Život.

Voják.

Kimija Jui se narodil v Naganu, vystudoval strojírenství na Akademii národní obrany Japonska (), po čtyřletém studiu absolvoval roku 1992 s titulem bakaláře.  Po škole vstoupil do armády, sloužil u vojenského letectva, od roku 1996 létal na F-15 u 204. letky. Po čtyřech letech byl přeložen do Akademie národní obrany jako instruktor. V letech 2002–2004 prošel výcvikovými kurzy zkušebních pilotů a velitelsko-štábním kurzem, poté znovu létal na F-15. Roku 2006 absolvoval v USA. Od roku 2008 sloužil ve štábu japonského letectva. Během vojenské kariéry nalétal na různých typech letadel přes 2000 hodin.

Astronaut.

Roku 2008 se přihlásil do 5. náboru japonské kosmické agentury JAXA, úspěšně prošel všemi koly výběru a 25. února 2009 JAXA oznámila jeho budoucí zařazení mezi japonské astronauty (společně s Takujou Óniši). Od 1. dubna nastoupil v JAXA na místo astronauta-kandidáta. V dubnu 2009 – červenci 2011 absolvoval kosmonautický výcvik ve středisku JAXA v Cukubě a Johnsonovu vesmírném středisku NASA v Houstonu, po jeho ukončení mu JAXA (25. července 2011) přiznala kvalifikaci astronauta. V létě 2012 se účastnil mise NEEMO 16 v podvodní laboratoři NASA Aquarius, během níž osazenstvo laboratoře žilo pod vodou dvanáct dní.  V říjnu 2012 JAXA oznámila začlenění Juiho do Expedice 44/45 na Mezinárodní vesmírné stanice (ISS). Jeho půlroční let na ISS byl plánován na květen – listopad 2015. Do vesmíru odstartoval v kosmické lodi Sojuz TMA-17M společně s Olegem Kononěnko a Kjellem Lindgrenem. Start kosmické lodi se 22. července 2015 vydařil, trojice odletěla na ISS. Na stanici pracoval ve funkci palubního inženýra. Z oběžné dráhy se na Zem trojice Kononěnko, Jui, Lindgren vrátila 11. prosince, přistáli ve 13:12:14 UTC v kazašské stepi 132 km severovýchodně od Džezkazganu. Let trval 141 dní, 16 hodin, 9 minut a 29 sekund.  Kimija Jui je ženatý, má tři děti – dceru a dva syny.

Kimija Jui (* 1970,, Hepburnův přepis "Kimiya Yui"), původně pilot a štábní důstojník japonského vojenského letectva, je od dubna 2009 astronautem japonské kosmické agentury JAXA. Od konce roku 2012 se připravoval na svůj první kosmický let, v němž byl v červenci – prosinci 2015 členem posádky Mezinárodní vesmírné stanice (ISS) jako palubní inženýr Expedice 44/45.

油井龟美也(1970年-1月30日)日本宇航员,原日本航空自卫队军官。


Život.

Mládí, lékař.

Kjell Lindgren se narodil v tchajwanském Tchaj-peji roku 1973, většinu dětství strávil v Anglii. Po návratu do Spojených států amerických získal roku 1995 titul bakaláře v oboru biologie na Vojenské letecké akademii (), o rok později se stal magistrem (z fyziologie kardiovaskulárního systému) na Coloradské státní univerzitě (). Roku 2002 získal i doktorát z medicíny na Coloradské univerzitě (University of Colorado).  Pracoval na pohotovosti v nemocnici v Minneapolisu, do roku 2006 i jako doktorand na Minnesotské univerzitě (University of Minnesota). Poté přešel do Galvestonu na Texaskou univerzitu (University of Texas), kde se věnoval leteckému a kosmickému lékařství, přičemž už od roku 2007 spolupracoval s NASA na výcviku astronautů.

Astronaut.

V červnu 2009 byl ve 20. náboru NASA vybrán mezi její astronauty. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu, kterou dokončil v červenci 2011. V červnu 2012 se uvažovalo o jeho zařazení do Expedice 43/44 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) se startem v Sojuzu TMA-16M v březnu 2015. Po rozhodnutí o ročním letu ho však nahradil zkušený Scott Kelly.  V prosinci 2012 byl vybrán do následující Expedice 44/45 s pobytem na ISS v květnu – listopadu 2015. Do vesmíru vzlétl v Sojuzu TMA-17M s Olegem Kononěnko a Kimijou Juim. Start Sojuzu 22. července 2015 se vydařil, trojice kosmonautů odletěla z Bajkonuru na ISS. Na stanici pracoval ve funkci palubního inženýra. Během letu podnikl dva výstupy do vesmíru (společně se Scottem Kelly v celkové délce 15 hodin a 4 minuty. Z oběžné dráhy se na Zem trojice Kononěnko, Jui, Lindgren vrátila 11. prosince, přistáli ve 13:12:14 UTC v kazašské stepi 132 km severovýchodně od Džezkazganu. Jejich let trval 141 dní, 16 hodin, 9 minut a 29 sekund.  Kjell Lindgren je ženatý, má tři děti.

Kjell Norwood Lindgren (* 23. ledna 1973 Tchaj-pej, Tchaj-wan) je lékař a od června 2009 je americký astronaut, člen oddílu astronautů NASA. Od konce roku 2012 se připravoval na svůj první kosmický let jako člen Expedice 44/45 na Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS), který proběhl v červenci – prosinci 2015.

凯尔·诺伍德·林格伦(英语:Kjell Norwood Lindgren,1973年-1月23日),生于台湾台北市,美国国家航空航天局(NASA)太空人。2009年,获选成为太空总署第20太空小组(NASA Astronaut Group 20)成员。2015年7月22日,参与远征44/45(Expedition 44/45)任务,被发射至太空,进入国际太空站,同年12月11日回到地球。他是史上首位在台湾出生的太空人。


Historie.

V dobách, kdy neexistovala auta, se k převozu vězňů používaly kočáry tažené koňmi. V carském Rusku se nazývaly kibitky a obvykle byly ze dřeva nebo celokovové a v černé barvě. Některé měly také tvar plechové krabice bez oken nebo s malými okny. V SSSR se v době stalinismu používala pro přepravu zatčených upravená vězeňská sanitka zvaná Čornyj voron.  Pozdější autobusy pro vězně měly podobnou stavbu jako běžné dobové autobusy, ale už od prvních kusů se vězeňské autobusy lišily minimem, často zamřížovanými okny nebo žádnými okny a často tmavou barvou (tmavé nemusely být vždy). V prvních vězeňských autobusech, nebo spíše automobilech byly obvykle ke stěnám přidělané lavice a vcházelo se zadními dveřmi. V SSSR vyjma prvních kusů, měly avtozaki podobnou stavbu a tvar jako mají dnes.

V Česku.

Autobusy Vězeňské služby České republiky jsou obvykle bez oken nebo jen s malými okénky, která jsou dostatečně vysoko, aby vězni neviděli ven. Dříve byly některé vězeňské autobusy jak nátěrem, tak i vnitřkem k nerozeznání od ostatních běžných autobusů, jen měly zamřížovaná a tmavá okna. Typické dnešní vězeňské autobusy se začaly vyrábět teprve v letech 1992–1999. Autobus nebo dodávka je vždy rozdělen na přední část pro dozorce, ve které jsou některá sedadla ve směru a pak několik sedadel proti směru jízdy, aby bylo snadné sledovat vězně. Zadní část pro vězně má oplechované zdi. Sedačky v úseku pro vězně nebývají polstrované, jsou plastové a šedé. Obě části jsou rozděleny mřížemi, které mají uprostřed posuvné dveře. Úplně vzadu v autobusu jsou dvě jednomístné klece pro nejnebezpečnější vězně. To, že je vnitřek autobusu oplechovaný, způsobuje, že v létě je v něm velké vedro, v zimě se naopak v autobusu těžce udrží teplo. V menších vězeňských dodávkách samostatné klece nejsou. Část autobusu (vyjma dodávek) pro vězně má většinou oplechované zdi. Vězeňská dodávka se používá i k přepravě jednotlivých, velmi nebezpečných vězňů. Existuje i sanitka v barvách vězeňské služby, určená pro převoz nemocných nebo zraněných vězňů.  Nejvíce se používaly autobusy Karosa (C 734, C 935, C 954, C 956), dále Volkswagen Crafter a LT 46. Od roku 2013 se používají vozy Iveco Crossway. Vozy obvykle parkují v areálech věznic, jediná možnost jak je zahlédnout je každé pracovní úterý a čtvrtek, kdy rozváží vězně z Jiřic.

V zahraničí.

V Rusku a na Ukrajině se používají "Avtozaki", terénní dodávky nebo kamiony, které mají odjakživa typický tvar krabice. Uvnitř jsou buď rozděleny na jednotlivé klece, které jsou naskládány v bocích vozidla a mezi nimi je jeden průchod, a nebo jsou podél boku dvě lavice, mohou být i kombinové, kdy je v jedna část s klecemi a další s lavicemi. Avtozaki mají různý nátěr a některé se stěží dají odlišit od nákladního auta. V jiných zemích se používají typické dálkové autobusy, celkově se však používají velmi různé typy autobusů, společné mají ale to, že okna jsou malá, vysoko nad hlavou vězňů a nebo pokud mají normální okna, tak jsou kompletně zamřížovaná a vždy je rozdělen prostor pro vězně a dozorce. Dřív se využíval i Vagonzak.

Vězeňský vůz je speciální vozidlo určené pro převoz vězňů. V dnešní době se k tomuto účelu používají především autobusy. Oproti běžnému autobusu mají zpravidla jejich karosérie méně oken, která bývají menší či mají mříž. Důvodem těchto opatření je zabránění úniku trestaných osob. Vozů se nejčastěji využívá k převozům vězňů mezi věznicemi či z věznice k soudu, nemocnice, pracoviště mimo věznici.

囚车是警用交通工具的一种,作用是运送、转移囚犯,如将待起诉的被告人转移到法庭,或将已定罪的囚犯从法庭转移到监狱,或是从一所监狱转移到另一所监狱等等。在囚车转移的过程中,因为警方容易忽视一些安全细节,一些囚犯可能会趁此机会逃走。


Původ.

Rostlina pochází z teplejších oblastí Asie a je pěstována v mnoha zemích včetně Indie, Číny, Nepálu, Thajska, Indonésie, ale i v některých oblastech Afriky, na Jamajce, v Mexiku nebo na Havaji.  V 21. století je největším pěstitelem zázvoru Indie, kde je vyprodukováno více než 80 procent světové produkce, většina je v zemi také zkonzumována. Dalšími producenty v pořadí jsou Čína, Nigérie, Nepál, Indonésie a Thajsko.

Obsahové látky.

Nutriční složení zázvoru závisí na jeho druhu, odrůdě, podmínkách pěstování a skladování. Čerstvý zázvor obsahuje průměrně ve 100 g 80,9 g vody, 2,3 g bílkovin, 0,9 g tuků, 12,3 g sacharidů a 2,4 g vlákniny. Z minerálních látek je nejvíce zastoupen draslík (415 mg/100 g), hořčík (43 mg/100 g), fosfor (34 mg/100 g) a vápník (16 mg/100 g). Zázvor je i zdrojem vitaminů – nejhojněji je zastoupen vitamin C (5 mg/100 g), niacin (0,75mg/100 g), vitamin E (0,26mg/ 100 g) a kyselina pantothenová (0,203mg/100 g).

Farmakologicky významné obsahové látky.

Oddenek zázvoru obsahuje širokou škálu biologicky aktivních látek nenutritivní povahy, které ovlivňují jeho vlastnosti a léčebné užití. Mezi hlavní fytochemikálie patří skupiny esenciálních olejů, fenolických sloučenin, flavonoidů, alkaloidů, saponinů, steroidů, terpenoidů a taninů. Složky se mění v závislosti na geografickém původu a jejich zastoupení je též ovlivněno tím, zda je oddenek v čerstvém či sušeném stavu. Účinné látky zázvoru lékařského jsou především v esenciálním oleji, který je zodpovědný za jeho známou vůni a jehož výtěžnost se pohybuje od 1 do 3 %. Silice obsahuje několik komponent, z nichž nad 50 bylo charakterizováno. Hlavními účinnými látkami v zázvorovém oleji jsou seskviterpeny, β-bisabolen, zingiberen, kurkumen a zingiberol. Ostrou a pronikavou chuť čerstvého zázvoru způsobují především gingeroly, což jsou směsi homologních fenolů. Z nich nejrozšířenější je 6-gingerol, ačkoli je přítomno i menší množství jiných gingerolů s různě dlouhými řetězci. Za výraznou chuť zázvoru v sušené formě jsou zodpovědné shogaoly, což jsou dehydratované formy gingerolů, které se během sušení a skladování postupně rozkládají právě na shogaoly.

Indikace/účinky.

GIT (zažívací trakt).

Zázvor má pozitivní účinky na zažívací trakt prokázané mnoha klinickými studiemi. Jeho aktivní složky pozitivně stimulují trávení a vstřebávání, zmírňují zácpu a plynatost zvýšením svalové aktivity zažívacího traktu. Zázvor je účinný i v prevenci kinetóz (nemoci z pohybu). Je používán v prevenci pooperačního zvracení, stejně jako proti nevolnostem během těhotenství. Předpokládá se, že antiemetická aktivita je zprostředkována antagonisty 5-HT3 receptorů. Odhaduje se, že snížením aktivity serotoninových receptorů působí zázvor přímo na úrovni zažívacího traktu, ale že ovlivňuje i centrální nervový systém.

Glykemie a dyslipidemie.

Bylo zjištěno, že léčba ethanolovým extraktem získaným ze sušených oddenků má vliv na snížení hyperglykemie, hyperinzulinemie a hyperlipidemie vyvolanou fruktózou spojenou s inzulinovou rezistencí. Pokusy na potkanech potvrdily, že syrový zázvor má hypoglykemický, hypocholesterolemický a hypolipidemický potenciál a že by mohl být využitý pro léčbu diabetických komplikací i u lidí. Výsledky jiné dvojitě zaslepené studie ukázaly, že užívání zázvorového prášku má vliv na zlepšení inzulinové rezistence a je užitečné u pacientů s diabetem mellitem druhého typu.

Poruchy krevní srážlivosti.

Předpokládá se, že zázvor může měnit koagulaci krve a ovlivňovat imunologické parametry. Pokusy na potkanech ukázaly, že zázvor působí cestou inhibice syntézy prostacyklinů a protisrážlivý účinek 6-gingerolu je způsoben inhibicí tvorby tromboxanu A2. Nicméně výsledky observačních studií jsou nejednoznačné. Omezení zahrnují nedostatečnou standardizaci použitých zázvorových přípravků, rozdíly v podaných dávkách a studovaném časovém rozmezí. Proto je potřeba dalšího výzkumu pro stanovení pevných doporučení.

Antioxidační a protizánětlivé účinky.

Byly studovány antioxidační účinky 6-gingerolu působením cesty inhibice cyklooxygenázy. To ze zázvoru činí velmi účinný prostředek v prevenci proti ultrafialovému záření (UVB) a předpokládá se jeho terapeutické využití v léčbě kožních onemocnění vyvolaným UVB zářením.  Protizánětlivé vlastnosti zázvoru jsou připisovány schopnosti 6-shogaolu, 6-gingerolu a 6-pradolu inhibovat kyselinu arachidonovou a tedy syntézu prostaglandinů E2. Bylo zjištěno, že u potkanů a králíků inhibuje cyklooxygenázu a zabraňuje uvolnění prostaglandinů.

Analgetické a antipyretické účinky.

Jsou popsány studie potvrzující protizánětlivé, analgetické a antipyretické účinky ethanolového zázvorového extraktu u potkanů a myší. Má silný analgetický účinek, který v mnoha případech působí cestou inhibicí cyklooxygenázy. Gingerol a jeho deriváty byly hlášeny dokonce jako účinnější než aspirin. Předpokládá se, že jeho analgetických účinků může být využito k úlevě od bolesti hlavy a migrény. Mezi další potenciální využití patří úleva od bolesti a zánětu revmatoidní artritidy či osteoartrózy.

Nežádoucí účinky.

Nežádoucí účinky se mohou projevit již při běžném dávkování, pokud zázvor užívají citlivější jedinci. Ty se mohou projevit pálením žáhy, podrážděním žaludku nebo zázvor může vyvolat alergické reakce v podobě dermatitidy. Větší dávky sušené drogy mohou způsobit vznik žlučových kamenů, výjimečně cestou ovlivnění centrální nervové soustavy vyvolat depresivní stavy.

Interakce.

Vysoké dávky sušeného zázvoru mohou zvyšovat účinky antikoagulační léčby, proto je třeba pacienty užívající warfarin, kyselinu acetylsalicylovou nebo nesteroidní antiflogistika dostatečně informovat a konzultovat možné interakce. Výsledky zkoumání vlivu zázvorové šťávy na biodostupnost cyklosporinu (užíván pro potlačení funkce imunitního systému) ukázaly, že pokud bylo léčivo aplikováno per os společně se šťávou, ta snížila množství absorbovaného cyklosporinu. Jeho užívání je dále kontraindikováno u pacientů se žlučovými kameny.

Vliv na těhotenství.

Několik randomizovaných kontrolovaných studií prokázalo přínos užívání zázvoru při nevolnostech a zvracení během těhotenství bez jakýchkoli prokazatelných nežádoucích účinků na průběh těhotenství. Přesto Německá Komise E těhotenství jako kontraindikaci uvádí. Důvodem může být to, že při vysokých dávkách (4 g sušeného zázvoru/den) se může objevit zvýšená stažlivost dělohy, což je při těhotenství velmi nebezpečné. Pro hodnocení léčby nadměrného zvracení těhotných je třeba dalších výzkumů, dobře navržených studií. Proto je důležité užívání doplňků stravy obsahující zázvor během těhotenství konzultovat s lékařem s tím, že za bezpečnou dávku v době těhotenství je stanoveno užívání 250 mg 4krát denně.

Lékové formy a dávkování.

Zázvor se dá užívat v jeho sušené i čerstvé formě, v podobě extraktu, sirupu, tablet nebo tinktury. Stanovení správného dávkování závisí na tom, jaká léková forma je konzumována. U práškových kapslí nebo extraktu je doporučené dávkování 500 mg 2 až 4krát denně pro dospělé a děti od 6 let. Pro představu, jaké množství se smí užívat v jiné formě, je vhodný přepočet podle údajů, že 1 g extraktu odpovídá asi 1 g sušeného a práškovaného zázvoru, 5 g čerstvého zázvoru, čtyřem šálkům zázvorového čaje nebo dvěma lžícím zázvorového sirupu.

Závěr.

Mnoha klinickými studiemi bylo prokázáno, že zázvor je účinný v boji proti pooperačním nevolnostem a zvracení v těhotenství. Tyto vlastnosti by bylo užitečné například zkoumat i ve vztahu k použití zázvoru proti vedlejším účinkům (zvracení) způsobených chemoterapií. Zázvor je považován za bezpečný bylinný léčivý přípravek s nevýznamnými nežádoucími účinky, který je jako doplněk stravy považován za bezpečný i Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv.

Zázvor lékařský ("Zingiber officinale"), zastarale též zázvor pravý, je rostlina z čeledi zázvorníkovitých ("Zingiberaceae"). Pochází z Číny nebo Indie. Oddenek se používá jako koření pod názvem zázvor. Jedná se o vytrvalou bylinu dorůstající výšky až 90 cm. Oddenky jsou aromatické, tlusté laločnaté a světle nažloutlé. Nesou dlouhé, jednoduché, střídavé a úzké kopinaté listy, které jsou asi 2 až 3 cm široké. Rostlina vyvíjí několik bočních výhonků, které začínají schnout, když rostlina zraje. Zázvor kvete velice vzácně. Květy jsou malé, zbarvené žlutě a fialově. Oddenek rostliny je využíván k léčebným účelům popsaným dále, stejně jako k účelům kulinářským. Celosvětově se v kuchyních využívá v čerstvé, sušené i nakládané formě. Štiplavá pikantní sladká chuť dodává jedinečnou chuť mnoha sladkým i slaným receptům. Sušený zázvor v podobě prášku se používá jako složka perníkového koření, k dochucení sušenek, koláčů, či při výrobě zázvorových limonád nebo piva. Čerstvý zázvor se využívá jako koření, k výrobě zeleninových či masných polotovarů. Obě formy využívaného zázvoru slouží k přípravě kávy i čaje. Ve Vietnamu se dokonce využívají i čerstvě nakrájené listy jako obloha, které pokrmům dodávají mnohem jemnější chuť zázvoru než nakrájený kořen. A konečně, zázvor se dá konzumovat i jako cukroví, a to ve své kandované formě.

姜(学名:),原产地尚不明确,开有黄绿色花并有刺激性香味的根茎。根茎鲜品或干品可以作为调味品。姜经过泡制作为中药药材之一,也可以冲泡为草本茶。姜汁亦可用来制成甜食,如姜糖、姜汁撞奶、姜母茶等。姜耕种起源于亚洲并拥有悠久历史,目前在印度、东南亚、西非和加勒比生产也见增长。


Úvod.

V roce 395 se Římská říše rozdělila na Západořímskou říši a Východořímskou (Byzantskou) říši. Na západě převládalo latinské obyvatelstvo, zatímco na východě žili hlavně Řekové. Západořímské říše zanikla roku 476, ale Východořímská se udržela až do roku 1453. V 7. století se císař Herakleios rozhodl uznat řečtinu za státní jazyk říše, protože to byl mateřský jazyk většiny obyvatel říše a latina byla nesrozumitelná. Byzanc se tak stává říší křesťanských Řeků, ačkoliv samotní Řekové se nyní nazývali "Rómaioi", což v řečtině znamená "Římané". Řecký jazyk se označoval jako "Romaiki glossa" (Římský jazyk). Termín "Helén" (Řek) byl synonymem pro pohana.  V 7. stol. dobyli Arabové Egypt, Sýrii a Afriku a tak od té doby Byzanc disponuje hlavně řecky hovořícími územími (Řecko, Malá Asie, Sicílie, jižní Itálie). Kulturním centrem literatury a celé kultury se stává Konstantinopol a Soluň, dvě největší města říše. Athény zůstávají mimo kulturní dění, v 6. stol. zde císař Justinián I. nařídil zavřít filosofické školy. Filosofie se však později opět stala významnou částí byzantské literatury. Samotné Řecko (kromě Soluně) stálo mimo literární či kulturní dění, které se nyní natrvalo přesunulo do Malé Asie. Samotná literatura si uchovává antický charakter a vychází z antiky. Velkého rozmachu řecká literatura dosáhla v 11. století po vládě císaře Basileia II. a v 13.–15. století za vlády řeckých rodů Komnenovců, Duků, Angelovců a Palaiologů. Větší část byzantské literatury je psána starořeckou attičtinou, tedy mrtvým jazykem, který byl při přednesech často špatně vyslovován.

Historiografie.

V tomto období doznívá klasická historiografie, která byla později nahrazena byzantskou kronikou, která si však také uchovala mnoho z tradiční historiografie. Známí klasičtí historici byli např. Prokopios z palestinské Kaisareie, který popsal války s Góty, Vandaly a Peršany a jako první zmiňuje i Slovany. Jiní významní autoři byli Menander Protektor, Agathias z Myriny a Theofylaktos Simokattés.  Od 8. století se historie píše formou kroniky. Známý je Arethas z Patry, který byl biskupem v kappadocké Kaisareii a je autorem díla Kronika z Monemvasie "(Chroniki tis Monemvasias)". Významnými historiky 11. a 12. stol. byli Michail Attaliatis z Attaleie, Ioannis Kinnamos, Niketas Choniates z Frýgie, Georgios Pachyméres z Nikaie, Nikéforos Bryennios ml. z Adrianopole, Georgios Akropolites a Jeotjos Frantzis z Konstantinopole. Velmi známý však byl Michael Psellos, který popsal vládu po Basileiově smrti, císařovna Anna Komnenovna s dílem "Alexiada", kde popisuje historii Byzance za vlády jejího otce, Alexia I. Komnena. Anna byla první řeckou ženskou historičkou. Jejím vzorem byl Thúkydidés, Xenofón a Polybios. Historii psal i císař Konstantin VII. Porfyrogennetos, který např. zavedl pojem "Velká Morava (Megali Moravia)". Známým historikem byl i Ioannes Skylitzes a aristokrat Laonikos Chalkokondyles, žijící v 15. století, který byl velkým řeckým vlastencem. Popsal vzrůst turecké moci a pád byzantské říše. Jeho potomci žijí v Řecku dodnes.

Filologie.

V 10. století vznikla významná kanonická sbírka s názvem "Suda", kde jsou zahrnuta všechna významná starověká literární díla a autoři a díky tomu se nám mnoho zachovalo. Autor sbírky je však neznámý. Celkově komentování klasických autorů, rétorů a filosofů bylo velmi populární a klasická literatura se těšila na rozdíl od západu velké popularitě. Této práci se věnoval i Nikiforos Vlemmydis z Konstantinopole a Eustathios z Konstantinopole, biskup v Soluni, který se zajímal o homérské eposy. Jiní významní filologové byli Maximos Planudis z Nikomédie, Jeorjos Metochitis z Konstantinopole, nebo rétor, historik a filosof Nikiforos Gregoras z pontské Irakleie.

Poezie.

Popularitě se těšila i poezie, která kopírovala antické styly jako epigramy, satiry, didaktiku a oslavné písně (panijrika). Jako vzor sloužili básníci archaického, klasického a helénistického období. Básně byly někdy i s křesťanskou tematikou. Známí tvůrci epigramů byli Christoforos z Lesbu, Georgios Pisides z Pisidie, Theodoros Studijský z Konstantinopole a Ioannis Jeometris. Křesťanskou panegyriku psali Pavlos Silentiarios z Konstantinopole, který napsal oslavnou báseň na chrám Hagia Sofia ("Is Ajan Sofian"), Georgios Pisides a Manuil Cholovolos.  Velmi populární byla i satira. Nejznámějším satirikem byl Mazaris, o kterém však nevíme nic kromě toho, že žil v 15. století. Napsal satirické dílo "Mazarisova cesta za Hádem (Epidimia Mazari en Adu)", tedy cesta do pekla. Je to satira na byzantské vládce a na peloponéskou aristokracii. Zároveň nám však poskytuje důležitou zprávu o peloponéském obyvatelstvu. Tzv. prosebnou poezii psal Theodoros Prodromos a Manuil Filis z Efezu.

Román.

Populární byly i romány, které vycházejí přímo z helénistické tradice. Známým spisovatelem 12. století byl Eustathios Makrovolitis, který napsal milostný román "O Hysmině a Hisminiasovi (Peri Ysminis ke Ysminia)". Romány psal ve stejné době i Konstantinos Manassis, který napsal dílo "Lásky Aristandrose a Kallithey (I agape tu Aristandru ke tis Kallitheas)". Mezi 11.–14. stol. vznikly i milostné romány, kterým dnes nedokážeme přiřadit autora, jsou to "O Velthrandosovi a Chrysantze (Ta kata Velthandron ke Chrysantzan)", "Kallimachos a Chrysorroi (Ta kata Kallimachon ke Chrysorroin)" a "Lyvistros a Rodamni (Ta kata Lyvistron ke Rodamnin)". Tyto tři romány jsou psány hovorovou byzantskou řečtinou a ne klasickou attičtinou. Jsou to jedny z nejstarších dokladů o moderní řečtině.

Církevní literatura.

Církevní filozofie vycházela z raně byzantského období a z prací Sv. Basileia či Jana Zlatoústého. Byzantská řecká církev se distancovala od západní církve a tudíž měla jiný styl literatury, který byl bohatší a ovlivněný pohanskou filozofií. V 8. století bylo hlavním tématem uctívání ikon, které bylo ediktem zakázáno. Proti tomu se postavil významný řecký církevní spisovatel a filozof Jan z Damašku. Napsal dílo "Pramen poznání (Piji gnoseos)".  Autoři skládali i panegyrické (oslavné) křesťanské písně, které měly původ v antické lyrice a řecké lidové hudbě. Tyto písně se staly základem pro ortodoxní cirkevní zpěvy. První takováto panegyrika vznikla již v 7. století a napsal ji Romanos Melodos z Emesy, podle některých názorů byl původem Žid. V 8. století psal oslavné křesťanské hymny řecký biskup Andreas Krétský z Damašku. Ve 12. století vzniklo dokonce křesťanské drama, napsané neznámým autorem, který se inspiroval klasickou řeckou tragédií. Drama však nikdy nebylo hráno, jelikož divadla nefungovala. Drama má název "Trpící Kristus (Christos Paschon)". Populární byly i tzv. byzantské mysticismy, které vycházely z antické filozofie. Zakladatelem se stal Maxim Vyznavač, který napsal mnoho dieal, např. "O rozličných nejasnostech (Peri diaforon aporion)". Mystikové 11. století byli Symeon z Paflagónie a Nikithas Stethatos, ze 14. století pak Nikolaos Kabasilas.

Lidová poezie.

Zahrnuje poezii oblíbenou u běžného lidu, která buď pocházela z řeckého folklóru, nebo se do něj následně dostala. Ve 13. stol. pod vlivem francouzské a italské nadvlády vznikají na ostrovech u Malé Asie krátké milostné hymny, které vznikly smícháním původních řeckých a evropských tradici. Velmi známý je také hrdinský epos Digenis Akritas, který vznikl v 11. století a autora neznáme. Toto dílo je psáno lidovou byzantskou řečtinou, která je již velmi podobná novořečtině. Epos je důkazem o kontinuitě a udržování homérských eposů, s nimiž má mnoho společného. Jde o byzantského šlechtice, řecko-arabského původu, který zachraňuje princeznu, bojuje s drakem a prožívá dobrodružství. Tento příběh přežil v řeckém folklóru dodnes, vyskytuje se hlavně u pontských Řeků, kyperských Řeků a Kréťanů.

Filosofie.

Byzantští vládci raného období pochopili, že pohanskou filosofii nemohou z myslí lidí vyhnat a proto ji byzantská společnost naprosto akceptovala. Většina raně křesťanských církevních osobností, od Eusebia po Basileia, z ní vycházela a hlásila se k ní a proto se v Byzanci kontinuálně pěstovala. Filozofové navazovali především na Platóna a Aristotela. Největší oživení řecké filosofie proběhlo v 12.–15. stol., kdy se Rómaioi znovu navrátili k řecké (helénské) národní identitě. Právě díky mnohým byzantským filosofům se dochovaly antické originály a šířila se renesance do Itálie, protože mnoho řeckých filosofů působilo na italských univerzitách. Významní filosofové byli Ioannis Argyropoulos z Konstantinopole žijící v 15. století, který napsal "O aristotelské filozofii (Peri Aristoteliki filosofias)" či "Církevní básně (Ekklisiastika piimata)". Arjyropulos působil na florentské univerzitě a také u uherského krále Matyáše Korvína. Z 11. stol. pochází filozof Ioannis Italos z Kalábrie, který napsal dílo "O dialektice (Peri Dialektikis)". Nejznámějším byzantským filosofem je Georgios Gemistos Pléthón, který v 15. století založil filozofickou školu ve městě Mystra na Peloponésu. Byl platonistou a velkým řeckým patriotem, dokonce otevřeně vyzýval Řeky, aby se vrátili k pohanskému náboženství. Napsal díla "V čem se Aristoteles od Platóna odlišoval (Peri on Aristotelis pros Platona diaferete)" a "O zákonech (Peri nomon)".

Byzantská literatura je řecké středověké písemnictví mezi lety 330 (založení Konstantinopole) – 1453 (pád Konstantinopole), resp. podle jiných autorů mezi lety 529 (zrušení Akademie platónské v Aténách) – 1453. Dělí se na 4 období: raněbyzantské (do poloviny 7. století), obrazoborecké (do 848), období makedonské renesance a komnénovského klasicismu (do 1204) a závěrečné (do 1453).

拜占庭文学是指中世纪时期的希腊文学。在拜占庭帝国以及边界附件的书面文学。在古希腊文学之后,其形成了希腊文学的第二阶段。尽管拜占庭文学与近代希腊文学都始于11世纪,但是两者是无法区分的。


2014年美國網球公開賽

134. ročník.

Pozadí.

134. ročník US Open se odehrával mezi 25. srpnem a 8. zářím 2014 v Národním tenisovém centru Billie Jean Kingové, ležícím v parku Corona Flushing Meadows newyorské čtvrti Queens. Probíhal na tvrdém polymethylmethakrylátovém povrchu DecoTurf. První ročník turnaje se v tomto areálu uskutečnil v roce 1978. Jako jediný z událostí velké čtyřky uplatnil tiebreak i v rozhodujících sadách zápasů.  Soutěže se konaly na 17 z celkového počtu 33 dvorců. Hlavním kurtem byl největší tenisový stadion světa Arthur Ashe Stadium s kapacitou 22 547 sedících diváků. Druhý největší kurt pojmenovaný Louis Armstrong Stadium pojmul do svých ochozů 10 200 návštěvníků. Do třetí arény Grandstand Stadium se vtěsnalo okolo šesti tisíc diváků.  Grandslam zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru a soutěže juniorů do osmnácti let, které patřily do nejvyšší kategorie Grade A. Na turnaji se odehrávaly také singlové a deblové soutěže vozíčkářů, včetně kvadruplegiků, jež probíhaly v rámci vozíčkářské UNIQLO Tour.

Dotace.

Základní rozpočet turnaje činil 38 251 760 dolarů, což znamenalo celkový nárůst o skoro 4 milióny dolarů oproti roku 2013. Pro vítěze mužské a ženské dvouhry byla připravena doposud nejvyšší individuální částka v historii grandslamu, která činila v přepočtu 3 000 000 dolarů, což představovalo meziroční navýšení prémie o 400 tisíc dolarů. První tři singlisté v konečném pořadí US Open Series 2014 navíc získali bonus podle dosaženého kola. Vítězi letní americké série se stali kanadská světová šestka Milos Raonic a americká světová jednička Serena Williamsová. Kanaďan došel do osmifinále a získal bonusovou částku ve výši 70 000 dolarů, Američanka celý turnaj ovládla a připsala si odměnu ve výši 4 000 000 dolarů, což doposud představovalo nejvyšší odměnu v historii tenisu. V každém kole soutěže jednotlivců se zvýšily finanční odměny o více než 10 procent oproti předchozímu ročníku. Vítězové mužských a ženských čtyřher získali odměnu 520 000 dolarů, nejvyšší v historii turnaje.  Newyorské odměny v sezóně 2014 představovaly druhý největší celkový rozpočet z grandslamových turnajů. Rozpočet Australian Open činil přibližně 33 miliónů amerických dolarů, dotace French Open představovala částku okolo 34,5 milionů dolarů a pořadatelé Wimbledonu zvýšili rozpočet ročníku 2014 na téměř 42 miliónů dolarů.

Mediální pokrytí.

Televizní přenos z grandslamu byl zprostředkován do více než 200 států světa. Ve Spojených státech vysílací práva držely kanály CBS, ESPN a Tennis Channel, které zajišťovaly živé přenosy. CBS tímto ročníkem ukončila 47leté držení práv na domácí vysílání z US Open. Od roku 2015 získala exkluzivní práva na události pořádané Americkým tenisovým svazem společnost stanice ESPN.  V ročníku 2014 byly živé přenosy přenášeny ze sedmi dvorců. Jednalo se o tři arény Arthur Ashe Stadium, Louis Armstrong Stadium a Grandstand, a také kurty č. 5, 11, 13 a 17.

Významné momenty.

V semifinále mužské dvouhry se udál historický průlom v mužském tenisu s novými rekordy. Do finále nějakého z grandslamových turnajů nepostoupil ani jeden z hráčů takzvané „velké čtyřky“, tedy Djoković, Nadal, Federer nebo Murray. Stalo se tak vůbec poprvé od roku 2005, kdy proti sobě na Australian Open nastoupili Marat Safin a Lleyton Hewitt. Chorvat Marin Čilić se stal nejníže nasazeným vítězem US Open od roku 2002, kdy triumfoval Pete Sampras. Japonec Kei Nišikori byl prvním asijským mužem v grandslamovém finále. Zároveň poprvé od French Open 2005, kdy Nadal ve finále porazil Argentince Mariana Puertu, si o titul zahráli dva fináloví debutanti. Po triumfu Stana Wawrinky na Australian Open 2014, tak poprvé od roku 2003, zvítězili na grandslamech jedné sezóny dva tenisté nepatřící do „velké čtyřky“.  V přestávce po prvním semifinále mužské dvouhry na centrálním dvorci Arthura Ashe požádala Martina Navrátilová veřejně o ruku partnerku Julií Lemigovovou, o 15 let mladší poslední Miss Sovětského svazu z roku 1991, která žádost přijala.  Potřetí za sebou vyhrála ženskou dvouhru světová jednička Serena Williamsová, která ve finále zdolala bývalou první hráčku klasifikace, Dánku Caroline Wozniackou. na turnaji tak neprohrála už 21 zápasů v řadě. Ziskem 18. grandslamové trofeje se vyrovnala legendám Chris Evertové a Martině Navrátilové, které vítězce pogratulovaly přímo na kurtu. Více grandslamových titulů než Williamsová měla v open éře už jen Steffi Grafová, jež získala dvacet dva trofejí. Šestým vítězstvím Američanka také vyrovnala rekord otevřené éry Chris Evertové v počtu singlových titulů z US Open.  Bratři Bob a Mike Bryanovi vyhráli mužskou čtyřhru, čímž jako první pár v historii tenisu, vybojovali jubilejní 100. společný titul z deblové soutěže. Navíc šestnáctou grandslamovou trofejí vyrovnali rekord Australana Todda Woodbridge, který ovšem své tituly získal se dvěma jinými partnery. Alespoň jedním grandslamovým vítězstvím za sezónu prodloužili vlastní rekord na 10 let bez přerušení. Sourozenecká dvojice také pátou trofejí na US Open vytvořila nový rekord otevřené éry.

Vítězové.

Soutěž mužské dvouhry poprvé v kariéře ovládl šestnáctý hráč světa Chorvat Marin Čilić, který se tak stal po svém trenéru Goranu Ivaniševićovi a Ivě Majoliové teprve třetím chorvatským vítězem jednoho ze čtyř majorů.  Potřetí v řadě a pošesté celkově vyhrála ženskou dvouhru Serena Williamsová, která tak získala 18. singlový Grand Slam kariéry, čímž se vyrovnala legendám Chris Evertové a Martině Navrátilové.  Mužskou čtyřhru opanovali americká dvojčata Bob a Mike Bryanovi. Pro oba se jednalo o šestnáctý grandslamový titul ve čtyřhře, kterým vyrovnali rekord Australana Todda Woodbridge. Navíc to pro ně byl jubilejní 100. společný titul ve čtyřhře na okruhu ATP.  Ženskou čtyřhru opanoval čtvrtý nejvýše nasazený pár Rusek, složených z Jekatěriny Makarovové a Jeleny Vesninové. Obě šampiónky získaly druhý grandslamový titul, když společně již vyhrály French Open 2013.  Smíšenou čtyřhru ovládla nejvýše nasazená brazilsko-indická dvojice Bruno Soares a Sania Mirzaová. Pro Soarese to byl druhý titul z newyorského mixu a pro Mirzaovou premiérový, avšak celkově třetí z této kategorie.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet US Open 2014 činil 38 251 760 dolarů, což představovalo meziroční nárůst o 11,7 %. Pokud by maximálně uspěli v singlových soutěžích první tři muži a ženy v pořadí z Emirates Airline US Open Series 2014, pak by dotace mohla dosáhnout částky 40 851 760 dolarů. Vítězové mužské a ženské dvouhry si připsali částku 3 milióny dolarů.

Bonusové finanční prémie.

Tenisté a tenistky, kteří se umístili na prvních třech místech dvouhry v turnajích Emirates Airline US Open Series 2014 získali finanční prémii podle dosaženého výsledku na grandslamu.

Galerie.

Tenisté na US Open 2014

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží. Divoké karty pro zástupce australského a francouzského tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří grandslamů Roland Garros, Australian Open a US Open.

US Open 2014 představoval 134. ročník čtvrtého a závěrečného grandslamového turnaje tenisové sezóny, jediného hraného na americkém kontinentu. Probíhal na otevřených dvorcích s tvrdým povrchem DecoTurf v Národním tenisovém centru Billie Jean Kingové newyorského Flushing Meadow, jakožto Mezinárodní tenisové mistrovství USA, a to v období od 25. srpna do 8. září 2014. Turnaj byl součásti kalendáře profesionálních okruhů mužů ATP World Tour 2014 a žen WTA Tour 2014. Vítězové, vyjma soutěže smíšené čtyřhry, si do žebříčků připsali 2 000 bodů.

2014年美国网球公开赛(英语:2014 US Open,2014年8月25日～9月8日),是2014年网球赛季第四项大满贯赛事及第134届美网,此届创下多项里程碑。


Děj.

Tobin Frost, bývalý agent CIA, jenž se stal mezinárodně hledaným zločincem, získává od agenta MI6 Aleca Wadea datové médium. Zaútočí na ně ale žoldáci v čele s Vargasem. Wade je zabit a Frost je nucen vzdát se americkému konzulátu v Kapském Městě.  Frost je přemístěn do místního tajného vězení, které vede mladý agent Matt Weston. Ten je svědkem toho, jak agent veterán Daniel Kiefer Frosta vyslýchá pomocí waterboardingu. Vargas se svými muži ale na vězení zaútočí a zabije Kiefera a jeho tým. Weston uteče a Frosta vezme s sebou. Kontaktuje svého šéfa Davida Barlowa na ředitelství CIA v Langley. Další agentka CIA Catherine Linklaterová Westonovi přikáže, aby se držel u země a počkal na další rozkazy.  Weston ze skrýše zavolá své přítelkyni Aně Moreauové, francouzské medičce, která neví, že pracuje pro CIA, a řekne jí, aby opustila jejich dům. Barlow mu pak přikáže, aby se přesunul na stadion, kde získá zařízení GPS, které mu pomůže dostat se do nedalekého úkrytu. Weston se tam dostane, ale Frost mu uteče, když se zamaskuje jako policista. Westona zadrží policie, ale podaří se mu utéct. Frosta už ale nechytí. Frost naopak zaútočí na Westona, ale řekne mu, že zabíjí jen profesionály, vystřelí na zeď vedle něj, čímž Westonovi poškodí ušní bubínek.  Weston se pak má vydat na nejbližší americkou ambasádu, aby podal hlášení. Místo toho se potká s Anou a prozradí jí, že pracuje pro CIA. Řekne jí, aby se kvůli vlastnímu bezpečí vrátila do Paříže. Weston pak pronásleduje Frosta do chudinské čtvrti Langa, kde se Frost setká s Carlosem Villarem. Znovu na ně zaútočí Vargas - zabije Villara a jeho ženu. Frost mu ale s Westonovou pomocí uteče. Weston pak zjistí, že Vargas pracuje pro CIA, která chce získat záznamy, které dostal Frost od Wadea. Zařízení pochází od izraelské tajné služby a obsahuje důkazy korupci a tajných převodech peněz, které se týkají CIA, MI6 a dalších tajných služeb. Westonovi vlastní nadřízení v tom mohou být zapleteni. Weston dovede Frosta do nového úkrytu. Tam na Westona zaútočí místní správce Keller.  Weston po boji Kellera zabije, ale sám je těžce zraněn. Frost ho opustí a Weston omdlí. Mezitím do Jižní Afriky přijede Linklaterová a Barlow, aby Frosta a Westona vyzvedli. Barlow Linklaterovou ale zastřelí. Barlow dorazí do úkrytu a odhalí, že je Vargasovým zaměstnancem. Potvrdí, že soubory obsahují důkazy, které by jej kompromitovaly, a přesvědčuje Westona, aby lhal o tom, co se stalo. Frost se vrátí, aby zachránil Westona, ale Barlow ho postřelí. Weston pak střelí Barlowa do hrudi a zabije ho. Frost Westonovi dá soubory, pochválí jej, že je lepší, než on, a zemře.  Ve Spojených státech se Weston setká se zástupcem ředitele CIA Harlanem Whitfordem, který mu řekne, že nelichotivá fakta o CIA musí být z jeho hlášení odstraněna. Weston má být ale povýšen. Whitford se ho zeptá, kde se data nacházejí, ale Weston řekne, že mu to Frost neřekl. Whitford prohlásí, že kdokoli je bude držet, bude mít spoustu nepřátel. Weston odejde a pak data odešle médiím, čímž poškodí řadu lidí z různých tajných služeb, včetně Whitforda. Později Weston vidí přes ulici v Paříži Anu. Ta si čte Westonův vzkaz, podívají se na sebe, Ana se usměje a Weston odejde.

Ohlas.

Během prvního víkendu po uvedení utržil snímek ve Spojených státech více než 40 milionů dolarů a stal se tak druhým nejúspěšnějším filmem víkendu po "Navždy spolu". Během následujícího víkendu se i přes pokles tržeb stal nejúspěšnějším filmem. Celkově snímek utržil ve Spojených státech více než 126 milionů dolarů a celosvětově přes 208 milionů dolarů. V Česku film na tržbách vydělal asi 65 tisíc dolarů. Jedná se o film s druhým nejúspěšnějším úvodním víkendem Denzela Washingtona po "Americkém gangsterovi" (43,5 milionu) a zároveň v tomto ohledu o třetí nejúspěšnější film Ryana Reynoldse po "" (85 milionů) a "Green Lantern" (53 miliony).  "Nepřítel pod ochranou" sklidil smíšené reakce kritiky, příznivě byly hodnoceny herecké výkony Washingtona a Reynoldse. Agregátor filmových recenzí Rotten Tomatoes hodnotí snímek na základě 177 recenzí 53%. Podobný server Metacritic ohodnotil film na základě 36 recenzí 52 body ze 100, což znamená průměrné hodnocení.

Nepřítel pod ochranou (orig. "Safe House") je americko-jihoafrický akční film z roku 2012 režiséra Daniela Espinosy. Denzel Washington ztvárnil Tobina Frosta, bývalého agenta CIA, jenž prodával tajné informace nepřátelům. Frost je umístěn do tajného vězení CIA v Kapském Městě, které vede Matt Weston v podání Ryana Reynoldse. Po Frostově příchodu ale vězení napadne neznámý útočník a Weston s Frostem z místa uteče a musí jej ochránit.

《狡兔计划》(英语:Safe House)是一部2012年2月上映的美国电影,瑞典导演丹尼尔·伊斯皮诺萨执导。故事地点以南非为主,主要在南非开普敦拍摄。


Děj.

Španělský král Filip II. vyhlásil v roce 1585 válku protestantské Anglii královny Alžběty. Tu mezitím její rádce sir Francis Walsingham přesvědčuje, aby se vdala a počala dítě, protože stárne, a pokud nebude mít potomka, trůn přejde na její sokyni skotskou královnu Marii. Alžběta ale řadu nápadníků odmítá. Ke dvoru se v té době vrací také Walter Raleigh s dary pro královnu. Alžběta je jimi ohromena a požádá svou dvorní dámu Bess Throckmortonovou, aby jej sledovala. Té se Raleigh líbí taky a naváže s ním poměr.  Jezuité s Filipem II. mezitím plánují atentát na Alžbětu a chtějí dosadit na trůn Marii. Walsingham Alžbětu varuje před Španělskem a katolíky, ale ona odmítá své poddané nutit ke sdílení její protestantské víry. Walsinghamův bratr ví o přípravě atentátu, ale Walsingham jej nechává sledovat a pak uvěznit. Prozradí plány Alžbětě, která kvůli tomu kontaktuje španělské diplomaty. Španělský velvyslanec tvrdí, že o ničem neví a obviňuje Alžbětu z toho, že nechává loupit zlato ze španělských lodí a ze vztahu s Raleighem. Královna pak vyžene Španěly od dvora. Filip II. mezitím buduje lodě, aby postavil Armadu a zaútočil na Anglii.  Anthony Babington, naverbovaný jezuity, se v kostele pokusí Alžbětu neúspěšně zastřelit. Později Walsinghamovi prozradí, že do zbraně nedal kulku. Alžběta se pak dozví, že do všeho byla zapletena Marie, a na radu Walsinghama ji nechá popravit. Walsinghamovi pak dojde, že to měli jezuité celou dobu v plánu - Filip nikdy nechtěl, aby se Marie stala královnou, pouze chtěl její smrt využít jako záminku pro válku. Smrt poslední legitimní dědičky trůnu mu umožní dosadit na trůn svou dceru jako loutkovou královnu. Alžběta učiní z Raleighe kapitána královské stráže. Bess zjistí, že je s Raleighem těhotná. Pár se tajně vezme. Bess vše později přizná královně, která se rozčílí, zbije ji a připomene jí, že se nesmí vdát bez královského souhlasu. Alžběta vyžene Bess od dvora a nechá Raleigho uvěznit.  Armada pak zahájí svůj postup ke kanálu La Manche. Alžběta pak Bess odpustí a Raleigho pošle s Francisem Drakem do boje. Alžběta pak v Tilbury v plné zbroji promluví ke své armádě. Armada početně převyšuje anglické loďstvo, ale v poslední chvíli začne bouře, která Španěly nažene k pláži. Španělské lodě se pak nemohou pohybovat a Angličané na ně zaútočí. Alžběta sleduje na pobřeží, jak se Armada v plamenech potápí. Alžběta se na konci filmu rozloučí s Walsinghamem na smrtelné posteli a požehná dítěti Raleighových.

Odlišnosti od skutečnosti.

Zobrazení historických událostí bylo kvůli uměleckému zpracování pozměněno. Toto jsou některé odchylky od skutečnosti:

Ohlas.

Během prvního víkendu po uvedení utržil snímek ve Spojených státech a Kanadě více než 6 milionů dolarů a stal se tak šestým nejúspěšnějším filmem víkendu. Ve Spojeném království film během úvodního víkendu utržil 2,8 milionu dolarů (čtvrtý nejúspěšnější snímek víkendu). Celkové celosvětové tržby filmu činily více než 74 milionů dolarů, z toho asi 446 tisíc v Česku.  Ačkoli herecký výkon Cate Blanchett byl hodnocen příznivě, film jako celek sklidil spíše smíšené až negativní reakce kritiky. Agregátor filmových recenzí Rotten Tomatoes hodnotí snímek na základě 165 recenzí 35%. Podobný server Metacritic ohodnotil film na základě 35 recenzí 45 body ze 100, což znamená průměrné hodnocení.  Peter Bradshaw z "The Guardian" udělil filmu 1 hvězdičku z 5, poukázal na historický revizionismus a melodrama ve filmu. Pokračování podle něj ve srovnání s kvalitním prvním filmem kleslo na úroveň romantického příběhu od Jeana Plaidyho. Roger Ebert dal snímku 2,5 hvězdičky ze 4 a vyzdvihl kostýmy a hudbu v některých scénách. Chválil rovněž herecké výkony, zejména Cate Blanchett jako královnu Alžbětu I.  Film byl některými kritiky hodnocen jako antikatolický s tím, že sleduje tradiční anglický pohled na vlastní historii. Steven D. Greydanus v "National Catholic Register" jej srovnal s "Šifrou mistra Leonarda". Stephen Whitty z "The Star-Ledger" prohlásil: "Tento film srovnává katolictví s kultem z nějakého filmového horroru, obsahuje děsivé záběry na zpívající mnichy a blýskající se krucifixy." Režisér Shekhar Kapur takovou kritiku odmítl: "Film je ve skutečnosti velmi, velmi hluboce ne-antikatolický. Je proti extrémním formám náboženství. V té době španělská církev, nebo Filip tvrdili, že mají v úmyslu obrátit celý svět na velmi čistou formu katolicismu. Takže on není antikatolický. Je proti jednotné interpretaci božího slova." Kapur prý prezentuje Alžbětu jako tolerantnější osobu, než byl Filip.

Královna Alžběta: Zlatý věk (v anglickém originále Elizabeth: The Golden Age) je koprodukční historický film z roku 2007 režiséra Shekhara Kapura, pokračování snímku "Královna Alžběta" z roku 1998. Hlavní postavu anglické královny Alžběty I. ztvárnila Cate Blanchett.

《伊丽莎白:辉煌年代》(Elizabeth: The Golden Age)是一部2007年的历史电影,亦是《传奇女王伊利沙伯》的续集。电影沿用了上一集的导演锡哈·加培和包括凯特·布兰琪在内的一众演员。故事以16世纪的英国为背景,内容围绕着已达中年的英女皇伊丽莎白一世如何克服在统治国家及私人生活上都必须面对的种种压力,籍此描绘英国在伊丽莎白一世的统治下怎样达到它的辉煌时期。


Obsah.

Údaje zahrnují celá jména, pseudonymy, přepisy a varianty v různých jazycích a jména, která se v průběhu času změnila (např. po svatbě). Mezi těmito jmény je jedno označeno jako preferovaný název.  Databáze je zaměřena na umělce. V databázi je každý záznam identifikován jedinečným číselným kódem. Záznamy jsou vzájemně propojeny se souvisejícími umělci a daty. Databáze zahrnuje autory od antiky až po současnost a její rozsah je celosvětový.  ULAN zahrnuje vlastní jména a související informace o umělci. Jako umělci mohou být vedeni buď fyzické osoby nebo skupiny jednotlivců pracující společně (právnické osoby). Převážně jsou zahrnuti umělci z oblasti výtvarného umění a architektury, případně literatury. Herci, tanečníci, zpěváci apod. obvykle zahrnuti nejsou.

Historie.

Práce na ULAN začaly v roce 1984, kdy Getty Institute rozhodl sloučit a koordinovat jednotlivé samostatné databáze. Vznikly tak slovníky pro jména umělců (ULAN) a geografická jména (TGN). V roce 1987 Getty Institute vytvořil oddělení, které se věnuje sestavování a terminologii. Databáze ULAN byla původně určena pouze pro interní využití, zájem o její využívání však projevili odborníci i z jiných institucí. Getty Institute proto ULAN zpřístupnil i pro širší využití v souladu s principy katalogizace a terminologie a se zárukou relevantních literárních pramenů.  Původně byl ULAN sestaven jako jednoduchý abecední seznam zahrnující jména a životopisy, v 90. letech byl uveden do souladu s národními a mezinárodními normami pro tezaurus. Jeho působnost byla rozšířena i na firemní subjekty, například architektonické ateliéry nebo úložiště umění.  ULAN byl v roce 1994 publikován v tištěné podobě a jako strojově čitelný soubor. Vzhledem k rostoucímu objemu a četným změnám a doplňkům se ukázala tištěná verze jako nepraktická. Je tedy nadále publikována pouze v elektronické podobě a s možností online vyhledávání na webovém rozhraní.

Union List of Artist Names, zkráceně ULAN (neboli "Sjednocený seznam uměleckých jmen") je online databáze, která obsahuje asi 293 000 jmen a dalších informací o umělcích. ULAN vytvořil a spravuje "Getty Research Institute" v Los Angeles. I když je ULAN zobrazován jako seznam, jedná se o tezaurus.

艺术家联合名录(英语:The Union List of Artist Names,缩写ULAN)是一个使用受控词表的在线数据库,目前约有293,000个艺术家的名字和其他信息。ULAN中的名称可能包括姓名、笔名、变体拼写、各语言中的名称,以及随时间变化的姓名(例如婚后姓名)。在这些名称中,其中一个被标为首选名称。


Hodnoty proudu a napětí.

Hodnoty proudu a napětí jsou poněkud odlišné od výbojek. Úsek využívaný ve stabilizační elektronce, kde má napětí výboje téměř konstantní hodnotu (normální doutnavý výboj), zde neexistuje. Indikátory pracují pouze ve stoupající části charakteristiky (anomální doutnavý výboj). Spodní hranice pracovního proudu (proud oblouku), minimální pracovní proud I má hodnotu asi dvoj až trojnásobku proudu při minimálním napětí. Horní hranice pracovního proudu kdy nastává rozsvěcení přívodů je Ikmax a ten závisí na konstrukci (uspořádání číslic, pasivování přívodů). Pokud se některá číslice takzvaně budí proudovými impulsy, pak se nesmí překročit dovolený impulzní proud I.

Elektrické zapojení.

Anoda digitronu se připojí na zdroj stejnosměrného anodového napětí (obvykle 170 V, viz katalogový list konkrétního digitronu) přes rezistor (obvykle řádově desítky kiloohmů), omezující anodový proud. Požadovaný symbol je následně možné zobrazit uzemněním příslušné katody. Případné polovodičové spínací prvky pro použití v anodovém obvodu digitronu je třeba vybírat s ohledem na výšku anodového napětí. Pro řízení digitronu existují vhodné specializované integrované obvody, např. 74141 - TTL dekodér z kódování BCD na kód 1 z 10 s výstupy navrženými speciálně pro řízení katod digitronu. Dekodér je vhodný pro použití ve statickém i multiplexním režimu (jehož výhoda je, že stačí jeden společný dekodér pro řadu digitronů tvořících zobrazovač).

Aplikace.

Digitrony se používaly v 50. až 70. letech 20. století v zobrazovacích jednotkách (displejích) různých raných číslicových (digitálních) elektronických zařízení - v číslicových měřících přístrojích, elektronických hodinách, stolních kalkulačkách, registračních pokladnách a pod. V průběhu 70. let byly postupně nahrazovány modernějšími typy zobrazovačů - fluorescenčními (VFD) a LED diodovými.

Životnost.

Průměrná životnost digitronu se pohybovuje od 2 000 hodin u raných typů až po 200 000 hodin u nejmodernějších vyráběných typů.  Digitrony jsou, podobně jako elektronky, poměrně křehké součástky, náchylné na několik druhů poruch:

Renesance digitronu.

Digitron zažil na přelomu 3. tisíciletí renesanci zájmu mezi sběrateli a konstruktéry amatérských i komerčních konstrukcí „nostalgických“ digitálních hodin a jiných zařízení. Zvýšený zájem způsobil růst cen zbylých skladových zásob digitronů, které byly dříve po desetiletí neprodejné. Zvlášť velkému zájmu se těší digitrony s velkými znakovkami (100 a více mm na výšku).

Znaková výbojka nebo číslicová výbojka, obvykle označovaná jako digitron, je elektronická součástka, plynem plněná výbojka se studenou katodou, sloužící k zobrazování číslic případně jiných symbolů. Skleněná baňka digitronu je plněna plynem s nízkým tlakem, obvykle neonem, a obsahuje jednu společnou anodu v podobě průhledné mřížky z tenkého drátu a několik oddělených katod ve tvaru jednotlivých zobrazitelných symbolů. Po přiložení zápalného napětí (obvykle kolem 170 V) mezi anodou a některou z katod se plyn v okolí katody vlivem procházejícího proudu rozzáří oranžovým doutnavým výbojem.

,也称作辉光管,是一种可以显示数字和其他信息的电子设备。玻璃管中包括一个金属丝网制成的阳极和多个阴极,而大部分数码管阴极的形状为阿拉伯数字。


Aktuální situace.

Homofobie v Rusku: Ruský národ je považován za nejvíc nepřátelský vůči homosexuálům, pokud nezahrnujeme státy Islámského světa, části Afriky a Asie a např. Ukrajinu nebo Turecko. Podle průzkumu z roku 2013 až 74 % Rusů nepovažuje homosexualitu za morálně přijatelnou, což je 14 % nárůst od r. 2002. V roce 2007 68 % Rusů řeklo, že homosexualita je vždycky společensky nepřijatelná nebo téměř vždy. V roce 2005 by 44 % Rusů bylo pro trestný postih sexuální aktivity mezi osobami téhož pohlaví a 43 % Rusů schválilo přijetí zákona o zákazu diskriminace na základě sexuální orientace. V roce 2013 16 % Rusů prohlásilo, že homosexuální osoby by měly být izolovány od společnosti, 22 % by bylo pro nařízení léčby a 5 % by je nejraději vyhladilo. Postoj ruských psychiatrů a veřejnosti k homosexualitě jako nemoci zůstal dodnes. Například v roce 2003, kdy se homosexualita vyškrtla z ruské kvalifikace duševních chorob, 62,5 % dotazovaných psychiatrů v Rostově ji stále považovalo za nemoc a o tři čtvrtletí poté za poruchu osobnosti. Psychiatři si svůj postoj udrželi až do konání festivalů gay pride, kdy začali postupně propouštět gaye a lesby ze škol, dětských domovů a jiných veřejných institucí.  Stejnopohlavní manželství: Žádná právní úprava stejnopohlavního soužití není v současném Rusku umožněna. V červenci 2013 patriarcha Kirill, duchovní Ruské pravoslavné církve, která má až 80 % praktikujících věřících, řekl že uzákonění stejnopohlavních svazků je znakem Apokalypsy. V roce 2011 během tiskové konference, moskevská primátorka, Irina Muravjovová, řekla: "Veškeré pokusy o legalizaci stejnopohlavních svazků v Moskvě a v celém Rusku nebudou nikdy vyslyšeny. Žijeme v civilizované zemi, která se řídí nejvyšším federálním zákonem Ústavou Ruské federace, která manželství definuje jako jedinečný svazek mezi mužem a ženou. Žádné jiné manželství neexistuje a nemůže být tudíž nikdy v Rusku uzákoněno. Většina Rusů vůči stejnopohlavním manželstvím zaujímá stejný postoj.  Služba v armádě: Podle údajů ze stránek Pravda.ru se v minulosti hodně mladých Rusů mohlo vyhnout povinné vojenské službě tvrzením, že mají jinou sexuální orientaci. Ministr zdravotnictví se to pokusil změnit v roce 2003, kdy se na homosexualitu přestalo koukat jako na nemoc. Tím pádem ani homosexualita nemůže být brána jako důvod k neschopnosti sloužit v armádě, jelikož nemá souvislost se zdravotním stavem brance. Jelikož Rusko i Světová zdravotnická organizace vyškrtly homosexualitu ze seznamu nemocí, tak tím pádem se homosexuál může zbavit povinnosti sloužit v armádě jenom na základě tělesného nebo duševního postižení. I tak ale vydal upozornění pro homosexuální muže, aby svoji odlišnou sexuální orientaci veřejně nesdělovali, jelikož by pak mohli čelit násilí a šikany ze strany ostatních vojáků. Prezident Vladimir Putin sdělil v rámci rozhovoru pro Americkou televizi, že homosexuální muži nejsou v Rusku zbavováni povinnosti sloužit v armádě. V roce 2013 se roznesla zpráva, že ministr obrany vydal nařízení podle něhož se schopnost sloužit v armádě bude posuzovat na základě nových kritérií, které zahrnují mentální vyspělost a sexuální život branců, což znovu umožňuje zbavit osobu služby v armádě na základě sexuální orientace. Viditelnost LGBT organizací a služeb: V Rusku se většina LGBT organizací nachází zejména ve velkých městech jako je Moskva a Petrohrad, kde je mimo jiné i hodně kaváren a nočních klubů zaměřených na gaye a lesby.  Festivaly Gay Pride: V Rusku bylo uskutečněno mnoho neúspěšných námitek vůči konání festivalu Gay Pride v několika ruských velkoměstech, zejména v Moskvě, kde město na žádost konání festivalu omezila. Bývalý moskevský primátor Jurij Lužkov podpořil odpor veřejnosti ke schválení publikace výtisků gay aktivisty Nikolaje Alexandroviče Alexejeva v době konání Moscow Pride, který ji označil za satanskou. Festivaly však probíhal zdárně bez problémů i přes protesty ruské veřejnosti. V roce 2010 bylo Rusko nařčeno Evropským soudem pro lidská práva kvůli obžalobě Alexejeva, že ruská města diskriminovali homosexuály odmítajícím postojem ke konání festivalů. Ačkoliv ruští představitelé festival omezují v důsledku prevence rizika násilí, soud označil jejich rozhodnutí za "podporu a schválení postoje odpůrců". V srpnu 2012 navzdory předchozímu obvinění, Moskva vydala 100letý zákaz konání festivalu Moscow Pride až do roku 2112 v důsledku nedostatku podpory ze strany veřejnosti a dalších problémů, které konání festivalu přináší.  Bylo zaznamenáno, že čečenské autority často zatýkají a mučí muže podezřelé z homosexuality. Podle zdrojů mělo být více, než 100 mužů zatčeno a týráno v tajných detenčních zařízeních, které některé lidskoprávní skupiny nazývají koncentračními tábory. Vězni tam jsou mučeni hladem, elektrošoky, mlácením, které někdy vede k úmrtí. Věznitelé jim mnohdy slibují propuštění za výkupné. Vězni musí při výslechu nahlašovat další homosexuály. Média informují o tom, že nejméně tři muži byli zavražděny, ale jiné neoficiální zdroje uvádějí, že se to číslo pohybuje kolem dvaceti. Čečna věznění LGBT lidí popírá. "Těžko můžete zatýkat nebo šikanovat lidi, kteří u nás neexistují", takto se vyjádřily čečenské úřady včetně samotného prezidenta Ramzana Kadyrova.

Veřejné mínění.

Ruský národ je silně konzervativní v oblasti práv homosexuálů. Podle průzkumu z roku 2013 většina Rusů neschvaluje stejnopohlavní manželství a podporuje veškeré zákony proti homosexuálům.

Diskriminace v zaměstnání a ve školství.

Anton Krasovskij, televizní moderátor státní televize KontrTV, byl na hodinu vyhozen ze zaměstnání v lednu 2013, když se během vysílání veřejně přiznal k homosexuální orientaci, na základě kontroverzního zákona proti homosexuální propagandě navzdory tomu, že ještě nebyl v účinnosti.  V září 2013 homosexuální učitel v Chabarovsku a gay aktivista Alexandr Jermoškin byl propuštěn ze dvou zaměstnání jako učitel na vysokoškolský profesor. Před týdnem byl napaden místními neonacisty. Homofobní aktivisté s názvem „Hnutí proti propagaci sexuální perverze“ se poté velmi podíleli na jeho propuštění.  V Brjansku byla lesbické dívce, která nechce prozradit své jméno, udělena důtka za to, že se ve škole veřejně hlásila ke své orientaci. Vzhledem k jejímu nízkému věku a k tomu, že svoji orientaci nikomu nevnucovala, a ani nikoho neovlivňovala, nebylo proti ní zahájeno trestní řízení.

Postoj politiků.

Federální zákon zakazující propagaci homosexuality byl schválen Státní dumou jako „údajný zákon na ochranu dětí“. Je zatěžko posoudit zda všichni nebo jen někteří členové vládnoucích stran podporují zákon, a zda úplně nebo jen částečně. Některé politické strany, mimo členy Státní dumy, práva homosexuálů podporují.  Jabloko jako člen Liberální internacionály vede kampaň s názvem „Rusko bez pogromů“ proti netoleranci v Rusku.  Ruská liberální strana vzniklá roku 2007 kritizovala zákon proti homosexuální propagandě jako nedemokratický, omezující svobodu projevu.

Zločiny z nenávisti.

Cílené útoky proti LGBT minoritě jsou ve zdejším Trestním zákoníku považovány za zločin z nenávisti, jelikož ruské právo nezná termín sexuální orientace. Mezi nejznámější případy zločinů na homosexuálech patří následující:  9. května 2013 po oslavách Dne vítězství nad fašismem bylo ve Volgogradu nalezeno zohavené tělo 23letého mladíka, který byl mučen a následně zabit třemi útočníky z důvodu domnělé homosexuální orientace, i přes protesty rodiny a přátel zemřelého, nebyl trestný čin pachatelů posouzen jako zločin z nenávisti.  29. května 2013 bylo nalezeno tělo umučeného 38letého Olega Serdyjuka, zástupce ředitele Kamčatského letiště, v jeho rozbitém autě s jeden den starou bodnou ránou. Místní státní zastupitelstvo označilo jako motiv trestného činu vraždu z homofobie. Místní podezřelí byli shledáni vinnými a odsouzenými k 9 až 12 letům odnětí svobody.  Od října 2013 do února 2014 byla v Moskvě zaznamenána řada útoků na Central Station, jeden z největších nočních klubů pro homosexuály v Rusku. Během útoků bylo použito jak střelných zbraní, tak i slzného plynu. Celá situace byla vysílána na ABC News Nightline. V přímém důsledku útoků emigrovalo hodně zaměstnanců klubu.

Transgender.

V Carském Rusku se mladé dívky, které se prezentovaly a oblékali jako chlapci, označovali jako tomboys. Jejich chování a oblékání ve školách bylo vesměs tolerováno a považováno za asexuální, což by se muselo v případě svatby zastavit. Nicméně crossdressing byl považován za nemorální a trestný jak církví, tak i následné i vládou.  Po Velké říjnové revoluci se v roce 1920 objevily první pokusy o chirurgickou změnu pohlaví až do zákazu roku 1960. Později je začala provádět endokrinoložka Prof. Irina Golubeva pod vedením psychiatra Prof. Aron Belkin, který byl znám svým bojem za práva transsexuálů až do své smrti r. 2003.

Zákazy propagandy.

Federální zákony přijaté 29. června 2013 zakazují distribuci propagačních materiálů mezi dětmi a mládeží, které podporují netradiční sexuální vztahy. Kritici vyčítají tomuto zákonu jeho kriminalizaci jakýchkoli veřejných demonstrací za gay práva, projevy na obranu LGBT práv a distribuci materiálů o LGBT kultuře, případně i zrovnoprávnění homosexuálních vztahů s heterosexuálními. Legislativa se stala terčem mezinárodní kritiky z řad lidskoprávních aktivistů a médií podporujících LGBT práva a používajících LGBT symboly jako je například duhová vlajka. Chanell 4 zveřejnil dokument s názvem "Hunted", v němž popisuje anti-gay skupiny, které se zaměřují na homosexuální muže. Ty pak vylákají pod záminkou schůzky na odlehlé místo, kde je mučí a ponižují. Celá akce je pak natáčená a zveřejněná na internetu.

Regionální vyhlášky.

Již v letech 2006-2013 přijalo 10 regionů vyhlášky zakazující propagandu homosexuality mezi dětmi a mládeží. Devět z nich ukládá za porušení vyhlášky administrativní sankce nebo pokuty. Vyhlášky některých regionů zakazují i "propagandu" bisexuality a transgenderismu mezi dětmi a mládeží. Do května 2013 byl přijat nespočet vyhlášek tohoto typu v několika oblastech: Rjazaňská oblast (2006), Archangelská oblast (2011), Sankt Petersburg (2012), Kostromská oblast (2012), Magadanská oblast, Novosibirská oblast (2012), Krasnodarský kraj (2012), Samarská oblast (2012) Baškortostán (2012), a Kaliningradská oblast (únor 2013). Archandělsk (2013) a Sankt Petěrsburg (2014) tyto vyhlášky zrušily.

Federální zákon.

V červnu 2013 byl Státní dumou jednomyslně přijat a prezidentem Vladimirem Putinem podepsán federální zákon zakazující distribuce materiálů podporujících LGBT vztahy mezi dětmi a mládeží. Zákon se o homosexualitě zmiňuje pouze okrajově, neboť pracuje s termínem "netradiční sexuální vztahy". V souladu s ním je nelegální pořádat v přítomnosti dětí a mládeže LGBT události, podporovat LGBT práva a říkat, že homosexuální vztahy jsou rovnocenné s heterosexuálními.  Za porušení tohoto zákona hrozí ruským občanům pokuta v maximální výši 5000 rublů a veřejným organizacím až 50 000 rublů. Organizacím a firmám, které tento zákon poruší, hrozí pokuta až 1 000 000 rublů a 90denní pozastavení činnosti. Cizincům hrozí až 15denní vězení, pokuta 100 000 rublů a následné vyhoštění ze země. Ruští občané, které k propagandě "netradičních vztahů" použijí internet nebo média hrozí pokuta až 100 000 rublů.  V důvodové zprávě zákona se píše, že chrání děti a mládež před pornografií a informacemi narušujícími jejich vývoj. Spoluautorka zákona Jelena Mizulinová, která je předsedkyní Komise pro rodinu, ženy a děti ve Státní dumě, a která je mnohými popisovaná obránkyně morálních hodnot, uvedla, že cílem zákona je chránit tradiční sexuální vztahy mezi mužem a ženou, jež si zaslouží zvláštní ochranu. Na závěr Mizulina uvedla, že podle nejaktuálnějšího výzkumu podporuje tuto legislativu 88 % veřejnosti.  V dubnu 2013 před přijetím zákona při své návštěvě v Amsterdamu ruský prezident Vladimir Putin řekl: "Chci, aby všichni věděli, že v Rusku nedochází k žádnému porušování práv sexuálních menšin. Jsou to lidé jako každý jiný a jejich práva a svobody zůstávají nedotčeny." Pak uvedl, že zákon podepíše, protože s ním drtivá většina Rusů souhlasí, ba dokonce jej požaduje. Dovedete si představit organizaci podporující pedofilii v Rusku? Obávám se, že by se proti ní drtivá většina ruských regionů postavila... To samé se týká sexuálních menšin. Těžko si dovede představit stejnopohlavní manželství v Čečensku? Vy ano? Dovedete si představit jaké by to mělo nedozírné následky?Problémy, se kterými se současné Rusko potýká, jsou nízká porodnost, jíž homosexuální vztahy vyřešit opravdu nedokáží."  Kritici říkají, že účelem zákona je v přímém důsledku zcela zakázat LGBT hnutí a jakékoli veřejné projevy LGBT kultury.  V červenci 2013 byli zatčeni dva nizozemští turisté při diskuzi o gay právech s ruskou mládeží. Všichni čtyři byly potrestáni na základě federálního zákona proti propagandě netradičních vztahů mezi nezletilými poté, co o nich hovořili s mladistvými v táboře v Murmansku.

Domácí reakce.

Podle průzkumu uskutečněného v červnu 2013 Russian Public Opinion Research Center (VTsIOM) podporovalo zákon nejméně 90 % zkoumaných.  Některé ruské celebrity, včetně Dima Bilana, Filippa Kirkorova a Nikolaje Baškova, se vyjádřily proti zákonům. Jiné zase anti-gay zákony podpořily. Například Valerija. V únoru 2012 se v moskevské Katedrále Krista Spasitele uskutečnila kontroverzní performance ze strany feministické skupiny Pussy Riot na protest proti církevní podpoře politiky prezidenta Vladimira Putina, jejíž součástí je i odmítání LGBT práv v Rusku. O pár týdnů později byly tři členky této skupiny zatčeny a odsouzeny za "výtržnictví motivované náboženskou nenávistí". Trestní proces s trojicí dívek se stal předmětem globálního odporu. Ruský ministr sportu Vitalij Mutko odpověděl na otázky ze strany mezinárodních komunit ve věci aplikace nového zákona během Zimních olympijských her 2014 v Soči, že veškerá kontroverze ruského zákona proti gay propagandě je problém, který uměle vytvořila západní média. and that the law does not discriminate against anyone. Účelem zákona je ochrana práv děti, které se teprve vyvíjejí, před agresivní propagandou netradičních sexuálních vztahů stejně jako před užíváním alkoholových nápojů a návykových látek," takto obhajoval příslušný zákon ministr Mutko. Rovněž ubezpečil, že práva všech sportovců, organizátorů a návštěvníků v Soči budou respektována. Sportovcům s netradiční sexuální orientací není zakázáno přijet k nám. Ale pokud vyjdou do ulic za účelem propagace, pak samozřejmě musí počítat s následky.  Scenárista Jurij Arabov pracující na novém životopisu Petra Iljiče Čajkovského začal při příležitosti jeho zveřejnění v roce 2015 rozporovat Čajkovského homosexualitu, což je rozporu s tvrzením většiny historiků, kteří si stojí za tím, že Čajkovskij byl skutečně homosexuál. Ke konci dodal, že by svým jménem nikdy nenatočil žádný film, který propaguje homosexualitu. Natáčení filmu bylo dotováno ruskou vládou a Arabovovo tvrzení bylo podpořeno ministrem kultury Vladimirem Medinským, který na otázku odpověděl takto: "Arabov má pravdu. Neexistuje žádný prokazatelný důkaz, že by Čajkovskij byl homosexuál. Historici si i nadále trvali na tom, že skladatelova homosexualita je jasně zdokumentována v jeho osobních papírech a korespondenci. V západním tisku se vedly spekulace, zda odstranění veškerých zmínek o Čajkovského homosexualitě podporované i režisérem Kirillem Šerebrenikovem je "skutečný příběhem tragické lásky a smrti věhlasného ruského skladatele" nebo odpovědí na ruský zákon proti gay propagandě. Ruská lidskoprávní aktivistka Ludmila Alexejevová nazvala přijetí zákona "návratem" do středověku.  12. října 2013 se den po National Coming Out Day konala v Sankt Petěrburgu demonstrace 15-20 LGBT aktivistů proti novému zákonu zakazujícím "homosexuální propagandu". Protest byl napadený krajně pravicovými skupinami jako jsou pravoslavní křesťané, kozáčtí polovojáci a nacionalisté. Po roztržkách mezi oběma skupinami policie zatkla 67 lidí z obou táborů.  Ruské politické strany jsou obecně velmi málo ochotné odmítat svojí nebo jinou LGBT diskriminační politiku z důvodu přetrvávajícího veřejného mínění a současné legislativy nepřímo kriminalizující podporu LGBT práv. Pouze několik málo politických stran podpořilo LGBT práva.  Jednou z nich je Ruská libertariánská strana, která zákaz "podpory" homosexuality nazvala porušováním lidského práva svobody projevu.

Lesby, gayové, bisexuálové a translidé (LGBT) se v Rusku setkávají s ostrakizací a právními nepříjemnostmi neznámými pro zbytkové obyvatelstvo. Navzdory faktu, že soukromá konsensuální sexuální aktivita mezi způsobilými osobami téhož pohlaví je legální od r. 1993, nedostává se párům stejného pohlaví a domácnostem jim tvořeným stejné právní ochrany jako párům různého pohlaví. Země dosud ani nepřijala žádné zákony chránící jiné sexuální menšiny a genderové identity před diskriminací. Trans lidem je umožněno procházet změnou pohlaví po předešlé chirurgické operaci, nicméně ani jejich práva nejsou dostatečně hájená, spíše naopak. Homosexualita není považovaná za duševní poruchu od r. 1999, což znamená, že by neměla být překážkou řádného působení v Ozbrojených silách Ruské federace. Avšak stále se v nich neoficiální uplatňuje politika Don't ask, don't tell.

男女同性恋者,双性恋者和跨性别者(LGBT)在俄罗斯面临法律和社会的挑战,并仍然面对非LGBT公民所没有的歧视。自苏联解体之初,俄罗斯人对于性别少数族群的态度呈逐步开放之势,使得同性恋开始被除病化、非罪化。但是近年以来,持续的民调显示,俄罗斯人对性别少数群体开始抱持越来越负面的看法。


第十七代沃里克伯爵爱德华·金雀花

Život.

Narodil se v anglickém městě Warwick v rodinném domě své matky jako třetí potomek Jiřího Plantageneta, mladšího bratra tehdy vládnoucího Eduarda IV., a jeho ženy Isabely a ačkoli byl Eduard jejich již třetím potomkem, byl prvorozeným a dlouho očekávaným synem. Eduard měl dvě starší sestry - Annu (zemřela po porodu ve francouzském Calais, některé zdroje uvádějí, že mohlo jít o chlapce) a Markétu, pozdější hraběnku ze Salisbury, kromě nich měl ještě mladšího bratra Richarda, který zemřel jako malý a po jehož porodu matka zemřela.  V roce 1478, krátce po popravě jeho otce, mu byl udělen titul ""hraběte z Warwicku"", který zdědil po otci a dědovi z matčiny strany, který neměl mužského dědice. Jeho otec byl toho roku popraven v londýnském Toweru za zradu. O dva roku později byl svěřen do péče markýzi z Dorsetu (syn královny Alžběty Woodvillové), který měl tím pádem právo vybrat Eduardovi manželku a díky kterému se malý yorský princ dostal do Toweru. Některé zdroje uvádějí, že se chlapec z Toweru dostal díky svému strýci Richardu III. a tajně žil v domácnosti jeho ženy Anny Nevillové (mladší sestra jeho matky Isabely) Po tom, co byl v roce 1483 sesazen z anglického trůnu jeho bratranec Eduard V., byl jeho nárok na korunu opětovně přehlížen. Jako důvod toho, že nemá nárok na trůn byla uváděna údajná otcova zrada. Někteří historikové, ale naopak tvrdí, že král Richard prohlásil svého synovce svým následníkem po smrti svého vlastního a jediného potomka teprve desetiletého Eduarda, prince z Walesu.

Poprava.

Po smrti Richarda III. byl desetiletý hrabě z Warwicku novým krále Jindřichem VII. opět uvržen za zdi londýnského Toweru, v roce 1490 mu byl sice potvrzen titul hraběte z Warwicku i nárok na matčino dědictví, ale i nadále byl vězněn jako potenciální hrozba pro Jindřichovu vládu. V zajetí žil až do roku 1499, kdy se objevil jistý Perkin Warbeck. Ten o sobě tvrdil, že je ztraceným princem Richardem ze Shrewsbury, vévodou z Yorku a druhorozeným synem Eduarda IV.  Mezi oběma se zrodil plán na spiknutí a útěk, ten se ovšem nepovedl. S hrabětem z Warwicku byl veden soudní proces, který jej shledal vinným ze spiknutí a pokusu o útěk. 28. listopadu 1499 byl Eduard, poslední žijící Plantagenet, z rozsudku krále popraven na Tower Hill. Král Jindřich zaplatil za Eduardovu hlavu a tělo, aby mohl být pohřben na Bishamském opatství v hrabství Berkshire. Jeho poprava se měla konat hlavně na nátlak krále Ferdinanda II. Aragonského a jeho manželky Isabely I. Kastilské, kteří byli rodiči Jindřichovy snachy Kateřiny Aragonské (manželka Jindřicha VIII.). Ta se po zbytek života cítila vinna za smrt mladého hraběte z Warwicku a všechna svá životní martyria přičítala právě jeho tragickému skonu.  Žádné pomoci se nedostalo ani Perkinu Warbeckovi, který byl popraven několik dní před Eduardem.

Eduard Plantagenet, 17. hrabě z Warwicku (25. února 1475, Warwick - 28. listopadu 1499, Londýn) byl synem Jiřího, 1. vévody z Clarence a Isabely Nevillové. Jeho děd z matčiny strany byl známý ""Tvůrce králů"" - Richard Neville, 16. hrabě z Warwicku. Mimo jiné byl i synovcem posledních dvou anglických králů z rodu Plantagenetů, Eduarda IV. a Richarda III., a bratrancem mladého krále Eduarda V. V době vlády Richarda III. a Jindřicha VII. byl potenciálním následníkem anglického trůnu.

第十七代沃里克伯爵爱德华·金雀花(1475年-2月25日-1499年-11月28日),第一代克拉伦斯公爵乔治·金雀花之子,在英格兰国王理查三世及其继任者亨利七世年间是潜在的王位觊觎者。第八代索尔斯伯里女伯爵玛格丽特·波尔是他的姐姐。


Historie.

Metoda TN byla jedinou životaschopnou technologií pro aktivní matricové TFT LCD v pozdních osmdesátých a počátku devadesátých let. Dřívější panely ukázaly převrácení stupně šedé zespoda dolů a měly vysokou dobu odezvy (pro tento druh přechodu je 1ms vizuálně lepší než 5ms). V polovině devadesátých let byly vyvinuty nové technologie - typicky IPS a Vertical Alignment (VA), které měly vyřešit tyto nedostatky a byly použity na velké panely počítačových monitorů.  Jedním z přístupů, patentovaným v roce 1974, bylo použití interdigitálních elektrod na jednom skleněném podkladu pouze za účelem vytvoření elektrického pole, které je v podstatě rovnoběžné se skleněnými podklady. Vynálezce však dosud nebyl schopen implementovat takové IPS-LCD, které by předčily displeje TN.  Po důkladné analýze byly detaily výhodných molekulárních uspořádáních podány k evidenci v Německu týmem Guentera Baura a 9. ledna 1990 patentovány v různých zemích včetně USA. Společnost Fraunhofer ve Freiburgu, kde vynálezci pracovali, přidělil tyto patenty společnosti Merck KGaA, Darmstadt z Německa.  Krátce poté společnost Hitachi z Japonska podala patenty na zlepšení této technologie. Vedoucím v této oblasti byl Katsumi Kondo, který pracoval ve Výzkumném centru společnosti Hitachi. V roce 1992 inženýři společnosti Hitachi vypracovali různé praktické detaily technologie IPS pro propojení tenkovrstvového tranzistorového pole jako matice, aby se vyhnuli nežádoucím rozptýleným polím mezi pixely. Společnost Hitachi dále zlepšila závislost pozorovacího úhlu optimalizací tvaru elektrod (Super IPS). NEC a Hitachi se staly prvními výrobci LCD s aktivní matricí založenou na technologii IPS. Jedná se o mezník pro realizaci velkoplošných LCD s přijatelným vizuálním výkonem pro ploché monitory a televizní obrazovky. V roce 1996 společnost Samsung vyvinula techniku optického modelování, která umožňuje vytvořit vícenásobný LCD displej. Víceoborové zaměření a IPS zůstávají v roce 2006 dominantní koncepcí LCD.  Později společnost LG Display a další výrobci LCD displejů z Jižní Koreje, Japonska a Tchaj-wanu technologii IPS adaptovali.  Technologie IPS se dnes běžně používá v panelech pro televizory, tabletové počítače a smartphony. Zejména všechny výrobky společnosti Apple Inc. (vyjma modelů s OLED), které jsou uváděny na trh pod značkou Retina Display (například iPhone 4, iPad 3, iPad Mini 2 a MacBook Pro s displejem Retina), mají LCD IPS s podsvícením LED.  <div style="float:left;"

IPS (In-Plane Switching) je technologie pro displeje z tekutých krystalů (LCD). Řeší hlavní nedostatky a omezení TN (Twisted nematic) v struktuře LCD, včetně malého pozorovacího úhlu a nekvalitní reprodukce barev. IPS upravil uspořádání a přepínání orientace molekul ve vrstvě tekutých krystalů (LC) mezi skleněnými destičkami, která je v podstatě rovnoběžná s těmito deskami. Patří mezi aktivní TFT.

横向电场效应显示技术(英语:In-Plane-Switching Liquid Crystal,简称:英语:In-Plane Switching,缩写:IPS)为日立制作所于1996年开发的LCD广视角技术,被广泛的使用在液晶电视及平板电脑的制造上,能有效改善当视角差时,在TN萤幕上出现的色差及其他问题。


Historie.

Oblast dnešního města byla osídlena již v mladší době kamenné. Podle legendy byl Herford založen v roce 789 Waltgerem v oblasti, kde se nacházely tři statky. Přibližně kolem roku 800 vzniklo ve městě herfordské opatství. Roku 823 se dostal místní klášter pod ochranu panovníka Ludvíka I. Pobožného a ten pravděpodobně roku 833 udělil zdejší osadě tržní, mincovní a celní práva. V 9. století bylo město spjato s působením dynastie Otonů. Vyrůstala zde Matylda z Ringelheimu, manželka východofranského krále Jindřicha I. Ptáčníka. Jeho syn Ota I. Veliký roku 973 potvrdil tržní a celní právo a Herford se stal jedním z nejstarších tržních míst v Německu. Ve středověku se stalo město duchovním a intelektuálním centrem a patřilo k jednomu z nejlépe opevněných měst Německa. V Herfordu vzniklo městské opevnění s pěti městskými branami a 14 věžemi, kolem něhož byl vybudován vodní příkop a jako součást opevnění sloužily také řeky Werre a Aa. Město získalo ve 12. století status svobodného říšského města a Fridrich I. Barbarossa mu přidělil další práva. Roku 1170 zde vznikl obecní zákon, jako vzor sloužilo město Dortmund. Ve 13. století vznikla v Herfordu městská rada a byla schválena městská ústava. Nejstarší zmínky o městské radě pocházejí z období kolem roku 1220. Od roku 1342 až do 17. století byl Herford hanzovním městem. Podle městské kroniky existovala ve městě v roce 1375 řada spolků a cechů. Od roku 1530 procházelo město reformací, křesťanské opatství zde však zůstalo do roku 1565. Během třicetileté války byl Herford několikrát obléhán a roku 1638 poničil velkou část města rozsáhlý požár. Roku 1647 bylo město dobyto braniborskými vojáky a ztratilo nezávislost. Po uzavření vestfálského míru se stalo součástí hrabství Ravensberg a tedy i součástí státu Braniborsko-Prusko. Roku 1816 se stal Herford velkým okresním městem a správním centrem nově vzniklého okresu Herford v pruské Provincii Vestfálsko. Roku 1847 byla přes Herford vedena výstavba železnice mezi Kolínem nad Rýnem a Mindenem, která byla roku 1968 elektrifikována. V 19. století s příchodem průmyslové revoluce vzniklo ve městě několik továren, které se zabývaly především textilním průmyslem. Roku 1930 zde vznikla kasárna a od roku 1935 byl Herford posádkovým městem. Během druhé světové války bylo město bombardováno, avšak ve srovnání s jinými městy bylo méně poničeno. Při náletech bylo úplně zničeno asi šest procent zástavby, přibližně sedm procent bylo těžce poškozeno a 40 procent zástavby města bylo poškozeno jen lehce. Po druhé světové válce byla v rámci nového územního plánování srovnána se zemí část historického jádra města, řada historických středověkých budov však zůstala zachována. 25. června 1983 byl v Herfordu založen Vestfálský hanzovní spolek, který sdružuje 48 bývalých hanzovních měst z Vestfálska, Dolního Saska a části Hesenska. 7. května 2005 bylo v Herfordu otevřeno muzeum moderního umění a designu MARTa Herford. Od 8. července 2014 smí město užívat v názvu přívlastek „hanzovní“, protože se stalo součástí sdružení Nová Hanza.

Herford je historické město v německé spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko. Je největším městem a správním centrem okresu Herford ve vládním obvodu Detmold. Nachází se v rozsáhlé přírodní oblasti Ravensberger Mulde ve východním Vestfálsku přibližně 15 km severovýchodně od Bielefeldu a asi 46 km východně od Osnabrücku. Herford je situován v polovině cesty mezi Dortmundem a dolnosaským Hannoverem. Leží také na železniční trati Hamm–Minden a prochází kolem něj dálnice A2. Městem protéká řeka Werre, do níž se zde vlévá přítok Aa.

黑尔福德()是位于德意志联邦共和国西部北莱茵-西发利亚邦代特莫尔德行政区黑尔福德县的一个城市。为黑尔福德郡的首府所在地。


Historie.

V období kolem roku 1990 byl protokol IPX nejpoužívanějším síťovým protokolem, díky velké oblibě síťového operačního systému Novell NetWare.  IPX ale nefunguje dobře v rozsáhlých sítích jako je Internet, a s rostoucí oblibou sítě Internet, která používá protokoly TCP/IP, podíl IPX klesal. Protože počítače a sítě mohou používat několik síťových protokolů současně, okolo roku 1996 používala stále větší část počítačů TCP/IP pro připojení do Internetu současně s IPX pro komunikaci v lokální síti. K dalšímu poklesu používání IPX přispěl NetWare verze 5 uvedený v roce 1998, který umožňoval rovnocenné připojení ke svým serverům pomocí protokolů IPX i TCP/IP.

Výhody IPX.

Velkou výhodou protokolu IPX je jeho malá nebo žádná potřeba konfigurace. V době, kdy protokoly pro dynamickou konfiguraci stanice neexistovaly a protokol BOOTP pro centralizované přidělování adres nebyl příliš rozšířený, mohla být IPX síť zkonfigurována téměř automaticky. Klientské počítače používají MAC adresy síťové karty jako adresu uzlu a číslo sítě zjistí od serveru nebo routeru. Číslo sítě je odvozeno z MAC adresy serveru.  Správci IPX sítě stačilo

Struktura IPX paketu.

Každý IPX paket začíná hlavičkou s následující strukturou:  Pole typ paketu rozlišuje protokol vyšší vrstvy:

IPX adresování.

Protokol IPX podporuje vytváření rozsáhlých sítí (), které se vytvářejí propojováním menších sítí pomocí routerů (). Firma Novell používá pro tyto malé sítě termín kabelový systém, který znamená síť, v níž lze pro komunikaci používat protokol linkové vrstvy.  IPX adresa má následující strukturu:

Číslo sítě.

Číslo sítě umožňuje adresovat IPX uzly, které nepatří do stejného "kabelového systému" a tak komunikovat mezi různými sítěmi (internetworking), které musí být propojeny pomocí IPX routerů. Jakýkoli server Novell Netware může fungovat jako IPX router. Novell také dodával samostatné routery. Multiprotokolové routery jiných dodavatelů často podporují směrování protokolu IPX. Používání různých formátů rámců na jednom kabelovém systému je možné, ale funguje stejně, jako kdyby komunikace probíhala po různých kabelech (tj. pro různé formáty rámců musí být na stejném kabelovém systému použita různá čísla sítí a pro komunikaci mezi uzly používajícími různé formáty rámců na stejném kabelovém systému se musí používat router).

Číslo uzlu.

Pomocí čísla uzlu se vybírá určitý počítač (lépe řečeno jeho síťové rozhraní) v síti.  Klientské stanice používají jako číslo uzlu MAC adresu své síťové karty. Hodnotu FF:FF:FF:FF:FF:FF lze používat jako cílovou adresu pro broadcast s význam "všechny uzly v aktuální síti".

Číslo soketu.

Číslo soketu umožňuje vybrat proces nebo aplikaci v cílovém uzlu. Přítomnost čísla soketu v IPX adrese umožňuje, aby IPX fungovalo i jako protokol transportní vrstvy podobně jako User Datagram Protocol (UDP) v TCP/IP.

Srovnání adres s IP.

Číslo sítě má podobnou funkci jako síťová část IP adresy (část, u které jsou bity masky sítě nastaveny na 1); číslo uzlu má podobnou funkci jako zbytek IP adresy (část, u které jsou bity v masce sítě nastaveny na 0). Protože číslo uzlu je u stanic shodné s MAC adresou síťové karty, zjistí stanice tuto složku vlastní adresy sama, a pro komunikaci s ostatními stanicemi není potřeba Address Resolution Protocol.  Směrovací tabulky protokolu IPX se podobají směrovacím tabulkám protokolu IP; směrování do jiných sítí se provádí podle čísla sítě a pro každé číslo sítě obsahují tabulky adresu routeru. Na rozdíl od směrovacích tabulek IP není potřeba síťová maska, protože rozdělení na číslo sítě a číslo uzlu je pevné.

Formáty rámců.

V sítích Ethernet se pro IPX používají čtyři způsoby zapouzdření neboli formáty rámců:  V jiných sítích než Ethernet se používají pouze rámce 802.2 a SNAP.

Internetwork Packet Exchange (IPX) je protokol síťové vrstvy v sadě protokolů IPX/SPX. Může fungovat i jako nespojovaný protokol transportní vrstvy. IPX je odvozen od svého protějšku Internet Datagram Protocol (IDP) v sadě protokolů Xerox Network Services (XNS) firmy Xerox.

互联网分组交换协议(Internetwork Packet Exchange,IPX)是由Novell公司提出的运行于OSI模型第三层的协议,标准为。具有可路由的特性。IPX的地址分为网络地址和主机地址,网络地址由管理员分配,主机地址为MAC地址。


Zdroje Weberovy filosofie.

Základním zdrojem inspirace je pro Webera skupina myšlenkově spřízněných myslitelů počátku dvacátého století, kteří zkoumali problematiku vývoje z perspektivy popisu procesů, které ho podkládají a zasáhli do takových oblastí jako je psychologie, epistemologie, kosmologie, metafyzika a teologie. Tím dali podnět ke vzniku filosofického směru, který je dnes známý jako filosofie procesu nebo procesuální filosofie. Za otce filosofie procesu jsou považování zejména Alfred North Whitehead (1861–1947), Charles Sanders Peirce (1839–1914), Henri Bergson (1859–1941) a William James (1842–1910). Tento převáženě anglo–americký myšlenkový směr sice v současné době nepatří v USA a Velké Británii

Základní myšlenky.

Weber kritizuje akademickou filosofii za to, že ztratila kontakt s jejími řeckými kořeny. Podle jeho názoru má filosofie praktické poslání (založené sokratovskými dialogy), má vést k dobrému životu, a to jak na osobní, tak na společenské úrovni. Tohoto cíle však filosofie nemůže dosáhnout, pokud se zřekne svého tradičního metafyzického závazku (založeného předsokratovskými úvahami) snahy po porozumění kosmu. Podle Webera může v postmoderní době tuto dvojí funkci

3. Profesní životopis.

Michel Weber vystudoval praktickou ekonomii na Facultés universitaires Saint-Louis (candidat ingénieur commercial, 1986) a filozofii na Université de Louvain (licencié en philosophie, 1991; docteur en philosophie, 1997). Jeho diplomová práce, kterou psal pod vedením Jeana Ladrièra se zabývala epistemologickým statusem „antropického principu“ v kosmologii a byla psána ve světle pojmu teleologie, tak jak jej rozvíjeli především Aristoteles, Tomáš Akvinský a Kant.  Od roku 1993 do 1995 pobýval na vědecké stáži v Centru procesuálních studií (Center for process studies) na Univerzitě v Claremontu (Claremont School of Theology a Claremont Graduate University), kde pracoval pod vedením Johna B. Cobba a Davida Ray Griffina. V roce 1997 obhájil svou disertační práci "Před-systematická a ontologická intuice Alfreda North Whiteheada: Pankreativistická heuristika Harvardského období". ("Intuition pré-systématique et intuition ontologique chez Alfred North Whitehead. Euristique du pancréativisme de l’époque de Harvard"), kterou napsal pod vedením Marcela Crabbého.  V roce 2000 získala jeho kniha "Dialektika intuice u A. N. Whiteheada: Čistý vjem, pankreativita a onto-logismus" ("La dialectique de l’intuition chez A. N. Whitehead. Sensation pure, pancréativité et onto-logisme") ocenění Belgické královské akademie (Classe des Lettres de l’Académie Royale de Belgique). V této knize Weber ukazuje,

Odborná bibliografie (stav k lednu 2012).

Autorské monografie.

1. "La Dialectique de l’intuition chez A. N. Whitehead: sensation pure, pancréativité et contiguïsme". Préface de Jean Ladrière. Mémoire couronné par la Classe des Lettres et des Sciences morales et politiques de l’Académie Royale de Belgique, Frankfurt / Paris, Ontos Verlag, 2005 ().  "2. Whitehead’s Pancreativism. The Basics". Foreword by Nicholas Rescher, Frankfurt / Paris, Ontos Verlag, 2006 ().  "3. L’Épreuve de la philosophie. Essai sur les fondements de

Ko-editované sborníky.

1. James A. Bradley, André Cloots, Helmut Maaßen and Michel Weber (eds.), "European Studies in Process Thought, Vol. I. In Memoriam Dorothy Emmet", Leuven, European Society for Process Thought, 2003 ().  2. Franz Riffert and Michel Weber (eds.), "Searching for New Contrasts. Whiteheadian Contributions to Contemporary Challenges in Neurophysiology, Psychology, Psychotherapy and the Philosophy of Mind", Frankfurt am Main, Peter Lang, Whitehead Psychology Nexus Studies I, 2003 ().  3. Michel Weber (ed.),"After Whitehead: Rescher on Process Metaphysics", Frankfurt / Paris / Lancaster, Ontos Verlag, 2004 ().  4. François Beets, Michel Dupuis and Michel Weber (eds.), "Alfred North Whitehead. De l’Algèbre universelle à la théologie naturelle". Actes des Journées d’étude internationales tenues à l’Université de Liège les 11-12-13 octobre 2001, Frankfurt / Paris / Lancaster, Ontos Verlag, 2004 ().  5. Michel Weber

Překlady.

1. Nicholas Rescher, "Essais sur les fondements de l'ontologie du procès" (Process Metaphysics). Translation and

Ko-editované monografie.

2. Philippe Devaux, "La Cosmologie de Whitehead. Tome I, L'Épistémologie" whiteheadienne", edited by Thibaut Donck and Michel Weber, published with" the support of the Centre national de Recherches de

Knihy v edičních řadách vedených Michelem Weberem.

Chromatiques whiteheadiennes (10 svazků).

1. Michel Weber, "La Dialectique de l'intuition", 2005.  2. François Beets, Michel Dupuis et Michel Weber (eds.), "De l'Algèbre universelle à la théologie naturelle", 2004.  3. Jean-Marie Breuvart (ed.), "Les Rythmes éducatifs", 2005.  4. A. N. Whitehead, "La Science et le monde moderne", 2006.  5.

Process thought (23 svazků).

1. Michel Weber (ed.), "After Whitehead," 2004.  2. Jason Brown, "Process and the Authentic Life", 2005.  3. Silja Graupe, "Der Ort ökonomischen Denkens", 2005.  4. Wenyu Xie, Zhihe Wang, George Derfer (eds.), "Whitehead and China", 2005.  5. Gary L. Herstein, "Whitehead and the Measurement Problem", 2006.  6. Edward Jacob Khamara, "Space, Time and Theology in the Leibniz-Newton Controversy", 2006.  7. Michel Weber, "Whitehead's Pancreativism. The Basics", 2006.  8. Michel Weber, "Whitehead's Pancreativism. Jamesian Applications", 2011.  9. Alan Van Wyk and Michel Weber (eds.), "Creativity and its Discontents", 2009.  10. Michel Weber and Will Desmond, (eds.), "Handbook of Whiteheadian

Whitehead Psychology Nexus Studies (3 svazky).

1. Franz Riffert & Michel Weber (eds.), "Searching for New Contrasts", Lang, 2003.  2. Michel Weber & Anderson Weekes (eds.), "Process Approaches to

Les Éditions Chromatika (19 svazků).

1. A. N. Whitehead, "Les Principes de la connaissance naturelle", 2007 ().  2. Philippe Devaux, "La Cosmologie de Whitehead", 2007 ().  3. Michel Weber, "L’Épreuve de la philosophie", 2008 ().  4. Michel Weber, "Éduquer (à) l’anarchie", 2008 ().  5. A. N. Whitehead, "La Religion en gestation", 2009 ().  6. Jean-Claude Dumoncel and Michel Weber, "Whitehead ou Le Cosmos torrentiel. Introductions à Procès et réalité", 2010 ().  7. John B. Cobb, Jr., "Lexique whiteheadien. Les catégories de Procès et réalité" [2008], 2010 ().  8. Jason W. Brown, "Neuropsychological Foundations of Conscious Experience", 2010  9. Ronny Desmet and Michel Weber (edited by), "Whitehead. The Algebra

Odborné články.

Hesla v encyklopediích.

1. “Alfred North Whitehead (1861–1947),” in W. J. Mander and A. P. F. Sell (Senior Editors), "Dictionary of Nineteenth-Century British Philosophers", Bristol, Thoemmes Press, 2002, Vol. II, pp. 1236–1241.  2. “Alfred

Příspěvky ve sbornících.

1. “Principes de la temporalité douloureuse chez Whitehead et Watzlawick,” in Georges Charbonneau and Bernard Granger (under the direction of),"Phénoménologie des sentiments corporels. Volume I. Douleur, souffrance, dépression", Paris, Le Cercle herméneutique, 2003, pp. 63–67.  2. “Foreword” & “The Art of Epochal Change,” in Franz Riffert and Michel Weber (eds.), "Searching for New Contrasts. Whiteheadian Contributions to Contemporary Challenges in Neurophysiology, Psychology, Psychotherapy and the Philosophy of Mind", Whitehead Psychology Nexus Studies I, Frankfurt am Main, Peter Lang, 2003, pp. 7–12 & 252–281.  3. “Introduction. Process Metaphysics in Context,” in Michel Weber (ed.), "After Whitehead: Rescher on Process Metaphysics", Frankfurt / Lancaster, Ontos Verlag, 2004, pp. 41–75.  4. “L'aventure cosmo-théologique,” in François Beets, Michel Dupuis, and Michel Weber (eds.), "Alfred North Whitehead. De l’Algèbre universelle à la théologie naturelle". Actes des Journées d’étude internationales tenues à l’Université de Liège les 11-12-13 octobre 2001, Frankfurt / Lancaster, Ontos Verlag, 2004, pp. 283–309.  5. “James’ Non-rationality and its Religious Extremum in the Light of the Concept of Pure Experience,” in Jeremy Carrette (ed.), "William James and The Varieties of Religious Experience. A Centenary Celebration", London and New York, Routledge and Kegan Paul, Ltd., 2004, pp. 203–220.  6. “Concepts of Creation and Pragmatics of Creativity,” in Wenyu

Články v odborných časopisech.

1. “An Argumentation for Contiguism,” "Streams of William James", Volume 1, Issue 1, Spring 1999, pp. 14–16.  2. “The Polysemiality of the Concept of “Pure Experience”,” "Streams of William James", Volume 1, Issue 2, Fall 1999, pp. 4–6.  3. “James’ Contiguism of “Pure Experience”,” "Streams of William James", Volume 1, Issue 3, Winter 1999, pp. 19–22.  4. “Polysemiality, Style and Arationality,” "Streams of William James", Volume 2, Issue 2, Summer 2000, pp. 1–4.  5. “Whitehead’s Axiomatization of the Contiguism of “Pure Feeling”,” "Streams of William James", Volume 2, Issue 3, Fall 2000, pp. 9–13.  6. “The Assassination of the Diadoches,” "Streams of William James", Volume 3, Issue 1, Spring 2001, pp. 13–18.  7. “Huaidehai de shijiansheng zhi sanceng genyuan” [“The Threefold Root of Whiteheadian Temporality,” translated into Mandarin by Liu Shu-Min], in "Chang yu you: zhongwai zhexue de bijiao yu rongtong", Volume VI, February 2002, pp. 163–181.  8. “Whitehead’s Reading of James and Its Context (Part I),” "Streams of William James", Volume 4, Issue 1, Spring 2002, pp. 18–22  9. “Jason W. Brown’s Microgenetic Theory: Reflections and Prospects,” "Neuro-psychoanalysis", Volume 4, No 1, 2002, pp. 117–118.  10. “Whitehead’s Reading of James and Its Context (Part II),” "Streams of William James", Volume 5, Issue 3, Fall 2003, pp. 26–31.  11. “Sense-Perception in Current Process Thought. A Workshop Report” [with Anderson Weekes], in Harald Atmanspacher (ed.), "Mind and Matter", Volume I, Issue 1, Freiburg, Institut für Grenzgebiete der Psychologie und Psychohygiene e.V., December 2003, pp. 121–127.  12. “The Whitehead Psychology

Kritické edice.

1. “Isabelle Stengers, L'Effet Whitehead [Paris, Librairie Philosophique J. Vrin, Annales de l'Institut de Philosophie de l'Université de Bruxelles, 1994]. Critical Review,” "Process Studies", 23/4, 1994, pp. 282–284.  2. “Alfred North Whitehead, Procès et réalité. Essai de cosmologie. Traduit de l'anglais par Daniel Charles, Maurice Elie, Michel Fuchs, Jean-Luc Gautero, Dominique Janicaud, Robert Sasso and Arnaud Villani [Paris, NRF Éditions Gallimard, Bibliothèque de philosophie, 1995]. Critical Review,” "Process Studies", 27/1–2, 1998, pp. 149–151.  3. “Recent publications in French” & “Recent publications in English,” in James A. Bradley, André Cloots, Helmut Maaßen and Michel Weber (eds.), "European Studies in Process Thought", Vol. I. In Memoriam Dorothy Emmet, Leuven, European Society for Process Thought, 2003, pp. 53–57.  4. “Luca Gaeta, Segni del cosmo. Logica e geometria in Whitehead, Milano, Edizioni Universitare di Lettere Economica Diritto, Il Filarete CCX, 2002,” "Zentralblatt MATH", European Mathematical Society, Fachinformationszentrum Karlsruhe & Springer-Verlag, 1024.01009.  5. “Ivor Grattan-Guinness, “Algebras, Projective Geometry, Mathematical Logic, and Constructing the World. Intersections in the Philosophy of Mathematics

Externí odkazy.

Centre de philosophie pratique "Chromatiques whiteheadiennes""  MichelWeber Chromatika pages on the Academia.edu site"  Centre Kinos in Louvain-la-Neuve"

Michel Weber (* 1963, Brusel) je belgický filosof.

米歇尔·韦伯(英语:Michel Weber)是比利时的哲学家,于1963年生于布鲁塞尔。他是国际知名的怀海德学者,并致力于国际学术社群中推广怀海德的历程哲学。他目前已经组织许多相关学术活动与出版计划,从跨领域的角度探讨历程哲学的各种相关议题。同时,他个人也已出版数量相当可观的文章探讨怀海德的历程哲学。


Historie.

Ngawa tradičně spadá do tibetské části Amdo. Od roku 1953 byla součástí čínské Tibetské autonomní oblasti S’-čchuanu, v roce 1955 přejmenované na Tibetskou autonomní prefekturu Ngawa. Od roku 1987 pak má současný název.  V roce 2008 se v prefektuře nacházelo epicentrum zemětřesení o síle 8,0 Richterovy stupnice.  Od roku 2009 (k 2015) se zde na protest proti čínské politice vůči Tibetu upálilo přes 50 osob, z toho více než 13 bylo mnichy v místním klášteře Kirti.

Geografie.

Prefektura se nachází na severu provincie S’-čchuan, na severu sousedí s provincií Čching-chaj a Kan-su, západně s prefekturou Kardze, jižně s prefekturou Ja-an a městem Čcheng-tu a východně s prefekturami Te-jang a Mien-jang. Nadmořská výška prefektury se pohybuje od 2500 do 4100 metrů. Prefektura je lesnatá, žije zde množství divokých a chráněných živočichů, přes 24% prefektury dnes tvoří chráněné oblasti.  V prefektuře se nachází známé krajinné oblasti Ťiou-čaj-kou, Chuang-lung a přírodní rezervace Wolong.

Demografie.

V roce 2013 zde trvale žilo 919 987 obyvatel. Z toho 57,3 % tvoří Tibeťané, 20,6 % Číňané, 18,6 % Čchiangové a 3,3 % Chuejové.  Nejpoužívanějším jazykem je tibetština, především khamské dialekty. Ve východní části prefektury se mluví gjälrongskými a čchiangskými jazyky, které jsou příbuzné s tibetštinou, ale liší se v několika ohledech (např. jsou polysyntetické). Rodilých mluvčí však poslední dobou ubývá.

Doprava.

V roce 2003 začalo operovat letiště Jiuzhai Huanglong (IATA: JZH, ICAO: ZUJZ) ležící v okrese Sung-pchan. Letiště bylo postaveno v tomtomístě především za účelem posílení turistického ruchu v regionu, leží v blízkosti oblastí Chuang-lung a Ťiou-čaj-kou. V okrese Chung-jüan bylo v roce 2014 uvedeno do provozu letiště Hongyuan (IATA: AHJ, ICAO: ZUHY).  V roce 2008 započala výstavba nového úseku železnice z města Čcheng-tu do města Lan-čou vedoucí skrz turistickou oblast Ťiou-čaj-kou.

Administrativní dělení.

Prefektura se skládá z 13 okresů.

Ngawa, plným názvem Tibetská a Čchiangská autonomní prefektura Ngawa (tibetsky རྔ་བ་བོད་རིགས་ཆའང་རིགས་རང་སྐྱོང་ཁུལ་, Wylie: rnga ba bod rigs cha'ang rigs rang skyong khul;, známá taky jako Ngaba) je autonomní prefektura v provincii S’-čchuan v Čínské lidové republice. Má rozlohu 84 200 km2 a její hlavní město je Barkham (འབར་ཁམས་) ležící ve stejnojmenném okrese.

阿坝藏族羌族自治州(),简称阿坝州,是中华人民共和国四川省下辖的自治州,位于四川省西北部,川甘青三省交界处。州境东接德阳市、绵阳市和甘肃省陇南市,南界成都市、雅安市,西邻甘孜州和青海省果洛州,北达甘肃省甘南州。地处川西北高山峡谷区,青藏高原东南缘与横断山脉北端的结合部,东北部为龙门山、岷山,西北部为巴颜喀拉山分支,西南部为大雪山区,南部为邛崃山区。西北部为丘状高原,北部为沼泽地带,东南部为高山峡谷区。岷江发源于东北部松潘县,于州境东南流入成都平原,大渡河上游大金川纵贯西部,黄河流经西北部,为四川省仅有的黄河流域。全州总面积83,002平方公里,人口93.01万,藏族和羌族人口比例分别约55%和18%,汉族人口比例约25%。州境大部分传统上属于安多地区,西部金川县、小金县属于康区,自治州首府驻马尔康市。阿坝州为全省主要畜牧区,草原面积辽阔,自然生态和旅游资源丰富。有著名的黄龙、九寨沟、四姑娘山等国家级风景名胜区和世界自然遗产,并有卧龙国家级自然保护区,为大熊猫的重要保育基地。