhů plazů – nový zub vrůstá do starého, kterého v konečné fázi vytlačí ven a nahradí jej.

Pohlavní dimorfismus.

Po narození jsou obě pohlaví leguána zeleného téměř nerozeznatelná. Jak ale dospívá, projevují se odlišnosti, které můžeme na pohled rozpoznat; samec má na vnitřní straně stehen takzvané femorální póry, táhnoucí se v řádě směrem od ocasu k holeni. U kořene ocasu lze poměrně dobře nahmatat hemipenisové kapsy, připomínající boule. Samec má také masivnější hlavu a vyrůstají mu delší ostny na hřbetě, zvláště pak za krkem. Rovněž jeho hrdelní lalok roste do větších rozměrů.

Zbarvení.

Leguán zelený není vždy zbarvený pouze do zelena (ani samotná zelená není na leguánovi jednotvárná). Jsou známy různé varianty; modročerný (jižní Peru), černý a růžový (ostrovy Bonaire, Curacaco, Aruba, Grenady), červený (západní Kostarika) nebo oranžově zbarvený leguán zelený (Mexiko).  Jsou případně uznávány dva poddruhy; "Iguana iguana iguana", který žije od Kostariky až po Brazílii a na Karibských ostrovech a "Iguana iguana rhinolopha", který má na nose 3–4 malé růžky a vyskytuje se v jižním Mexiku a severní Kostarice. V každé oblasti však najdeme leguána zeleného odlišněji zbarveného a muselo by existovat tedy více poddruhů než jen tyto dva. Dále byl leguán zavlečen třeba na Floridu a vyskytuje se také na Havajských ostrovech.

Potrava.

Leguán zelený je býložravec. Nicméně bylo u mladých jedinců (do věku dvou až tří let) zjištěno, že pojídají taktéž hmyz nebo pavouky, a to údajně pro správný růst. Dospělí jsou pak zpravidla přísně býložraví, a pokud spolykají jinou potravu jedná se spíše o shodu náhod, kdy je třeba pavouk spolknut spolu s listem, o nějž měl leguán zájem a na kterém se tento členovec pouze nacházel.  Většina chovatelů však nezávisle doporučuje držet se již od narození pouze rostlinné stravy případně doplněnou o ovoce. Živočišnou bílkovinu pak podávat jedině gravidním samicím, ideálně ve formě natvrdo uvařeného vejce, nakrájeného na kousky (více v kapitole "Chov v zajetí").

Biologie.

Zrak.

Leguán zelený má vynikající zrak, díky kterému spatří i jen nepatrný pohyb z velké vzdálenosti. Sítnice obsahuje velké množství čípků (též dvojitých čípků) a rozeznává tak širší škálu barev nežli třeba člověk. Umožňuje mu vnímat také ultrafialové spektrum. Za šera a ve tmě vidí patrně hůře, kvůli malému počtu tyčových buněk (tyčinek), a cítí se pak v takovém prostředí velmi nejistě. Protože jsou jeho oči umístěny po stranách hlavy, vnímá jen malé pole binokulárního vidění. Spoléhá se především na periferní vidění a pokud upřeně pozoruje nějaký objekt, otáčí se potřebným směrem boční stranou hlavy.

Termoregulace.

Stejně jako většina plazů je i leguán zelený poikilothermní (studenokrevný). Jeho teplota tak není konstantní, ale je závislá na okolním prostředí. Pro zahřátí používá také svůj hrdelní lalok, který napřímí směrem k slunci (může i měnit barvu). Naopak potřebuje-li zchladit, zachycuje jím pouze studený van větru. Pokud jsou teploty neúnosné, zpomaluje srdeční tep.

Rozmnožování.

V době rozmnožování spolu samci často bojují a stávají se teritoriálními. Samice kladou 20–40 vajec do podzemních hnízd a mají 1 snůšku během rozmnožovací sezóny. Mláďata jsou po narození jasně zelená a měří až 27 cm. Mezi mláďaty po narození funguje jakási spolupráce – společně loví a spolu také nocují.

Chov v zajetí.

Leguán zelený je v Česku hojně chovaným plazem. Nicméně si mnoho chovatelů při jeho koupi neuvědomuje, že tento ještěr dorůstá až 2 metry (této délky dosahují samci v těch řídkých případech, kdy mají zachovaný celý ocas). V dobrých podmínkách se dožívá až 25 let. Pokud ovšem nemá vhodné podmínky, doba jeho života se rapidně zkracuje. Velmi dobře se dá ochočit, rád žere z ruky a nechá se venčit jako pes, je velmi nenáročný na chov díky jeho jídelníčku; jde o býložravého ještěra, který se chová v teráriu. Velmi důležitá jsou místa ke slunění a UV záření. Ve dne by se měla teplota v teráriu pohybovat mezi 25–34 °C a v noci mezi 21–23 °C.

Doporučená strava.

V populaci je bohužel rozšířeno, a amatérští prodejci v obchodech se zvířaty tuto fámu leckde podporují, že leguán zelený je všežravec. Není to ovšem pravda. Leguán zelený je výhradně býložravý ještěr. Co se rostlinné potravy týče, skládá se z různého listí, bobulí a sladkých ovocných plodů nebo mladých výhonků.  Typickou stravu leguána tvoří: Plevele a bylina (smetánka, vojtěška, listy a květy ibišku, květy růže, listy moruše, jetel, jitrocel, ptačinec, kopřiva, hluchavky, mléče, lebeda), listy a listová zelenina (čekanka, polníček, kapusta, rukola, řapíkatý celer), zelenina nastrouhaná (cuketa, dýně, mrkev, pastinák, celer, řepa, pór, okurka), ovoce (jablko, hruška, broskve, banán, meruňky, třešně, maliny, mango, švestky, hrozny, jahody, sušené datle a fíky atd.), ostatní (ovesné vločky, sušené bylinky, senná řezanka, pšeničné klíčky, klíčené mungo, řasy, mleté lněné, dýňové a slunečnicové semínko)  Mláďatům přidáváme 2× týdně vitamíny a minerály ("Plastin", "Beaphar"); dospělým: 2× měsíčně, v zimě častěji.  Je nutné zeleninu také vhodně upravit na menší kousky, tzn. ji nasekat, nastrouhat či natrhat. Leguáni potravu nekousají, ale rovnou polykají! Mohli by se zadávit. Misku s krmením neumisťujeme nikdy na zem, ale vždy do výšky.  Omezujeme pak: čínské a pekingské zelí, hlávkový salát, ledový a římský salát, brokolice, květák, kapusta, mrkvová nať, petržel, heřmánek.  Přísně se vyvarujeme: mangold, špenát, rebarbora, rajče, citrusové ovoce, avokádo, karambola, komerční granule pro leguány a vše živočišné.

Leguán zelený ("Iguana iguana") je nejznámější druh ještěra z čeledi leguánovitých. Obvykle má zelenou nebo našedlou barvu kůže. Rovněž také robustní nohy, dlouhý ocas a podélný hřeben zubovitých šupin na hřbetě. Typickým znakem tohoto leguána je výrazný hřeben ze zahnutých trnů a hrdelní lalok. Popsal jej v roce 1758 Carl Linné.

美洲鬣蜥(学名:')又名绿鬣蜥,是一种生活在树上的大型蜥蜴,头尾全长可达1～2米,寿命可长达10年以上,以植物的叶、嫩芽、花、果实为食物,为日行性爬虫类,每胎可产24-45颗卵。主要分布于中美洲的墨西哥至巴拉圭间、南美洲、加勒比海及佛罗里达等地。被列入《濒危野生动植物种国际贸易公约》附录二中。绿鬣蜥常被人作为宠物饲养,中国和部分美洲国家设有养殖场大量饲养绿鬣蜥以作售卖用途。因为人为的饲养及野放,在台湾已成为外来种,在屏东市及等邻近乡镇已建有繁殖族群。


Složky Fedu.

Složky federálního rezervního systému jsou tyto:

Rezervní banky.

Federální rezervní systém má 12 regionů, tzv. distriktů. Každý distrikt má svého guvernéra, jenž je současně šéfem oblastní správní rady a členem rady guvernérů, a oblastní banku, která může mít pobočky v dalších městech.

Předsedové rady guvernérů Fedu.

Předsedu nominuje rada samotná a schvaluje prezident Spojených států amerických. Zatím se nestalo, že by navržené jméno nepotvrdil.  1 dočasný předseda od 3. února do 15. dubna 1948.  2 dočasný předseda od 3. března do 20. června 1996

Historie.

Vznikl podepsáním "Zákona o federálních rezervách" pár dnů před vánočními svátky, 23. prosince 1913, prezidentem Woodrowem Wilsonem. Samotné znění zákona vzešlo z tajného setkání zástupců amerického ministerstva financí a několika vlivných bankéřů té doby v listopadu 1910 na ostrově Jekyll Island v americké Georgii. Hlavní rys zákona bylo získání pověření (z americké ústavy explicitně dané Kongresu) tisknout peníze a poskytovat je americké vládě na úvěr.

Kritika.

Federální rezervní systém je často kritizován z obou stran politického spektra. Představitelé libertariánské pravice, například Ron Paul, kritizují Fed na základě protiústavnosti. Fed je totiž v dnešních dnech hlavním zdrojem tisku amerického dolaru, přestože dle ústavy Spojených států amerických má výhradní právo tisknout americkou měnu pouze ministerstvo financí. Levice i libertariáni dále kritizují na Fedu, že je soukromý a je ovládán neprůhlednou úzkou skupinkou lidí. Levice také zdůrazňuje možnost zapojení Fedu do světové finanční krize a další nelegální praktiky. Fed není ničím kontrolován a navzdory svým pravomocem a prostředkům funguje fakticky jako nezávislý orgán.  Dle některých kritiků začala měna s nuceným oběhem vyvolávat hospodářský cyklus. Později, co byl zrušen Brettonwoodský systém a opuštěn zlatý standard, to podle nich umožnilo nárůst inflace.  Fed byl dále kritizován za svou „tajuplnost“. Ovšem začátkem roku 2012 Fed představil kroky k větší transparentnosti. Ve svém prohlášení z tehdejšího prosincového jednání (tzv. „minutes“) oznámil, že bude pravidelně poskytovat prognózy úrokových sazeb. Čtyřikrát do roka bude vyhlašovat, jak dlouho chce držet krátkodobé úrokové sazby na stávajících úrovních. V současné době jsou tyto sazby velmi nízké, téměř blízko nule procent ročně.

Audit.

V červenci 2011 byly zveřejněny výsledky auditu Fedu, který prosadil kongresman Ron Paul a Alan Greyson pomocí pozměňovacího návrhu (Fed nebyl nikdy ve své téměř stoleté historii důkladně auditován, sám Paul zmínil, že k poslednímu auditu došlo někdy v 50. letech 20. století a i ten byl jen částečný). Audit provedl "Všeobecný úřad pro kontrolu rozpočtu" (Government Accountability Office) a zjistil, že Fed v letech 2007–2010 rozdal v bezúročných půjčkách americkým i zahraničním bankám a korporacím přes 16×10 dolarů (113 % HDP USA), a to bez vědomí Kongresu.  Podle Alana Graysona se má jednat dokonce o 26 bilionů dolarů (184 % HDP). Mezi příjemci je mnoho významných finančních institucí a korporací, převážně ze Spojených států, ale i z jiných zemí jako Švýcarsko, Skotsko, Velká Británie, Německo, Japonsko a další. V případě amerických bank a institucí navíc došlo ke střetu zájmů, kdy Fed vyřizování této obrovské transakce „outsourcoval“ a lidé ji realizující současně působili v podnicích, kterým byly tyto bezplatné půjčky poskytnuty.

Federální rezervní systém (neformálně Fed,The FEDeral Reserve System ) je centrální bankovní systém Spojených států amerických. Fed je neziskovou společností, která není nikým formálně vlastněna (spíše se jedná o nezávislou státní instituci). Akcie nejsou jako akcie soukromých společností, akcie Fed vlastní 12 neziskových Regionálních federálních rezervních bank, které založila vláda USA. Stát má k Fed přímý přístup skrze volbu vedení společnosti jednou za 14 let, tím je zachována politická nezávislost.

联邦储备系统(英语:Federal Reserve System (Fed),简称美联储)是美国的中央银行体系,依据美国国会通过的1913年《联邦准备法案》而创设,以避免再度发生类似1907年的银行危机。整个系统包括联邦储备委员会、联邦公开市场委员会、联邦准备银行、三千家会员银行、及3个咨询委员会(Advisory Councils)。


Dějiny.

V období starověku byl severní Jemen součástí Má'aribské říše a v 7. století byl ovládnut Arabskou říší. V roce 1538 severní Jemen ovládla Osmanská říše, ale od 17. století si řada místních knížectví (emirátů) zachovávala značnou míru autonomie. Když Britové obsadili území na jihu Jemenu snažila se Osmanská říše o pevnější připoutání území a tak bylo území severního Jemenu od 1873 zvláštní vilájet.

Nezávislost.

Před první světovou válkou tu proběhlo povstání imámů, ve kterém byla Osmanská říše poražena a tak získala oblast severního Jemenu v roce 1911 značnou autonomii. Po první světové válce bylo na tomto území vyhlášeno samostatné Jemenské království, zatímco jih zůstal britskou kolonií, respektive protektorátem. V roce 1926 podepsalo království smlouvu o přátelství s Itálií a roku 1928 také se Sovětským svazem. Smlouvou z roku 1934 Británie uznala nezávislost Jemenského království, které se naopak zřeklo ambicí na připojení jižního Jemenu. V témže roce proběhla válka se Saúdskou Arábií o provincie Džizán, Asír a Nadžrán, které byly bohaté na naftu, tuto válku Jemenské království prohrálo a o tato území přišlo.

Vyhlášení republiky a občanská válka.

V období po 2. světové válce se Severní Jemen resp. Jemenské království stalo v roce 1945 zakládajícím členem Ligy arabských států a v roce 1947 členem OSN. V zemi postupně sílila opozice proti monarchii, což vyvrcholilo 27. září 1962 po smrti krále a imáma Ahmada bin Yahya, vojenským převratem a na myšlenkách panarabismu byla po vzoru Egypta vyhlášena republika – Jemenská arabská republika. To vedlo ke vzniku několikaleté občanské války mezi Egyptem podporovanými republikány a monarchisty podporovanými Saúdskou Arábií. Situaci zmírnilo až stažení egyptských vojsk v roce 1967, což vedlo k oficiálnímu uznání republiky Saúdskou Arábií a poražení monarchistů v roce 1970.

Jemenské království, oficiálně Mutawakkilitské Jemenské království ( "al-Mamlakah al-Mutawakkilīyah al-Yamanīyah"), je někdejší stát na území bývalého Severního Jemenu. V roce 1918 vyhlásilo nezávislost na Osmanské říši. V roce 1962 se uskutečnil státní převrat a revoluční síly vyhlásily republiku a tak začala občanská válka trvající až do roku 1968, kdy byly monarchistické jednotky poraženy. Od roku 1990 je území bývalého Jemenského království součástí Jemenské republiky.

也门穆塔瓦基利亚王国(阿拉伯语:),或称也门王国,是北也门在1918年至1962年间的国号。北也门原本是由鄂图曼帝国统治的地方之一,于1918年从鄂图曼分裂出来。


Energetická bilance.

Energetickou bilancí rozumíme vyjádření dílčích energetických vstupů, výstupů a ztrát systému. Nejnázornější je vyobrazení pomocí Sankeyova diagramu.

Účinnost větší než 1.

Vždy se jedná o účinnost, kterou lze nazvat relativní nebo zdánlivou, protože se započítává jen jistá část vložené energie.

Tepelné čerpadlo.

Tepelná čerpadla mají udávanou účinnost větší než 1. Kde, jako vstup je brána pouze vložená ušlechtilá energie (elektrická energie,...). Jako výstupní energie se počítá celková výstupní tepelná energie dodaná tepelným čerpadlem. Do tepelného čerpadla ale vstupuje i další tepelná energie získaná z jiného vnějšího zdroje tepla, kterým mohou být různé výměníky odebírající teplo venkovnímu vzduchu, vodě, technologii, půdě (výměník zakopaný horizontálně v nezámrzné hloubce) nebo i z hlubinného vrtu, kde využívá stabilní teploty horní vrstvy zemské kůry (cca do hloubky 100 m).  Do takto pojaté energetické bilance není záměrně započten vnější zdroj tepla – důvodem může být to, že na rozdíl od elektřiny a dalších zdrojů energie není venkovní volná energie zpoplatněna a zdaněna.

Spalování.

Účinnost vyšší než 1 se někdy uvádí i u kondezačních kotlů. Je to dáno tím, že jako základ účinnosti kotlů se nebere spalné teplo paliva (které vyjadřuje celou chemickou energii), ale jeho výhřevnost, ve které není započtena energie skupenského tepla vodní páry ve spalinách. Pokud se toto teplo využije (voda ve spalinách zkondenzuje), může být výstupní energie kotle vyšší než výhřevnost a jejich poměr je pak vyšší než 1. Výstupní energie kotle je však vždy menší než spalné teplo a celková účinnost je tak vždy menší než 1.

Příklady účinností.

Společenské využití energie může mít účinnost i méně než 50 %. (V USA je to podle odhadů jen 39%.) Je to dáno tím, že tepelné stroje mají omezenou účinnost (nejlepší je Carnotův cyklus). I solární panel nedosahuje účinnosti 50 %.

Účinnost je fyzikální veličina. Udává poměr mezi energií získanou (užitečnou), což může být například strojem vykonaná práce a energií dodanou. Pokud posuzujeme zařízení (systém), které nedokáže energii akumulovat, můžeme účinnost brát jako poměr mezi výkonem a příkonem.

能量转换效率是指一个能量转换设备所输出可利用的能量相对其输入能量的比值。输出的可利用能量可能是电能、机械功或是热量。能量转换效率没有一致的定义,主要和输出能量可利用的程度有关。


Mládí.

Kálmán Mikszáth se narodil v roce 1847 do rodiny nižšího šlechtice v obci Sklabiná na dnešním Slovensku. Od raného dětství rád poslouchal vyprávění místních obyvatel, což v něm probudilo zájem o historii a snahu o zaznamenávání skutečných událostí. Po studiích na gymnáziu v Rimavské Sobotě (1857–1863) a posléze v Banské Štiavnici (1863–1866) se dal na studia práv v Budapešti. Studium však po necelých třech letech opustil a v roce 1870 přijal místo praktikanta u slúžného Matyáše Maukse v Balažských Ďarmotech. Brzy začíná spolupracovat s místními novinami Nógrádi lapok (Novohradské listy) – píše krátké povídky a črty. Zamiluje se do Mauksovy dcery Ilony, otec však známosti nepřeje, a tak se Mikszáth tajně ožení s Ilonou v roce 1873. Manželé se stěhují do Budapešti, ale Mikszáth nemá dobré zaměstnání, rodina strádá, je zadlužena, statek ve Sklabiné musí být prodán v dražbě. Mikszáth posílá Ilonu zpátky k rodičům, aby ji uchránil před chudobou, a dokonce se s ní dává rozvést, přichází tak nejtěžší období jeho života. Stěhuje se do Segedína, kde roku 1878 získá místo v redakci Szegedi Napló (Segedínský deník).

Vrchol slávy.

První literární úspěchy mu přináší sbírky novel „Slovenští krajané“ a „Dobří Palócové“, vydané v roce 1881. Mikszáthova díla si získávají mnohé čtenáře díky autorovu vypravěčskému talentu a do jisté míry i reportážnosti, dokumentující život obyčejných venkovanů na jeho rodném Slovensku. Brzy se Mikszáth dostává do redakce jedněch z nejdůležitějších zalitavských novin – Pesti Hírlap (Pešťský zpravodaj), pro něž píše reportáže z parlamentu. Mikszáthova popularita strmě stoupá, dokonce i Mór Jókai se o něm velmi pochvalně vyjadřuje. Finanční situace se lepší a tak se v roce 1883 Mikszáth žení podruhé – ale opět s Ilonou. Roku 1887 je zvolen poslancem a o dva roky později se stává dopisujícím členem Maďarské akademie. V devadesátých letech se jeho styl trochu mění, začíná psát romány, snaží se na současné problémy najít paralelu v minulosti. Je znechucen uherskou společností konce století, upadající džentry – vrstvou z níž sám vzešel. Svá nejzásadnější díla napíše na počátku 20. století, už roku 1900 vydává „Podivné manželství“, kterým si znepřátelí církev. V roce 1908 následuje další známá kniha „Případ mladého Nosztyho s Maryškou Tóthovou“ a o dva roky později „Černé město“, které bylo vydáno až posmrtně. Roku 1908 je mu udělena Velká cena Maďarské akademie, největší pocta, jakou mohl spisovatel v Uhrách dostat. 16. 5. 1910 se konají celonárodní oslavy čtyřicátého výročí Mikszáthovy literární činnosti. Podobnou slávu zažil dosud jen Mór Jókai. Při svém závěrečném projevu žádá dojatý Mikszáth všechny účastníky, aby se spokojeně vrátili domů s vědomím, že konečně viděli šťastného člověka. Za necelé dva týdny poté Kálmán Mikszáth nečekaně umírá.

Kálmán Mikszáth (16. ledna 1847 Sklabiná – 28. května 1910 Budapešť) byl maďarský realistický spisovatel, novinář a poslanec. Spolu s Jókaiem nejpřekládanější maďarský autor (jeho dílo přeloženo téměř do všech evropských jazyků).

米克沙特·卡尔曼 (, 1847年1月16日—1910年5月28日) 是匈牙利十九世纪末、二十世纪初的重要作家。他善于运用讽刺与幽默的手法批判社会现实。 他于1866至1869在布达佩斯大学学习法律。大学毕业后,曾经短暂地担任下层官员,不久,转入新闻界,开始从事写作。由于他在小说上的突出成就,1887年,被选为匈牙利国会议员,1889年当选匈牙利科学院院士。


Život.

Narodil se a prvních deset let života prožil na západním pobřeží Spojených států. Po smrti otce v roce 1885 se matka, která byla učitelkou, spolu s dětmi vrátili k příbuzným do Massachusetts. Vystudoval střední školu, vysokoškolská studia (Dartmouth College, 1893-1894, Harvard University, 1899 - 1899) nedokončil pro nedostatek peněz. Poprvé musel pomáhat matce, podruhé hmotně zajistit ženu a děti. V roce 1900 mu děd daroval farmu v Derry, New Hampshire, kam se rodina odstěhovala. Robert Frost se živil farmářstvím a v letech 1906 - 1911 si přivydělával i jako učitel v Derry a v Plymouthu, New Hampshire. S básněmi, které v té době psal, se mu ale nepodařilo uspět.  V roce 1912 odcestoval s rodinou do Velké Británie. Nejprve žil v Glasgow, poté na farmě v Beaconsfield, Buckinghamshire. Zde se seznámil s mladými anglickými básníky (Edward Thomas, Thomas Ernest Hulme, Ezra Pound) a vydal dvě básnické sbírky, které zde byly příznivě přijaty. Po vypuknutí první světové války se v roce 1915 vrátil do Spojených států.  Po návratu byl přiřazen k nastupující americké avantgardě, přestože s ní vlastně neměl nic společného, a získal popularitu i přízeň kritiky. Živil se z počátku opět farmařením, nejprve v New Hampshire, později ve Vermontu. Stále častěji ale přednášel a vyučoval na různých universitách. Postupně získal velkou čtenářskou popularitu i oficiální pocty.  Při inauguraci prezidenta Johna Fitzgeralda Kennedyho dne 20. ledna 1961 recitoval Frost oslavnou báseň.  Zemřel 29. ledna 1963 v Bostonu.

Spisy (výběr).

Divadelní hry.

Dále byla vydána Frostova korespondence a deníky.

Ocenění díla.

Robert Frost obdržel celkem čtyřikrát Pulitzerovu cenu:  Obdržel čestné doktoráty několika universit:

Robert Frost (26. březen 1874, San Francisco, Spojené státy americké - 29. leden 1963, Boston, Spojené státy americké) byl americký básník, dramatik, spisovatel a vysokoškolský pedagog, čtyřnásobný nositel Pulitzerovy ceny.

罗伯特·李·佛洛斯特(英语:Robert Lee Frost,1874年-3月26日-1963年-1月29日)是一位美国的诗人。他的作品最初出版在英国,然后才在美国出版。他因对农村生活的写实描述和其以美国口语进行演说的能力而受到高度评价。他曾四度获得普利策奖。


Geografie.

Cinque Terre leží v hornaté Ligurii. Hornatina a vrchy Ligurských Apenin zde dosahují až k pobřeží Ligurského moře. Oblast se vyznačuje skalnatým pobřežím a strmými útesy. Na skalních terasách se pěstuje vinná réva a olivy. Jednotlivé vrchy mají nadmořskou výšku mezi 500 až 800 m. K nejvyšším vrcholům náleží "Monte Malpertuso" (812 m) nad Vernazzou.

Cinque Terre.

Riomaggiore, 1 700 obyvatel, první z "vesniček" Cinque Terre, vzdálená přibližně 10 minut jízdy vlakem od La Spezie, farní kostel "San Giovanni Battista" z let 1340 - 43, pozůstatky hradu z 15. až 16. st.  Manarola, 350 obyvatel, gotický kostel "San Lorenzo" z roku 1338 se strážní věží z 16. st.  Corniglia, 200 obyvatel, nejobtížněji dostupná vesnice leží na 100 m vysoké skále, gotický kostel "San Pietro" z roku 1334  Vernazza, 900 obyvatel, je považována za nejkrásnější z rybářských vesniček Cinque Terre, hlavní náměstí leží přímo v přístavu, zde také najdeme románský kostel "Santa Maria di Antinochia" z roku 1318 a hrad s věží "Castello dei D"oria z 15. st.  Monterosso al Mare, 1 450 obyvatel, největší z pěti vesnic, na hlavním náměstí "Piazza Garibaldi" stojí budova "Logia de Podesta" se strážní věží ze 14. st. a gotický kostel "San Giovanni Battista" ze 13. st. Na kopci pak najdeme kapucínský klášter "San Francesco" vystavěný v letech 1619 - 23. Obec je rozdělená na dvě části, propojená tunelem, na skále nad mořem stojí obranná věž "Torre Aurora" ze 16. st.

Doprava.

Vesničky jsou dostupné vlakem na trase La Spezia - Genova. Mezi jednotlivými obcemi se lze pohybovat po značených trasách, zmíněným vlakem, ekologickým autobusem, který jezdí v rámci Cinque Terre, případně i lodní dopravou.

Cinque Terre je skalnatá pobřežní oblast na Italské riviéře, respektive v její východní části nazývané "Riviera di Levante". Oblast leží v severozápadní části Itálie, v "Janovském zálivu", podél pobřeží Ligurského moře. Zahrnuje celkem pět obcí: Riomaggiore, Manarola, Corniglia, Vernazza a Monterosso al Mare. Obce se vyznačují terasovitě postavenými domy na skalních útesech, staršího i novějšího data.

五乡地()又称五渔村,位于意大利利古里亚大区(Liguria)拉斯佩齐亚省海沿岸地区,是滨海蒙特罗索(Monterosso al Mare)、韦尔纳扎(Vernazza)、科尔尼利亚(Corniglia)、马纳罗拉(Manarola)及里奥马焦雷(Riomaggiore)等五个村镇的统称。1997年,五乡地和韦内雷港(Portovenere)、帕尔玛利亚岛(Palmaria)、提诺岛(Tino)、提内托岛(Tinetto)一起被联合国教科文组织列入世界文化遗产名录,1999年被辟为国家公园(Parco Nazionale delle Cinque Terre)。


Technologie.

Mafia II využívá The Illusion Engine, který v 2K Czech vyrobili přímo pro potřeby hry. S jeho pomocí se dle slov vývojářů úspěšně daří minimalizovat hardwarové nároky hry, aniž by tím trpěla kvalita grafického zpracování. O demolici modelů se stará technologie NVIDIA PhysX, která hráči dovoluje zdemolovat karosérii (nejen svého) auta či rozstřílet sklo, přičemž veškerá takováto fyzika působí velice realisticky. Jako první hra bude mít funkci NVIDIA Apex Clothing. Je to simulace látek a oblečení, díky ní budou vypadat modely postav realističtěji. Modely díky ní odpovídají na změny směru větru, zapalují se o oheň, atd.  Mafii 2 nejspíš půjde spustit v plně stereoskopickém 3D.

Grafické technologie.

Ve hře je použito spoustu efektů, zlepšujících reálnost hry. Mezi efekty které jsou nejnáročnější na výkon počítače patří: odrazy modelů, geometrie a detaily stínů.

Požadavky na minimální počítačovou konfiguraci.

Pro spuštění PhysX efektů je nutno mít nainstalovaný ovladač NVIDIA PhysX driver: 10.04.02_9.10.0522. Je také nutno vlastnit grafickou kartu, která podporuje tuto technologii.

Hratelnost.

Oproti je v pokračování zastoupeno automatické obnovování zdraví, které je např. v sérii Call of Duty či ve hře El Matador. Dle hráčem nastavené obtížnosti se pak bude odvíjet, do jaké míry se při zranění hráčovo zdraví obnoví. Ve hře je možno po stisku klávesy se skrýt za okolními předměty a zpoza nich střílet (jako například v Gears of War). Do hry lze stáhnout neoficiální mód volné jízdy.

Vozidla.

Ve hře je 44 vozidel a dalších 12 se stahovatelným obsahem. Auta lze i různě upravovat - měnit laky, kola, motory, ráfky, tuning atd. - s DLC lze ještě přemalovat vzor a nebo přidat Turbodmychadlo. Vozidla jsou z různých období, a to: předválečná, válečná a poválečná. Auta lze do těchto kategorií rozdělit podle materiálu (v poválečném USA byl nedostatek železa a proto výrobci aut dělali některé části aut ze dřeva - střecha, dveře...) a několika dalších znaků. Ve hře se vyskytuje autobus, nákladní vůz a mnoho dalších vozidel. Ve hře jsou dokonce i tzv. Hot Rody, tedy auta, které si podomácku upravili a vylepšili obyčejní lidé. Tato auta skutečně existovala, bohužel evropané o nich často nikdy neslyšeli, a proto si myslí, že je to výmysl. Takové auto můžete vidět zde.  Auta, stejně jako v prvním dílu, je možné krást. Na výběr jsou dva způsoby: Smash the window (Rozbít okénko) a Pick lock (vypáčit zámek), případně lze zámek rozstřílet. Přičemž rozbití je mnohem rychlejší, ale hlasitější a páčení delší a tišší, rozstřílení zámku je rozhodně nejhlasitější, ale i nejrychlejší.

Zbraně.

Ve hře se opět vyskytují zbraně z prvního dílu, několik je jich však přidáno. Mezi "staré" patří: Colt 1911 (ve hře je možné pořídit "vylepšená" verze s prodlouženým, a tím pádem větším, zásobníkem), revolver Smith & Wesson Model 38, Smith & Wesson Model 29, Thompson M1928, Thompson M1A1 a opakovací (pumpovací) brokovnice. Mezi "nové" patří: brokovnice Remington 870, MP40 (německý válečný samopal), M3 Grease Gun (americký válečný samopal - tzv. olejnička) a MP 28 (samopal) případně MG42 (německý válečný kulomet - americkými vojáky často nazýván Hitler's Buzzsaw - Hitlerova Pila), Mauser C 96 (německá válečná pistole - častý suvenýr amerických vojáků), Beretta Model 38 (italský samopal), M1 Garand (americká puška), samopal.33, Kar 98k (německá puška). Ze "studených" zbraní jsou tu pouze pěsti. V dřívějších trailerech byla zobrazena baseballová pálka a nůž. Ty byly později ze hry odebrány.

Cut-scény.

Hra obsahuje dvě hodiny in-game cutscén. Předchozí hra,, měla scénář dlouhý 400 stránek, oproti tomu scénář Mafie II má 700 stran. Daniel Vávra, scenárista, designér a režisér předchozí hry, srovnal tyto dvě hry "Mafia byla úctou ke gangsterským filmům a jejich romantické vizi. Mafia II je odvážnější, reálnější, temnější a s efekty založenými na realitě. "

Nástin děje.

Vito Scaletta se narodil roku 1925 na Sicílii (Messina), ale už jako malý chlapec emigroval s otcem, matkou a sestrou Francescou do USA. Vitův otec zde začal pracovat v přístavu a jednoho dne se nešťastnou náhodou utopil. Aby si Vito pomohl k penězům, začal s kamarádem Joem vykrádat auta a obchody. V roce 1943 byl však Vito při jedné z krádeží chycen. Jelikož však v té době zuří v Evropě válka a armáda potřebuje na invazi na Sicílii vojáky, co se dokážou domluvit italsky, dostane Vito možnost stát se místo vězněm výsadkářem 82. výsadkové divize (82nd Airborne). Vito je později v boji zraněn a s Purpurovým srdcem a válečným křížem se po dvou letech vrací na měsíc do Ameriky.  Na nádraží v Empire Bay potká Vito Joea, který tenkrát stačil uprchnout. Joe Vitovi zařídí přes zloděje Giuseppeho falešné propouštěcí doklady, takže se Vito nemusí vrátit do Evropy, a také ho zasvětí do svých nekalých kšeftů. Takřka hned po svém příjezdu se Vito zúčastní krádeže auta pro Joeova přítele Mika Bruskiho. Matka ale po Vitovi chce, aby pracoval poctivě. Vito tedy navštíví Frederica Papalarda (Dereka), zaměstnavatele svého otce, a jeho pravou ruku Steva. Po krátkém pokusu o poctivou práci Vito zjistí, že Derek se také zná s Joem, a díky tomu získá dobře placenou, i když opět ne zrovna poctivou práci.  Zanedlouho se Vito přes Joea seznámí s mafiánem Henrym Tomasinem. Dostane od něj „pořádný kšeft“, musí ukrást cenné přídělové lístky na benzin ze střežené federální budovy. Po úspěšném Vitově vloupání ale Henry zjistí, že lístky už mají vyplněné datum splatnosti, a lze je využít jen do půlnoci. Vito je tedy musí co nejrychleji rozprodat po benzinových stanicích. Později dostanou Vito s Joem od Henryho další úkol - vykrást klenotnictví, které patří jistému podnikateli, jenž nesplácí Henryho rodině své dluhy. Během vloupání se však na scéně objeví zlodějská banda Ira O’Neilla a po krátce šarvátce s hlavními hrdiny i policií. Vitovi s Joem se však podaří utéci a policie zatkne jen O'Neilla a jeho kumpány.  Později se Vito seznámí s Lucou Gurinem, consiglierim rodiny Clemente. Ten Vita i s Joem a Henrym zaúkoluje, že je nutné zlikvidovat tlouštíka, jenž vlastní lihovar na Clementeho území a nechce mafii platit výpalné. Tlouštík je zastřelen a Vito za odměnu získá dost peněz na to, aby splatili otcův dluh, jenž trápí jeho matku a sestru.  Zanedlouho je však Vito zatčen za onu krádež přídělových lístků a je odsouzen na 10 let do vězení. Zde potká O'Neilla, který je ve vězení právě kvůli Vitovi, ale díky této události se také spřátelí s mužem jménem Leo Galante. Díky němu se Vito dostane do skupiny rváčů, která pořádá souboje s jinými skupinami, např. čínskou, černošskou nebo irskou. Peppé, hlavní člen Vitovy skupiny, se má utkat s O'Neillem, Irové jej však v přesile napadnou a zmlátí ještě před utkáním, aby nemohl bojovat a Peppému zlomí ruku. Vitovi se naskytne možnost vrátit to O'Neillovi samotnému v prázdné tělocvičně; tento souboj již O'Neill nepřežije. Vito ho zabije jeho vlastním nožem. Během Vitova pobytu ve vězení také zemře jeho matka a jeho sestra Francesca se vdá za jistého Ira.  Po 6 letech je Vito (díky vlivu Lea Galanteho) předčasně propuštěn. Píšou se 50. léta a mnohé se změnilo. Joe Vita rád vidí a pronajímá mu byt. Také představí Vita Eddiemu Scarpovi, který je Joeovým novým nadřízeným. Posléze se Vito od Joea dozvídá, že oba dva Clementeho rodina zradila a právě Clementeho rodina Vita udala, a Joe proto přešel k rodině Falcone.  Poté se Vito seznámí také s Martym, mladíkem, jenž se touží stát mafiánem. Společně s Joem dělá Vito lehkou, ale výdělečnou práci - prodává po městě kradené cigarety. Prodej se však zvrtne, jelikož jeden gang ze čtvrti, kde chtějí Vito s Joem vydělávat, si přijde pro svůj podíl. Následuje přestřelka, při níž je sice několik členů gangu zastřeleno, ale Vito s Joem přijdou o své zboží. Společně se Stevem, který je také napojený na klan Falcone a jeho muže, se však gangsterům krvavě pomstí, když zapálí jejich hospodu a poté je všechny zastřelí ve staré slévárně.  V restauraci Maltese Falcon se Vito poprvé setká se samotným Carlem Falconem, Donem rodiny Falcone. Zde dostane úkol zachránit tři Falconovy lidi, kteří byli zajati Clementeho rodinou (konkrétně Gurinem, který Vita kdysi nechal zatknout). Vito sleduje Lucu a zjistí, že zajatci jsou drženi, krvavě mučeni a vyslýcháni na Clementeho jatkách. Jeden z Falconeho lidí je sice již mrtev, zbylé dva však Vito zachrání a Luca je pomalu a bolestivě zabit již zmíněným přeživším. Po této akci si vyslouží takový respekt, že jej chce Falcone spolu s Joem přibrat do rodiny. Zároveň se do rodiny dostane díky Galantemu, který jej Falconemu doporučil. Konečně je z Vita „Někdo“.  Vito zbohatne a vydobude si úctu. V té době dostane společně s Joem přes Eddieho další úkol - atentát na samotného Alberta Clementeho, který je Donem rodiny, jež brání té Falconeho k ovládnutí takřka celého města. Joe na akci přibere i Martyho. Mají připravený rafinovaný plán, jak Clementeho zabít - umístit do místnosti, kde se má konat konference rodiny, bombu, a poté ji z bezpečí odpálit. To se sice povede, ale bomba vybuchne zrovna v době, kdy Clemente v místnosti na okamžik není. Joe a Vito se pustí do jeho pronásledování, při kterém sice Clemente zemře, je však při něm zabit Marty, což zvlášť Joe nese velmi těžce. Večer jde zapít Martyho smrt do hospody Lone Star a opije se. Vito jede za ním, aby ho mohl odvézt domů, ale při odchodu z hospody opilý Joe omylem zastřelí barmana, z čehož naštěstí nemají větší problémy.  Krátce po atentátu navštíví Vita Henry, který díky smrti svého šéfa a pádu rodiny Clemente ztratil práci. Vito jej tedy představí Eddiemu. Eddie Henryho přijme do party, ale jako první úkol mu dá zavraždit Lea Galanteho, jenž je consiglierim poslední konkurenční rodiny, rodiny Franka Vinciho. Vito se rozhodne Lea zachránit, neboť je to jeho dobrý přítel a právě díky němu se Vito vůbec dostal z vězení. Henry Lea sice nezabije, protože ho předtím Vito varuje, přesto je Henry do rodiny přijat. Leo odchází z Empire Bay.  Při návratu domů potká Vito před svým domem plačící sestru Francescu. Ta mu řekne že její manžel Eric je ochlasta a bije ji. Vito proto vtrhne na večírek, kterého se Eric účastní, a zmlátí ho. Eric se sice polepší, ale Francesca vlastního bratra zavrhne. Následující noc vypálí Irové Vitovi dům, zřejmě kvůli vraždě O'Neilla. Vito jim naštěstí unikne a dostane se k Joeovi. Společně napadnou irský bar Hill of Tara, celý jej vystřílí a zabijí vůdce irského gangu, O'Neillova nástupce.  Vito je bez peněz i veškerého majetku, ale Joe mu přenechá starý byt po zesnulém Martym. Zanedlouho se oběma ozve Henry, který pro ně má připraven velmi dobrý kšeft. Jde o nakoupení a rozprodání drog. Vito i Joe souhlasí, přestože dobře ví, že kdyby to zjistil Falcone (tedy hlavně Vinci) tak jim to jen tak neprojde. Vypůjčí si proto u lichváře Bruna 35 tisíc dolarů a zakoupí od čínského mafiána Wonga drogy. Je na ně ale přichystána léčka, objeví se falešní policisté. Trojice však šťastně vyvázne a podaří se jí drogy rozprodat a vydělat obrovský balík.  Stane se však to, čeho se Henry obával - Carlo Falcone na jejich kšeft přijde a dožaduje se svého podílu (samotný Falcone totiž jel v drogách). Henry se chce s Vitem a Joem setkat v parku a projednat, co budou dělat dále; když však na místo schůzky oba dorazí, uvidí skupinu Číňanů, jež v kaluži krve mordují Henryho sekáčky na maso. Spustí se přestřelka, většina čínských gangsterů však stihne uprchnout a Henry je mrtvý. Vito s Joem si ale všimnou, že vrahy vedl Wong, jenž jim prodal drogy, a pustí se do jeho pronásledování. To je zavede až do Čínské čtvrti do Wongovy restaurace Rudý drak. Vito s Joem celý podnik vystřílí a zabijí i Wonga, který ještě před smrtí tvrdí, že Henry byl práskač a informátor Federální policie. Peníze z prodeje drog, které měl mít Henry na schůzce u sebe, a které mu Číňané sebrali, jsou pryč.  Joe s Vitem jsou ve velké šlamastice, od Eddieho však dostanou jednoduchou, ale dobře placenou práci - zabití jistého člověka, který zradil celou svou rodinu. Tím člověkem je, hlavní hrdina prvního dílu hry, který celou rodinu Dona Ennia Salieriho udal Federálům a scéna, ve které ho Vito s Joem luparou usmrtí se slovy „Pozdravuje Vás pan Salieri" je také závěrečnou scénou prvního dílu.  Přestože si touto špinavou prací něco málo vydělali, potřebují Vito s Joem ještě mnoho peněz, aby mohli splatit dluh Brunovi. Vito proto navštíví Dereka; ten má problém se stávkujícími dělníky, takže slíbí Vitovi odměnu za to, že mu je pomůže zastrašit. Mezi dělníky a vůdci přístavu se strhne horlivá hádka, při níž jeden z dělníků Vitovi prozradí, že to byl právě Derek, kdo nechal utopit Vitova otce. Derek to sice popírá, ale Vito poté, co se Steve prozradí, dělníkům uvěří. V přestřelce, která se strhne, pak Vito Dereka i jeho pravou ruku Steva zastřelí, a k tomu získá jeho nemalé úspory.  Když Vito nasbírá svoji polovinu peněz na splacení dluhu, jde za Joem. Ten však není doma. Vito ho hledá všude po městě; nakonec se zastaví v restauraci Mona Lisa patřící rodině Vinci, zde je však zajat. Na střeše mrakodrapu je pak i s Joem šéfem rodiny vyslýchán kvůli záležitosti s drogami, kvůli které proteklo více krve, než si kdokoli původně dokázal představit. Oběma se však podaří ze zajetí dostat a prostřílet se na svobodu. Vito pak odveze polomrtvého Joa k lékaři El Grecovi a následně jde se svými i Joeovými úsporami splatit dluh Brunovi. Po úspěšném vrácení peněz se také dozví, že právě u Bruna se zadlužil i jeho otec.  Další den Vitovi zavolá Eddie. Carlo se s ním prý chce setkat ve své observatoři. Po cestě tam však Vita odchytne Galante (jehož návratem do města je Vito pochopitelně velmi překvapen). Vito se od Lea dozví, že Henry skutečně byl práskač, a že Joeovi s Vitem, kteří masakrem v čínské čtvrti rozpoutali válku rodin, jež zachvátila celé město, jdou po krku doslova všichni. Od Lea však dostává Vito ještě jednu šanci, jak to všechno odčinit - zabít Carla Falconeho. Jen co přijede do observatoře, chtějí po něm Falconeho lidé zbraň. Strhne se malá přestřelka. Nakonec se Vito probojuje až do hlavního sálu, kde spatří Carla. Chce jej samozřejmě zastřelit, náhle se však objeví Joe, který zase dostal poslední šanci od Carla a přidal se na jeho stranu. Carlo Joeovi nařídí, aby Vita zastřelil, ten však na poslední chvíli svůj revolver obrátí proti Carlovi. Po krátké přestřelce je nakonec Falcone Vitem několikrát postřelen a nakonec i zabit. Jeho poslední slova byla „Jdi do hajzlu".  Před planetáriem již na Vita s Joem čeká Leo Galante. Leo navrhne, že Falconeho smrt půjdou oslavit do bordelu. Vito nastoupí k němu do auta, Joe nastoupí do druhého. Chvíli jedou oba automobily pospolu, ale později se auto, v němž jede Joe, oddělí. Vita to silně znepokojí. Hra končí Galanteho větou, kterou vysvětlí, proč nejede Joe s nimi: „Promiň, chlapče. Joe nebyl součástí naší dohody".

Joeův osud.

Jednou z mnoha záhad hry je i osud Vitova přítele Joea Barbara. Ten není jasný, protože hra končí jeho nástupem do auta a oddělením od Vita. Na toto téma existuje několik teorií: Leo: „Promiň, chlapče. Joe nebyl součástí naší dohody..."), nebo rukou Tongů.

Město.

Příběh se odehrává ve fiktivním americkém přístavním městě Empire Bay, jehož předlohou se staly San Francisco a New York, s vlivy Chicaga a Detroitu. Na ploše přibližně 16 čtverečních kilometrů může hráč potkat známé monumenty nového světa - např. Woolworth Building, Empire State Building, Brooklyn Bridge nebo Golden Gate Bridge. Dále je Empire Bay rozděleno na několik městských čtvrtí, z nichž každá má svou charakteristickou kulturu a zajímavosti. Hráč tak může navštívit například Čínskou nebo Italskou čtvrť, ve kterých organizovaný zločin jen kvete. Hráč může rovněž navštívit několik desítek interiérů, a to bez jakéhokoliv načítání, při pobytu v interiérech tedy bude moci sledovat, co se právě děje v exteriérech a naopak.  Ve městě je asi 25 000 stromů a keřů, 100 telefonních budek, 14 000 interaktivních objektů (plot, který jde zničit, odpadkový koš, jenž jde převrátit) a 3000 statických objektů.

Lokace.

Město i jednotlivé lokace se během hry mění. Jako příklad je často uváděn Joeův byt. Ve hře projde celkem třemi změnami.

Postavy.

Hlavní postavou v Mafii 2 je mladý Vito Scaletta, jenž bojoval ve druhé světové válce. Jeho dlouholetý přítel, Joe Barbaro, mu ze začátku pomůže dostat se natrvalo z armády. Dalšími dvěma důležitými postavami jsou Henry Tomasino a Eddie Scarpa. V DLC Jimmyho zrada a Vendetta je zabiják Jimmy.  Ve hře je přes 200 postav a průměrně práce na jedné z nich, trvaly přes dva týdny.

Dabing.

V první řadě je nutné podotknout, že díky dabingu se Mafia 2 "proslavila" jako hra s nejvíce sprostými slovy na světě (předčila i GTA). V kontextu hry to ovšem nevyznívá tak nepřijatelně.  Společnost Cenega Czech coby český distributor hry potvrdila, že na domácí trh uvede kompletní českou lokalizaci. Lokalizovaná verze hry je pro PC, Xbox 360 a dokonce i pro Playstation 3.  Cenega Czech také nedávno uvolnila informaci, že verze s českým dabingem má mít v sobě zabudovaný i anglický dabing, nejde ale s anglickým dabingem použít české titulky.

Postavy ze hry.

Vito.

Vittorio Antonio Scaletta je hlavní postava hry. Narodil se v Sicílii v roce 1925, v dětství se přistěhoval s rodiči a sestrou Francescou do USA, kvůli práci a tak zvaný "Americký sen". Vito asi tak v šesti letech potkal Joa Barbaru a začali vykrádat auta a obchody. V roce 1943 ho ale chytili a poslali jako výsadkáře do Itálie (Operace Husky). Následně byl zraněn a s vyznamenáními poslán na měsíc do Spojených států. Sešel se s Joem a ten mu sehnal propouštěcí doklady z armády. Přes Joa se Vito také seznámil s mafiánem Henrym. Po několika akcích pro něj je však Vito zatčen policií a poslán na 10 let do vězení. Ve vězení potká Lea Galanteho, díky kterému se dostane do rváčského klubu. Díky Leově vlivu je ve vězení nakonec jen šest let. Po propuštění se spolu s Joem přidává do rodiny Carla Falcona. Během práce pro něj se také pomstí rodině Clemente, která jej zradila a nechala zatknout. Po úspěšném atentátu na dona Clementeho se k Vitovi a Joeovi přidá ještě Henry, se kterým začnou za Falconeho zády kšeftovat s drogami. Falcone na to přijde a sebere jim peníze. To ale není všechno, Henry je brutálním způsobem zabit Číňany a kvůli jeho pomstě nakonec vyvolají Vito s Joem v celém městě obrovskou válku mezi mafiemi. Joea kvůli tomu zajme a mučí Don Vinci a vyslýchá ho. Vito mu pomůže utéct. Poté se znovu setká s Leem Galantem. Ten Vita upozorní o tom, že on a Joe jsou na černé listině všech mafiánu, ale dá mu také poslední šanci, jak to všechno odčinit - zabít Dona Falcona. Vito svého šéfa tedy zastřelí a zůstane naživu. Výška 184 cm

Joe.

Joe Barbaro je nejlepší kamarád Vita. Už zamlada s Vitem vykrádal auta a obchody, a poté, co byl Vito odveden do mise husky, začal pracovat pro mafii, konkrétně rodinu Clemente. Poté, co se Vito vrátí z války,Joe chce přibrat do svých kšeftů, po jedné z akcí je však Vito zatčen a díky zradě od Clementevo rodiny poslán do vězení. Během Vitova pobytu zde Joe přestoupí k rodině Falcone, a když se Vito vrátí, tak oba opět pracují u této rodiny spolu. Oba dva se dostanou do mafie, nicméně začnou si zahrávat s obchodem s drogami a nakonec rozpoutají válku, jež uchvátí celé město. Joe je posléze zajat a mučen rodinou Vinci, ale Vito jej osvobodí. Poté se, ve Vitově nepřítomnosti, za Joem zastaví Falcone, a nabídne mu odpuštění jeho zločinů proti mafii, za to, že jej bude Joe plnit jejich přání a zabije Vita. Když se ale Joe setká s Vitem a má ho zabít, Vito Joa přemluví, aby spolu zabili Falcona. To se jim také podaří, po zastřelení Dona Falconeho však Joe nastoupí do jednoho z aut Lea Galanteho, které jej odveze neznámo kam. Je zde spekulace, že Joea nezabil a Joe je Galanteho řidič v Mafii 3. Na konci této hry je spatřena postava velmi podobná Joeovi, když Galante přijede za Lincolnem.

Henry.

Henry Tomasino hraje roli Vitova a Joeova dobrého kamaráda. Původně pracoval pro Clementeho, ale po pádu jeho mafie se nakonec na zkoušku přidal k Falconemu, jemuž slouží i Vito s Joem. Od Falconeho dostal úkol zabít Lea Galanteho, což se mu sice díky Vitovi nepodařilo, ale stejně byl do mafie přijat. Spolu s Vitem a Joem začne obchodovat s drogami, pro což je později také čínskou mafií brutálně zavražděn - uprostřed parku za denního světla je rozsekán sekáčky na kung pao (maso). Důvodem jeho zavraždění bylo to, že byl označen za federálního agenta (práskače). Možnost, že by Henry byl opravdu práskač, vyvrátil sám autor scénáře, Daniel Vávra.

Eddie.

Eddie Scarpa je jedním z nejdůležitějších členů rodiny Falcone a Joeův a Vitův nadřízený. Má dost ostrý smysl pro humor a velice rád a velice často se opije, i když je potom jak utržený z řetězu a zapomíná na věci, které má udělat. Po smrti Carla Falconeho je horkým kandidátem na nového šéfa rodiny Falcone.

Leo.

Leo Galante je consiglierem rodiny Vinci. Za podvody v hazardních hrách byl na nedlouho poslán do vězení, kde se setkal s Vitem. Stal se zde Vitovým patronem a něco jako otcem. Po svém propuštění také zajistil Vitovi zkrácení trestu, později také Vita dohodil Falconemu. Po atentátu na Alberta Clementeho dostal Henry Tomasino za úkol Lea zabít. Leo však přežil díky pevnému přátelství Vita a Henryho a utekl do Lost Heaven. Po vypuknutí války mezi gangy se do Empire Bay vrátil, vyhledal Vita a dal mu nabídku. Buď smrt jako trest ze spáchané zločiny proti mafii, nebo život, pokud Vito zabije Carla Falconeho. Vražda se nakonec podaří a mafie Lea Galanteho tak ovládne celé město.

Frankie.

Francesca Scalettová je Vitova sestra. Navštěvovala ho ve vězení. Její manžel, irský pouliční grázl Eric Reilly, ji podváděl a bil, proto ho Vito zmlátil a pohrozil mu smrtí. Francesca pak Vitovi řekla, že ho nepoznává, a že ho nechce už nikdy vidět.

Marty.

Martin Santorelli byl Joeův kamarád. Když byli Vito s Joem malí, tak se kolem nich Marty motal, ale oni ho nechtěli brát mezi sebe. Později, v době, kdy byl Vito ve vězení, ho Joe vzal pod svá křídla a začal jej zaučovat na mafiána. Marty se s Vitem a Joem zúčastní několika akcí, při jedné z nich, atentátu na Alberta Clementeho, je však zastřelen.

Luca.

Luca Gurino je jedním z nejvýznamnějších členů rodiny Clemente. Za vstup Vita a Joa do mafie požadoval 5000 dolarů, což byla ovšem nehoráznost, neboť za přijetí do rodiny se podle nepsaných zákonů neplatí nic. Byl nadřízeným Henryho a přes něj úkoloval Vita a Joa. Díky jednomu z jeho rozkazů je Vito zatčen. Luca jej však nechá hnít ve vězení. Po návratu Vita z vězení se Luca zviditelní tím, že zajme a mučí na jatkách tři lidi Carla Falcona (Harveyho Beanse - účetního Carla Falcona, a dva jeho "bodyguardy" Tonyho Ballse a Frankieho Micka). Micka nakonec umučí k smrti, ale Ballse a Beanse se Vitovi podaří zachránit. Ze msty za Mickovu smrt pak Balls s Beansem Lucu na jatkách brutálně umučí a pravděpodobně i zabije (i když to ve hře není nějak zvýrazněno).

Carlo Falcone.

Carlo Falcone je šéfem jedné ze tří nejmocnějších rodin ve městě a majitelem restaurace Maltese Falcon a empirebayské observatoře. Za zády svého spojence, Franka Vinciho, tajně obchodoval s drogami, pro což nechal zabít Alberta Clementeho, čímž zároveň přispěl k rozpoutání obrovské války. Nechá zabít Vita, jenž je členem jeho mafie, nakonec je ale zrazen Joem a ten ho s Vitem zastřelí.

Frank Vinci.

Frank Vinci je šéfem jedné ze tří nejmocnějších rodin ve městě a majitel restaurace Mona Lisa. Je známý dodržováním starých tradic a velkým odporem k drogám. Původně byl spojencem Carla Falcona, později zajal dva Falconeho mafiány, Vita a Joa, a vyslýchal je kvůli válce, kterou rozpoutali.

Alberto Clemente.

Alberto Clemente je šéfem jedné ze tří nejmocnější rodin ve městě a majitel restaurace Freddyho bar. Kvůli tomu, že se Alberto snaží přimíchat do kšeftů s drogami Falconeho rodiny, na něj Carlo Falcone nechá spáchat atentát, který provádí Vito s Joem. Alberto sice přežije výbuch na něj směřované bomby, je však zabit po automobilové honičce - Joe ho zblízka rozstřílí Thompsonem 1928.

Že Jun Wong.

Wong je jedním z nejvýznamnějších členů čínské mafie a majitel firmy Mořský dar a restaurace Rudý drak. Prodá Henrymu, Vitovi a Joeovi drogy, nedlouho poté nechá Henryho brutálně zabít. V pomstě je pak Vitem a Joem zastřelen.

Pan Ču.

Pan Ču je vůbec nejvyšším vůdcem čínské mafiánské sítě, která se nazývá Triáda. Společně s Leem zosnuje prostřednictvím Vita atentát na Carla Falcona.

Hudba.

Hudba je ve hře velmi důležitým prvkem pro navození atmosféry. 2K Games se nechalo slyšet, že právě Mafia 2 je titulem, který má zatím největší soundtrack ze všech jejích dosavadních titulů. Setkáme se jak s dobovou hudbou počátků dvacátého století, tak s originálními díly přímo z dílen 2K Czech, které v listopadu 2009 začal nahrávat Pražský filharmonický orchestr. Hlavním skladatelem a autorem hudby v 2K Czech je Matúš Široký, který na ozvučení pracuje společně s externistou, kterým je Adam Koruc. Celkem nahráli přes 3 hodiny orchestrální hudby.  Ve hře jsou tři rádia (Empire Central Radio, Empire Classic, Delta Radio), které mají mít přes sto skladeb a písní, ze čtyřicátých a padesátých let. Rádia se vyskytují nejen v autech, ale i v domácnostech, garážích atd. V soundtracku je pak přes 200 dobových skladeb, např. "Boom Boom" od Johna Lee Hookera, "Rave On" od Buddy Hollyho, "Ain't that a Kick in the Head"' od Deana Martina, "Mambo Italiano" od Rosemary Clooney, "It Don't Mean a Thing" od Dukea Ellingtona, "Long tall sally "od Little Richarda.

Sběratelská edice.

26. května 2010 byla oznámena sběratelská edice ke hře. Tato edice není dostupná v české lokalizaci. Edice obsahuje:

Stahovatelný obsah.

Ke hře, stejně jako k mnoha dalším hrám, bude postupně dodáván dodatečně stahovatelný obsah. Budou to další auta a oblečení. Malé DLC jsou přidávány podle toho, ve kterém obchodě si hru hráč pořídil.

Verze.

Verze pro Playstation 3.

15. června 2010 Sony na E3 oznámila, že vlastníci Playstationové verze hry, budou moci zdarma stahovat bonusový obsah po vydání. Pro Playstation 3 se dokonce vyrobí verze pro český trh, která bude kompletně nadabovaná.

Demoverze.

Demoverze byla uvolněna 10. srpna 2010 pro PC, Xbox (pouze majitelé Gold účtu na Xbox Live) a PlayStation 3 (pouze pro majitele PlayStation Plus), pro ostatní (zbytek majitelů Xboxu a PS3) byla demoverze uvolněna 11. srpna 2010. Hratelná ukázka obsahuje misi Buzzsaw (Pila), která je pátou misí kampaně. V demu je zvláštní to, že ačkoliv v plné verzi bude tato mise umístěna do zimy 1945, demo se odehrává v létě 1950. Demo je nyní volně přístupné na Steamu.

Děj mise.

Do vily v Greenfieldu Vitovi zavolá jeho kamarád Joe Barbaro. Pošle Vita do bytu naproti lihovaru, kde se má zbavit problémové osoby. Ve skříni si může zvolit mezi koženou bundou, oblekem na míru nebo košilí. Hned poté, co vyjde z domu, má deset minut na to, aby dojel na místo určení, případně na průzkum města. Po doražení do bytu začnete vykládat s Henrym zatímco Joe chrápe. Potom dojede Špekoun a vy popadnete kulomet MG-42 a snažíte se ho zabít.  V demu je okolo čtyřiceti skladeb:

Mafia II: Special Extended Edition.

V prosinci roku 2010 vyšla v České republice, Polsku a v Rusku rozšířená edice. Obsahovala hru a všechny obyčejné a malé DLC.

Mafia II: Directors Cut Edition.

Tato edice má naprosto stejný obsah jako Extended Edition. Edice vyšla jak pro konzole Playstation 3, Xbox 360 tak i pro osobní počítače. Tato edice vychází pro Playstation pod hlavičkou Greatest Hits a pro Xbox 360 pod hlavičkou Platinum Hits, a proto se edice jmenuje Mafia 2: Greatest Hits pro Playstation 3 a Mafia 2: Platinum Hits pro Xbox 360 (pro PC se jmenuje edice Mafia II: Directors Cut Edition).

Marketing.

S blížícím se vydáním se očekával narůstající počet marketingových akcí či materiálů, jak je to ostatně u 2K a 2K Games zvykem. Marketing byl také hlavní důvod odkladu vydání hry. Konkrétně v březnu 2010 vycházelo mnoho kvalitních her, a proto by hra zapadla. V červnu byla moc drahá reklama v Evropě, a to díky mistrovství světa ve fotbale, a tak hra vyšla až v srpnu 2010, po obvyklé mediální kampani. Stejnými problémy trpěl i předchozí díl. V seznamu níže je uveden výběr videí, jež byly uveřejněny.

Multiplayer.

Pro hru Mafia II oficiální multiplayer není, ale existují i neoficiální módy. S prvním multiplayerovým modem přišli krátce po vydání hry modaři z Modmywhat. Krátce po nich pak přišli na scénu nezávislí vývojáři, kteří 12. června 2012 vydali betaverzi svého multiplayer modu Mafie 2. Zatím existuje asi 7 serverů.

Mafia II (nebo Mafia 2) je pokračování 3D akční počítačové hry, vydané roku 2002. Její vývoj byl oznámen 21. srpna 2007, na herní výstavě Leipzig Games Convention. Scénář hry napsal Daniel Vávra. Hra byla vydána 27. srpna 2010 v Evropě a 24. srpna v Severní Americe. Vývojářem je 2K Czech (dříve Illusion Softworks). Hra je určená pro Mac OS X (Lion a vyšší), PlayStation 3, Windows a Xbox 360. Hra byla na třeboňském festivalu GameDay zvolena za "Nejlepší český herní titul v českém jazyce" roku 2010.

是一款第三人称动作冒险游戏,是《四海兄弟:失落的天堂》的续篇。它由2K Czech开发,2K Games发行。该游戏最初于2007年8月在莱比锡游戏展上公布,2010年8月正式发行。