Atomová fyzika.

Atomová fyzika je vědní obor fyziky, který studuje atomy jako izolované systémy elektronů a jader. Primárně se zabývá uspořádáním elektronů kolem jádra a procesy, které toto uspořádání mění. To zahrnuje jak ionty, tak neutrální částice, pokud není uvedeno jinak. Pro účely této problematiky se předpokládá, že zkoumání atomu (který je definován jako elektroneutrální částice) zahrnuje i problematiku iontů.  Pojem atomová fyzika je často spojován s jadernou energií a atomovými bombami, kvůli obdobné terminologii používané v obou oblastech. Avšak fyzici rozlišují mezi atomovou fyzikou, která se zabývá atomy jako systémy skládajícími se z jádra a elektronů, a nukleární fyzickou, která zkoumá atomové jádro samotné.  Jako u mnoha vědních oborů, striktní hranice atomové fyziky by se jevila jako násilná, obzvlášť když je mnohdy uvažována v širším kontextu AMO.

Molekulová fyzika.

Molekulární fyzika studuje fyzikální vlastnosti molekul, chemické vazby mezi atomy, stejně jako molekulární dynamiku. Za nejdůležitější experimentální techniky jsou považovány různé typy spektroskopie. Tento obor je úzce spojen s atomovou fyzikou a významně zasahuje i do teoretické chemie i fyzikální chemie.  Kromě excitovaných stavů elektronů, molekuly mohou rotovat a vibrovat. Tato rotace a vibrace je kvantifikována; jsou zde rozdílné úrovně energií. Nejmenší rozdíl energií je mezi různými úrovněmi rotací (různé hodnoty spinů), a proto čistě rotační spektra jsou ve vzdálené infračervené oblasti (o vlnové délce 30 - 150 μm) elektromagnetického spektra. Vibrační spektra jsou v blízké infračervené (1 - 5 μm) a spektra vznikající z elektronické přeměny jsou nejvíce viditelná a v ultrafialové oblasti spektra.  Z měření rotačního a vibračního spektra mohou být zjištěny vlastnosti molekul, jako např. vzdálenost jader.  Důležitým aspektem molekulární fyziky je teorie základního atomového orbitalu, která přesahuje do oblasti molekulární orbitální teorie.

Optická fyzika.

Optická fyzika studuje vlastnosti energie elektromagnetického záření a interakce tohoto záření s hmotou. Odlišuje se od obecné optiky a optického inženýrství, avšak odlišnosti nejsou zásadní, neboť zařízení optického inženýrství a aplikace praktické optiky jsou nezbytné pro základní výzkum v optické fyzice. Často titíž lidé pracují v základním výzkumu i vývoji nových technologií aplikované optiky.  Vývojoví pracovníci v optické fyzice používají a vyvíjejí světelné zdroje, které zahrnují elektromagnetické spektrum od mikrovln po rentgenové paprsky. Tento obor zahrnuje generování a detekci světla, lineárního i nelineárního optického procesu a spektroskopii. Laser a laserová spektroskopie klade důraz na optiku i jako vědu. Hlavní studie v optické fyzice jsou zasvěceny kvantové optice a koherenci a femtosekundární optice.  Další důležitou oblastí výzkumu je vývoj novel optických technik nanooptického měření, difraktivní optika a interferometrie, optická koherentní tomografie a mikroskopie. Aplikace optické fyziky vytváří pokrok v oblasti komunikace, medicíny, výroby a dokonce i zábavním průmyslu.

Historie a vývoj.

Jedním z prvních krůčků k atomové fyzice bylo uvědomění, že hmota je složena z atomů, v moderní době základní jednotka všech chemických prvků. Tuto teorii vytvořil John Dalton v 18. století. V tomto stádiu nebylo úplně jasné, co atomy jsou, ačkoli mohly být popsány a klasifikovány díky vlastnostem pozorovatelných v seskupení atomů, takto mohly být zařazeny i do vyvíjející se periodické tabulky prvků Johnem Newlandsem a Dmitrijem Mendělejevem okolo druhé poloviny 19. století.  Později, po objevení existence spektrální čáry, se výrazněji projevila spojitost mezi atomovou a optickou fyzikou. Tuto spojitost popsali Joseph von Fraunhofer, Fresnel a další fyzikové 19. století.  Problémem atomového spektra a záření černého tělesa (vyzařované zahřátými tělesy, která pohltí všechno světlo) se zabývali fyzici až do 20. let. Prvním pokusem o vysvětlení spektra byl Bohrův model atomu vodíku.  Experimenty zahrnující elektromagnetické záření a hmotu (fotoefekt, Comptonův jev, sluneční spektrum spolu s v té době neznámým héliem či Bohrův model vodíku) vedly k naprosto novému matematickému modelu hmoty a světla – kvantové mechanice.

Klasický oscilátorový model hmoty.

První modely snažící se vysvětlit původ indexu lomu pracovaly s elektrony na atomové úrovni podle modelu Paula Druda a Hendrika Lorentze. Cílem teorie bylo vysvětlit původ indexu lomu závislého na vlnové délce. V tomto modelu docházelo k oscilaci elektronu připoutaného k atomu elektromagnetickými vlnami. Amplituda oscilace má vztah jak k frekvenci elektromagnetických vln, tak i k resonančním frekvencím oscilátoru. Superpozice těchto vln z několika oscilátorů poté vedla k vlně, která měla menší rychlost.

První modely hmoty a světla.

Max Planck odvodil formuli pro popsání elektromagnetického pole uvnitř uzavřené (klidové) soustavy při tepelné rovnováze v roce 1900. Jeho model byl založen na superpozici vln ve stálé poloze. V jedné dimenzi má soustava délku L a může zde nastat pouze oscilace o frekvenci vlnového čísla k:, kde n je hlavní kvantové číslo z množiny přirozených čísel. Kde E je velikost elektrického pole v pozici x a E0 je velikost amplitudy elektrického pole. Z toho byl odvozen Plankův zákon. V roce 1911, na základě rozptylu alfa částic Ernest Rutherford zjistil, že atom má centrální proton. Dále zastával názor, že elektrony budou stále přitahovány k protonu na základě Coulobova zákona, což potvrdil (avšak pouze v omezeném rozsahu). Z těchto dvou názorů usoudil, že elektron obíhá okolo protonu.  V roce 1913 Neils Bohr následně zkombinoval Rutherfordův model atomu s kvantovými metodami Planka. Může existovat pouze specifický a dobře popsaný orbital elektronu, který také nevyzařuje světlo. Ve „skákajícím“ orbitalu může excitovaný elektron vyzařovat či pohlcovat světlo, což však stejnou měrou změní energii orbitalu. Jeho odhady týkající se energetických úrovní a pozorování se shodovala.  Tyto výsledky získané při použití skupiny nezávislých specifických stálých vln nebyly v souladu s nepřetržitým klasickým oscilátorovým modelem. Práce Alberta Einsteina z roku 1905 o fotoelektrickém efektu vedle ke spojitosti světelné vlny s frekvencí s energií fotonu. V roce 1917 Einstein vytvořil nástavbu k Bohrovu modelu atomu představením procesů řízeného záření, samovolného záření a absorpce (elektromagnetické vlnění).

Moderní pojetí.

Velkým posunem k modernímu pojetí byla formulace maticové kvantové mechaniky Wernera Heisenberga a definice Schrödingerovy rovnice Erwinem Schrödingerem.  V rámci AMO lze nalézt několik „poloklasických“ (v orig. „semi-classical“) přístupů, kdy problémy jsou pojímány kvantově mechanicky a jsou řešeny klasicky nezávisle na specifickém problému. Poloklasický přístup je u výpočtů v rámci AMO všudypřítomný, z velké míry z důvodu snížení souvisejících nákladů a omezení komplexity prací.  Pro hmotu vystavenou laserovému záření je použit plně kvantově mechanický přístup atomového nebo molekulárního systému kombinovaný se systémem, na který působí elektromagnetické pole. Protože pole je pojato klasicky, není schopno se vypořádat se samovolnými emisemi Tento poloklasický přístup je platný pro většinu systémů, zejména těch vystavených působení laserového záření s vysokou intenzitou.  Rozdíl mezi optickou fyzikou a kvantovou optikou je v použití poloklasického a plně kvantového přístupu.  V rámci kolizní dynamiky a při použití poloklasického přístupu je vnitřní stupeň volnosti pojímán kvantově mechanicky, zatímco relativní pohyb zkoumaného kvantového systému je pojat klasicky. Pokud bereme v úvahu středně až vysoko rychlostní kolize, jádro může být pojímáno klasicky, zatímco elektron je pojímán kvantově mechanicky. V případě nízko rychlostních kolizí aproximace selhávají.  Klasické Monte-Carlo metody pro dynamiku elektronů mohou být popsány jako poloklasické, kde počáteční podmínky jsou počítány za použití kvantového přístupu, ale veškeré další postupy jsou klasické.

Izolované atomy a molekuly.

Atomová, molekulární a optická fyzika často zkoumá izolované atomy a molekuly. Atomové modely se budou skládat z jednoho jádra, které může být obklopeno jedním nebo více vázanými elektrony, zatímco molekulární modely jsou typicky postavené na molekulárním vodíku a jeho iontu. Model nebere v úvahu uspořádání molekul (ačkoli většina fyzikálních teorií je identická), ani nezkoumá atomy v pevném stavu. Souvisí to s procesem ionizace a excitace fotonů a kolizí atomových částic.  Zatímco modelování izolovaných atomu se nemusí zdát realistické, pokud uvažujeme molekuly v plynu nebo plazmatu, potom čas na interakci mezi molekulami je obrovský v porovnání s procesy probíhajícími mezi atomy a molekulami. To znamená, že jednotlivé molekuly mohou být vnímány, jako kdyby každá byla izolovaná po velkou většinou času. Tímto způsobem atomová a molekulární fyzika poskytují významné poznatky v oblasti plazmové fyziky a atmosférické fyziky, přestože se oba tyto vědní obory zabývají početnými skupinami molekul.

Elektronová konfigurace.

Elektrony tvoří hypotetické obaly okolo jádra. Elektrony jsou přirozeně elektroneutrální, ale mohou být excitovány absorbováním energie z fotonů, magnetického pole nebo interakcí s částicí, se kterou se srazí (typicky jiným elektronem).  Elektrony, které se vyskytují v obalu, jsou vázány. Energie nutná k odtržení elektronu se nazývá ionizační energie. Jakékoli množství energie absorbované elektronem navíc je přeměněno na kinetickou energii podle zákona zachování energie. Tomuto se říká, že atom prošel procesem ionizace.  V případě, že elektron absorbuje množství energie menší, než je ionizační energie, může se dostat do excitovaného nebo virtuálního stavu. Po uplynutí statisticky dostatečného množství času přejde elektron z excitovaného stavu do nižšího cestou samovolné emise. Změna energie mezi dvěma energetickými úrovněmi musí být zohledněna (zachování energie). V neutrálním atomu systém emituje foton tvořený rozdílem energií. Avšak pokud jeden z elektronů ve vnitřním obalu je odebrán, pak nastane tzv. Augerův efekt. Ten umožní násobnou ionizaci atomu jediným fotonem.  Existují zákonitosti elektronové konfigurace při excitaci světlem, avšak pro excitaci elektronů formou kolizního procesu zákonitosti neexistují.

Atomová, molekulová a optická fyzika ("AMO") se zabývá studiem interakcí mezi hmotou a hmotou, popř. hmotou a světlem; v měřítku jednoho či více atomů a na energetické stupnici ve výši několika elektronvoltů. Všechna tři odvětví jsou blízce propojena a využívají postupů a teorií klasické a kvantové fyziky. Typické jsou teorie o vyzařování a rozptylu elektromagnetického záření z excitovaných atomů a molekul, analýza spektroskopie a vývoje laserů a maserů a celkově vlastnosti hmoty.

原子分子与光物理学是研究物质之间,或光与物质的相互作用, 其研究尺度约一至数个原子,能量尺度约几个电子伏特。 这三个物理学的领域研究通常是紧密关联的。 原子分子与光物理学使用经典物理学、半经典物理学、与量子物理学的研究方法。 通常情况下,此理论的应用包含原子发射或吸收光子、激发态原子和分子的电磁辐射和散射,光谱分析,激光和激微波的产生,以及对物质光学性质的研究。


Historie.

Předchůdci.

Až do nástupu odlehčených metodik se používaly těžké, rigorózní metodiky. Ty jsou někdy kritizovány pro svůj vodopádový model vývoje a pro to, že vedoucí projektu svým blízkým dohledem omezuje vývojáře v práci. Kromě toho obtížně reagují na změny. V polovině devadesátých let se proto začaly objevovat odlehčené metodiky. Ty se podle jejich tvůrců navrací k vývojovým praktikám ze samotných počátků softwarového vývoje. Mezi tyto odlehčené metodiky patřil Scrum, Crystal Clear, Extrémní programování či Vývoj řízený vlastnostmi. Od publikování "Manifestu agilního programování" se tyto metodiky nazývají agilními.

Manifest agilního programování.

Autoři.

Autory tohoto manifestu jsou Kent Beck, Mike Beedle, Arie van Bennekum, Alistair Cockburn, Ward Cunningham, Martin Fowler, James Grenning, Jim Highsmith, Andrew Hunt, Ron Jeffries, Jon Kern, Brian Marick, Robert C. Martin, Steve Mellor, Ken Schwaber, Jeff Sutherland a Dave Thomas.  V manifestu je také definováno 12 principů agilního programování.

Příklady agilních metodik.

Extrémní programování (XP).

XP je pravděpodobně nejznámější agilní metodikou. Propaguje časté dodávky software v krátkých vývojových cyklech. Kromě toho navrhuje párové programování, jednotkové testování celého kódu (nejdříve se vytvoří test, až pak samotný kód), programovat jen to, co je v danou chvíli nezbytné, jednoduchý a jasný kód. Mezi další praktiky patří společné vlastnictví kódu a neustálý refaktoring. Vývojáři by měli počítat se změnami požadavků v průběhu času. Důležitá je častá komunikace se zákazníkem i mezi programátory.

Scrum.

Klíčovou částí metodiky jsou každodenní krátká setkání týmu, nazývaná daily standups. Každý člen zde referuje o své činnosti z minulého dne, o tom, co bude dělat dnes, a na jaké problémy narazil. Metodika prosazuje iterativní vývoj. Období iterace se nazývá Sprint a trvá 1-4 týdny. Výsledkem Sprintu je demo vzniklých úprav, které je předvedeno stakeholderům (zákazníkovi, sponzorovi, management boardu, investorům). Ti poskytují zpětnou vazbu, což umožňuje rychle reagovat na změny v požadavcích. Jsou zde rozeznávány tři role – Product Owner má za úkol komunikovat se zákazníkem a definici co nejlepšího produktu, bývá nazýván hlasem zákazníka. Správné fungování vývojového týmu zajišťuje Scrum Master. Člen vývojového týmu se nazývá Scrum Team Member. Vývoj a školení metodiky má na starost Scrum Alliance.

Vývoj řízený vlastnostmi (FDD – Feature Driven Development).

FDD začíná vytvořením doménového modelu popisujícího celý systém. Ten se převede do seznamu vlastností (elementární funkcionality, které přináší hodnotu uživateli). Vývoj má celkem pět fází (první tři sekvenční, další dvě iterativní). Iterace trvá většinou dva týdny. Během každé iterace se implementují konkrétní užitné vlastnosti systému. Zákazník průběžně dostává mezivýsledky a nové verze produktu. Na rozdíl od XP nebo SCRUM je jednotlivým programátorům práce přidělena – nevybírají si ji sami.

Lean development.

Lean development je spíš než metodikou souhrnem pravidel, jejichž používání by mělo zefektivnit a zrychlit vývojový proces. Tato pravidla zní: eliminovat zbytečné (to, co nepřináší zákazníkovi žádnou hodnotu), zdůraznit proces učení, rozhodovat se tak rychle a pozdě, jak je možné, posílit odpovědnost týmu, zabudovat integritu a vidět systém jako celek.  Součástí metodiky jsou také principy a nástroje, které tyto pravidla umožní realizovat.

Vývoj řízený testy (TDD – Test Driven Development).

TDD navrhuje psaní testů před samotným kódem a následně naprogramovat samotný kód. Implementuje se přesně takové množství kódu, jaké dokáže projít testem.

Crystal metodiky.

Nejde jen o jednu metodiku. Hlavní myšlenkou je to, že je lepší metodiku přizpůsobit danému projektu, žádná metodika nebude vyhovovat každému projektu. Vytvoření individuální a účelové metodiky pro konkrétní projekt je první fází vývoje. Pro vytvořenou metodiku je rozhodující například velikost projektu a vývojového týmu.

Agilní metodiky v právním rámci.

Při vývoji software za použití agilních metodik se zpravidla využívají následující dva typy smluv.

Fixed-Time Fixed-Price.

V případě Fixed Time Fixed Price (FTFP) smlouva definuje dílo, které má vzniknout a být dodáno za pevně stanovenou částku a v pevně stanoveném čase. Z právního hlediska se jedná o Smlouvu o dílo, kterou se "“zhotovitel zavazuje na svůj náklad a nebezpečí provést pro objednatele dílo a objednatel se zavazuje dílo převzít a zaplatit cenu”" (§ 2586 odst. 1 NOZ).

Time and Material.

Time and Material (T&M) vyžaduje Rámcovou smlouvu o poskytování služeb. Tato smlouva nedefinuje dílo, ale pouze služby, které bude dodavatel zákazníkovi poskytovat (například design, programování, testování a podobně). Jednotlivé služby jsou poskytovány na základě dílčích objednávek, které typicky následují například po sprint planningu. Time & Material a agilní metodiky si tedy z principu konvenují.

Odkazy.

Další zdroje.

SCRUM alliance - mezinárodní  Agilní asociace - ČR  Agilia - ČR

Agilní metodiky jsou skupiny metod původně určených pro vyvíjení softwaru založené na iterativním a inkrementálním vývoji. Umožňují rychlý vývoj softwaru a zároveň dokáží reagovat na změnu požadavků v průběhu vývojového cyklu. Podle těchto metodik se správnost systému ověří jedině pomocí rychlého vývoje, předložení zákazníkovi a následných úprav dle zpětné vazby. Agilní přístup není omezen pouze na programování, ale našel své uplatnění také v Business Intelligence a v marketingovém plánování. Protikladem agilního přístupu je Vodopádový model.

敏捷软件开发(英语:Agile software development),又称敏捷开发,是一种从1990年代开始逐渐引起广泛关注的一些新型软件开发方法,是一种应对快速变化的需求的一种软件开发能力。它们的具体名称、理念、过程、术语都不尽相同,相对于「非敏捷」,更强调程序员团队与业务专家之间的紧密协作、面对面的沟通(认为比书面的文档更有效)、频繁交付新的软件版本、紧凑而自我组织型的团队、能够很好地适应需求变化的代码编写和团队组织方法,也更注重软件开发过程中人的作用。


Vzdělání.

Chantal Mouffe je politická teoretička a profesorka politické teorie na Westminsterské univerzitě. Vyučovala na mnoha univerzitách v Evropě, Severní Americe a Latinské Americe. V letech 1989 až 1995 byla ředitelkou programu College International de Philosophie v Paříži.

Myšlenky.

Chantal Mouffe hájí „disociativní pojetí politiky“, které tvrdí, že je politika tvořena antagonistickými konflikty, jež nemohou mít racionální řešení. Z tohoto důvodu se ani demokracie bez konfliktů neobejde.  Podle jejího názoru musí demokracie být zradikalizována, protože se sociálně demokratické a socialistické strany posunuly do středu politického spektra a zmizelo tradiční levopravé politické vymezení. Nynější situaci proto Mouffeová nazývá postdemokratickou, která se již nevyznačuje obracením se na voliče.

Idea postmarxismu.

Chantal Mouffeová je spolu se svým manželem Ernestem Laclauem známá jako tvůrkyně filozofického směru nazývaný postmarxismus. Tento směr má nejen politické pojetí, nýbrž je propojený s dalšími vědními disciplínami jako kulturologie, sociologie, ekonomie nebo psychoanalýza.  Samotný postmarxismus se vyhraňuje vůči marxismu, který označuje za překonanou ideologii, jež v současné společnosti nemůže fungovat. Důvodem je vliv lidskoprávních hnutí 60. let, které promítly do lidského myšlení. Dle jejího názoru marxismus tedy nezohledňoval měnící se společnost a stal se tak nefunkční a zastaralou ideologií. Postmarxismus zároveň nechce odstranit demokratický pořádek tak jako marxismus, nýbrž mu jde o prosazování principů rovnosti a svobody demokratickými prostředky.

Kritika liberální demokracie.

Chantal Mouffeová je kritičkou konceptu liberální demokracie. Vychází přitom z poznámek Carla Schmitta, který tvrdí, že mezi nosné myšlenky liberální společnosti patří stavění individualismu před racionalismu, což nedává lidem pocit sounáležitosti s kolektivní identitou a vytváří klamné iluze funkčních a racionálních rozhodovacích procesů vedoucí k možnosti antagonismu. Kritizuje i domnělý liberální racionalismus, který zbytečně přesouvá politická témata do etických rovin a zabraňuje efektivnímu řešení problémů.

Agonistický pluralismus.

Chantal Mouffe se staví proti liberalismu, participativní demokracii a také racionalismu, jelikož je podle ní neuskutečnitelný.  "„Politické otázky se vždy sestávají z rozhodnutí, která vyžadují výběr mezi alternativami, které jsou z racionálního hlediska nerozhodnutelné. To je to, co liberalismus nemůže přiznat, protože si vykládá pluralismus nesprávným způsobem.“"  Tento současný demokratický model vymezuje pojmem „antagonismus“, což je neustálý boj mezi dvěma protiklady/nepřáteli.  Naopak propaguje radikálnější koncept pluralitní demokracie, který popisuje ve svém díle "The Democratic Paradox (Londres, Verso, 2000)," ve kterém nahrazuje pojem „antagonismus“ za „agonismus“. Agonistická pluralitní demokracie nahrazuje pojem „nepřítel“ pojmem „protivník“ či „oponent“, u kterého na rozdíl od nepřítele uznáváme jeho legitimní existenci a jemuž nikdy nesmí být upřeno právo na sebeobranu.  Podporuje také koncept partizánské politiky a kritizuje pokusy snažící se překonat klasické dělení na pravici a levici, jelikož mají za důsledek vzestup populismu a extrémismu.

Kritika esencialismu.

Chantal Mouffeová rovněž proslula kritikou esencialismu, který tvrdí, že konkrétní pojmy a věci mohou být chápány čistě jako sui generis, tzn. že mají něco, čímž se odlišují od ostatních.Tento postoj zastává nejen v rasových a třídních tématech, ale také v otázkách feminismu, který vnímá především jako boj proti esencialistickým formám a pojmům, které ženu definují jako podřízenou, spíše než jako proces stírání rozdílů mezi pohlavími nebo získávání dalších práv.

Reference.

Mouffe, Chantal. „Le politique et la dynamique des passions,“ "Rue Descartes", vol. 45-46, no. 3 (2004): 179-192, <nowiki>https://doi.org/10.3917/rdes.045.0179</nowiki>  Mouffe, Chantal. „La fin du politique et le défi du populisme de droite,“ "Revue du MAUSS", vol. 20, No. 2 (2002): 178-194, <nowiki>https://doi.org/10.3917/rdm.020.0178</nowiki>  Mouffe, Chantal. „Politique et agonisme,“ "Rue Descartes", vol. 67, no. 1 (2010): 18-24, <nowiki>https://doi.org/10.3917/rdes.067.0018</nowiki>  Laclau, Ernesto. „Ideology and post-Marxism,“ "Journal of political ideologies", No. 11 (2006): 103-114.  Mouffeová, Chantal: "Hegemonie a socialistická strategie: za radikálně demokratickou politiku". Karolinum, 2014. Kapitola 7.  Mouffe, Chantal: University of Westminster, London. www.westminster.ac.uk [online]. [cit. 2019-11-26].

Chantal Mouffeová (* 1943, Charleroi) je belgická politická teoretička, která bývá přiřazována k poststrukturalismu, postmarxismu a dekonstruktivismu. Její nejvýznamnější prací je kniha "Hegemonie a socialistická strategie", kterou napsala roku 1985 s Ernestem Laclauem a která je považována za klíčový text postmarxismu, polemizující s vlivnými koncepcemi Jürgena Habermase a Johna Rawlse. Své práce píše anglicky i francouzsky.

尚塔尔·墨菲(Chantal Mouffe;1943年),出生于比利时沙勒罗瓦,政治哲学家、后马克思主义的代表人物。她曾先后在比利时天主教鲁汶大学、法国巴黎高等师范学校、英国艾塞克斯大学、英国伦敦大学等学校学习。毕业后,她曾任职于哥伦比亚国立大学、伦敦城市大学、伦敦大学、普林斯顿大学、康奈尔大学等学校。她最为知名的著作是与厄尼斯特·拉克劳合著的《领导权与社会主义的策略——走向激进民主政治》,其中首次提出了后马克思主义的概念。她编辑并参加撰写了《葛兰西和马克思主义理论》,发表过多篇关于当代政治思想、新社会运动和女权主义理论的文章。


Virtualizace.

Koncept virtualizace serverů je speciální příklad ze stejných konceptů, které vedly k vývoji time-sharingu a multiprogramování. Obecně platí, že klienti mají tendenci požadovat počítačové zdroje „nárazově“ a tak rychle, jak je to možné, ale poté následuje dlouhá doba bez aktivity, ve které jen posuzují výsledky. Během těchto období nečinnosti může počítač své prostředky využít na servisní požadavky jiných klientů. Tento model umožňuje efektivnější využití počítačových prostředků tím, že snižuje čas, kdy je systém nečinný. Rovněž umožňuje uživatelům sdílet zdroje či ukládat soubory na pevném disku.  Virtualizace rozšiřuje tuto základní koncepci k počítači jako celku. V tradičním modelu operační systém sdílí přístup ke zdrojům, ale je to vždy pouze jeden stroj, který sdílí. Ve virtuálním modelu serveru poskytuje virtualizační software iluzi více než jednoho počítače, pevného disku, tiskárny atd. Ačkoliv jsou zdroje stále sdíleny, virtualizace poskytuje vyšší úroveň zabezpečení, jelikož jednotlivé virtuální servery jsou od sebe navzájem odděleny. Každý virtuální server může spouštět svůj vlastní plnohodnotný operační systém a může být nezávisle restartován. Toto je velmi cenným přínosem, jelikož to umožňuje provozovat zastaralé aplikace starších verzích operačního systému na stejném serveru jako novější aplikace.  Rozdělování samostatného serveru tak, že se jeví jako několik serverů je již dlouho běžnou praxí na mainframech a středních počítačích jako je IBM AS/400. To se stalo více převládající s rozvojem virtualizačního software a technologií pro mikropočítače.  Fyzický server obvykle spouští hypervizor, který má za úkol vytvářet, uvolňovat a spravovat zdroje hostitelského operačního systému nebo virtuální stroje. Tyto hostované operační systémy mají vyhrazenou část zdrojů fyzického serveru, obvykle takovým způsobem, kdy host nemá žádné vědomí o dalších fyzických zdrojích s výjimkou těch, které mu přidělí hypervizor.  Hostované systémy mohou být plně virtualizované, paravirtualizované nebo hybrid obou.  V plně virtualizovaném prostředí je host prezentován emulovovanou nebo virtualizovanou sadou hardware a neví, že tento hardware není striktně fyzický. Hypervizor musí v tomto případě mapovat a překládat požadavky z hostovaného systému do příslušných zdrojů žádostí hostitele, což vede k významné režii. Téměř všechny systémy mohou být virtualizovány pomocí této metody, jelikož nevyžaduje žádné změny v operačním systému, nicméně je nutná podpora v procesoru počítače pro virtualizaci pro většinu hypervizorů, které provádějí plnou virtualizaci.  V paravirtualizovaném prostředí si je host vědom hypervizoru a rozhraní přímo s hostitelským systémem zdrojů. V tomto prostředí, hypervizor realizuje v reálném čase přístup k řízení a alokaci zdrojů. To má za následek téměř nativní výkon, jelikož host vidí stejný hardware jako hostitel a mohou tak s ním komunikovat nativně. Unixové systémy systémy jako je Linux, některé varianty BSD, Plan 9 a OpenSolaris jsou v současné době známy podporou této metody virtualizace. Nicméně, instalace operačních systémů jako paravirtualizovaných hostů vyžaduje více znalostí o operačních systémech.  Některé příklady hypervizorů umožňujících paravirtualizaci jsou Xen, Virtuozzo, Vserver a OpenVZ (což je opensource a vývojová verze Parallels Virtuozzo Containers).  Hybridní paravirtualizace (částečná paravirtualizace) je úplnou virtualizací, ale host používá paravirtualizační ovladače pro klíčové komponenty jako jsou síť a diskové I/O operace. To má za následek velmi zvýšený I/O výkon. Je to společné řešení pro operační systémy, které nemohou být upraveny (z různých důvodů) pro podporu paravirtualizace. Jelikož VPS provozuje vlastní kopii svého operačního systému, zákazníci mají práva superuživatele a mohou instalovat téměř jakýkoliv software, který běží na daném operačním systému. Určitý typ softwaru ve virtualizovaném prostředí nespustí tak dobře jako samotné virtualizéry; někteří poskytovatelé VPS stanovují další omezení, ale obecně jsou laxní s porovnání s těmi ve sdílených hostingových prostředí. Vzhledem k počtu virtualizačních klientů běžících na jednom stroji mají VPS obecně omezený čas procesoru, RAM a místo na disku.

Hosting.

Rostoucí počet společností nabízí virtuální privátní server hosting nebo virtuální dedikovaný server jako rozšíření pro webové hostingové služby. Existuje však několik problémů, které je potřeba zvážit při poskytování licencí na několika virtuálních prostředí. Hosting je bez jakékoliv údržby, zákazník je ponechán spravovat vlastní server. Neměřený hosting je většinou nabízen bez omezení na množství přenesených dat na pevné šířce pásma linky. Obvykle je neměřený hosting nabízen s 10 Mbit/s, 100 Mbit/s nebo 1000 Mbit/s (s některými dokonce i 10Gb/s). To znamená, že zákazník může použít 3.33~ TB na 10 Mbit/s, 33~ TB na 100 Mbit/s a 333~ TB na 1000 Mbit/s lince za měsíc (i když v praxi jsou tyto hodnoty významně nižší).

Cloud servery.

VPS která jsou dynamické (to znamená, že mohou být změněny za běhu) označujeme jako cloud server. Mezi klíčové atributy patří:

Managed VPS.

Managed VPS, česky spravované VPS, je typ služby, kterou má pod svou správou společnost u které si VPS objednáte. Nemusíte se tedy starat o nastavení VPS, vše by vám měla nastavit společnost. Naproti tomu VPS, které nejsou pod správou společnosti, si musíte nastavit a zprovoznit na své vlastní náklady. Proto bývá u VPS tak velký cenový rozdíl, při koupi VPS je potřeba dát si velký pozor, kterou službu kupujete. Pokud nejste zkušený administrátor serverů, může se vám tato chyba hrubě nevyplatit. Veškeré problémy si u nemanagované služby řešíte sami.  Pro nezkušeného uživatele bývají náklady častokrát několikrát vyšší, než kdyby si od záčátku zakoupil službu se správou.

Virtuální privátní server (VPS) je server běžící na virtualizovaném hardware provozovaný hostingovou službou. VPS běží na stejném fyzickém stroji jako virtuální server ostatních zákazníků a je v mnoha ohledech funkčně ekvivalentní se samostatnými fyzickými počítači. VPS jsou věnovány jednotlivé potřeby zákazníků – má soukromí samostatného fyzického stroje a může být nakonfigurován pro spouštění serverového software.

虚拟专用服务器(英语:Virtual private server,缩写为VPS),是将一台服务器分割成多个虚拟专用服务器的服务。实现VPS的技术分为容器技术和虚拟机技术。在容器或虚拟机中,每个VPS都可分配独立公网IP地址、独立操作系统、实现不同VPS间磁盘空间、内存、CPU资源、进程和系统配置的隔离,为用户和应用程序模拟出“独占”使用计算资源的体验。VPS可以像独立服务器一样,重装操作系统,安装程序,单独重启服务器。VPS为使用者提供了管理配置的自由,可用于企业虚拟化,也可以用于IDC资源租用。


Historie.

Poté, co padl na přelomu let 1989 a 1990 mocenský monopol SKJ, proběhly v Chorvatsku první demokratické volby v roce 1990. HDZ v nich drtivě zvítězilo a získalo většinu v chorvatské Skupštině. 18. srpna 1990 byla založena i bosenská frakce této strany.Předseda strany Franjo Tuđman byl zvolen předsedou Předsednictva Svazové republiky Chorvatsko. Již krátce po vítězství začala strana podnikat kroky směřující k vyhlášení nezávislosti Chorvatska, což vyvrcholilo referendem o nezávislosti dne 19. května 1991 a následným vyhlášením nezávislosti 25. června téhož roku. I přes uzavření Brionské deklarace vypukla v zemi válka, což vedlo k dočasnému přizvání dalších dvou parlamentních stran (Sociálně demokratické strany a Koalice národní shody) do vlády v letech 1991-92. Jinak však vládla HDZ během 90. let sama bez koaličního partnera, což jí umožňovala jak vysoká podpora voličů, tak i prvky většinového volebního systému.  V roce 1992 proběhly parlamentní i prezidentské volby. Chorvatsko bylo v této době již zhruba rok nezávislou zemí, ale bylo neustále zmítáno oboustranným porušováním příměří uzavřeným mezi Chorvatskem a Svazovou republikou Jugoslávií. Velká část území byla navíc ovládána srbskými separatisty, kteří v roce 1991 vyhlásili tzv. Republiku Srbská Krajina. Za této situace ve volbách triumfovalo HDZ, když opět dosáhlo většiny v chorvatském parlamentu (Saboru) a současně byl Franjo Tuđman zvolen prezidentem již v prvním kole s podporou více jak 57% voličů. Po volbách se novým premiérem stal Hrvoje Šarinić, kterého v roce 1993 vystřídal Nikica Valentić.  V roce 1995 se chorvatské armádě pod vedením Anteho Gotoviny v Operaci Oluja podařilo fakticky zlikvidovat separatistickou Republiku Srbská krajina. O několik měsíců později byla podepsána Daytonská dohoda, která definitivně válečný konflikt ukončila. Za této situace bylo pro HDZ výhodné rozpustit parlament a vypsat nové volby. HDZ v nich získalo více jak 45% a pohodlnou většinu v Saboru, ale nedosáhlo na dvoutřetinovou ústavní většinu. Po volbách došlo opět k výměně premiéra, kterým se nově stal Zlatko Mateša. V roce 1997 se ještě v prezidentských volbách povedlo Franjovi Tuđmanovi opětovně zvítězit v prvním kole prezidentských voleb (získal více jak 61% v souboji tří kandidátů), ale podpora vlády a HDZ v důsledku korupčních afér a autoritářských metod prudce klesala. Symbolickým koncem éry "vlády jedné strany" se stala smrt prezidenta Tuđmana, který v prosinci 1999 ve věku 77 let podlehl rakovině.  Na začátku roku 2000 v parlamentních volbách drtivě zvítězila liberálně-levicová koalice Sociálních demokratů a sociálních liberálů (HSLS) s podporou téměř 40%, zatímco pro pravicové HDZ hlasovalo jen něco přes čtvrtinu voličů. Společenství se sice se 46 mandáty opět stalo nejsilnější parlamentních stranou (SDP coby vůdči strana středolevé koalice získala 43 mandátů), ale po volbách došlo ke spojení všech opozičních stran (vyjma ultrapravicové Strany práva) a vznikla tím vláda pod vedením sociálního demokrata Ivici Račana. Další ranou se pro HDZ staly předčasné prezidentské volby o tři týdny později, kde kandidát Společenství Mate Granic skončil s 22% na třetím místě a nepostoupil tak do druhého kola. Po přechodu do opozice se novým předsedou stal Ivo Sanader. Část představitelů strany však přešla do nově zformovaných stran, jakými byly například Demokratický střed nebo Chorvatský blok.  V předčasných parlamentních volbách na podzim roku 2003 ovšem HDZ vyhrálo s podporou 34% a ziskem 66 mandátů. Po volbách zformoval Ivo Sanader menšinovou koalici se středopravicovou stranou Demokratický střed, která se na půde Saboru opírala o podporu dalších stran, zejména HSS a HSLS. Naproti tomu v prezidentských volbách na začátku roku 2005 zaznamenalo HDZ neúspěch. Tentokrát se sice kandidátce na prezidenta, kterou byla vicepremiérka Jadranka Kosorová, podařilo se ziskem nad dvacet procent postoupit do druhého kola, ale v něm byla jednoznačně poražena dosavadním prezidentem Stjepanem Mesićem.  V dalších parlamentních volbách v roce 2007 zopakovalo HDZ úspěch, když obhájilo 66 křesel v Saboru. Po volbách vytvořilo koalici s tzv. Zelenožlutým blokem (HSS a HSLS) a stranou reprezentující srbskou menšinu, což se stalo určitým symbolickým momentem ve vztahu HDZ a srbské menšiny v Chorvatsku. Období druhé Sanaderovy vlády bylo však protkáno řadou korupčních skandálů, což vedlo rychle k poklesu popularity této vládní strany. Na začátku července 2009 navíc Sanader nečekaně rezignoval na post premiéra i předsedy HDZ. V obou funkcích ho nahradila Jadranka Kosorová. Propad popularity HDZ potvrdilo i první kolo prezidentských voleb v prosinci téhož roku, když vládní kandidát Andrija Hebrang získal pouze 12% a z třetího místa tak nepostoupil do druhého kola. Závěr volebního období byl poznamenán jak úspěchy (např. v podobě podpisu Smlouvy o přistoupení k Evropské unii v prosinci 2011), tak i obřími korupčními skandály, které vyvrcholily zatčením expremiéra Sanadera v Rakousku a jeho vydáním do Chorvatska.  Do parlamentních voleb v roce 2011 šlo HDZ ve společné koalici s Demokratickým středem a Chorvatskou občanskou stranou. Tato pravicová aliance však získala pouze 23% hlasů a drtivě tak prohrála se středolevicovým blokem Kykyryký, pro který hlasovalo více než 40% voličů. Samotný zisk 41 křesel pro HDZ byl nejhorším výsledkem v parlamentních volbách od vzniku společenství. Po volbách přešlo HDZ do opozice a na jaře roku 2012 byl novým předsedou zvolen Tomislav Karamarko. Sama Kosorová neuspěla již v prvním kole volby a o rok později byla dokonce ze strany a z poslaneckého klubu vyloučena. Od roku 2013 opět podpora HDZ roste, což potvrdilo vítězství v regionálních, dvojích evropských volbách a zejména zvolení Kolindy Grabarové Kitarovićové prezidentskou v lednu 2015, což bylo poprvé od smrti Franjo Tuđmana, kdy pravice obsadila pozici hlavy státu.  Do parlamentních voleb v roce 2015 šlo HDZ spolu s menšími stranami v rámci Patriotické koalice. Předseda HDZ Tomislav Karamarko byl hlavním lídrem tohoto bloku a rovněž kandidátem na prezidenta.

Chorvatské demokratické společenství (chorvatsky "Hrvatska demokratska zajednica", zkráceně HDZ) je vůdčí pravicová politická strana v Chorvatsku. Založena byla v červnu 1989 a jejím zakladatelem a dlouholetým představitelem byl první prezident Chorvatska, Franjo Tuđman.

克罗地亚民主共同体(),又译作克罗地亚民主共同体。克罗地亚基督教民主主义和保守主义中间偏右政党,与中间偏左的克罗地亚社会民主党是克罗地亚当代两大政党。


Geografické vymezení.

Vojenská hranice vznikla proti hrozbě, kterou představovali Osmanští Turci. Byla vytvořena na konci 17. století po uzavření Karlovického míru, kdy byli Turci zatlačeni až za řeku Sávu. Zde se potom vojenská hranice rozkládala. Její nejzápadnější část byla v oblasti pohoří Velebit, nedaleko hranic s Bosnou a Hercegovinou, a nejvýchodnější část až v rumunských Karpatech, na hranici s Valašskem. Nejdéle však existovala západní sekce Vojenské hranice, která přetínala v různých směrech území dnešního Chorvatska.  Z druhé strany hranice, na území Bosny a Hercegoviny, byla podobným způsobem zřízena tzv. Bosenská krajina, která měla chránit turecké území před případnými rakouskými nájezdy. Rozkládala se podél severní hranice Bosny až po Cazin (tzv. Cazinská krajina). Jak na území habsburské Vojenské hranice, tak i z turecké strany, byly vybudovány četné pevnosti a systémy opevnění. Území Vojenské hranice bylo správně rozděleno na několik celků. V jižní části Sedmihradska existovala tzv. "Sedmihradská vojenská hranice", mezi soutěskou Đerdap a Zemunem pak tzv. "Banátská vojenská hranice", od města Zemun (předměstí srbské metropole Bělehradu) až po Novsku dále "Slavonská vojenská hranice" a zbytek (část Dalmácie, oblast pohoří Papuk) pak byla tzv. "Chorvatskou vojenskou hranicí".

Historie.

1578–1881.

Důvodem pro jeho zřízení byl rychlý postup osmanského vojska, neboť Turci v 20. letech 16. století úspěšně obsadili Jajce, Banja Luku a postupovali severně směrem na Vídeň, kterou se v roce 1529 pokusili dobýt. Rakouský císař Ferdinand I. Habsburský proto inicioval vznik opevněných zón, které se táhly přes území dnešního Chorvatska a západní částí Uher až na Slovensko, aby znemožnil další postup Turků.  Zmíněné území bylo roku 1578 vyjmuto z vlády chorvatského bána a začleněno přímo pod ústřední velení z Vídně. Kromě osmanských záborů tedy i toto správní opatření ještě více zmenšilo oblast chorvatského státu, což dalo na chorvatském zemském sněmu vzniknout sousloví, označujícímu zemi za „zbytky zbytků kdysi slavného království Chorvatského“ (). Jediným územím, které nebylo dotčeno válkou v té době, bylo totiž Záhoří (Zagorje), kam se sestěhovala většina zbylé šlechty. I Záhoří však bylo zatíženo vysokými daněmi, neboť vedení válek s Turky bylo nesmírně drahé. V pohraničním pásmu, které na chorvatském území sledovalo linii měst Senj–Otočac–Slunj–Glina–Hrastovica–Sisak–Ivanić Grad–Koprivnica–Križevci–Đurđevac–Drnje byla budována opevnění, která měla podobu masivních pevností, ale i menších soustav opevněných objektů. Jelikož toto území bylo nebezpečné, obývali ho tzv. hraničáři. Ti byli zpočátku německy mluvící a v pozdějších letech je doplnilo převážně pravoslavné obyvatelstvo. To se v dobách jihoslovanských obrozeneckých a národně-formujících procesů identifikovalo jako srbské. Těm, kteří přicházeli na území Vojenské hranice a chtěli sloužit jako hraničáři, byly slibovány četné výhody, mezi které patřily daňové úlevy a především půda. Kolonisté dostávali nemalé příděly země, na níž hospodařili. Během revolučního roku 1848 bylo početně silné vojsko z hraniční oblasti využito pro zastavení nepokojů v Uhrách a v Italy osídlených oblastech Rakouské říše. Obyvatelstvo Krajiny bylo pro Rakousko dobře dostupný zdroj vojenské síly, kterou mohlo využívat jak pro boje za svými hranicemi, tak i potírání domácích vzpour. V roce 1863 se např. uvažovalo o jeho nasazení k potlačení povstání v rakouské části Polska.  Chorvatští obrozenci a vzdělanci považovali Vojenskou hranici za jedno z neštěstí, které rozdělilo chorvatské země na několik částí; Dalmácie a Istrie byly součástí Předlitavska, většina Chorvatska součástí Zalitavska a značné části země byly právě součástí Vojenské hranice. Za svůj cíl považovali sjednocení chorvatských zemí a připojení Vojenské hranice k Chorvatsku bylo považováno za první krok k dosažení tohoto cíle. Další směřování oblasti bylo rovněž i předmětem tehdejší mezinárodní politiky a vyjednávalo se o ní. Srbsko mělo rovněž zájem na připojení tohoto území, avšak nakonec větší úsilí vynaložilo na propagandistickou a aktivistickou činnost v Bosně a Hercegovině, spíše než v Krajině. Důvodem byla skutečnost, že udržovat tajné styky a organizovat protistátní akce mezi srbským obyvatelstvem z Vojenské hranice bylo finančně nad možnosti tehdejšího chudého a nerozvinutého obrenovićovského Srbska.  Obyvatelstvo Vojenské hranice bylo smíšené. Podle sčítání lidu z roku 1857 ho tvořili z 59 % katolíci a z 40 % pravoslavní. Celkem měla 675 817 obyvatel.  Rozsah území Vojenské hranice se nicméně měnil. V roce 1851 byla zrušena nejvýchodnější Sedmihradská vojenská hranice a o dvacet let později (1871) pak i Banátská část Vojenské hranice (vzhledem k tomu, že Srbsko vyhlásilo v roce 1868 nezávislost na Osmanské říši).  Nejvýznamnější vojevůdci, kteří spravovali vojenskou hranici byli Evžen Savojský a Josip Jelačić.

Další vývoj území (po zrušení Krajiny).

V roce 1881 (tři roky poté, co byla na Berlínském kongresu Bosna a Hercegovina dána pod správu Rakousko-Uherska) byla Vojenská hranice připojena k Chorvatsku. Tím se značně zkrátila jižní a východní chorvatská hranice (např. připojeny byly oblasti okolo Pakrace, celá Lika, Kordun a další místa) a také značně rozšířilo chorvatské území. Znamenalo to ovšem také, že se chorvatská společnost národnostně rozrůznila, neboť se její součástí stal nemalý počet Srbů. V Záhřebu politická reprezentace (převážně Strana práva) tento proces uvítala, ovšem i dále kritizovala, že některé oblasti, které jsou osídleny převážně chorvatským obyvatelstvem, se nacházejí i nadále mimo území Chorvatského trojjediného království.  Vojenská hranice byla (převážně ve své dalmatské části) velmi chudou a nerozvinutou oblastí. Venkovské oblasti byly navíc přelidněné. Krasové podloží nedávalo příliš dobré podmínky pro zemědělství a tak obyvatelstvo, převážně srbské odcházelo do větších měst. Tím začal být v chorvatských městech postupně, avšak pozvolna, zastupován srbský prvek. Podobný problém byl ovšem typický pro nemalou část chorvatského venkova; špatné životní podmínky byly také i např. v oblasti Záhoří (Zagorje) i jinde.  Vojenská hranice jako převážně Srby osídlená oblast značně strádala během druhé světové války. Nedlouho po vyhlášení NDH byly přijaty první protisrbské zákony, které byly podobné, či ještě přísnější jako německé protižidovské. Několik měsíců po vyhlášení fašistického Chorvatska začalo místní obyvatelstvo vést organizovaný odpor. Kromě pozůstatků královské armády se k odporu rozhodlo i venkovské obyvatelstvo. Jeho potenciál velmi rychle dokázala využít komunistická strana a zorganizovat partyzánské povstání. Po celé období druhé světové války tak byla oblast býv. Vojenské hranice místem, kde se koncentrovaly partyzánské síly a kde neměla chorvatská fašistická vláda fakticky žádnou moc, či vliv.  V dobách existence socialistické Jugoslávie byla Vojenská hranice součástí Chorvatska (její východní část byla po dlouhých a bouřlivých diskuzích připojena nakonec k Srbsku). V ústavě chorvatské socialistické republiky bylo rovněž stanoveno, že konstitutivními národy republiky jsou Chorvati a Srbové. I přes značné investice, které socialistický stát do oblasti Krajiny usměrnil, byla hospodářská zaostalost především dalmatské části Krajiny nesmírná. V roce 1977 byla dokonce poprvé přiznána za nerozvinutou oblast (do této kategorie již patřilo např. Kosovo, Makedonie, či Bosna a Hercegovina).  Ze stěhování pravoslavného obyvatelstva a jejich usídlením na tomto území vyplynuly v 90. letech 20. století některé problémy spojené s rozpadem Jugoslávie. Území bývalé Vojenské hranice bylo místem, kde vypukly první střety, (Balvanová revoluce, vyhlášení válečného stavu v Kninu v srpnu 1990, tzv. Krvavé velikonce v březnu 1991). Srbské obyvatelstvo rázně odmítlo politické změny v Chorvatsku; namísto demokratizace společnosti po 40 letech komunistické vlády v nich vidělo pokus o obnovení Nezávislého státu Chorvatsko. Ke konci roku 1991 se nakonec oblast odtrhla od Chorvatska, a znovu připojila k Jugoslávii jako SAO Krajina, později Republika Srbská Krajina. V této chvíli však již byly jak Jugoslávie, tak i Chorvatsko, prakticky ve válečném stavu. Válku ukončila až mohutná operace Bouře (Oluja) v létě 1995, během níž bylo srbské obyvatelstvo z většiny Srbské Krajiny (kromě Východní Slavonie) chorvatskou armádou vyhnáno či samo ve strachu uprchlo. Už tak jedna z nejzaostalejších oblastí Chorvatska zůstala po válce zpustošená a vylidněná a její obnova probíhá jen pomalu. Smutným pozůstatkem jsou velké zaminované oblasti.

Vojenská hranice (též označována jako Krajina, srbochorvatsky Војна Крајина/Vojna Krajina, maďarsky Határőrvidék, německy Militärgrenze, rumunsky Graniţa Militară) je označení pro pásmo v příhraničí Habsburské monarchie (později Rakousko-Uherska) v jejích jižních oblastech a Osmanskou říší.

军政国境地带是奥匈帝国的一个行政区划,位于奥匈帝国和奥斯曼土耳其帝国国境的最前线。军政国境地带由斐迪南一世成立于16世纪,当时分为两个地区。1869年之后,由于奥匈帝国和土耳其已少有战事,克罗地亚议会要求这一地区实现非军事化。1881年之后,军政国境地带的大部分地区被并入克罗地亚-斯拉沃尼亚王国。


Architektura.

Původní architekti knihovny, kterými byli Charles H. Bebb a Carl F. Gould, chtěli postavit tři budovy v univerzitním gotickém slohu uspořádané v rovnostranném trojúhelníku, ve jehož středu měla stát 91 metrů vysoká zvonice, která nakonec nebyla postavena. Terakotový basreliéf tohoto plánu se zvonicí se nyní stále nachází na zdi nedaleko severovýchodního vchodu do Smithovy haly.  První fáze projektu byla dokončena už roku 1926 a zahrnovala budovu tvořící západní stranu trojúhelníku. Její průčelí dominuje východní straně hlavního univerzitního náměstí, známého jako Rudé náměstí. Jižní budova, která byla zahrnuta ve druhé fázi výstavby, byla vztyčena roku 1935. Dalšími částmi druhé fáze bylo přidání patra mezi první a druhé podlaží první budovy a postavení velkého schodiště na každé straně bývalé rotundy. Původní plány pro třetí fázi projektu, která byla zhotovena roku 1963, byly rozsáhle modifikovány, jelikož v té době se už univerzita odchylovala od svého původního gotického slohu k modernismu s využitím betonu a skla. Nakonec se celý projekt dočkal ještě čtvrté fáze, která byla dokončena v roce 1990 a má název Křídlo Kennetha S. Allena, otce spoluzakladatele Microsoftu Paula Allena a zástupce ředitele univerzitního knihovního systému mezi lety 1960 a 1982. Mezi lety 2000 a 2002 prošla knihovna rozsáhlou renovací za účelem větší stability budovy pro případy zemětřesení. V době rekonstrukce byla knihovna stále otevřená veřejnosti, jen některé její části byly uzavřeny.  Jednou z hlavních místností celého komplexu je postgraduální čítárna, která je 76 metrů dlouhá, 16 metrů široká a 20 metrů vysoká a velice významná pro svou architekturu s velkými vitrážemi. Místnost zabírá celé třetí patro západního křídla knihovny a mnohým připomíná auly univerzit v Oxfordu nebo v Cambridge. Také byla inspirována přesvědčením Henryho Suzzalla, že knihovny by měly být katedrálami vzdělávání.  Exteriér původních křídel knihovny ozdobují terakotové sochy významných umělců a filozofů od Allena Clarka. Jsou na nich vyobrazeni například William Shakespeare, Leonardo da Vinci nebo Ludwig van Beethoven. Přední průčelí rovněž zdobí kamenné erby univerzit z celého světa, včetně oxfordské, Harvardovy nebo Yale University.

Kolekce knih.

Ze šesti milionů knih, které se celkově nachází v knihovním systému univerzity, jich je 1,6 milionu právě v Suzzallově knihovně. Kromě hlavní kolekce se zde nachází kolekce dětské literatury, vládních publikací, přírodních věd a periodik. Další speciální kolekce se skládá ze vzácných knih pocházejících z doby před rokem 1801. Kolekce novin a mikromédií je pak největší kolekcí mikromédií ze všech knihoven Asociace výzkumných knihoven. V Suzzallově knihovně se rovněž nachází hlavní technická oddělení univerzitního systému knihoven.

Suzzallova knihovna je hlavní knihovnou University of Washington v Seattlu a pravděpodobně nejznámější budovou jejího kampusu. Své jméno nese po Henrym Suzzallovi, který byl prezidentem univerzity do roku 1926, kdy na svůj post rezignoval. Ve stejný rok byla postavena první fáze budovy, svůj nynější název získala až po smrti bývalého prezidenta v roce 1933.

苏萨罗图书馆(Suzzallo Library)是华盛顿大学的主图书馆。这栋学院哥特式建筑位于美国华盛顿州西雅图,是该大学的地标。其名来自前华盛顿大学校长亨利·苏萨罗(1915-1926在任),而该大学的第一期工程也完成于苏萨罗卸任的那一年,但1933年苏萨罗去世之后为了纪念这位老校长才改名为苏萨罗图书馆。整栋建筑到1963年才完工。1990年扩建。


Historie.

Řadu let po skončení druhé světové války tvořily základ argentinských obrněných sil tanky Sherman. Ale v 70. letech 20. století už bylo velmi obtížné udržet tyto tanky v provozu. To byl důvod k rozhodnutí o pořízení nového tanku. Většina tehdy vyráběných tanků měla hmotnost vyšší než 40 tun. Proto bylo rozhodnuto vyvinout zcela nový tank, který by splňoval všechny požadavky argentinské armády. Kontrakt byl uzavřen se západoněmeckou společností Rheinmetall, která tehdy vyráběla německá bojová vozidla pěchoty Marder.  První prototyp TAM ("Tanque Argentino Mediano") byl vyroben v roce 1976 a další dva prototypy v následujícím roce. Tank byl vyzkoušen a schválen armádou Argentiny. Závod na výrobu těchto tanků (TAMSE) byl postaven v blízkosti Buenos Aires. Vyrobilo se celkem asi 200 tanků, ale žádný z nich se nezúčastnil války o Falklandy. Ve spolupráci se společností Rheinmetall bylo vyvinuto také bojové vozidlo pěchoty, vyrobené v počtu asi 150 kusů, přičemž další výroba vozidel byla z důvodu finanční krize zastavena roku 1986.

Popis.

Podvozek tanku byl převzat z německého bojového vozidla pěchoty Marder. Sedadlo řidiče je umístěno v přední levé části tanku. Po pravé straně řidiče se nachází motor a převodovka. Čelní pancíř má potřebný úhel sklonu pro zabezpečení maximální ochrany při zachování hmotnostní kategorie tanku. Pancéřování je však slabší než např. u tanků Leopard 1 nebo AMX 30. Zbraňová věž je situována v zadní části tanku. Ve věži jsou umístěni tři členové posádky – velitel a střelec napravo, nabíječ nalevo.  Hlavní zbraň tvoří 105mm kanón, vybavený ejektorem. Kanón má náměr -7° až +18°. Jako sekundární zbraň slouží koaxiální 7,62mm kulomet a podobná zbraň může být umístěna v horní části věže. Na bocích věže jsou čtyřhlavňové granátomety pro kouřové, či tříštivé granáty. Zásobu střeliva tvoří 50 nábojů pro 105mm kanón a 6000 nábojů pro 7,62mm kulomety.

Další vývoj.

Na základě TAM byla v letech 1988 až 1993 vyvinuta další vozidla; obrněné vyprošťovací vozidlo a 155mm samohybná houfnice.

TAM je střední tank, vyvinutý pro účely argentinské armády německou společností Rheinmetall. Název tanku je zkratka slov "Tanque Argentino Mediano". Při stavbě tanku byl použit podvozek německého bojového vozidla pěchoty Marder. Argentinská armáda má celkem 213 těchto tanků (2012).

TAM的全名是Tanque Argentino Mediano(亦即阿根廷中型坦克)目前服役于阿根廷陆军,在缺乏坦克制造经验与资源的情形下,由阿根廷国防部发包给德国Thyssen Henschel公司(2000年与莱茵金属合并)。车体是由德国与阿根廷的工程师团队共同研发,其底盘是以德国貂鼠式步兵战车为基础。


Popis.

RPG-29 se skládá ze dvou základních částí, jenž je před použitím nutno smontovat dohromady. Střela se po nabití odpaluje z válcové hlavně, která je na rozdíl např. od RPG-75 vícenásobně použitelná. Pro zaměření cíle lze využít mechanický, popř. optický zaměřovač s 2,7násobným zvětšením a v noci noktovizor. Na spodní straně je sklápěcí opora, pistolová rukojeť a spoušť.  Pro zbraň jsou k dispozici dva typy střel. První z nich je standardní protipancéřová střela "PG-29V" typu HEAT (High Explosive Anti-Tank) s tandemovou hlavicí. Tandemové uspořádání zajišťuje překonání případného reaktivního pancíře a následné proražení klasického pancíře. Druhá z nich je termobarická hlavice s označením "TBG-29V", určená pro ničení živé síly. Po odpálení se střela stabilizuje osmi výklopnými křidélky. Maximální dostřel při použití PG-29V je 450 až 500 m.  Zbraň je schopna prorazit:  Raketový motor RPG-29 okamžitě po stisku spouště urychlí střelu na maximální rychlost. Motor zcela vyhoří ještě před tím, než granát opustí hlaveň. Dál se střela pohybuje po balistické křivce, podobně jako je tomu u bezzákluzového kanónu. Tím se RPG-29 liší od řady jiných protitankových granátometů, kde raketový motor pohání střelu i po opuštění hlavně. Dostřel je zhruba dvakrát větší, než u RPG-7.

Použití.

RPG-29 byl použit v čečenské válce, ve válce v Iráku v roce 2003 a v libanonské válce roku 2006. Během libanonské války se podařilo členům militantní organizace Hizballáh opakovaně s RPG-29 zneškodnit starší verze izraelských tanků Merkava (byly to hlavně tanky první a druhé generace). V roce 2007 iráčtí bojovníci odporu Al-Amarah granátometem RPG-29 zneškodnili britský tank Challenger 2. Tandemová nálož perforovala pancíř ve spodní části přední strany trupu, kde byl výrazně slabší než v jiných oblastech tanku.  Aktuálně se využívá v Syrské občanské válce.

RPG-29 (kód NATO "Vampir"), v Česku označovaný jako "Vampýr", je reaktivní protitankový granátomet (rus. ozn. "ручной противотанковый гранатомёт").

RPG-29「吸血鬼」(〔〕;GRAU代号:〔〕)是一款由苏联军火商玄武岩设计局于1980年代研制及生产的手提式反坦克火箭推进榴弹发射器,它在1989年被苏联红军通过采用,是俄罗斯军队在1991年苏联解体以前装备的最新型武器。目前RPG-29已经被辅以其他火箭推进榴弹发射器系统(例如RPG-30和RPG-32“哈希姆”)。除装备俄国以外,亦出口至多个国家。可以发射反装甲战斗车辆用途的PG-29V弹头反战车高爆火箭弹和反人员用途的TBG-29V温压/FAE火箭弹,前者除了足以击毁现代各种主战坦克的正面装甲以外,并是在实战之中证实是为数不多能够贯穿西方主战坦克的复合装甲设计的弹头系统。


Stingray.

Vývoj tanku byl zahájen v roce 1983 a v srpnu roku 1984 byl dokončen první prototyp. V letech 1988 až 1990 bylo dodáno celkem 106 kusů tanků do Thajska. Hlavní zbraň tanku tvoří 105mm kanón. Maximální rychlost tanku na silnici činí 71 km/hod. Je schopen překonat vertikální překážku o výšce max. 82 cm. Brodivost je 107 cm.

Stingray II.

Stingray II je novější verze tanku Stingray, vyvinutá společností "Cadillac Gage" pro export. Jde o lehký tank s vysokou pohyblivostí a manévrovatelností, vhodný pro průzkumné účely, pro plnění úkolů dělostřelecké palebné podpory, apod. Čelní pancíř odolá střelbě průbojnou municí z kulometu ráže 14 mm. Pro zlepšení ochrany může tank být vybaven přídavným pancéřováním. Dojezd se oproti starší verzi zvýšil o 40 km (při cestovní rychlosti 48 km/h). Výkon motoru byl zvýšen na 550 hp (410 kW) při 2300 otáčkách za minutu. Tank má ochranu proti účinkům zbraní hromadného ničení.  Hlavní zbraň je britský 105mm kanón řady L7, instalovaný v elektro-hydraulicky poháněné zbraňové věži. Kanón má ejektor, úsťovou brzdu a termoizolační plášť hlavně. Zaměřovač je duplicitní, pro střelce a velitele. Tank má digitální systém řízení palby. K dispozici je systém nočního vidění, termovizní systém a laserový dálkoměr. Kanón má stabilizaci v obou osách. Doplňkové zbraně tvoří koaxiální 7,62mm kulomet se zásobou 2400 ks nabojů a 12,7mm protiletadlový kulomet M2 Browning se zásobou 1100 nábojů, lafetovaný na horní části věže. Na každé boční straně věže je čtyřhlavňový granátomet.

Popis.

Čelní pancíř je šikmý a v jeho horní části se nachází průlez pro řidiče. Horní část korby je vodorovná s mírným zvýšením v zadní části, kde je umístěn motor. Boční stěny korby jsou kolmé. Zadní část korby je rovněž kolmá a jsou zde umístěny výfuky motoru. Věž se nachází zhruba uprostřed trupu, její čelo se vertikálně zužuje a boky jsou šikmé. Protiletadlový kulomet ráže 12,7 mm je na pravé straně věže. Tank má na každé straně šest pojezdových kol, tři kladky, které podpírají pásy, jedno napínací kolo umístěné vpředu a jedno hnací kolo, které je vzadu.

Stingray je americký lehký tank, vyvinutý společností "Cadillac Gage" (dnes "Textron Marine & Land Systems"). Kvůli dosažení nízké ceny byl tank navržen tak, aby v něm bylo možno použít co nejvíce komponentů z jiných amerických obrněných vozidel. Jediným uživatelem je Thajsko.

𫚉鱼(英语:Stingray),或译作黄貂鱼,是一款由美国凯迪拉克公司研发的轻型战车,于1983年9月开始设计,1984年2月第一辆原型车的车体建造完成并进行越野测试;同年6月造出原型炮塔并安装在一辆M551谢里登轻型坦克的底盘上进行射击测试。同年10月原型车在美国陆军协会装备展览会上首次展示,到1985年年底该原型车已在内华达州沙漠进行过5000公里耐力测试,测试结果使凯迪拉克公司改良发动机冷却和传动系统,并增加一具热成像仪和一个与主炮并列的望远镜。


Jméno.

Sia Jüan-ťi používal zdvořilostní jméno Wej-če (). Za zásluhy o stát obdržel posmrtné jméno Čung-ťing ().

Život.

Sia Jüan-ťi se narodil roku 1366 a pocházel z okresu Siang-jin v provincii Chu-kuang. V mládí ztratil rodiče, vystudoval Státní univerzitu a poté pracoval jako účetní v císařském paláci. Upoutal pečlivostí a byl povýšen a přeložen na ministerstvo daní jako tajemník s šestou hlavní hodností. Za vlády císaře Ťien-wena (1398–1402) povýšil na zástupce ministra zprava (tj. mladšího).  Poté co se roku 1402 po vítězství v občanské válce stal třetím mingským císařem Jung-le, hrozil Sia Jüan-ťimu zprvu jako úředníku předešlé vlády trest, ale Jung-le uznal jeho nadání, jmenoval ho zástupcem ministra a vzápětí (téhož roku 1402) ministrem daní (do roku 1405 společně se zkušeným dlouholetým ministrem Jü Sinem). Sia Jüan-ťi se ukázal být schopným administrátorem, kterému Jung-le důvěřoval více než jiným ministrům a vážil si ho za loajalitu spojenou s přímostí a otevřeností.  Ve své funkci prosazoval střídmost ve výdajích a jejich užití ve prospěch obyvatel. Oponoval proto nákladné zahraniční politice Jung-leho, např. plavbám Čeng-chea a třetímu tažení do Mongolska. Zajistil obnovu zavlažovacích systémů v západním Če-ťiangu, aktualizoval a zpřesnil daňové soupisy pozemků a obyvatel – Registry map rybí šupiny ("Jü-lin tchu-cche") a Žluté registry ("Chuang-cche"). Vedl úsilí ministerstva o stabilizaci papírové měny a peněžní zásoby, uspořádal síť státních sklaďišť, sýpek a celnic na Velkém kanálu, řídil státní dohled nad obchodem se solí. Vše podnikal s cílem získat dostatečné příjmy pro Jung-leho vojenské a diplomatické akce.  Ministrem daní byl devatenáct let do roku 1421, kdy společně s ministrem trestů Wu Čungem a ministrem vojenství Fang Piem protestovali proti třetímu Jung-lemu tažení do Mongolska kvůli jeho nákladnosti. Ve sporu císař přiměl Fanga ke spáchaní sebevraždy, druhé dva uvěznil.  Roku 1424 zemřel v průběhu tažení do Mongolska císař Jung-le. Jakmile se zpráva o jeho smrti dostala do Pekingu, přikázal následník trůnu Ču Kao-čch’, pověřený řízením vlády, propustit vězněné úředníky, včetně Sia Jüan-ťiho. Den po nástupu Ču Kao-čch’a na trůn (jako císaře éry Chung-si) bývalí ministři Sia Jüan-ťi a Wu Čung opět zaujali posty ministrů daní a veřejných prací. Současně Chung-si na radu Sia Jüan-ťiho zrušil dálkové zámořské plavby, výměnu čaje za koně na severozápadních hranicích a dobývání zlata a lov perel v Jün-nanu a Ťiao-č’.  Za vlády Chung-siho náležel k jeho nejbližším rádcům. V letech 1424–1425 patřil k hodnostářům, kteří vehementně prosazovali návrat hlavního města na jih. Jeho motivem byly velmi vysoké náklady na zásobování Pekingu, vzdáleného hlavním ekonomickým centrům na jihu. Chung-si přesun oficiálně odsouhlasil a zahájil přípravy k němu, ale za měsíc zemřel. Nový císař, Süan-te, přesun odmítl.  Ve funkci ministra daní zůstal i po nástupu císaře Süan-teho roku 1425. V diskuzích o postupu vůči povstání ve Vietnamu v letech 1425–1426 prosazoval vojenské řešení – zlomení rebelie silou. Ve druhé polovině dvacátých let ministerstvo daní zastávalo konzervativní postoje a bránilo snížení pozemkové daně v Ťiang-nanu.  Zemřel v úřadu ve čtyřiašedesáti letech, roku 1430.

Sia Jüan-ťi (; 1366–1430) byl čínský státník, v letech 1402–1421 a 1424–1430 ministr daní říše Ming. Za císaře Ťien-wena pracoval na ministerstvu daní, císař Jung-le ho roku 1402 jmenoval ministrem. Ve funkci zůstal do roku 1421, kdy byl za protest proti nákladné vojenské expedici do Mongolska uvržen do vězení. Zůstal v něm do Jung-leho smrti roku 1424. Následující císař Chung-si ho téhož roku znovu jmenoval ministrem, kterým zůstal do své smrti za vlády císaře Süan-te.

夏原吉(1366年-1430年),字维喆,号麓潜子,湖广行省潭州府湘阴县县城夏家桥人,籍贯江西德兴,明朝初期官员,长期担任户部尚书。


JR東日本253系電力動車組

Varianty.

1. série.

21 3-vozových jednotek bylo vyrobeno v roce 1990 a uvedeno do provozu v roce 1991. Byly dodány ve složení KuRo 253 (čelní vůz, 1. třída), MoHa 253 (vložený vůz) a KuMoHa 253 (čelní vůz). Tyto jednotky mohly být spojovány do 6-vozových vlaků (=2 spojené jednotky).

2. až 4. série.

Mezi léty 1992 a 1996 bylo vyrobeno 36 vozů, nově mohly být spojovány až do 12-vozových jednotek. Byl vylepšen i interiér.

5. série.

V roce 2002 byly dodány 2 6-vozové jednotky 253-200, označeny jako Ne201 a Ne202 od Tokyu Car Corporation v očekávání zvýšené přepravní poptávky z letiště Narita v době konání 2002 FIFA World Cup. Byl také změněn interiér, v 1. třídě došlo k uspořádání sedadel do systému 2+1.

Složení jednotek.

Pantografy se nacházejí na každém voze označeném MoHa 253.

Současný provoz.

Jednotky byly stahovány z provozu na Narita Expressech od října 2009, poslední zde dojezdila v červnu 2010. Většina jednotek byla poté sešrotována. Výjimkou se staly 4 jednotky, uvedené níže.

Série 253-1000.

Nejnovější 6-vozové jednotky Ne201 a Ne202 byly kompletně rekonstruovány v JR East's Omiya Works a Tokyu Car Corporation's Yokohama factory na sérii 253-1000. Od června 2011 jsou provozovány na trati mezi Tokiem a Nikkem v prefektuře Točigi společností JR East, kde nahradily starší typy série 189 a 485. Jednotky dostaly označení OM-N1 a OM-N2.

Série 2100.

2 3-vozové jednotky Ne107 a Ne108 byly odprodány Nagano Electric Railway na "Snow Monkey" expresy. Zde byly přeznačeny na sérii 2100 a uvedeny do provozu od února 2011.

Vlak série 253 mezi Totsukou a Ōfunou, 2006

253系是东日本旅客铁道(JR东日本)的一个直流电特急型电力动车组系列,也是首款为来往机场的列车班次(成田特快)而制造的专用列车,于1991年(平成3年)3月19日投入服务。


Výskyt.

Lachtani antarktičtí žijí více na jihu než ostatní druhy, až v oblastech blízkých Antarktidě. Jejich místa výskytu jsou vymezena na sezónně volné, nezamrzlé vody Jižního oceánu a jižních oblasti Atlantského, Indického i Tichého oceánu v místech s vlivem antarktické konvergence. Žijí ve volném moři a k odpočinku vylézají na pobřeží. Někteří samci a nedospělé kusy se zdržují poblíž ostrovů po celý rok, samice k pevnině připlouvají většinou jen v době vrhu mláďat a k páření. Mláďata se zdržují poblíž mateřského ostrova a teprve s nástupem zimy ustupují k severu.  V největší koncentraci bývají u Jižní Georgie a Jižních Sandwichových ostrovů. Dále se vyskytují u Crozetových ostrovů, Kerguelenových ostrovů, Jižních Shetlandských ostrovů, Bouvetova ostrova, Heardova ostrova a McDonaldových ostrovů, ostrovů prince Edvarda a u ostrova Macquarie. Jednotlivci bývají nalezeni i mnohem severněji, například až u severních břehů Brazílie.

Popis.

U tohoto druhu je velmi patrný sexuální dimorfismus, samec bývá téměř čtyřikrát těžší než samice, průměrná hmotnost samce je přes 130 kg a samice jen 35 kg. Samci jsou i mnohem delší, v průměru měří 180 cm, zatím co samice jen 130 cm. Své tělo mají pokryto chlupy, vyjma oblastí kolem nozder, uší a ploutví. Ze všech ploutvonožců mají nejdelší vousy. Na zadních končetinách mají drápy kterými si čistí dvouvrstvou srst. Samci jsou šedohnědé barvy a mají tmavší tlamu a mívají prošedivělou hřívu. Samice jsou na hřbetě také šedohnědé, ale na krku a hrudníku světle šedé až bílé. Samci jsou vybaveni velkými špičáky kterých používají v soubojích. Narozené mládě váží 4,5 až 6,5 kg a bývá dlouhé 60 až 70 cm. Po narození mají měkkou, téměř vlněnou srst na zádech černé a na břichu hnědé barvy, za 2 až 3 měsíce přelínají do stříbrně šedé a tu mají až do dospělosti.  Velmi dobře plavou a potápějí se, veslují předními nohama a zadními kormidlují. U samců byl zaznamenán ponor do hloubky 350 m, zatím co u samic jen 210 m, pod vodou mohou pobýt i 5 minut. Díky svým volným předním končetinám, které mohou ohnout pod tělo, jsou rychlí i na pevnině, krátkodobě se pohybují i rychlostí 20 km/h. Po kluzkých skalách i v porostech hustých travin se pohybují rychleji než lidé.  Živí se rybami, krilem, hlavonožci a korýši. V různém období se živí rozdílnou stravou, kojící samice se živí hlavně krilem, v zimním období tvoří kril jednu a ryby druhou polovinu potravy. Příležitostně samci napadají i menší tučňáky.

Způsob života.

Jsou to polygamní živočichové, samci se páří s vícero samicemi. Asi měsíc před příchodem samic vystupují samci na břehy kde mezi sebou tvrdě soutěží o území která bývají velká asi 50 m2. Za nejvýhodnější považují prostory v blízkosti moře ale bezpečně nad hranicí přílivu. Konkurence mezi samci je tvrdá a často se navzájem zraňují. Mladí a slabší jsou vytlačováni na okraj kolonie, do zápasu o možnost se spářit se zapojují většinou jen starší samci. Aby si udrželi svou vydobytou pozici neodcházejí samci po celou dobu pobytu za potravou, hubnou zhruba o 1,5 kg denně.  Asi v polovině října nebo listopadu připlouvají k ostrovům samice, převážně na stejné hnízdiště jako předešlého roku. Zhruba za dva dny po připlutí rodí samice většinou jedno mládě počaté v předešlém roce. Po narození zůstává kojící matka u mláděte do 10 dnů, pak střídavě odchází na 4 až 5 dnů za potravou do moře v blízkosti ostrova a opět se na 1 až 2 dny vrací. Po návratu matky se navzájem poznávají podle hlasu a pachu. Samci se o potomky nezajímají. Některá mláďata zkoušejí plavat již v lednu, většinou to však dobře umí až v březnu.  Samice jsou schopny se pářit šestý až sedmý den po porodu, na což samci netrpělivě čekají. V průměru se samec páří průměrně s 15 samicemi, výjimečně schopní i s 25. Těhotenství trvá 11,75 měsíců, z toho přibližně 4 měsíce je utajená březost (vývoj zygoty se zastaví). Páření probíhá na pevnině, samci následně odcházejí do vody za potravou.  Průměrně za 4 měsíce jsou mláďata odstavena a odcházejí do oceánu, matky se však od nich příliš nevzdalují a nosí jim potravu. S nástupem tamní zimy odplouvají od pobřeží i s matkami, není známo zda někam všichni migrují nebo se pouze rozptýlí. Někteří samci a starší nedospělci zůstávají na pevnině po celý rok.

Výhled.

V 18. a 19. století byl lachtan antarktický velmi intenzivně loven a jeho stavy se značně ztenčily. Po 1964 byl prohlášen za ohrožený druh a podle Úmluvy o mezinárodním obchodu s ohroženými druhy volně žijících živočichů a rostlin byl zakázán obchod s jeho kožešinami. Přestal se lovit a počty se podstatně zvýšily, v současnosti je jeho stav odhadován na 4 až 7 miliónů zvířat. Dobrý populační vývoj se dává do souvislostí s úbytkem velryb, zbývá pro ně více potravy, krilu.  Průměrná délka života ve volné přírodě je u samic 23 let, u samců 13 let, pohlavně dospívají asi ve 4 létech. Jejich hlavními predátory jsou tuleň leopardí a kosatka dravá, v severnějších polohách i mnozí žraloci.

Lachtan antarktický ("Arctocephalus gazella") patří do skupiny šelem, jejichž končetiny se proměnily v ploutve a celkově jsou výborně přizpůsobené k životu ve vodě.

南极毛皮海狮(学名:')又叫南极海狗"',主要分布于南极洲水域,其中约95%生活在南乔治亚岛和南桑威奇群岛。它的学名来源于第一艘捕捉到它的德国船"SMS Gazelle"。


Biografie.

Narodila se roku 1967 v Burnaby, třetím největším městě Britské Kolumbie, do rodiny Melvyna a Barbary Mossových. Má staršího bratra Brooka Mosse. Matka uvedla, že ji pojmenovala po hitu kapely The Hollies z roku 1967 nazvaném „Carrie Anne“, který vyšel v květnu téhož roku, kdy se narodila. Dětství prožila s matkou ve Vancouveru. V jedenácti letech vstoupila do dětského muzikálového divadla ve Vancouveru a později se na střední škole Magee zúčastnila evropského koncertního turné se školním pěveckým sborem.  V televizi debutovala americkou dramatickou sérií "Temná spravedlnost". Roli přijala během modelingové kariéry ve Španělsku. V roce 1992 se tak z Barcelony přestěhovala do kalifornského Los Angeles, kde se zapsala ke studiu na pasadenské Americké akademii dramatických umění (American Academy of Dramatic Arts). Začala účinkovat na kanálu Fox jako modelka v krátce vysílané mýdlové opeře "Modelky s.r.o." a také v seriálu "Melrose Place".  Přelomovou rolí se v roce 1999 stala postava Trinity v kasovním trháku "Matrix". Stejnou postavu si zahrála ve dvou sequelech, stejně tak propůjčila hlas této roli v matrixové videohře a animovaném zpracování předlohy. Objevila se také v kanadském televizním seriálu "Matrix", který neměl s filmovou trilogií žádný vztah.  Následně ztvárnila protihráčku Burta Reynoldse a Richarda Dreyfusse v Disneyho gangsterské komedii "Akce Pelikán". Po boku Val Kilmera si zahrála ve filmu "Rudá planeta" produkovaném Warner Bros. Dalším projektem se stal snímek "Čokoláda" nominovaný na Oscara ze studia Miramax. Spolu s Guyem Pearcem se objevila v thrilleru "Memento", v němž za svůj výkon získala cenu Independent Spirit pro nejlepší herečku. Přijala také titulní postavu v pilotu "Normal" napsaném Michaelem Sardem a produkovaném Lifetime Television.

Soukromý život.

V roce 1999 se vdala za herce Stevena Roye. Z manželství vzešli dva synové, Owen (* 2003) a Jaden (* 2005) a dcera Frances Beatrice (* 2009). Herečka Maria Bellová se stala kmotrou staršího syna.

Carrie-Anne Mossová, nepřechýleně "Carrie-Anne Moss" (* 21. srpna 1967 Burnaby) je kanadská filmová a televizní herečka a bývalá modelka, která na filmovém plátně debutovala v roce 1994. Ve sci-fi trilogii "Matrix", "Matrix Reloaded" a "Matrix Revolutions" ztvárnila postavu Trinity. Objevila se také ve filmech "Memento", "Čokoláda", "Světlušky v zahradě" a "Podezření nula".

凯莉-安·摩丝(英语:Carrie-Anne Moss,1967年-8月21日)是位加拿大女演员,其代表作有《黑客帝国系列》、《记忆拼图》和《浓情巧克力》。


Upřesnění definice.

Randomizovaný Turingův stroj není obvyklý standardizovaný pojem. Pro naši definici stačí nedeterministický stroj, s nejvýš dvěma možnostmi v každém kroku, jehož čas výpočtu je omezen polynomiálním časem a možné odpovědi jsou ANO, NE, NEVÍM (použito i pro nedokončené výpočty). Pravděpodobnost přijetí daného vstupu je možno definovat v kořeni stromu možných výpočtů indukcí od listů stromu, jakožto průměr hodnot následovníků (kde ANO dává hodnotu 1 a ostatní odpovědi 0). Obdobně je možno definovat pravděpodobnost odmítnutí, kde místo ANO, dává hodnotu 1 odpověď NE. Garantem příslušnosti problému/jazyka do třídy RP je algoritmus a, kde pro libovolné je a pro libovolné je.

Různá značení.

Označení třídy v literatuře není zcela jednotné.

Známé problémy třídy RP.

Millerův-Rabinův test prvočíselnosti použitý v negaci k testování složenosti čísla byl dlouhou dobu argumentem pro to, aby testování složenosti čísla byl dobrým příkladem problému z RP. Vzhledem k tomu, že již víme, že testování složenosti/prvočíselnosti patří do P (což je podmnožinou RP), není to vhodný příklad.  V současnosti je znám algoritmus na testování různosti polynomů více proměnných nad celými čísly (v obecném tvaru), který garantuje příslušnost tohoto problému do RP. Není přitom znám polynomiální algoritmus.

Vztah k dalším složitostním třídám.

Podmnožinou RP je P (P stroj nesmí náhodný generátor využívat, každý P stroj je i RP strojem).  Nadmnožinou je RP je BPP, (každý RP stroj kde odpovědi NEVÍM jsou nahrazeny odpověďmi NE je BPP strojem).  Známější nadmnožinou "RP" je NP, což je třída problémů rozhodnutelných v polynomiálním čase na nedeterministickém Turingově stroji (každý RP stroj je NP strojem).  Vztah tříd P a NP není dosud vyřešen, je možné, že se tyto třídy rovnají. Přestože důkaz zatím neexistuje, většina expertů věří, že P je vlastní podmnožinou NP. Více o tomto problému najdete v článku Problém P versus NP.

V teorii složitosti je RP jednou z významných tříd složitosti. Obsahuje všechny problémy řešitelné pomocí randomizovaného Turingova stroje v polynomiálním množství času s tím, že na kladné odpovědi stroje je možno se spolehnout.

在复杂度理论内,RP("随机多项式时间")是一个有关几率图灵机的复杂度类,并且存在以下特性:


Historie města.

Pilava vesnicí.

Na místě dnešního města stála původně rybářská vesnice baltského kmene Prusů. V letech 1336 a 1430 je v dobových dokumentech zmíněná vesnice "Pilen," od níž také pochází německé pojmenování města Pillau z pruského slova "pils" - česky "pevnost". V blízkosti vesnice proběhla v roce 1370 bitva mezi Řádem německých rytířů a Litevským velkoknížectvím. Místo se začalo rychle rozvíjet po sérii dvou silných bouří v letech 1479 a 1510, kdy se u města vytvořila laguna mezi Viselským a Gdaňským zálivem. Osada se stala jedním z nejdůležitějších přístavů tehdejšího Pruska. Tzv. Blockhaus (opevněný srub) byl postaven v roce 1537, sklady v roce 1543 a první opevnění 1550. Během třicetileté války přístav obsadili Švédové pod velením krále Gustava II. Adolfa. Po válce Švédové v Pilavě zůstali a postavili zde bastionovou pevnost. V roce 1635 zaplatili místní občané 10 000 tolarů Švédsku, aby jejich město opět přešlo pod pruskou správu.

Pilava městem.

S koncem 17. století přišel výrazný rozvoj osady. Byl postaven maják a kamenný kostel. Sám ruský car Petr Veliký zavítal do přístavu při své cestě do západní Evropy v roce 1697. Městská práva získala Pilava roku 1725 dekretem krále Fridricha Viléma I. Následně byla v roce 1745 postavena městská radnice v barokním stylu. Bohužel tato budova byla kompletně zničena při bombardování města v roce 1945. Během sedmileté války (přesně v letech 1758 - 1762) obsadila Pilavu ruská vojska. V červnu 1807 dobyla město francouzská armáda pod velením Napoleona, ale zbytek 19. století již proběhl ve městě bez jakýchkoliv katastrof. V roce 1865 byl přístav spojen s Königsbergem pomocí železnice a 1871 Němci zmodernizovali místní pevnost. Velice negativně zapůsobilo na místní ekonomiku zprovoznění kanálu mezi Vislanským zálivem a Köninsbergem v listopadu 1901, kdy se místní přístav dostal mimo hlavní lodní trasy. V roce 1902 se město Pilava spojilo s dosud samostatnou pevností a počet obyvatel dosáhl sedmi tisíc.

První a druhá světová válka.

Se začátkem první světové války byla většina mužstva z pevnosti poslána na frontu. Nakonec bylo z Pilavy vysláno do boje 903 místních občanů, z nichž se 89 nikdy nevrátilo. V listopadu 1918 zachvátily město revoluční protesty, které zorganizovala místní rada vojáků a dělníků. Některé posádky lodí se připojili k povstalcům, většina ale odplula do Švédska. Povstání bylo krvavě potlačeno v březnu 1919. Po válce se z města stala vojenská základna a volný vstup do něj byl zakázán.  S nadcházející druhou světovou válkou získával přístav opět na důležitosti. V roce 1933 se zde usídlila minolovná flotila, rok na to bylo postaveno letiště, námořní letecká základna vznikla v roce 1939, výcvikové centrum pro ponorky pak v roce 1940. Na konci války se stala Pilava klíčovým přístavem pro operaci Hannibal. Cílem operace bylo evakuovat veškeré německé obyvatelstvo z Pobaltí do Německa před postupující Rudou armádou. Od ledna do dubna 1945 prošlo přístavem na 450 000 uprchlíků. Dne 5. února 1945 provedli na město Sověti nálet, který zničil většinu starého města. Němci před příchodem Rudé armády vyhodili dne 24. dubna 1945 přístav do povětří. Rudá armáda obsadila město následujícího dne.

Pilava jako součást SSSR a Ruska.

Po válce se stala Pilava součástí SSSR, přístav byl přejmenován na Baltijsk (znamenající v ruštině Baltské město). Zbytek německého obyvatelstva byl odsunut a do města se nastěhovali převážně Rusové z Povolží, středního Ruska a Běloruska. Přístav se stal sídlem Baltské flotily, a tak se Baltijsk stal "uzavřeným městem". Do města byl zákaz vstupu cizincům a Rusové se do Baltijsku dostali pouze na speciální povolení. Ve městě byla v době Studené války postavena letecká základna. Baltijsk je společně Kaliningradem jediným ruským přístavem v Baltském moři, který v zimě nezamrzá.  Po rozpadu SSSR v roce 1991 se město stalo součástí Ruska. Status uzavřeného města byl sice zrušen, ale díky existenci námořní vojenské základny je pohyb osob stále omezen. Ve městě byl postaven pomník caru Petru Velikému a carevně Alžbětě I.

Obyvatelstvo.

Aktuální složení obyvatelstva.

Při sčítání lidu v roce 2010 bylo etnické složení v městě následující:

Baltijsk (,, ), do roku 1946 Pillau (;, "Pilava"), je město v Kaliningradské oblasti, exklávě Ruské federace. Leží na severní části Viselské kosy oddělující Viselský záliv od Gdaňského zálivu, a to přímo na kraji Baltijského průlivu, který oba zálivy propojuje. Přístav je domovem ruské Baltské flotily. V roce 2010 mělo město přes 32 tisíc obyvatel.

波罗的斯克 (、(皮劳)、、)是俄罗斯加里宁格勒州西部的一个城市,位于加里宁格勒以西50公里、波罗的海峡北岸,是俄罗斯最西的城市。2002年人口33,252人。


Historie.

Vlnitý papír (nazývaný také skládaný) byl patentován v Anglii v roce 1856, kde se používal jako vložka pro vysoké klobouky. Vlnitý karton ale nebyl patentován ani využíván jako přepravní materiál až do 20. prosince roku 1871. Patent byl vydán Albertu Jonesovi z New York City pro dvouvrstvou vlnitou lepenku. Jones používal vlnitou lepenku pro balení lahví a pro skleněné komínky luceren. První stroj na výrobu velkého množství vlnité lepenky byl sestaven v roce 1874 G. Smythem, ještě v tom samém roce Oliver Long vylepšil Jonesův stroj tak, že začal vyrábět 3-vrstvou lepenku, tedy lepenku z obou stran uzavřenou hladkou vrstvou. Vynalezl tak vlnitou lepenku, která je známá v moderní době.  Skot Robert Gair vynalezl nařezané kartonové krabice v roce 1890 – ploché kusy vyráběné ve velkém lze složit do tvaru krabic. Gairův vynález vznikl jako výsledek nehody: byl to brooklynský tiskař a výrobce papírových pytlů. Jednoho dne během tištění pytlů na osivo, kovové pravítko, běžně používané k ohýbáním pytlů, se posunulo a uřízlo je. Gair objevil, že řezáním a ohýbáním během jednoho procesu může začít vyrábět prefabrikované kartonové krabice. Použitím této myšlenky vlnité kartonáže bylo velice urychleno vyvinutí tohoto materiálu, který byl následně k dispozici hned zpočátku 20. století. Kartonové krabice byly původně používány pro balení skla a keramiky. Později, v polovině 50. let, toto balení umožnilo převoz ovoce z farem k obchodníkům bez pomačkání, díky čemuž se producentům ovoce otevřely dveře k exportu zboží.

Výroba vlnité lepenky.

Vlnitá lepenka se vyrábí ve velice přesných výrobních linkách, které běžně vyrobí cca 2,5 m/s i více vlnité lepenky. Tyto stroje se postupem času staly velice složité, s cílem vyhnout se běžným problémům při výrobě vlnité lepenky, jako je např. zkroucení. V klasickém stroji na výrobu vlnité lepenky je papír změkčován pomocí vysokotlaké páry. Poté, co je zformována, je následně vysušena. Následně je čerstvě zformovaný karton zespoda zahříván pomocí horkých desek. Pak je lepenka zatížena na pásu. Vlnitá část lepenky běžně váží cca 90 g/m. U dvouvrstvé lepenky je vše zahřáto, navlhčeno a zformováno do vlnité podoby na ozubených kolech. Poté se tato vlnitá část spojí s hladkou vrstvou pomocí škrobového lepidla pro vytvoření dvouvrstvé lepenky. U 3vrstvé lepenky je ještě přidána hladká vrstva z druhé strany vlnité vrstvy.  Běžné velikosti vlny se označují jako A", "B", "C", "E" a "F" nebo mikrovlna. Písmena neodpovídají velikosti vln, ale pořadí, v jakém byly jednotlivé typy vyvinuty. Typy vlny prozrazují počet vln, nicméně u různých výrobců se může počet mírně lišit. Měření počtu vln je spolehlivější metodou, než měření tloušťky desky, která se v důsledku výrobních podmínek může měnit. Nejčastěji používaná velikost je typ „C“.  Vlnitá lepenka může být specifikována podle konstrukce (dvouvrstvá, třívrstvá, pětivrstvá atd.), velikosti vln, odolnosti hran vůči promáčknutí, odolnosti plochy vůči promáčknutí, hmotnosti materiálu, podle povrchové úpravy a nátěru atd. Výběr velikosti vlny, lepidla a hladké vrstvy lze upravovat tak, že dokáží vyhovět velice širokému spektru využití. Pěti- a sedmivrstvá lepenka se vyrábí kvůli vysoké odolnosti při stohování a odolnosti vůči propíchnutí.

Tvar krabice.

Tvar krabic je uzpůsoben tak, aby odolal nástrahám během přepravy (nárazy, vibrace, vlhkost, komprese atd.) a také potřebám obchodníků a spotřebitelů. Nejběžnější jsou klopové krabice, kdy se podélné delší klopy setkají uprostřed krabice, klopy z kratších strany doprostřed nedosahují. Spoj krabic může být buď lepený, nebo sešitý pomocí kovových spon. Krabice se dodávají rozložené. Zákazník je musí složit. Uzavření se provádí pomocí lepící pásky, vázací pásky apod. Typy krabic jsou v Evropě obvykle definovány na základě čtyřmístného číselného kódu, který byl specifikován podle FEFCO.

Výroba krabic.

Výroba krabic může probíhat na stejných linkách, jako vlnitá lepenka. Zde probíhá i ořezání krabice. Případně mohou být krabice poslány na jiné zařízení, kde jsou upraveny. Přitlačením je zajištěno kontrolované a přesné ohnutí klop krabic.

Recyklace.

Starý karton je skvělým zdrojem papírové lepenky. Může být komprimován a balíkován, aby se snížily náklady na přepravu. Balíky jsou vhozeny do velké kádě s horkou vodou, kde je karton očištěn a zpracován. Dužnina suspenze se poté používá k výrobě nového papíru nebo vláken. Většina cizích materiálů (provázky, pásky atd.) jsou v této kádi odstraněny. Kovové spony mohou být odloučeny nebo odstraněny pomocí magnetu. Odstraněno je i lepidlo. Složitější je odstranění voskového povlaku na krabicích, nebo jiných lepivých částí. Drtiče vlnité lepenky jsou nyní dobře dostupné. Recyklovaná vlnitá lepenka pomáhá zemím bez udržitelných zdrojů dřeva, aby zajistily dostatek papíru z vlastní produkce.

Vlnitá lepenka je papírový materiál skládající se z vlnité vrstvy a jedné nebo dvou hladkých vrstev papíru. Je široce využívána především při výrobě kartonových krabic a přepravních kontejnerů. Vlnitá i hladká část lepenky jsou vyrobeny z bednové lepenky, materiál podobný papíru s tloušťkou více než 0,25 mm. Vlnitá lepenka je někdy nazývána jako vlnitý karton, ačkoli kartonem může být označován každý těžší papír s vyšším obsahem buničiny.

瓦通纸(;又称瓦楞纸、纸皮)是纸质包装箱常见的用料,比木箱质轻,又有硬度,大小容易剪裁,保护包装的其他产品,不受损害。而且瓦通纸可在外部印刷不同色彩图案及文字或写上文字符号,成本也相对便宜。一般中小型瓦通纸盒(无印刷、泥黄色)能在生活用品店购得。


Vzestup Lu-čchuanu a první válka (1436–1439).

Na jihozápadních hranicích čínské říše Ming se koncem 14. století svářila řada šanských států a náčelnictví volně spojených v rámci státu Mong Mao s centrem v Lu-čchuanu, v čínských pramenech nazývaného též Lu-čchuan – Pching-mien (Pching-mien a Lu-čchuan byly ve 14. století samostatné útvary), který většinou odváděl tribut říši Ming a uznával její svrchovanost. Mingská kontrola nad oblastí zeslábla, když mingskou pozornost od jünnanského pohraničí odvedla válka ve Vietnamu v letech 1406–1428. Císař Süan-te (vládl 1425–1435) začal po stažení z Vietnamu opět posilovat mingský vliv v regionu.  V Lu-čchuanu od roku 1413 vládl ambiciózní S’ Jen-fa (Thonganbwa), který si koncem 20. let začal ozbrojenou silou podrobovat oblasti odtržené od jeho státu říší Ming v prvních letech 15. století. Expanzívnost Lu-čchuanu byla součástí obecného růstu násilností a mocenských konfliktů v Jün-nanu. Na žádost jünnanských úřadů o vojenský zásah proti Lu-čchuanu roku 1428 odpověděla mingská vláda, že problémy se mají řešit diplomatickou cestou. Násilnosti na jihozápadě neutichaly ani ve 30. letech, až nakonec roku 1434 Süan-te rozhodl o vypravení trestné vojenské expedice. Jeho úmrtí následující rok a nástup nedospělého císaře Jing-cunga přípravy na tažení zastavilo. S’ Jen-fa zatím pokračoval v expanzi, od roku 1436 Lu-čchuan ohrožoval mingské pozice v oblasti a roku 1438 útočil už i přímo na mingská území. Současně vysílal do Pekingu poselstva s tributem a vyjádřením pokory, ale to už mingské úřady chápaly jen jako zástěrku jeho nepřátelských úmyslů.  Koncem roku 1438 padlo konečné rozhodnutí – vojenský velitel Jün-nanu Mu Šeng dostal rozkaz zaútočit na Lu-čchuan s armádou odvedenců z Kuej-čou a Chu-kuangu. Mingská armáda, se spojeneckými oddíly barmské Avy a šanského Hsenwi, v prvním náporu porazila lučchuanské oddíly, ale poté se vlivem nezvyklého klimatu a obtížného zásobování začala rozpadat. Následoval útok reorganizovaných šanských nepřátel a roku 1440 těžká mingská porážka.

Druhá válka (1441–1442).

Druhá válka proběhla v letech 1441–1442. V Pekingu, hlavním městě říše Ming, eunuch a císařův důvěrník Wang Čen, považoval daňovou politiku císařovny vdovy Čang (císařovna vdova stála v čele vlády) za příliš shovívavou a ve válce na jihozápadě uviděl příležitost ke zvýšení státních příjmů. Ze „tří Jangů“, mocných velkých sekretářů, Jang Žung už zemřel a Jang Pchu se chtěl stáhnout z politiky, a tak byl Wang Čen schopen překonat odpor Jang Š’-čchiho a viceministra trestů Che Wen-jüana, kteří tvrdili, že záležitost je nevýznamná a vzdálená. Navíc Čang Fu, vévoda Jing-kuo a nejrespektovanější generál v Pekingu, podpořil Wang Čena prohlášením, že zachování prestiže říše je mimo diskuzi.  Mingská vláda poslala do Jün-nanu posily ze S’-čchuanu, Kuej-čou a Chu-kuangu a začátkem roku 1441 byl celkovým velením pověřen ministr vojenství Wang Ťi. Wang Ťi byl zkušený úředník a administrátor, který od roku 1435 zastával funkci ministra vojenství. V lučchuan-pchingmienských válkách velel v letech 1441–1449 druhému až čtvrtému tažení. Měl titul "cung-tu ťün-wu" (nejvyšší velitel, ). Bylo to poprvé ve vojenské historii říše Ming, kdy se dostalo vrchní velení vojsk civilistovi, konfuciánsky vzdělanému úředníkovi. Asistovali mu eunuch Cchao Ťi-siang, který měl na starosti střelné zbraně, Ťiang Kuej (1380–1449), markýz z Ting-š’, a Sü Si, zástupce ministra vojenství.  Wang Ťi měl k dispozici 50 tisíc mužů. Pod jeho vedením mingská vojska porazila Šany a obsadila Lu-čchuan. S’ Jen-fa už dříve (roku 1438) přenesl centrum své administrativy na západ do Mong Kaung, nedaleko od Mong Jang ovládaného Avou. Barmánci Mong Kaung oblehli, dobyli a S’ Jen-faa zajali. Kdo zajme S’ Jen-faa měl dostat Lu-čchuan, ovšem na žádost krále Avy v tomto smyslu mingské úřady nereagovaly. Území Lu-čchuanu Číňané rozdělili a předali jiným šanským vůdcům. Zatím na místo S’ Jen-faa nastoupil jeho syn S' Ťi-fa a ovládl oblast Mong Jang západně od řeky Iravádí.  Po úspěšném tažení byl roku 1442 Wang Ťi odměněn titulem hraběte z Ťing-jüan, přičemž Sü Si ho vystřídal na ministerstvu vojenství. Kritika, že zdroje potřebné na obranu severní hranice jsou odčerpávány na jihu, byla potlačena.

Třetí a čtvrtá válka (1443–1444 a 1448–1449) a důsledky bojů.

S’ Ťi-fa se pokusil navázat korektní vztahy s říší Ming, když roku 1443 poslal do Pekingu poselstvo s tributem. Mingská vláda se odmítla usmířit, dokud se do Pekingu nedostaví osobně se svými náčelníky, což odmítl. Oblast nebyla klidná a tak mingská vláda rozhodla o třetí kampani, která proběhla v letech 1443–1444. Po příchodu mingské armády do regionu Ava odmítla uznat svou podřízenost a vydat S’ Jen-faa, Číňané reagovali útokem. Dostali až k řece Iravadi, celkově tažení skončilo neúspěšně. Podle barmských kronik byli Číňané poraženi a měli velké ztráty, podle čínských záznamů se vrátili kvůli zásobovacím problémům. Srážky s Avou trvaly i roku 1445, kdy Barmánci otrávili S’ Jen-faa a jeho mrtvolu vydali Číňanům.  V březnu 1448 neuspělo společné mingsko-barmské tažení proti S’ Ťi-faovi. Následovalo rozhodnutí o čtvrté mingské velké vojenské expedici (1448–1449) s účastí Avy i všech států, dříve závislých na Lu-čchuanu. V tažení mingská armáda se svými spojenci rozdrtila S’ Ťi-faa, on sám však i se synem uprchl. Vítězství v druhé jünnanské kampani v Pekingu oslavili v březnu 1449.  Konečnou likvidaci S’ Ťi-faa Číňané nechali na Barmáncích. Ti ho zajali a roku 1454 vydali mingským úřadům. V září 1454 byl v Pekingu popraven. Místní vládci poté uznávali mingskou svrchovanost a posílali do Pekingu tribut až do 16. století.  Války natrvalo upevnily mingskou moc v Jün-nanu, byť za cenu značných nákladů. Vnitropoliticky byly úspěchem Wang Čena a posílily jeho prestiž a reputaci státníka, i když finanční rezervy a zkušení vojevůdci (jako byl Cchao Ťi-siang a Ťiang Kuej) poté chyběli na severní hranici.

Lučchuan-pchingmienské války v letech 1436–1449 byla série ničivých válek mezi říší Ming a šanským státem Mong Mao (čínsky Lu-čchuan, případně Lu-čchuan Pching-mien), probíhající v jihozápadním pohraničí Číny, na pomezí provincie Jün-nan a severu dnešního Myanmaru. Války vyvolal mocenský vzestup Mong Maa, vyhodnocený Mingy jako nebezpečí pro jejich dominanci v regionu. Boje vyústily v porážku a rozdrobení Mong Maa a potvrzení mingské nadvlády nad oblastí.

麓川之役,是发生在明朝正统年间的四次明朝朝廷征伐勐卯(麓川)国君思任发、思机发父子的战争。


Použití.

Uživatel může zadat zprávu pomocí klávesnice mobilního telefonu. Telefon odesílá zprávy na počítač (USSD gateway) v domovské nebo navštívené síti. USSD gateway posílá odpověď zpátky na mobilní telefon, kde může být zobrazena na obrazovce, má však velmi jednoduchou formu. Zprávy posílané pomocí USSD nejsou definovány žádnou standardizační organizací, takže mobilní operátor může implementovat libovolné služby, které považuje za vhodné pro své účastníky.  USSD může být použito pro poskytování nezávislých služeb jako je zpětné volání (např. pro použití levnější služby při roamingu), pokročilé funkce mobilního marketingu a pro interaktivní datové služby (např. oznamování kurzu akcií a sportovních výsledků).  Jednou z nejpoužívanějších USSD služeb je dotaz na zbývající kredit u předplacených GSM karet. Aplikace pro kontrolu kreditu může skrývat detaily USSD protokolu. Po odeslání kódu *22# se po několika sekundách objeví na displeji mobilního telefonu zpráva tvaru „Zustatek Vaseho uctu je 155,80 Kc.“  USSD může být použito i pro dobíjení kreditu na předplacených telefonních kartách a pro doručování jednorázových hesel nebo PIN kódů.  Někteří operátoři používají USSD pro zasílání zpráv a aktualizací ze sociálních sítí jako je Facebook a Twitter.  Použití USSD se někdy kombinuje se službou SMS: na požadavek účastníka zaslaný pomocí USSD síť odpoví potvrzením ve formě SMS („Děkujeme, váš požadavek se právě zpracovává. O výsledku vám bude poslána SMS.“), po kterém mohou následovat další SMS zprávy informující účastníka o stádiu zpracování požadavku a o jeho výsledku. V těchto případech jsou SMS použity pro tlačení („push“) odpovědí nebo aktualizací na telefon, pokud je síť schopna je posílat; USSD se používá pouze pro posílání řídicích příkazů.

Technické detaily.

Většina mobilních telefonů GSM službu USSD podporuje, významnou výjimkou je většina telefonů s Microsoft Windows. Obecně je spojena se zprávami v reálném čase a s instantními zprávami. U USSD zpráv neexistuje podpora store and forward, která je typická pro SMS zprávy, kde zprávy procházejí přes středisko krátkých textových zpráv.  USSD fáze 1 specifikovaná v GSM 02.90 podporuje pouze operace vyžádané mobilním telefonem („pull“ operace). Přes jádro sítě se zprávy dopravují pomocí protokolu MAP. USSD fáze 2 specifikovaná v GSM 03.90 podporuje i zprávy iniciované sítí („push“ operace).

Formát.

USSD zprávy začínají jedním nebo dvěma nečíslicovými znaky z klávesnice GSM telefonů – hvězdička (* asterisk) a křížek (mřížka) (# number sign) následovanou posloupností číslic kódující příkazy nebo data. Skupiny číslic mohou být oddělovány dalšími hvězdičkami. Zpráva je vždy zakončena znakem křížek.  Příklady USSD kódů:  Po zadání a odeslání USSD kódu na GSM telefonu, zobrazí se odpověď od GSM operátora během několika sekund.

Unstructured Supplementary Service Data (USSD), česky nepříliš vhodně překládané jako nestrukturovaná data doplňkové služby, je protokol používaný mobilními telefony GSM pro interaktivní komunikaci se servery mobilního operátora. Nejznámější použití je dotaz na výši zbývajícího kreditu u předplacených SIM karet aktivovaný pomocí kódu *22#, ale USSD se může používat i pro přístup k WAP službám, pro zpětná volání u předplacených karet, mobilní platební služby, služby pro poskytování obsahu závislého na poloze účastníka, informační služby zpřístupňované pomocí menu a pro konfiguraci telefonních služeb v mobilní síti.

非结构化补充服务数据(英语:Unstructured Supplementary Service Data,缩写USSD)有时也称快速码(Quick Codes)或功能码(Feature codes),或译非结构化数据业务、非结构化补充数据业务、非结构化补充业务数据、非结构化补充数据业务等,是GSM移动电话与移动网络运营商的计算机之间使用的一种通信协议。USSD可被用于WAP浏览、预付费回拨服务、移动金融服务、基于位置的内容服务、基于菜单的信息服务,以及作为在网络上配置电话的一部分。


Geografie.

Území regionu je většinou hornaté (kopce o nadmořské výšce do 1000 m) a nacházejí se v něm četné krasové formace. Na severu přechází do rovin užšího Chorvatska (Turopolje apod.), na jihu pak do vysokých hřebenů Dinárských Alp (Velebit)u. Nejvyšším vrchem oblasti je Petrova Gora poblíž hranice s Bosnou a Hercegovinou.  Oblastí protékají řeky Kupa, Korana, Glina a Mrežnica.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo Kordunu představovali až do 90. let 20. století z poloviny Chorvati a z poloviny Srbové. Po válce v Chorvatsku nahradilo obyvatelstvo srbské buď výhradně chorvatské, či žádné. V současné době představují Chorvati 3/4 obyvatelstva regionu, a Srbové 1/4.  Vzhledem k těžké hospodářské situaci, která v Korunu vždy byla, se obyvatelstvo z oblasti často stěhovalo do větších měst po celé zemi. Zatímco v roce 1931 žilo v oblasti okolo sta tisíc lidí, v roce 2001 to bylo již jen 25 000.

Ekonomika.

Hlavním zdrojem obživy v Kordunu bylo buď pastevectví, nebo lesnictví. Většina oblasti je totiž pokryta hustými lesy, v jižní části pak vápencový krasový terén s četnými křovinami neumožňuje rozvoj intenzivního zemědělství. Značnou část půdního fondu Kordunu představují tzv. červenozemě.  Díky obtížně přístupnému terénu nebyly v regionu zbudovány žádné hlavní tahy. Prochází tudy jen jedna železniční trať (Karlovac - Ogulin - Gospić a několik silnic. V roce 2004 byl otevřen úsek Dálnice A1 z Karlovce do Splitu, který oblastí Kordunu prochází. Průmysl se tak orientuje zásadně na drobnou výrobu, zpracování dřeva, či těžbu kamene.  Oblast má díky krasovým formacím nicméně vhodné podmínky pro rozvoj turistky. V jižní části Kordunu se nachází Národní park Plitvická jezera.

Historie.

Během expanze Osmanské říše na Balkán byl obsazen v polovině 16. století spolu s Bosnou a Hercegovinou také celý Kordun, který byl dříve součástí chorvatského království (v personální unii s Uherskem). Až po podepsání Karlovického míru roku 1699 byly hranice mezi Osmanskou říší a Habsburskou monarchií stanoveny v linii dnešních chorvatsko-bosenských hranic a území Kordunu tak bylo připojeno k Rakousku.  Rakousko však získalo zemi pustou. Turci a příslušníci jimi porobených národů z Kordunu (podobně jako ze všech území, odkud se byli nuceni stáhnout) odešli. V prvních patnácti letech proto proběhla rozsáhlá kolonizace oblasti, do které byli zapojeni jak Chorvati (okolí Slunje), tak ale především Srbové (okolí Petrovy gory). Přicházely desítky rodin a usidlovaly se v pustých údolích místních hor. Oblast byla začleněna do tzv. Vojenské hranice; zvláštní správní jednotky Habsburské monarchie, která se nacházela u tureckého pohraničí, a jejímiž obyvateli byli srbští (ale i jiní) hraničáři.  Kordun je místem, kde se během druhé světové války, přesněji v jejích počátečních letech, koncentrovaly aktivity jugoslávských partyzánů. K menším povstáním došlo již v dubnu 1941 a pokračovaly dalšími střety, až komunisté celý hornatý, těžce dostupný a řídce osídlený region obsadili.  Kordun byl jedním z prvních míst, kde propukly srážky mezi srbským a chorvatským obyvatelstvem, a to v březnu 1991 (tzv. krvavé velikonoce). Srbští ozbrojenci zablokovali několik pro Chorvatsko klíčových cest v blízkosti Bosny a Hercegoviny. Na konci roku 1991 zde byla vyhlášena Srbská oblast Krajina, která byla později transformována v Republiku srbská Krajina. V roce 1995 tu probíhaly boje v rámci Operace Bouře, kterou byla RSK poražena a její území reintegrováno do Republiky Chorvatsko. Válečné škody a vzájemné vyhánění obyvatelstva vedly k ještě dramatičtějšímu úpadku do té doby i tak chudé oblasti.

Kordun je region v Chorvatsku, nacházející se mezi jihovýchodní částí Slovinska a severozápadním výběžkem Bosny a Hercegoviny (tzv. Cazinské krajiny). Většina území Kordunu je dnes součástí Karlovacké župy. Na severu jeho hranici tvoří město Karlovac, na jihu přechází v region, známý pod názvem Lika.

科尔敦(Kordun)是克罗地亚的一个地理区域,位于克罗地亚中部。在历史上这里是哈布斯堡帝国和鄂图曼帝国军事对峙的最前线。这里拥有丰富的木材资源。虽然经济状况已经有好转,这一地区仍然存在人口外流情况。这一地区的典型地形是喀斯特地貌,土质大多为红土。


Historie.

S budováním hřbitovní kaple Všech svatých se začalo na počátku 14. století. Dvouvěžová hřbitovní kaple s kostnicí měla dvě podlaží. Nahoře se nacházela kaple a ve spodním patře kostnice. V roce 1421 byla stavba zasažena ničivým požárem založeným husity. Po zrušení hřbitova na konci 15. století byly exhumované kosti uloženy vně i uvnitř podzemní kaple, kde je poloslepý sedlecký mnich v roce 1511 seskládal do velkých pyramid.  Kaple byly znovu obnoveny mezi lety 1703-1710 v souvislosti s celkovou obnovou kláštera podle koncepce opata Snopka a architekta Jana Blažeje Santiniho - Aichela. Významným mezníkem v historii kaple se stal letopočet 1784. V tomto roce Josef II. zrušil kromě jiných také sedlecký klášter a klášterní majetek odkoupili Schwarzenbergové z Orlíka. Ti nechali kostnici upravit do nynější podoby. Autorem světově unikátní výzdoby z lidských kostí se stal řezbář František Rint z České Skalice.

Santiniho přestavby.

Santiniho úpravy zde nebyly tak velké jako v klášteře. Stavbu bylo nutné staticky zajistit, proto Santini vestavěl štít mezi věže západního průčelí a d přístavbou západní předsíně. Věže jsou rozdělené vodorovnými římsami a vrchol je zakončen arkádami s lucernou. Vertikalitu kostela Santini zdůraznil odstupňovaným opěrným gotickým systémem a umístěním vertikálních okenních otvorů. Okna jsou zakončena lomeným obloukem a jejich výplň je tvořena trojicí jeptišek s kružbou. Některé otvory jsou zazděné. Na detailu kružeb si můžeme všimnout trojlístků. Na štítu je vidět opět odstupňovaný opěrný systém s oknem zakončeným lomným obloukem.  Ve stylu svého specifického architektonického projevu, barokní gotiky upravil i interiér, včetně návrhu výzdoby z kostí a dalších doplňků jako např. řezaných korun nad pyramidami, svícnů (fiál) aj. Z kostí je zde vyobrazený znak knížecího rodu Schwarzenbergů, který se nachází u hlavního vchodu nad vstupním portálem. Dále mu lze připsat nástupní schodiště vedoucí do prostoru kostnice a dekoraci kleneb, včetně dvou polí zachované gotické klenby. Zde se také nachází vstupní lomený oblouk, který je zakončen do konzol. Změnil tak orientaci vstupu do obou podlaží.

Sedlecká kostnice.

Sedlecká kostnice má zajímavou historii. Původně to byl hřbitovní kostel zdejšího cisterciáckého kláštera. Podle pověsti přinesl opat sedleckého kláštera Heidenreich hrst země z Božího hrobu v Jeruzalémě a rozesel ji po hřbitově. Hřbitovní půda se tak stala součástí Svaté země a proto se sem pohřbívalo nejen z Čech, ale i z okolních zemí. Tisíce lidí zde našly poslední odpočinek také v dobách epidemií.

Kostel Všech svatých byl původně součástí cisterciáckého kláštera v Sedlci u Kutné Hory. V podzemní části se nachází kostnice ("ossuarium").

塞德莱茨藏骨堂(),中文俗称人骨教堂,是位于捷克库特纳霍拉郊区诸圣公墓(Hřbitovní kostel Všech Svatých)中的一座小型罗马天主教小圣堂,是世界文化遗产“历史城区及圣巴巴拉教堂和塞德莱茨的圣母大教堂”的一部分。


Výskyt.

Původní druh pochází z jižních oblastí Japonska s teplým a vlhkým klimatem, z ostrovů Šikoku, Kjúšú a mnoha menších až po Okinawu. Zde roste jako keř ve stálezelených lesích při pobřeží a na svazích kopců, kde vystupuje až do 900 m n. m.

Popis.

V přírodě vytváří až 5 m velké keře, hustě olistěné. Listy jsou jednoduché, střídavé, na líci lesklé, mírně zoubkované, 3 až 12 cm dlouhé. Květy jsou oproti známější kamélii japonské ("Camellia japonica") menší a vonné. Jsou většinou jednoduché, méně často u kultivarů poloplné, mají 6 až 8 okvětních lístků a okolo 6 cm v průměru. Barva je téměř čistě bílá, narůžovělá nebo sytě růžová. Květy vydávají specifickou kořeněnou vůni připomínající čerstvě otevřenou zásilku čaje. Květy se objevují ve velkém množství na podzim (kamélie japonská kvete až v zimě). Semena obsahují až 40 % nevysýchavého bělavého oleje.

Využití.

V Japonsku je historicky dlouho používána k produkci specifického čaje. Dále se používá na přípravu kvalitního oleje pro potravinářské a kosmetické účely. Kaméliový olej se používá při úpravě účesu zápasníků sumo. Jako okrasná rostlina se pěstuje a šlechtí od 17. století.

Pěstování.

Pěstitelské nároky jsou obdobné jako u kamélie japonské. Pro bohaté kvetení ji vyhovuje plné oslunění. Není mrazuvzdorná. Venku ji lze pěstovat jako kontejnerovou rostlinu s přezimováním v nemrznoucím prostoru. Specializované zahraniční firmy nabízí mrazuvzdorné tzv. Ackermanovy hybridy.  V literatuře se ve skupině sazanek uvádí až 300 kultivarů. Do skupiny patří i kamélie zimní "(Camellia hiemalis)" a kamélie jarní "(Camellia vernalis)", považované za poddruhy kamélie sazanky nebo hybridy s kamélií japonskou "(Camellia japonica)".  Nabídka tohoto druhu je v ČR ojedinělá. Skupina kultivarů se nachází v zámecké zahradě v Rájci nad Svitavou, kde se dlouhodobě věnují pěstování a nabídce různých kamélií.

Kamélie sazanka ("Camellia sasanqua") a její kultivary je menší a méně známý druh kamélie, pěstovaný především v zemi původu, v Japonsku.

茶梅(学名:)是山茶科山茶属的植物。分布于日本、台湾以及中国大陆的 湖北省、江西省、江苏省、海南省、福建省、浙江省、湖南省、上海市、广东省 安徽省、 广西自治区等地,生长于海拔205米至1,800米的地区,常生长在山谷林下、山谷、山坡灌丛、山坡疏林中、山坡、山坡林中、灌丛中、路边杂木林中、山谷灌丛中、林中沟谷及溪谷,属中国原产的植物(非从国外引种)。