Historie a původ.

Meteorit ALH 84001 je nejstarším známým meteoritem z Marsu, o němž se předpokládá, že vznikl krystalizací roztavené horniny před 4,091 miliardami let. Z chemické analýzy vyplynulo, že Mars opustil v době, kdy na něm ještě existovala tekutá voda.  V září roku 2005 analyzovala Vicky Hamiltonová z Havajské univerzity data ze sond Mars Global Surveyor a Mars Odyssey a porovnala je se známými údaji o meteoritu a dospěla k názoru, že pochází z oblasti Eos Chasma v jižní části Valles Marineris. Závěry však nebyly zcela definitivní, částečně též z důvodu, že analyzovaná data pocházela jen z těch částí Marsu, které nebyly zakryty prachem. Podle uznávané teorie byl ALH84001 vyražen z povrchu Marsu při dopadu meteoroidu asi před 17 miliony lety, přičemž na Zemi dopadl asi před 13 tisíci lety. K těmto údajům vědci došli na základě různých technik radiometrického datování, vycházejících mimo jiné z poločasu rozpadu prvků samarium-neodym (Sm-Nd), rubidium-stroncium (Rb-Sr), draslík-argon a uhlík C. O ostatní známé marťanské meteority, které by potenciálně rovněž mohly obsahovat známky biologického života, byl zájem znatelně menší, protože tyto nepocházely z „mokrého“ období Marsu. ALH84001 je tak jediný nalezený meteorit pocházející právě z této doby.  V říjnu 2011 dospěli vědci Itay Halevy, Woodward Fischer a John Eiler z Kalifornského technologického institutu k názoru, že z isotopické analýzy vyplývá, že k vysrážení uhličitanů nalezených v meteoritu došlo při teplotě 18 °C, přičemž interagující voda a oxid uhličitý pocházely z marťanské atmosféry. Poměry isotopů uhlíku a kyslíku naznačují, že uhličitany se ukládaly, když se postupně vypařovalo nějaké podpovrchové vodní těleso, pravděpodobně mělká zvodeň nacházející se několik metrů nebo desítek metrů pod povrchem.

Hypotetické biogenní vlastnosti.

6. srpna 1996 vyšel v časopisu Science článek Davida S. McKaye z NASA, v němž autor oznámil, že meteorit může obsahovat důkazy o životě na Marsu. Během zkoumání meteoritu elektronovým mikroskopem byly totiž odhaleny struktury, které někteří vědci interpretovali jako fosilní pozůstatky životních forem podobných bakteriím. Tyto struktury mají 20 až 100 nanometrů v průměru, což je podobná velikost jakou by mohly mít teoreticky předpokládané nanobakterie, ale menší než jakákoliv v té době známá buněčná forma života. Kdyby tyto struktury byly fosilizovanými pozůstatky živých forem a kdyby současně nebyly důsledkem kontaminace meteoritu pozemskými životními formami, byly by prvním jasným důkazem existence mimozemského života.  Oznámení o možném objevu mimozemského života vyvolalo značné kontroverze. Mnoho lidí si to vysvětlilo tak, že nalezené fosílie skutečně dokázaly existenci mimozemského života, a tato zpráva se rozšířila v médiích po celém světě. Prezident Spojených států Bill Clinton na to téma dokonce učinil formální prohlášení přenášené televizí.  David S. McKay vyvracel pochyby o pozemské kontaminaci meteoritu poukazem na to, že nalezené mikroskopické struktury se nepodobají žádné z předpokládaných kontaminací nalezených v jiných meteoritech. Struktury z ALH84001 se totiž na rozdíl od pravděpodobných kontaminací jiných meteoritů zdají vrostlé do původního meteoritického materiálu.  Zatím nebylo nezvratně prokázáno, jak byly tyto útvary vytvořeny, laboratorní experimenty týmu vedeném D. C. Goldenem však ukázaly, že podobné struktury lze vytvořit i nebiologickou cestou. David McKay to zpochybnil s tím, že laboratorních výsledků bylo dosaženo za použití nerealisticky čistých materiálů. Dále namítal, že Goldenův tým se soustředil pouze na jeden konkrétní znak, tvar krystalů, což však podle něj nemůže vyvrátit celou biogenickou hypotézu. Přesto se po těchto experimentech většina vědecké komunity od této hypotézy odklonila, mimo jiné též proto, že samotné zkoumání tvaru struktur je pro jednoznačné určení, zda šlo o živou či neživou formu, nedostatečné, neboť vizuální posouzení tvaru je nutně subjektivní a může vést k mylným interpretacím.

Indicie podporující hypotézu biogenního původu struktur.

Hypotézu, že nalezené stuktury by mohly být mikrofosiliemi biogenního původu, podporují následující indicie:

Hypotéza RNA světa a jiné návrhy konzistentní s malými buněčnými strukturami.

Roku 1999 dospěla skupina vědců zahrnující odborníky různých oborů včetně biologie, molekulární genetiky, paleontologie a mineralogie k závěru, že ačkoliv nejmenší prostor, jaký by teoreticky případná současná nanobakterie mohla zaujímat, je koule o průměru 250 ± 50 nanometrů, pak primitivní organismy založené na jednodušších polymerech, než jaké využívají ty současné, by mohly být i menší. Jako příklad byl uveden život založený čistě na RNA místo dnes běžné DNA, kdy funkci katalyzátorů nutných pro buněčnou replikaci by místo příliš velkých ribosomů přebraly menší ribozymy. Takové buňky by také neobsahovaly bílkoviny a nepotřebovaly by přepisovat DNA na mRNA. Buňky RNA světa byly navrženy jako možný způsob překlenutí propasti mezi neživou chemií a současnými živými buňkami.  Z diskuse vyplynuly následné možné mechanismy, které by mohly vysvětlit malý rozměr struktur nalezených na meteroritu ALH84001, za předpokladu, že se by jednalo fosílie původně živých forem:

ALH84001 (někdy též uváděný jako Allan Hills 84001) je meteorit nalezený 27. prosince 1984 výzkumníky projektu ANSMET v oblasti Allan Hills v Antarktidě. Jeho hmotnost v době objevu byla 1,93 kilogramu. Přestože pravděpodobně pochází z Marsu, od jiných meteoritů této skupiny se v některých aspektech liší.

艾伦丘陵陨石84001(英语:Allan Hills 84001,常被缩写为英语:ALH 84001),又被音译为艾伦·希尔斯84001,是由美国的(Antarctic Search for Meteorites,ANSMET)小组于1984年12月27日在南极洲艾伦丘陵发现的一颗陨石。和SNC群的其他陨石一样,ALH 84001也被认为来自火星。在发现时,它的重量为为1.93千克。


Život.

Mládí.

Narodil se v 28 Broad Street v londýnské čtvrti Soho do rodiny londýnského obchodníka s pánským prádlem a punčochovým zbožím Jamese Blakea. Mnohé důkazy ukazují na to, že rodina alespoň v době Blakeova dětství netrpěla chudobou. Byl třetím ze sedmi dětí, z nichž dvě se nedožily dospělosti. Pokřtěn byl 11. prosince v kostele sv. Jakuba, Piccadilly. Do školy chodil pouze tak dlouho, aby se naučil číst a psát, odešel v deseti letech, později ho učila doma jeho matka Catherine Blake (narozena Wright). Už jako dítě sbíral reprodukce děl Raffaela, Michelangela a Dürera a během učení se seznámil se středověkým uměním.  Téměř celý život prožil v londýnské části Lambeth – až na tříletý pobyt ve Felphamu, kde se mu příliš nedařilo, protože nedokázal vyjít s Williamem Haylem, který celý jeho pobyt financoval a přál si stát se Blakeovým patronem.  Dne 18. srpna 1782 se ve svých dvaceti pěti letech oženil s dvacetiletou Catherine Boucher, dcerou zahradníka (v St Mary ́s Church v Battersea). Catherine neuměla psát, proto je na oddacím listu podepsána: ""X"." Blake ji naučil číst, psát a také kolorovat jeho kresby. Manželství zůstalo bezdětné, Blake Catherine ale označoval za svého anděla a mnohé zdroje uvádějí, že vztah mezi nimi byl velmi harmonický.

Myšlení a názory.

Blake byl silně věřící, neuznával ale anglikánskou církev a později ani žádnou jinou organizovanou formu křesťanství. Jednu dobu měl blízko ke katolicismu - obdivoval středověkou křesťanskou mystiku, ale postupně se názorově přiblížil manicheismu. Jeho velkým a celoživotním zdrojem inspirace byla Bible, zejména starozákonní proroci, ale i Nový zákon.  Během svého života měl finanční problémy. Jeho hlavním oborem bylo rytectví, ale rytiny byly koncem 18. století považovány za zastaralou formu umění. Ani tak se rytectví nechtěl vzdát a rozešel se kvůli tomu se spoustou ochotných mecenášů.  V jeho staromilectví tkvěla obrovská rozporuplnost, protože v některých věcech byl naopak velmi inovátorský a revolucionářský. Podporoval Americkou revoluci a po určitou dobu života sympatizoval s myšlenkami Velké francouzské revoluce a chvíli se pohyboval v politických kruzích kolem radikálně smýšlejících osobností, včetně Josepha Johnsona (nakladatel), Williama Godwina, Thomase Paina a dalších. Nikdy nevstoupil do žádné politické strany.

Mysticismus.

Kromě rytectví psal a maloval, v čemž mu pomáhaly jeho bohaté vize, které sám popisoval jako nespecifické, ale jasné hypnagogické obrazy přicházející mezi spánkem a probuzením. Věci se mu ve vizích jevily v jiných podobách, například slunce jako hostitel velebeného Boha a tygr jako ztělesnění kreativní a zároveň destruktivní energie. Vedle vizí budoucnosti se mu zjevovali také mrtví přátelé a andělé. Jednoznačně ale odmítal být označován za jasnovidce nebo fantastu.  Ve zralém věku usiloval o vytvoření vlastní mystické filosofie navazující na J. Böhma, Paracelsa a E. Swedenborga. Zabýval se problémem zla a stal se manicheistou. Rytinu jeho "mystické svatby" převzal na obálku svého zásadního díla o mystice Ohnivý keř český autor Karel Weinfurter.

Literární činnost.

Literární význam.

Blake byl nepochopený za života, upozaďován po smrti, a nakonec zapomenut, až jeho životopis začal zpracovávat Alexander Gilchrist (asi 1860). Kniha Life of William Blake okamžitě změnila Blakeovu pověst. Skutečně doceňován začal být až ve století 20. Zasloužili se o to zejména Geoffrey Keynes, Northrop Frye a S. Foster Damon.  Mnohé osobnosti uměleckých kruhů, například June Singer, tvrdily, že Blake předběhl svou dobu. Diana Hume George dokonce prohlašovala, že Blake může být považován za předchůdce Sigmunda Freuda.  V padesátých letech 20. století měla Blakeova tvorba obrovský vliv na beatníky a zejména na velikány, jakými byli Allen Ginsberg, Bob Dylan, Jim Morrison, Van Morrison a Aldous Huxley. Zpěvák Iron Maiden Bruce Dickinson je velkým obdivovatelem Williama Blakea, zhudebněnou báseň Jerusalem můžeme najít na albu The Chemical Wedding.  V roce 2002 se William Blake umístil na 32. místě v průzkumu BBC o 100 nejvlivnějších Britů.

Básnické dílo.

Mnohé z jeho prvotních literárních počinů provází pastorální motivy, jako třeba beránek v básni "Beránek" ("Zpěvy nevinnosti -" 1789", Zpěvy zkušenosti -" 1794"). Zpěvy nevinnosti" bývají někdy kritiky označovány za až příliš naivní, Blake, kterému v době jejich vzniku bylo 30 let, se vrací do dětství a ve světě hledá, nachází a obdivuje krásu. V kontrastu k nim jsou právě "Zpěvy zkušenosti," které zobrazují jakési rozčarování, uvědomění si zákonů, které lidskou duši svazují, a objevuje se zde mnohem více symbolů.  Významný je také Blakeův poem "Tiriel", kde se opět vrací k nevinnosti dítěte a příkazů, jež ho poutají, tentokrát ze strany rodičů, a také pozdější "Kniha Thel", v níž se objevuje většina motivů vycházejících z Blakeových vizí. Nejznámější Blakeovou básní je ale bezesporu "Tygr" ("The Tyger")"."

Výtvarné umění.

Přínos výtvarnému umění.

V druhé polovině devadesátých let vytvořil řadu velkých barevných monotypů technikou, kterou sám vynalezl: na desku nanesl silnou vrstvu temperových barev a pořídil z ní několik obtisků, jež pak dokončil perokresbou inkoustem a akvarelem.

William Blake (28. listopadu 1757 Londýn – 12. srpna 1827 Londýn) byl anglický malíř, básník a tiskař. Zatímco během svého života byl nepochopený a prakticky neznámý, dnes je považován za významnou osobnost v historii poezie i výtvarného umění preromantismu.

威廉·布莱克(英语:William Blake,1757年-11月28日-1827年-8月12日),英国诗人、画家,浪漫主义文学代表人物之一。


Funkce.

Integrační článek má frekvenční charakteristiku dolnopropustného filtru – se zvyšující se frekvencí vstupního napětí výstupní napětí klesá. U ideálního integrátoru odpovídá desetinásobnému zvýšení frekvence desetinásobný pokles amplitudy, sklon jeho logaritmické amplitudové frekvenční charakteristiky tedy je −20 dB/dek.  Přenos integračního článku je formula_3.  Integrační konstanta pasivního integrátoru s rezistorem a kondenzátorem je "K" = "RC", s rezistorem a cívkou "K" = "L/R".  Na integrátoru dochází k fázovému posunutí mezi vstupním a výstupním signálem, které je opět závislé na frekvenci signálu: s rostoucí frekvencí se posuv zvyšuje, asymptoticky dosahuje pro vysoké frekvence -90°.  Frekvence, při které dochází k poklesu napětí −3 dB ("A" = 0,707), se označuje jako "frekvence zlomu" (zlomová frekvence). Fázový posuv je při něm roven -45°.

Logaritmická amplitudová frekvenční charakteristika.

Logaritmická amplitudová frekvenční charakteristika (LAFCH) integračního článku s rezistorem a kondenzátorem je: formula_4  První člen LAFCH je roven nule, u druhého členu lze diskutovat tři případy: 1) je-li formula_5, pak i druhý člen je roven nule a přenos je až do zlomového úhlové frekvence formula_6 roven nule 2) je-li formula_7, je formula_8 kde formula_6 je úhlová frekvence zlomu 3) je-li formula_10, můžeme jedničku v odmocnině zanedbat a dostáváme tak přímku s počátkem ve zlomové úhlové frekvenci formula_6 která klesá se strmostí -20 dB/dek.  Logaritmická amplitudová frekvenční charakteristika (LAFCH) integračního článku s rezistorem a cívkou je: formula_12  První člen LAFCH je roven nule, u druhého členu lze diskutovat tři případy: 1) je-li formula_13, pak i druhý člen je roven nule a přenos je až do zlomové úhlové frekvence formula_6 roven nule 2) je-li formula_15, je formula_16 kde formula_6 je úhlová frekvence zlomu 3) je-li formula_18, můžeme jedničku v odmocnině zanedbat a dostáváme tak přímku s počátkem ve úhlové zlomové frekvenci formula_6 která klesá se strmostí -20 dB/dek.  LAFCH je pouze aproximací skutečné charakteristiky, největší chyba nastává v bodě formula_6 (3 dB), to je také kmitočet, při kterém se impedance frekvenčně závislé součástky (C nebo L) vyrovná odporu použitého R.

Fázová frekvenční charakteristika.

Fázová frekvenční charakteristika integračního článku je formula_21. Speciálně pro RC článek formula_22 a pro RL článek formula_23. Z grafu funkce arkus tangens vyplývá že fázová charakteristika bude vycházet přibližně z počátku souřadných os (osa x je logaritmická, čili začíná jedničkou a proto přesně vzato nemůže fázová charakteristika vycházet z počátku), při úhlové frekvenci formula_24 je argument funkce 1 a fázový posuv tedy formula_25. S dalším nárůstem frekvence se bude fázová charakteristika blížit formula_26. Obecně lze říci že každému zlomu logaritmické amplitudové frekvenční charakteristiky o -20 dB/dek (resp + 20 dB/dek) odpovídá posun fáze o -90° (resp +90°), je-li monotónní (konstantně roste nebo klesá) je fázová frekvenční charakteristika konstantní. Obrázek naznačuje charakteristiky integračního článku (pasivní dolní propusti) s formula_27. Červeně je naznačená logaritmická amplitudová frekvenční charakteristika, modře její skutečný průběh a zeleně fázová charakteristika.

Konstrukce.

Integrační článek obsahuje nejméně jednu frekvenčně závislou součástku (kondenzátor, cívka). Nejjednodušším zapojením je pasivní zapojení využívající jeden kondenzátor či cívku. Aktivní elektronický integrátor obsahuje operační zesilovač s kondenzátorem ve zpětnovazební smyčce. Integrátor lze také koncipovat jako digitální součástku, např. složením převodníku napětí–frekvence s čítačem impulsů.

Integrační článek (integrátor) je elektrotechnická součástka, která v obvodu provádí matematickou funkci integrování – napětí na výstupu je integrálem napětí na vstupu podle času. Ideální integrační článek tak realizuje funkci kde formula_2 je konstanta integrátoru.

积分器是一种元件,其输出信号为输入信号对时间的积分,积分器可以视为是计数器的连续版本,可以将输入累计后再输出。


弗朗兹·克萨韦尔·里赫特

Život.

Místo jeho narození není zcela jisté. Johann Georg Meusel v roce 1778 zaznamenal, že se narodil v Holešově na Moravě a nejspíše tento údaj získal od samotného skladatele. Historici však v holešovských matrikách zmínku o Richterově narození nenalezli. Dohledáno bylo naopak to, že v letech 1722-1727 studoval Richter na jezuitském gymnáziu v Uherském Hradišti (i ve zdejších úředních záznamech je jako místo narození studenta uveden Holešov). Je též pravděpodobné, že v Uherském Hradišti navštěvoval hudební seminář sv. Františka Borgiáše. Nejasnosti kolem původu vedli i k diskusím o jeho národnosti - jméno Richter bylo běžné v české i německé komunitě na Moravě, takže etnicitu nelze určit. Jedna z verzí říká, že jeho otcem mohl být strážný na zámku v Holešově Matěj Richter, o němž byla nalezena zmínka z roku 1722. Jméno Matěj by mohlo svědčit spíše pro český původ.  Po ukončení gymnázia v roce 1727 se František (či Franz) Xaver historikům na devět let ztrácí z dějin. Spekulace hovoří o pobytu ve Vídni a Itálii. Druhá verze vychází z toho, že roku 1736 se prokazatelně nacházel mezi italskými zpěváky vévodské opery ve Stuttgartu. Zpíval zde bas. Roku 1737 byl jmenován hudebním ředitelem Rytířské akademie v benediktinském klášteře v Ettalu. Zde složil svou první známou skladbu: oratorium "Der Mensch vor Gottes Gericht". V roce 1740 se stal vedoucím kapely knížete biskupa v Kemptenu. Stvořil pro ni další průlomovou skladbu, své "Te Deum".  Roku 1746 odešel Richter do Mannheimu, kde v kurfiřtském orchestru sice ponížil - stal se znovu jen zpěvákem-basistou - ale prestiž orchestru byla taková, že mu to stačilo, a i tak si finančně polepšil. Orchestr tehdy řídil jeho krajan: Jan Václav Stamic. V roce 1748 kurfiřt biskup Karel Teodor zadal Richterovi úkol složit oratorium "La deposizione della croce". Za ně byl roku 1768 jmenován dvorním komorním skladatelem. Pro kurfiřta Richter také napsal učebnici hudební skladby "Harmonische Belehrungen" (1767). Během svého mannheimského období napsal 80 symfonií, které měly zásadní význam pro rozvoj symfonie romantické, ač sám Richter zůstal vždy na půdě barokní.  V letech 1757-1758 cestoval Richter po Evropě a uváděl zde své skladby - koncertoval v Anglii, Holandsku i Francii. Právě tam měl největší úspěch a proto také z Francie přišla v roce 1769 nabídka na místo kapelníka v kapitule katedrály Notre-Dame ve Štrasburku. Richter přijal, neboť podmínky byly vynikající - 20 zpěváků, 40 členů orchestru a jako pomocník Haydnův žák Ignaz Pleyel. Pro kapitulu skládal dvacet let, až do své své smrti, a to hlavně chrámovou hudbu (mj. 27 mší a 2 requiem). Tato díla byla zachráněna, když byl roku 1791 archiv štrasburké kapituly přestěhován do německého Offenburgu, aby nebyl zničen revolucionáři. Přesto je jeho štrasburské dílo dodnes méně známé, neboť dlouho bylo ve výhradním majetku kapituly.  Někdy je označován za zakladatele smyčcového kvartetu.

František (Franz) Xaver Richter (francouzsky "François-Xavier Richter," 1. prosince 1709 Holešov – 12. září 1789 Štrasburk) byl český barokní hudební skladatel, houslista, učitel hudby a zpěvák, představitel tzv. Mannheimské školy založené krajanem Janem Václavem Stamicem.

弗朗兹·克萨韦尔·里赫特(,,1709年-12月1日-1789年-9月12日),捷克巴洛克时期的作曲家、小提琴家、音乐教师和歌唱家。他是由同胞扬·瓦茨拉夫·斯塔米茨(Jan Václav Stamic)创立的所谓曼海姆学派的代表人物,他对交响曲的形成贡献卓著。1747年加入著名的曼海姆管弦乐团,1769年到斯特拉斯堡任职,并死于该地。约翰·乔治·梅塞尔(Johann Georg Meusel)在1778年指出,里赫特(里希特)出生于摩拉维亚的霍莱索夫(豪乐秀夫、Holešov),这个信息可能是从作曲家本人那里得到的。然而,历史学家在霍莱索夫的登记册中没有发现任何关于里希特的出生的记载。相反,据发现,1722-1727年里希特在乌赫尔堡(Uherské Hradiště)的耶稣会文法学校学习(甚至当地的官方记录中也提到Holešov是学生的出生地)。他也很可能参加了圣弗朗茨克-博尔基亚斯的音乐研讨会。在1727年完成文法学校的学习后,弗兰蒂谢克(捷克语或德语中的弗兰茨)夏沃史学家在历史上消失了9年。人们猜测说是停留在维也纳和意大利。第二种说法是基于1736年他在斯图加特公国歌剧院的意大利歌唱家中显而易见的事实。他唱的是男低音。1737年,他被任命为埃塔尔的本笃会修道院的骑士学院的音乐总监。在这里,他创作了他的第一部著名的作品:演说曲《Der Mensch vor Gottes Gericht》(上帝的审判中的人)。1740年,他成为肯普顿王子主教的乐队团长。他为她创作了另一个突破性的作品,即他的《德姆》。 1746年里希特去了曼海姆,在那里,他在选举乐团中自取其辱--他又成了贝斯手--但乐团的声望已经足够,甚至更好了。这时,乐团由他的同胞扬-瓦茨拉夫-斯塔米奇指挥。扬-瓦茨拉夫-斯塔米奇。1748年,选帝侯卡雷尔-特奥多主教指派里赫特为他的任务是通过演说家La deposizione della croce(下十字架)。1768年,他被任命为宫廷室内乐作曲家。他还为选帝侯里希特写了一本教科书《和声》(1767年)。在他的曼海姆时期,他写了80首交响曲,虽然里赫特本人一直停留在巴洛克式的基础上,但这80首交响曲对浪漫主义交响乐的发展至关重要。在1757-1758年间,里希特游历欧洲,在英国、荷兰和法国等地演出他的作品。正是在那里,他获得了最大的成功,这也是为什么1769年,法国斯特拉斯堡圣母大教堂分会的乐队负责人的职位。里希特接受了,因为条件很好--20名歌手,40名管弦乐队成员,还有海顿的学生伊格纳茨-普莱耶尔作为助手。他为这一章创作了20年,直到他去世,主要创作的是圣殿音乐(包括27首弥撒曲和2首安息曲)。这些作品在1791年斯特拉斯堡分会的档案馆被移至德国奥芬堡时被保存下来,以免被革命者破坏。然而,他在斯特拉斯堡的作品仍不太为人所知,因为这些作品长期以来一直由该分会独占。他有时被称为 "弦乐四重奏 "的创始人。


Přehled ajmagů.

Historie.

Po připojení vnějšího Mongolska (tedy území dnešního Mongolska) bylo toto rozděleno ve tři ajmagy – Secenchánský, Tüšetuchánský a Džasaktuchánský, od roku 1725 i Sajn-nojonchánský. Samostatné postavení měla Chovdská oblast a pohraniční regiony. Po vyhlášení nezávislosti Mongolska v roce 1921 zůstalo vnitřní Mongolsko součástí Číny a Tannu Tuva se stala nezávislou republikou (dnes autonomní Tuvinská republika v Rusku). Nově vzniklá Mongolská lidová republika vzala stávající uspořádání za své počáteční.  Po skončení nevyhlášené sovětsko-japonské pohraniční války (1938-1939) proběhla v roce 1941 reorganizace administrativního uspořádání, jejímž výsledkem byly ajmagy. Vznikly Severochangajský ajmag, Čojbalsanský ajmag, Východogobijský ajmag, Zavchanský ajmag, Chentijský ajmag, Chovdský ajmag, Chövsgölský ajmag, Jihogobijský ajmag, Jihochangajský ajmag, Centrální ajmag a Uvský ajmag. Dlouhý pás jižní Gobi připadl v roce 1954 zpět Číně. Administrativní rozdělení bylo dokončeno vytvořením dalších ajmagů. Byly to Bajanchongorský ajmag, Bajanölgijský ajmag, Bulganský ajmag, Středogobijský ajmag, Gobialtajský ajmag a Süchbátarský ajmag. Selengský ajmag se od "Centrálního ajmagu" oddělil o dva roky později.  "Čojbalsanský ajmag" byl přejmenován na Východní ajmag v roce 1963 a hlavní město Ulánbátar se oddělilo od "Centrálního ajmagu" a vytvořilo zvláštní oblast na úrovni ajmagu. Stejný status dostala nově vzniklá průmyslová centra Darchan (1961 v "Selengském ajmagu") a Erdenet (1975 v "Bulganském aymagu"). V roce 1994 byly dva somon odděleny od "Bulganského ajmagu" a okolo města "Erdenet" byl vytvořen Orchonský ajmag a dále byly čtyři somon odděleny od "Selengského aymagu" a byl vytvořen Darchanúlský ajmag okolo "Darchanu" a zároveň byl ukončen speciální status obou měst. Gobisümberský ajmag vznikl v roce 1996 oddělením od "Východogobijského ajmagu".

Ajmag (mongolsky "аймаг") je slovo, které v mongolských a tureckých jazycích znamená "kmen". V Mongolsku (a Číně) je použito pro pojmenování administrativních jednotek.

省,或作盟(,意思是“部落”)是蒙古国的第一级行政区划单位。蒙古国分为21个省和首都乌兰巴托。省下设苏木(或译为“县”)。


Charakteristika a odlišení od jiných trestných činů.

Zákonné znaky loupeže jsou naplněny již vykonáním násilí či pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci, pachatel z tohoto hlediska nemusí svého záměru věc získat vůbec dosáhnout. Trestný čin loupeže je speciálním ve vztahu k trestnému činu vydírání v tom, že násilí či pohrůžka bezprostředního násilí směřuje ke získání cizí věci. Pokud by jednání pachatele bylo zaměřeno na omezení svobody rozhodování poškozeného v jiném směru, usiloval by ho přimět k jinému jednání než vydat věc, která není pachatele, jednalo by se o trestný čin vydírání. O tento trestný čin by šlo i v případě, pokud by pohrůžka násilí nebyla bezprostřední a byla by zaměřena do vzdálenější doby v budoucnosti.  Loupež je třeba odlišovat od trestného činu krádeže vloupáním. Při takové krádeži se pachatel také zmocňuje cizí věci, avšak činí tak bez předchozího působení na poškozeného. Vloupání znamená, že vnikne do uzavřeného prostoru lstí, nedovoleným překonáním uzamčení nebo překonáním jiné jistící překážky s použitím síly. V tomto směru pojmy krádeže vloupáním a loupeže bývají v běžném jazyce a ve sdělovacích médiích zaměňovány, stejně tak jako označení pachatelů takových trestných činů (pachatel loupeže je lupič a pachatel krádeže je zloděj).  Pokud se pachatel již zmocní cizí věci a až následně a bezprostředně po činu (např. je-li přistižen) se ji pokusí si uchovat násilím nebo pohrůžkou bezprostředního násilí, jde opět o krádež, ne loupež. Pokud se pachatel zmocňuje věci, kterou má poškozený na sobě nebo při sobě, jedná o krádež tehdy, pokud předmětnou věc získá bez použití razantnějšího násilí (např. nečekaně vytrhne z ruky kabelku). Pokud však poškozený věc pevně drží a dojde k určitému přetahování, při němž je násilné působení pachatele razantnější povahy, je třeba takový skutek již posoudit jako trestný čin loupeže.

Trest a okolnosti podmiňující použití vyšší trestní sazby.

Za spáchání trestného činu loupeže trestní zákoník stanoví trest odnětí svobody na 2 léta až 10 let.  Dále v kvalifikovaných skutkových podstatách vymezuje okolnosti podmiňující uložení trestu v přísnější sazbě:

Loupež je trestný čin (zvlášť závažný zločin), kterým pachatel usiluje o získání cizí věci násilím či pohrůžkou okamžitého vykonání násilí. V českém právu v nyní účinném trestním zákoníku (zákon č. 40/2009 Sb., ve znění pozdějších předpisů) je loupež upravena v ustanovení § 173. Pachatel se tohoto trestného činu dopustí tehdy, pokud "proti jinému užije násilí nebo pohrůžky bezprostředního násilí v úmyslu zmocnit se cizí věci".

抢劫,亦称打劫、行抢,是指以暴力或威吓,夺取对方对某物之所有权的一种犯罪行为。抢劫是对他人的财产权、人身安全的严重侵害,也彻底背弃人类文明价值,因此各国的刑罚皆极重。。进行抢劫的罪犯被称为「抢匪」或「强盗」。与盗窃不同,绝大多数的抢劫都包含了暴力的成分,有时候会转变成杀害被抢劫者的情况。抢劫通常发生在都会区或郊县、冷僻地区。在大部分的法律定义中,抢劫的详细定义会依照不同的审判而有差异。


Rozdělení pravděpodobnosti diskrétní náhodné veličiny.

Pravděpodobnost, že diskrétní náhodná veličina formula_1 bude mít po provedení náhodného pokusu hodnotu formula_2, značíme formula_3, formula_4 nebo stručně formula_5.  Výsledkem jednoho náhodného pokusu je to, že náhodná veličina bude mít právě jednu hodnotu. Všechny hodnoty definičního oboru náhodné veličiny tedy představují úplný systém neslučitelných jevů, což znamená, že součet pravděpodobností všech možných hodnot formula_2 diskrétní náhodné proměnné formula_1 je roven 1, tzn.

Pravděpodobnostní funkce.

Rozdělení pravděpodobnosti diskrétní náhodné veličiny se tedy vyjádří tak, že se určí pravděpodobnost formula_5 pro všechna formula_2 definičního oboru veličiny formula_1. Pravděpodobnosti jednotlivých hodnot formula_2 jsou tedy vyjádřeny funkcí formula_5, která se nazývá pravděpodobnostní funkce. Hodnoty pravděpodobností funkce vyjadřujeme obvykle tabulkou, např. Také se používá vyjádření ve formě grafu (viz ). V některých případech lze také použít vyjádření pomocí matematického vzorce.  Znalost pravděpodobnostní funkce lze použít k výpočtu pravděpodobnosti. Například pravděpodobnost, že náhodná veličina formula_1 leží mezi hodnotami formula_15 a formula_16, se určí jako

Distribuční funkce diskrétní veličiny.

Pomocí pravděpodobnostní funkce lze zavést distribuční funkci vztahem  Distribuční funkce je neklesající a je spojitá zprava. Hodnoty distribuční funkce leží v rozsahu formula_19. Pro diskrétní náhodnou veličinu formula_1 lze pro libovolné reálné číslo formula_2 vyjádřit distribuční funkci vztahem

Vlastnosti.

Jestliže hodnoty náhodné veličiny leží v intervalu formula_23, pak formula_24 a formula_25.  Distribuční funkci lze, podobně jako pravděpodobnostní funkci, použít k výpočtu pravděpodobnosti, neboť

Rozdělení pravděpodobnosti spojité náhodné veličiny.

Spojitá náhodná veličina má spojitou distribuční funkci formula_27. Rozdělení spojité náhodné veličiny nelze popsat pravděpodobnostní funkcí v určitém bodě.

Hustota pravděpodobnosti.

Hustota pravděpodobnosti je funkce, jejíž hodnotu pro libovolný zvolený prvek z množiny možných vzorků (hodnot náhodné proměnné) lze interpretovat jako relativní četnost hodnoty tohoto prvku v rámci celé množiny možných vzorků daného času.  Rozdělení pravděpodobnosti spojité náhodné veličiny se určuje prostřednictvím funkce, která se nazývá hustota rozdělení pravděpodobnosti (hustota pravděpodobnosti, ). Pro spojitou náhodnou veličinu obecně neplatí, že také hustota pravděpodobnosti je spojitá.  Je-li formula_28 hustota pravděpodobnosti spojité náhodné veličiny formula_1, pak platí kde formula_31 je definiční obor veličiny formula_1. Pro hodnoty formula_2 mimo definiční obor formula_31 je hustota pravděpodobnosti nulová, takže formula_35 pro formula_36.  Ze znalosti hustoty pravděpodobnosti formula_28 je možné určit pravděpodobnost, že náhodná veličina formula_1 nabývá hodnotu z intervalu formula_39, tedy  Pravděpodobnost, že spojitá náhodná veličina nabývá určité (přesně dané) hodnoty, je nulová, což plyne z předchozího vztahu. Důsledkem toho je, že pro spojitou náhodnou veličinu platí vztahy

Distribuční funkce spojité veličiny.

Distribuční funkce formula_27 jednorozměrné reálné náhodné veličiny formula_1 se definuje jako pravděpodobnost, že realizace této náhodné veličiny nepřekročí formula_2:  Distribuční funkce je neklesající, zprava spojitá, její limita formula_46 je nula, v formula_47 pak jedna.  Komplementární distribuční funkce se pak definuje jako formula_48.  Pro spojitou náhodnou veličinu s hustotou pravděpodobnosti formula_28 se distribuční funkce dá spočítat také podle vztahu

Vlastnosti.

Platí, že formula_51 a formula_52.  Distribuční funkci lze použít k výpočtu pravděpodobnosti, neboť  Lze dokázat, že mezi hustotou pravděpodobnosti formula_28 a distribuční funkcí formula_27 platí vztah pokud derivace distribuční funkce v daném bodě formula_2 existuje.

Vícerozměrné rozdělení pravděpodobnosti.

Sdružená a marginální pravděpodobnost.

Mějme formula_58-rozměrný náhodný vektor formula_59, jehož složkami jsou diskrétní náhodné veličiny formula_60. Jejich rozdělení lze popsat sdruženou (simultánní) pravděpodobností Tento vztah udává pravděpodobnost, že náhodná veličina formula_62 nabude hodnotu formula_15, náhodná veličina formula_64 nabude hodnoty formula_16, atd. pro všechna formula_60 a formula_67.  Pro formula_68 sdružené pravděpodobnosti zobrazují v "korelační tabulce" Pravděpodobnosti formula_69 a formula_70 jsou marginální (okrajové) pravděpodobnosti. Platí tedy  Dále platí

Sdružená a marginální distribuční funkce.

Sdruženou (simultánní) distribuční funkci lze pro formula_58-rozměrný náhodný vektor formula_59 diskrétních veličin formula_60 definovat jako  Sdružená distribuční funkce (pro dvě proměnné X, Y) splňuje podmínky Podobné podmínky platí také pro vícerozměrné náhodné vektory.  Marginální (okrajové) distribuční funkce lze pro vektor dvou proměnných formula_1 a formula_81 zapsat vztahy Podobně lze marginální distribuční funkce určit také v případě vícerozměrných náhodných vektorů.

Sdružená a marginální hustota pravděpodobnosti.

Rozdělení dvou spojitých náhodných veličin je možné popsat sdruženou hustotou pravděpodobnosti formula_84. Sdružená hustota pravděpodobnosti musí splňovat podmínku  Marginální hustoty pravděpodobnosti se určí jako  Sdruženou distribuční funkci pak je  Ze sdružené distribuční funkce lze naopak získat sdruženou hustotu pravděpodobnosti Podobně lze postupovat také v případě formula_58-rozměrných vektorů spojitých náhodných veličin. Sdruženou hustotu pravděpodobnosti je pak možné získat jako  Marginální pravděpodobnost lze definovat pro libovolnou skupinu formula_92 veličin (formula_93) daného formula_58-rozměrného náhodného vektoru. Rozdělení je závislé pouze na daných formula_92 veličinách a na zbývajících formula_96 veličinách nezávisí. Pro formula_97 je nutno rozlišovat podvojnou nezávislost a nezávislost vzájemnou.  Jsou-li veličiny formula_60 vzájemně nezávislé, pak platí

Podmíněné rozdělení pravděpodobnosti.

Podmíněné rozdělení náhodné veličiny formula_1 vzhledem k veličině formula_103 je rozdělení veličiny formula_1 za podmínky, že náhodná veličina formula_81 nabyla hodnoty formula_103.  Podmíněné rozdělení je definováno jako podíl rozdělení sdruženého a marginálního.  Pro dvě diskrétní náhodné veličiny formula_107 je možné podmíněnou pravděpodobnost veličiny formula_1 vzhledem k formula_81 zapsat jako pro formula_111, kde formula_112 je marginální pravděpodobnost a formula_113 je pravděpodobnost sdružená.  Obdobně vznikne pro podmíněnou pravděpodobnost veličiny formula_81 vzhledem k formula_1 vztah pro formula_117, kde formula_118 je marginální pravděpodobnost a formula_113 je opět sdružená pravděpodobnost.

Podmíněná distribuční funkce.

Podmíněné distribuční funkce zapsat zapsat jako

Podmíněná hustota pravděpodobnosti.

U dvourozměrného náhodného vektoru, jehož složkami jsou spojité náhodné veličiny formula_1 a formula_81, lze podmíněné hustoty pravděpodobnosti vyjádřit jako pro formula_125 a pro formula_127, kde formula_84 je sdružená hustota pravděpodobnosti a formula_129 a formula_130 jsou marginální hustoty pravděpodobnosti.  Pro podmíněné distribuční funkce spojitých náhodných veličin formula_107 pak platí

Charakteristiky rozdělení náhodné veličiny.

Charakteristiky náhodné veličiny jsou vhodně vybrané číselné údaje, které shrnují základní informace o rozdělení pravděpodobnosti náhodné veličiny. Charakteristiky poskytují pouze základní a hrubou představu o náhodné veličině, neboť charakteristiky (obvykle) nepostačují k jednoznačnému popisu rozdělení pravděpodobnosti. Naproti tomu rozdělení pravděpodobnosti sice poskytuje jednoznačný popis náhodné veličiny, obvykle však není dostatečně přehledné.  Důležitými charakteristikami rozdělení jsou střední hodnota a rozptyl.

Rozdělení pravděpodobnosti nebo rozložení pravděpodobnosti (někdy také distribuce pravděpodobnosti) náhodné veličiny je pravidlo, kterým se každému jevu popisovanému touto veličinou přiřazuje určitá pravděpodobnost. Rozdělení pravděpodobnosti náhodné veličiny vznikne, pokud je každé hodnotě diskrétní náhodné veličiny nebo intervalu hodnot spojité náhodné veličiny přiřazena pravděpodobnost.

概率分布(;英语:probability distribution)或简称分布,是概率论的一个概念。使用时可以有以下两种含义:


Etymologie.

Slovo "šelak" pochází z německého "schellack", které je odvozeno od holandského či anglického "shellac". Toto slovo je složeninou slov "shell" a "lac", což je kalk z francouzského "laque en écailles", „lak v tenkých kouscích“, později také "gomme-laque", „gumový lak“. Většina evropských jazyků (mimo románské jazyky a řečtinu) převzala slovo pro šelak z Angličtiny nebo z německé verze "Schellack".

Historie.

Lak ("Lac") je poprvé zmíněn v nejstarších indických textech psaných v sanskrtu před 3000 lety. Pátá "suktha" z pěti knih Atharvavédy popisuje výskyt laku, lakového hmyzu a také použití laku k lékařským účelům pod termínem "Laksha". Jedna z védských knih dokonce zmiňuje palác postavený celý z šelaku. Starověké čínské a indické civilizace používaly barvivo extrahované z šelaku na barvení hedvábí a kůže či jako kosmetickou červeň a barvivo na zdobení hlavy. Adhezivní vlastnosti pryskyřice se používaly při usazování drahokamů a jílců meče. "Lac" a "Laksha" jsou nejspíše odvozeny od sanskrtského slova "laksa" nebo hindského slova "Lakh" (znamenající 100 000), čímž by toto slovo naznačovalo obrovské množství tohoto hmyzu na stromech v Indii a Thajsku, které produkují tuto pryskyřici. Tento název by odpovídal také faktu, že na kilogram šelaku je potřeba asi 300 000 brouků. Jan Huygen van Linschoten, který cestoval do Indie pod portugalskou korunou, byl prvním evropanem, jenž podal zprávu o laku roku 1596 (jiný zdroj uvádí, že měla být výroba a užití šelaku popsána již roku 1534, nejspíše šlo o Garcia de Ortu, který Indii toho roku navštívil). Již v 17. století importovala Východoindická společnost lakové barvivo (tzv. Lac Dye, kyselina lakkaová obsažená v šelaku) a později také šelak do Evropy. Jako umělecký pigment je šelak zmíněn však již ve španělském receptáři z roku 1220, roku 1557 v Benátkách či v knize "De Atramentis cujuscunque generis" (roku 1660 publikoval benátský lékař Petrus Maria Caneparius). V průběhu 17. století začala být šelaková pryskyřice, barvivo i vosk používán častěji malíři nejen k malbě, ale také jako ochranný lak. Jeho použití se posléze přeneslo také k jiným řemeslům, často se užíval na dřevě. Ve velké míře se šelak začal používat až v 19. století a to nejčastěji ve formě tzv. šelakové politury (anglicky "french polish"). Ve střední Evropě nebyl šelak do 19. století nejspíše používán vůbec, a to zřejmě kvůli své vysoké ceně. Místo něj se používaly oleje, vosky či olejopryskyřičné laky, především směsi pryskyřic jako sandarak, mastix, jantar, kopál či běžný terpentýn (kalafuna), který se běžně používá na hudební nástroje. Začátkem 20. století nahradil užití šelaku nitrocelulózový lak a další syntetické laky.

Vlastnosti.

Šelak vzdoruje kyselinám, v zásadách se ale rozkládá. Rozpouští se v lihu, působením světla tvrdne, proto se musí uchovávat v tmavých nádobách. Jeho bod varu je asi 80–120 stupňů Celsia. Relativní permitivita ε je 3 až 4,0.  Výhody užívání šelaku:

Příprava.

Výměšky citronově žluté až tmavočervené barvy na vzduchu zasychají. Zaschlá živice se z větviček fíkovníků odloupává v podobě plástů či tyčinek. Surový šelak se přetaví a zbaví nečistot, nalije se na pružné plechy nebo válce, po ztvrdnutí se odlupuje ve formě šupinek. Jeho zabarvení indikuje obsah vosku, největší obsah vosku má jasně žlutý, nejmenší naopak červený, tzv. rubínový šelak.

Náhražky.

Syntetickou náhradou šelaku jsou acetaldehydové živice.

Šelak je přírodní živice, získávaná z výměšků samičky červce lakového ("Kerria lacca"), který se vyskytuje se v lesích v Indii a Thajsku. Červec pomocí tohoto sekretu chrání své larvy před nepříznivými vlivy okolí. Šelak se zpracovává a prodává jako suché šupiny a rozpouští se v ethanolu za vzniku tekutého šelaku, který se používá jako barvivo, potravinářská poleva či jako povrchová úprava dřeva. Šelak se používá také jako přírodní základní nátěr, nátěr pro předbrus, k uzavření tříslovin a zápachů ve dřevě, k barvení a jako lak s vysokým leskem. Šelak byl v minulosti používán v elektrických zařízeních pro své dobré izolační vlastnosti a nepropustnost vlhkosti. Také se z něj vyráběly fonografové desky a gramofonové desky s rychlostí 78 otáček za minutu, dokud nebyly v padesátých letech nahrazeny vinylovými deskami. Od doby, kdy v 19. století nahradil povrchové úpravy olejů a vosků, byl šelak jedním z dominantních povrchových úprav dřeva v západním světě, dokud nebyl ve 20. a 30. letech 20. století do značné míry nahrazen nitrocelulózovým lakem.

虫胶,香港粤语俗作士叻(英文Shellac的译音),是一种从雌性的Kerria lacca介壳虫(或者其他同为胶介壳虫科的物种)分泌出来的树脂。这些虫一般生活于印度或泰国的森林。


WDM.

WDM používá multiplexer ve vysílači pro spojení signálů dohromady a demultiplexer v přijímači pro následné rozděleni. Se správným typem vlákna je možné mít zařízení, které umožňuje oboje současně a funguje jako optický add-drop multiplexer. Zařízení pro optickou filtraci používaná v modemech jsou obvykle etalony, stálé jednofrekvenční interferometry (Fabry-Perot) fungující na principu optických skel, na nichž je nanesen tenký film.  Koncept byl poprvé publikován v roce 1970 a v roce 1978 byl WDM realizován v laboratořích. První WDM umělo kombinovat dva signály. Moderní systémy umožňují až 160 signálů a umožňují rozšířit 10 Gbit/s optický systém na teoretickou kapacitu 1.6 Tbit/s přes jeden optický pár.  WDM je populární v telekomunikačních společnostech, protože jim umožňuje rozšiřovat kapacitu sítě bez nutnosti pokládání dalších optických vláken. Při použité WDM a optických zesilovačů, můžou umístit více generaci technologie v jejich optické infrastruktuře, bez nutnosti renovace páteřní sítě. Kapacita může být navyšována jednoduchým rozšířením multiplexu na každém konci.  Nejčastěji se používají opticko-elektricko-optické převodníky na samém okraji transportní sítě, čímž je zachována interoperabilita s existujícími zařízení s optickými rozhraními.  Většina WDM systému pracuje na jednovidových optických vláknech, které mají průměr jádra 9 μm.  Některé typy WDM pracují i na vícevidových optických vláknech (známe také jako prostorové kabely) které mají průměr jádra 50 nebo 62,5 μm.  Prvotní WDM systémy byly hodně drahé a komplikované. Nicméně standardizace, lepší porozumění dynamice WDM systémů, měla za následek nasazování WDM systémů a jejich zlevňování.  Optické přijímače, kontrastující s laserovými zdroji, směřují k širokopásmovým zařízením.

Coarse WDM.

„Coarse Wavelength Division Multiplexing“ byl docela všeobecný pojem a znamenal mnoho rozdílných věcí. Před ITU standardizací bylo považováno za Coarse WDM dva (nebo více) signálů multiplexovaných do jednoho optického vlákna, kde jeden signál měl pásmo 1550-nm nebo 1310 nm pásmo.  ITU standardizovala 20 nm kanálové rozteče pro použití s CWDM za použití vlnových délek mezi 1270 nm a 1610 nm. Širší kanál 20 nm může využívat teplotně nestabilizovaný laser (DFB) a z tohoto důvodu jsou tyto systémy levnější než multiplexy s hustým dělením (DWDM). V současné době se převážně využívá pásmo 1470 nm až 1610 nm. Vlnové délky mezi 1350 nm až 1450 nm se nepoužívají z důvodu nasazení na optická vlákna G.652.B, která mají zvýšený útlum vlivem „waterpeeku“ v okolí vlnové délky 1383 nm a tyto zvýšené hodnoty zasahují i do dalších kanálů. Též kanály v okolí 1310 nm nejsou obvyklé. S nástupem nových vláken standardu G.652.C a G.652.D (eliminace zvýšení útlumu v okolí 1383 nm) lze očekávat využití celého pásma od 1270 nm do 1610 nm (20 kanálů). Připravují se i aplikace CWDM pro projekty FTTx.  Ethernet standard LX-4 fyzické vrstvy je příkladem CWDM systému, který na čtyřech vlnových délkách blízko 1310 nm, kde na nosné je 3,125 Gbit/s a jsou použity pro přenos 10 Gbit/s agregovaných dat.

Dense WDM - tzv. hustý vlnový multiplex (DWDM).

Wavelength Converting Transponders.

Zesilovače, které musí být přítomny v signálové cestě kvůli ztrátám a postupnému "oslabování" signálu. Využívá se většinou převod na elektrickou veličinu, následuje úprava signálu a poté opět převod zpět na optický signál. Někdy se tyto zesilovače také označují jako O/E/O (optical-electrical-optical) zesilovače. Podle typu úpravy signálu rozlišujeme tři typy zesilovačů.

Vlnový multiplex (wavelength-division multiplexing, WDM) představuje v optických sítích technologii, kterou se při přenosu multiplexuje více optických signálů v jednom optickém vlákně s použitím rozdílných vlnových délek (barev) LED nebo laserů. Je tak umožněno rozšířit kapacitu média nebo provést obousměrnou komunikaci na jednom optickém vlákně.

波分复用(Wavelength Division Multiplexing,WDM)是利用多个激光器在单条光纤上同时发送多束不同波长激光的技术。每个信号经过数据(文本、语音、视频等)调制后都在它独有的色带内传输。WDM能使电话公司和其他运营商的现有光纤基础设施容量大增。


Definice.

Model jazyka.

Struktura pro jazyk "L" (také model jazyka "L"), který obsahuje z mimologických symbolů konstantní symboly formula_1, funkční symboly formula_2 četností formula_3 a predikátové symboly formula_4 četností formula_5, je množina "A" nazývaná "nosič struktury" spolu s konstantami formula_6, funkcemi formula_7 a relacemi formula_8. Konstanta formula_9, resp. funkce formula_10, resp. relace formula_11 se nazývá realizací konstantního symbolu formula_12, resp. funkčního symbolu formula_2, resp. predikátového symbolu formula_4 v modelu A a značí se formula_15, resp. formula_16, resp. formula_17. Struktura s nosičem A (a příslušnými realizacemi symbolů) se obvykle značí formula_18.  Méně formálně: Jazyk L obsahuje pouze symboly pro konstanty, funkce a predikáty a arity funkcí a predikátů. Model jazyka L přidává množinu A (nosič struktury, např. množinu přirozených čísel) a dodává symbolům jazyka L jejich realizace.

Tarského definice pravdy.

V tomto odstavci značí formula_18 model jazyka "L" s mimologickými symboly popsanými výše. Ohodnocení proměnných v modelu formula_18 je každá funkce "e" z množiny všech proměnných do nosiče A. Ohodnocení, které se shoduje s ohodnocením "e" na všech proměnných kromě "x" a na "x" má hodnotu "a", značíme "e(x/a)".

Realizace termu.

Realizace termu "t" jazyka "L" při ohodnocení proměnných "e" v modelu "A", značíme formula_21, se definuje indukcí dle složitosti takto:

Platnost formule.

Platnost formule formula_28 jazyka "L" při ohodnocení proměnných "e" v modelu formula_18 definujeme indukcí dle složitosti takto (formula_28 platí v formula_18 při ohodnocení "e" značíme formula_32, formula_28 neplatí v formula_18 při ohodnocení "e" značíme formula_35):  Říkáme, že formula_28 platí v modelu formula_18, značíme formula_60, pokud formula_32 pro každé ohodnocení proměnných "e".

Model teorie.

Je-li "T" teorie v jazyce "L" a formula_18 struktura pro tento jazyk, pak říkáme, že formula_18 je modelem "T", značíme formula_64, pokud formula_60 pro každý axiom formula_28 teorie "T".

Izomorfismus modelů.

Izomorfismem modelů (struktur) formula_73 téhož jazyka "L" je taková bijekce formula_74, která zachovává všechny symboly jazyka "L", tj. splňuje:  Existuje-li izomorfismus modelů formula_73, říkáme, že jsou tyto modely izomorfní.

Model (také struktura) je matematický pojem z oblasti matematickologické sémantiky. Je to seskupení objektů, na němž jsou definovány nějaké vztahy (relace) a přiřazení (funkce) tak, že vytváří „realizaci“ nějaké formální teorie.

在数学学科模型论中,语言 formula_1 的结构 formula_2(也叫做 'formula_1-结构',并通常写为哥特体大写)是一个有序对,它的第一个成员是论域或全集 formula_4 (对应于可能带有定义在其上的关系和函数的集合,并通常写为相应于结构名字的罗马体大写),它的第二个成员是一个释义 formula_5,就是 formula_1 的一个偏函数,它完全定义在 formula_1 的非逻辑符号之上,使得 formula_1 的常量符号对应于 formula_4 上的元素,如果有的话;formula_1 的函数符号对应于 formula_4 上的函数,如果有的话;而 formula_1 的关系符号对应于 formula_4 上的关系;如果有的话。


Historie.

MyIE.

První verze prohlížeče vyvíjené v letech 1999 - 2005 nesly název MyIE. Tato původně nadstavba webového prohlížeče Internet Explorer (přesněji jen jeho jádra) byla postavena na vykreslovacím jádře Trident. MyIE umožnil prohlížení v záložkách (kartách). V roce 2002 jako první prohlížeč zpřístupnil pokročilé ovládání pomocí gest myší (mouse gestures). Prohlížeč nabídl také spoustu dalších funkcí hlavně pro pokročilé uživatele.

Maxthon Classic (verze 1) a Maxthon 2.

V roce 2005 byl prohlížeč přejmenován na Maxthon. Začal být postupně vyvíjen jako samostatný webový prohlížeč. Kromě vykreslovacího jádra Trident bylo ve verzi 1.x možné použít i jádro Gecko (používané například v prohlížeči Mozilla Firefox) avšak pouze s experimentální podporou. Maxthon byl první prohlížeč, který umožnil online synchronizaci záložek (oblíbených položek) napříč platformami (od verze 1.3.1 vydané v roce 2005). Oproti většině konkurenčních webových prohlížečů přidal Maxthon ještě poměrně velké množství voleb pro nastavení uživatelského rozhraní, blokování reklam, skinovatelnost, online poznámky, RSS čtečku, gesta myší, zobrazení videa v samostatném okně, zachytávání obrazovky, ztlumení zvuků, uživatelské profily, relace a další. Zajimavostí je, že Maxthon 2 přišel se zcela novým uživatelským rozhraním a začala stavět znovu od začátku (to samé se později stane také u verze 3). V roce 2007 se Maxthon stal prvním prohlížečem, který nabídl izolované karty pro zvýšení bezpečnosti (SandBox). Maxthon ve verzi 2.5 přinesl nové více vláknové zpracování (multithreading) pro izolaci záložek (karet) od prohlížeče, to znamená, že když jedna stránka zamrzne, tak nezpůsobí zamrznutí či pád celého prohlížeče.

Maxthon 3.

Od třetí verze oficiálně vydané v roce 2009 Maxthon přešel na vykreslovací jádro WebKit (používaného například v prohlížečích Safari nebo později Google Chrome) s možností přepnutí zpět na původní jádro Trident. Dočkal se modernějšího vzhledu a několika dalších rozšiřujících funkcí, například nočního režimu. Bohužel stejně jako u Maxthon 2 i řada původních funkcí nebyla po přechodu na nové jádro znovu implementována nebo jen v omezené funkčnosti. Vývojáři se nyní snaží funkce implomentovat tak aby oslovili více lidí, ne jen pokročilé uživatele.  V roce 2011 vyšla i verze pro Mac OS X.

Maxthon Mobile.

V roce 2010 byla vydána verze pro mobilní telefony pro operační systém Android. Následovala i verze pro tablety, později však byly obě verze sjednoceny. V roce 2011 vyšla verze i pro Amazon Kindle Fire. V roce 2012 pak přišla verze pro zařízení s iOS (Apple) a o rok později i pro Windows Phone.

Maxthon Cloud (verze 4).

Čtvrtá generace prohlížeče Maxthon vydaná v roce 2013 má přívlastek Cloud a přináší ještě větší míru využívání vzdáleného úložiště jak pro synchronizaci Oblíbených a nastavení mezi různými zařízeními, tak pro sdílení s přáteli nebo ukládání souborů. Cloudové služby vyžadují, aby byl uživatel přihlášen ke svému Maxthon účtu, nicméně prohlížeč je plnohodnotně použitelný i bez využití této funkce. Poskytuje také možnost odesílání SMS na telefonní čísla. Od verze 4.2 používá jádro Blink.

Maxthon Nitro.

V roce 2014 byla vypuštěna samostatná větev prohlížeče zaměřená na rychlost a jednoduchost. V prvních alpha verzích nese název MxNitro (Mx jako zkratka pro Maxthon). První oficiálně stabilní verze s označením Nitro (v1.0.0.1000) byla vydána 12. prosince 2014.

Maxthon 5 (MX5).

Poslední verze se snaží povznést prohlížeč Maxthon do role informačního asistenta.

Maxthon je svobodný multiplatformní webový prohlížeč vyvíjený společností Maxthon International. Podle statistik je šestým celosvětově nejpoužívanějším prohlížečem. Maxthon je už v základu (bez použití rozšíření) nadprůměrně vybavený prohlížeč a přinesl i řadu inovací, které později nabídly také další prohlížeče.

傲游浏览器(Maxthon),是陈明杰(Jeff Chen)在畅游所写的MyIE代码基础上修改所编写的浏览器。最初(Maxthon1.x)只支持微软的Internet Explorer的Trident引擎,但是也可以通过修改使用Mozilla的Gecko引擎。而在傲游2则只支持Trident引擎,傲游3-5系列起开始采用基于Webkit的引擎并可切换Trident成为一套双核心浏览器,而Linux版的傲游浏览器则采用Chromium引擎。


Historie růžence.

Původ růžence jako modlitebního počitadla je raně středověkého původu, autorství mariánské modlitby a ustáleného pořadí je spojováno se sv. Dominikem. O autorství této modlitby se vede od 80. let 19. století učená diskuse, které rozpoutal bollandista Thomas Esser. Po čtyřech desítkách let přijala tuto skutečnost i katolická církev.  Používání kamínků překládaných z hromádky na hromádku nebo uzlů, semen atd. na provázku za účelem počítání modliteb je starší než vlastní růženec. Zpočátku také nebylo spojeno s modlitbou Zdrávas Maria. Obě tradice byly sjednoceny ve středověku. Vliv měly také tzv. Mariánské žaltáře, které vznikly kolem roku 1130. Nejstarší formy mariánských růženců jsou známy z druhé poloviny 12. století až první poloviny 13. století z klášterů benediktinů a zejména cisterciáků, jejichž chrámy byly zasvěceny Panně Marii. Tak se růženec vyvíjel souběžně jak v latinském, tak v německém jazykovém prostředí.  Původním záměrem bylo vytvořit pro laiky přístupnou modlitbu napodobující žaltář, který byl velmi rozšířenou pobožností v klášterech. Opakovaná mariánská modlitba je tedy náhradou žalmů, které si lidé nemohli zapamatovat, proto nahradili jejich počet (150) vhodným jednoduchým vzýváním Panny Marie. Nejstarší formy růžence se ale ještě lišily od toho, co známe dnes. Proměňovalo se nejen pořadí modliteb a jejich obsah, ale i modlitby samotné. Základní modlitba růžence - Zdrávas Maria - získala svoji dnešní podobu na přelomu 15. a 16. století, kdy se věřící začali sdružovat do růžencových bratrstev a byly zahájeny růžencové slavnosti s procesím, mj. na obranu proti reformaci.  V roce 2002 narušil onu původní symboliku čísla 150 papež Jan Pavel II. apoštolským listem "Rosarium Virginis Mariae", který zavádí další (čtvrtou a nepovinnou) část růžence - tajemství růžence světla. Tato novinka narazila na zásadní nesouhlas především mezi tzv. tradičními katolíky, kterým vadila v symbolické i teologické rovině. Plně přijata ale nebyla ani ve zbytku Římskokatolické církve, pročež se růženci světla se dostalo jen omezeného rozšíření a používání a mnoho farních komunit se bez něj zcela obejde a modlí se výhradně kasické schéma růžence se třemi tajemstvími.

Typy růžencových modliteb.

V katolickém prostředí existuje řada typů opakovaných modliteb. Vedle růženců jsou to např. tzv. korunky nebo litanie. Některé jsou dosud užívány, jiné zapomenuty a některé jsou dílem církví nikdy neschválené lidové zbožnosti. Mezi církevně neschvalované růžence patří např. Růženec ke cti sv. Anny, k církví doporučeným modlitbám růžencového charakteru naopak patří např. Korunka k Božímu milosrdenství.  Poutní kancionál pro české a moravské diecéze uvádí růženec andělský, růženec radostný, růženec bolestný, růženec slavný, korunku Pána Ježíše, korunku Panny Marie neboli růženec sv. Brigity, růženec sv. Josefa a růženec sedmibolestné Panny Marie. Vedle toho zavedl papež Jan Pavel II. v roce 2002 růženec světla. Starší literatura zná i další jako např. růženec o Pochválen buď Pán Ježíš a růženec o nejsladším Jménu Ježíš, jejich vhodnost je sporná. Různé růžence se liší počty modliteb, tzv. tajemstvími vkládanými po jménu Ježíš a také někdy používají odlišné speciální pomůcky nazývané stejně jako modlitba sama - růžence.  S modlitbou růžence jsou spojeny plnomocné odpustky pod podmínkou, že se ho věřící modlí ve společenství, ať již rodinném, řeholním či jiném, že je růženec recitován nahlas a recitace je spojena se zbožnou meditací o jeho tajemstvích, přičemž tajemství musí být obvyklým způsobem ohlašována. Pro získání plnomocných odpustků postačuje modlitba o pěti desátcích, nesmí být ale přerušována. Pokud nejsou tyto podmínky dodrženy, vztahují se na jiné formy modlitby růžence částečné odpustky. Východní církve, které růženec neznají, mohou namísto růžence obdařit stejnými odpustky jiné modlitby k Panně Marii, např. akafist.

Struktura radostného, bolestného, slavného růžence a růžence světla.

Nejrozšířenější způsob recitace.

Po úvodu složeném z Apoštolského vyznání víry, otčenáše a tří modliteb Zdrávas Maria, do kterých se přidávají za jméno Ježíš postupně tři vedlejší věty (1."„...v kterého věříme“" 2."„...v kterého doufáme“" 3."„...kterého nade všechno milujeme“"), které ukazují na tři božské ctnosti, zakončeném krátkou modlitbou Sláva Otci, následuje pět "desátků" a celý růženec je pak zakončen modlitbou Zdrávas Královno.  Desátek růžence se skládá z Otčenáše, pak následuje desetkrát Zdrávas Maria, do které se za jméno Ježíš obvykle vkládá jedno „tajemství“, čili některý důležitý moment z Ježíšova života (pozemského i nebeského). Toto tajemství může být zmíněno i jen v prvním Zdrávasu, popřípadě před vlastním desátkem. Celý desátek je zakončen oslavnou modlitbou Nejsvětější Trojice (Sláva Otci...), po kterém následuje tzv. "fatimský dodatek": "„Pane Ježíši, odpusť nám naše hříchy, uchraň nás pekelného ohně a přiveď do nebe všechny duše, zvláště ty, které tvého milosrdenství nejvíce potřebují.“".

Dominikánský způsob recitace.

Dominikánský způsob recitace se liší v úvodu a závěru celého růžence. Dále, po Druhém Vatikánském koncilu, se za jméno Ježíš nevkládají "tajemství", ta jsou ohlášena na začátku každého desátku.

Předmět modlitby.

V radostném růženci se medituje nad Ježíšovým životem od početí po nalezení v chrámě (12 let), v bolestném nad jeho umučením, ve slavném nad zmrtvýchvstáním, sesláním Ducha svatého a nanebevzetím Panny Marie a v růženci světla nad různými událostmi z doby Ježíšova veřejného působení.  Recitovaná společná modlitba růžence zabere obvykle asi dvacet minut. K římsko-katolické tradici patří tato modlitba před začátkem mše svaté. Před liturgickou reformou Druhého vatikánského koncilu nebyli věřící příliš zapojeni do mše svaté, proto se doporučovalo během mše se modlit růženec.  Tři růžence obsahují celkem 150x Zdrávas Maria, tedy stejně jako je žalmů v Bibli. Růženec se tak stal alternativou rozjímavých modliteb mnichů, kteří rozjímali nad žalmy; tato alternativa byla o mnoho jednodušší a tím přístupnější pro široký okruh křesťanů.

Obvyklé schema výběru růžence dle dne v týdnu.

Tradiční schéma (bez růžence světla): Tradiční schéma pevně přiděluje konkrétní desátky na pondělí až sobotu a nedělní výběr modifikuje podle liturgického období.  Schémata s růžencem světla: Obecně nemají tak pevný rámec a řídí se rozličnými lokálními doporučeními a zvyklostmi, které někdy respektují a někdy nerespektují (ostatně jen velmi volné) doporučení papeže Jana Pavla II. z "Rosarium Virginis Mariae":

Sedmibolestný a sedmiradostný růženec.

Vedle tradičních růžencových tajemství a desátků zmíněných výše existuje ještě např. růženec sedmibolestný a sedmiradostný. Oba tyto typy jsou schváleny církví.  Sedmibolestný růženec je spojen se svátkem Panny Marie bolestné (15. září). Předmětem rozjímání při tomto růženci je tzv. sedm bolestí Panny Marie. Sedmibolestný růženec se zrodil v řádu servitů. V průběhu staletí byl potvrzen více papeži a za splnění určitých podmínek jsou s ním spojeny i odpustky.  Růženec začíná stejným způsobem jako růženec klasický. Poté však nenásledují úseky 5 × 10 zdrávasů, ale 7×7 zdrávasů, s těmito vedlejšímu větami:  Mezi jednotlivé úseky se stejně jako v běžném růženci vkládají modlitby Sláva Otci, Otčenáš, příp. Fatimský dodatek. Na konci růžence se místo Zdrávas královno recituje modlitba k bolestné Panně Marii.  Kromě sedmibolestného růžence existuje taktéž sedmiradostný růženec, jenž se vyvinul ve františkánském prostředí. Uctívá se při něm sedm radostí Panny Marie:  Pro modlitbu těchto růženců se vyrábí zvláštní růžence (rozuměj předměty) se 7×7 zrníčky.

Růženec jako předmět.

Aby věřící nemusel soustředit svou pozornost na počítání, existují technické pomůcky nazývané stejně jako modlitba - růžence. Růženec má podobu smyčky ze šňůrky nebo řetízku, na které je navlečeno pět nebo sedm skupin po deseti korálcích oddělených vždy větším korálkem s větší mezerou na obou stranách. Z jednoho většího korálku je odbočka se skupinou tří malých korálků následovanou jedním velkým a zakončená křížem. Při modlitbě se člověk snadno orientuje hmatem a mysl může plně soustředit na modlitbu. Podle počtu korálků se růžence nazývají sedmidesátkové nebo pětidesátkové.  Jednodušší provedení v podobě prstenu obsahuje jen jeden desátek - deset malých a jeden větší výstupek, obvykle v podobě křížku.

Materiály.

Korálky růžence byly ode dávna skládány z materiálů různého původu:

Růženec v jiných církvích a náboženstvích.

Modlitby podobné růženci nevyužívá pouze katolická církev, ale i některé jiné křesťanské církve. Podobné pomůcky jsou doloženy i z jiných náboženství.  Ve východním křesťanství se místo kuliček často používá šňůrka s určitým počtem uzlů (10, 33, 50, 100 nebo 500) a křížem, která má v jednotlivých zemích své vlastní názvy, zrnka pak na ní slouží pouze k oddělení jednotlivých sekcí. Na uzlíčcích se modlí jedna z nejběžnějších modliteb užívaných na východě (jak pravoslavnými, tak katolíky) – Ježíšova modlitba: „"Pane Ježíši Kriste, Synu Boží, smiluj se nade mnou hříšným."“ Tato modlitební pomůcka nemá tak přesně danou formu jako západní růženec, takže sekce mohou být děleny např. po 10 nebo 25 uzlíčcích.  Anglikánská církev má svou vlastní variantu modlitby růžence, nezmiňující Pannu Marii. Má 7×4 zrnka, rozdělená do skupin, které se nazývají "weeks", tj. týdny. Před každou skupinou je jedno větší zrnko, takže růženec má dohromady 33 zrnek (podle tradice Kristův věk). Namísto Zdrávasu je na malých zrnkách použita Ježíšova modlitba. Na větších zrnkách se modlí Otčenáš. Kromě toho se anglikáni jako soukromou pobožnost modlí i klasický katolický růženec. Neužívají však při něm zpravidla tajemství světla a fatimský dodatek.  Růženec v katolickém formátu doporučují i některé luteránské církve, pouze požadují, aby se všechny Zdrávasy nahradily za Ježíšovy modlitby. Ponechán je pouze první Zdrávas z každého desátku, ten je ale recitován bez druhé části (tj. jenom po „a požehnaný plod života Tvého, Ježíš“) a následuje za ním tajemství. Závěrečná modlitba je nahrazena za Magnificat. Růženec je tak založen převážně na novozákonních textech.  V islámu je velmi rozšířena pomůcka zvaná tasbih nebo misbaha, má 99 zrnek a modlící se muslim při této modlitbě rozjímá nad jmény Alláha, kterých je dle muslimské tradice právě 99. Z islámu převzal podobnou praktiku také sikhismus.  Růženci je podobná také buddhistická mála, která slouží k počítání manter – má nejčastěji 108 zrnek. Stejná pomůcka se používá i v hinduismu, kde se mimo manter mohou opakovat také jména božstev. Mála je pokládána za velmi důležitou meditační pomůcku.

Růženec ( "rosarium", „Zahrada růží“) je meditativní opakovací modlitba široce rozšířená mezi katolíky. Je považována za tradiční symbol římsko-katolické církve a významný prvek mariánské úcty.

《玫瑰经》(),于15世纪由圣座正式颁布,是天主教徒用于敬礼圣母玛利亚的祷文。“玫瑰经”一词来源于拉丁语“”,意为“玫瑰花冠”或“一束玫瑰”。“”意为玫瑰。此名是比喻连串的祷文如玫瑰馨香,敬献于天主与圣母身前。


Historie.

Do přibližně 9. století se toho ví o východních Slovanech poměrně málo. Hlavním důvody jsou tehdejší neexistence psaného jazyka (Cyrilice byla vytvořena v roce 863) a značná odlehlost východoslovanských zemí. Poznatky získáváme pouze z archeologických vykopávek, útržků zpráv cestovatelů a srovnávacích studií slovanských jazyků.  Kromě kontroverzní tzv. Velesovy knihy existuje před 11. stoletím velmi málo původních ruských písemných památek. Nejstarší známý rukopis pojednávající o staroruské historii je tzv. "Povesť vremennych let" (také tzv. Kyjevský letopis, dříve podle jejího údajného autora mnicha Nestora též. "Nestorova kronika" či "Nestorův letopis") napsaná na přelomu 11. a 12. století. Je v ní vyjmenováno dvanáct slovanských tzv. "plemen" (kmenových svazů či národů), které se do 9. století usadily v oblasti mezi Baltickým a Černým mořem. Těmito kmeny jsou Polané, Drevljané (Děrevljané), Dregoviči, Radimiči, Vjatiči, Kriviči, Ilmeňští Slované, Dulěbové (Doudlebové), Bílí Chorvati (Charváti), Severjané, Uliči (Ugliči), Tiverci.  Podle dostupných archeologických a jazykovědných důkazů historikové dovozují, že Slované (Praslované), tehdy nazývaní pravděpodobně jako Venetové (Venedové), začali tvořit samostatnou indoevropskou etnickou skupinu v polovině 2. tisíciletí př. n. l. pravděpodobně v oblastech dnešního Polska, Běloruska a severozápadní Ukrajiny, v 8. století př. n. l. vstoupili do doby železné a začala jejich postupná migrace východním a jižním směrem.  V následujících stoletích se slovanští osadníci potkávali s jinými etnickými skupinami, které buď žily nebo se přestěhovaly do východoevropských rovin. Mezi 1. a 9. stoletím n. l. migrovali přes region Ruska Gótové kočovní Skythové, Sarmati, Alani, Hunové, Avaři a Maďaři. Někteří z nich si mohli místní Slovany částečně podmanit. V tomto období zde Slované expandují jako zemědělci, sběrači medu, lovci, rybáři a pastevci; od 6. století již tvoří Slované hlavní etnickou skupinu na východoevropských rovinách. Někteří z předchozích obyvatel území, tedy íránských národů, byli Slovany absorbováni a slavizováni

Obyvatelé východoevropských rovin.

Přibližně od roku 600 dochází k jazykovému rozdělení Slovanů na jižní, západní a východní větev. Východní Slované praktikovali zemědělskou metodu žďáření, která využila rozsáhlých lesních porostů, kde se usazovali. Tato metoda zemědělství spočívala ve vyčistění lesních ploch ohněm, jejich obdělání a následném přesunu po několika letech. Zemědělství pomocí žďáření vyžaduje častý pohyb, protože takto obdělaná půda poskytuje dobré sklizně jen po dobu několika let než se vyčerpá. Využívání žďáření východními Slovany vysvětluje jejich rychlé rozšíření na území východní Evropy.  Východní Slované zaplavili východní Evropu ve dvou proudech. Jedna skupina kmenů se usadila podél řeky Dněpr na území dnešní Ukrajiny a Běloruska na severu; dále se rozšířili severním směrem do severního údolí řeky Volhy, východně od dnešní Moskvy a západně do povodí řek severního Dněstru a Jižního Bugu v dnešním Moldavsku a jižní Ukrajině. Tato poloha jim umožňovala kontrolovat obchod mezi regionem Skandinávie-Baltické moře a východními částmi Římské říše, zejména Byzantskou říší a řeckými koloniemi na severním pobřeží Černého moře (viz Obchodní cesta od Varjagů k Řekům). Další skupina východních Slovanů se přesunula na severovýchod, kde se setkala s Varjagy a založila důležité regionální centrum Novgorod. Stejná slovanská populace také osídlila dnešní Tverskou oblast a region v okolí Belozersku. Když dorazili do země ugrofinských Merjů poblíž Rostova, spojili se s dněperskou skupinou Slovanů. Obchodní styky udržovali s Vikingy i Byzantinci. Kyjev - budoucí hlavní město Rusi - bylo pravděpodobně založeno v 5. až 6. století jako pevnost, která kontrolovala řeku Dněpr a kde se vybíraly daně od lodí, které se vracely z Byzance. V následujících pětistech letech bylo postaveno mnoho dalších měst.  V čele kmenových svazů stál kníže, velkou moc měli bojaři (obdoba šlechty), kteří vlastnili většinu pozemků a rolníci tak na nich byli plně závislí.  V 8. a 9. století se musely některé východoslovanské kmeny podvolit turkickým Chazarům, kteří na konci 8. nebo v 9. století přijali Židovskou víru a usadili se v oblasti jižní Volhy, na Kavkaze, a jejich říše v té době sahala až k dolnímu Dněpru a Krymu.

Východní Slované a Varjagové.

V polovině 9. století pravděpodobně ovládli oblasti východních Slovanů (Kyjevskou oblast Polanů a Novgorodskou oblast Slovanu) skandinávští bojovníci a obchodníci, tzv. Varjagové (všeobecněji nazývaní Vikingové). Tito stáli pravděpodobně u vzniku prvního státního útvaru východních Slovanů, Kyjevské Rusi i její vládnoucí dynastie Rurikovců (zakladatel Rurik, více viz Rus (národ), Normanská teorie vzniku ruského státu a Kyjevská Rus).

Po Kyjevské Rusi.

Rozpad Kyjevské Rusi v 11. století vyústil ve značné přesuny obyvatel a politické, sociální a ekonomické přeskupení. Výsledek spojení těchto faktorů vyústil ve vznik nových národů. Tyto procesy však začaly dlouho před pádem Kyjeva, jeho pád tento postupný vývoj urychlil do významné jazykové a etnické diferenciace Rusů a východních Slovanů na Ukrajince, Bělorusy a Rusy. To všechno zdůraznila následná politika území, do kterých tyto skupiny migrovaly: jihozápadní a západní ruské skupiny, ze kterých vzešly rusínská a později ukrajinská a běloruská identita, podléhala litevskému a později polskému vlivu, zatímco ruská etnická identita se vyvíjela pod vlivem moskevského knížectví na severovýchodě a Novgorodu na severu.  V 11. a 12. století způsobovaly neustálé vpády kočovných turkických kmenů jako jsou Kypčaci (Kumáni) a Pečeněhové masivní migraci východoslovanských obyvatel do bezpečnějších silně zalesněných oblastí na severu (viz divoká pole).

Východní Slované tvoří východní etnickou skupinu Slovanů, která používá Východoslovanské jazyky. Historicky se z ní vyvinuli dnešní Rusové, Ukrajinci, Bělorusové, Rusíni a další menší národy, z nichž každý má vlastní bohatou historii.

东斯拉夫人(白俄罗斯语:Усходнія славяне;俄语:Восточные славяне;乌克兰语:Східні слов'яни)指讲斯拉夫语族东斯拉夫语支语言的斯拉夫人。 逐渐演变为俄罗斯人、乌克兰人和白俄罗斯人三大主要民族。


Druhy vodních toků.

Podle původu se vodní toky se dělí na přirozené a umělé. Umělými vodními toky jsou například průtočné vodní kanály, náhony, meliorační vodoteče, vodní tunely či akvadukty. Mnohé přirozené vodní toky jsou regulované, t. j. koryto bylo uměle přebudováno. Důvodem regulace vodních toků je například umožnění či zlepšení splavnosti, protipovodňová ochrana, omezení přirozeného rozlivu za účelem využití sousedního území nebo výstavba vodních nádrží.  Vodní toky se podle velikosti rozdělují na několik typů, nicméně hranice ani vztah mezi jednotlivými pojmy nejsou pevně dané a ani hydrologové je neužívají jednotně. U jednotlivých toků rozhodují místní zvyklosti a tradice.  Bystřina je obvykle považována za typ potoka, říčka či veletok za typy řek. Pojem říčka je někdy ztotožňován s pojmem potok. Skutečnost, že vedle zdrobnělého označení řeky existuje v některých jazycích pro potok i zvláštní slovo, je považována za doklad, že v chápání těchto vodních toků je rozdíl vnímán nejen jako kvantitativní, ale i jako kvalitativní. V češtině mají obvykle vodní toky vnímané historicky jako řeka nebo říčka název ženského rodu, potoky název mužského rodu.  Objektivním kritériem mohutnosti toku v určitém profilu toku a okamžiku je průtok. Pro charakteristiku toku v daném profilu se používají průměry průtoku za určité období, maximální a minimální průtoky za určité období atd. Průtočnost vodního toku v určitém místě udává průtočnou kapacitu koryta. Podle průměrné četnosti dosažení určitých průtoků se vypočítává a udává N-letý průtok (například stoletá voda).  Tok, který zpravidla nevysychá (zpravidla je napájen podzemními vodami), se označuje jako stálý tok. Občasným tokem se nazývá tok, v jehož přirozeném režimu jsou období, kdy bývá vyschlý.

Prvky a úpravy vodních toků.

Počátek vodního toku se nazývá pramen či prameniště. Voda ve vodních tocích pochází z tajícího sněhu, dešťových srážek a z vody, která se vsákla do Země a na povrch znovu vyvěrá v místě nazývaném pramen. Některé řeky pramen nemají a začínají v jezerech, bažinách nebo tajícím ledovci. Poloha začátku řeky se může posouvat v rámci sezónních výkyvů vodnatosti toku, pokud nejvyšší pramen či část toku sezónně vysychá.  V některých případech jsou však vodní toky pojmenovány tak, že vodní tok určitého jména začíná až soutokem zdrojnic, pokud žádná ze zdrojnic není přiřazena k pokračujícímu toku jako jeho horní tok. Koncem vodního toku je zpravidla jeho ústí do jiného vodního toku, jezera, nádrže či do moře. Úseky vodního toku lze označovat jako horní, střední či dolní tok podle relativní polohy ve vztahu k počátku a konci vodního toku. Pokud se dva vodní toky stékají, pak zpravidla jeden z nich je považován za přítok druhého, přičemž za průběžný bývá v daném místě považován ten, který je v místě soutoku vydatnější (vodnatější), nebo ten, který má nad soutokem větší délku, v některých případech se však tradiční pojetí a pojmenování může těmto pravidlům vymykat.  Vzácnější je rozvětvení vodních toků neboli bifurkace, kdy voda z jednoho vodního toku odtéká do dvou různých povodí. Pokud se vodní tok větví a následně opět stékají, nazýváme jeho větve rameny vodního toku a pevnina mezi nimi je ostrovem. Umělými rameny vodních toků mohou být napříkald náhony a plavební kanály.  Vodní tok nebo úsek vodního toku může téci pod zemí, pak se nazývá ponorná řeka. Místo, kde vodní tok mizí pod povrchem země (což se často stává v krasových oblastech s rozsáhlým výskytem jeskyní), se nazývá ponor, místo opětovného vynoření vyvěračka a podzemní části řeky se říká punkva.  Na vodním toku se mohou nacházet peřeje, vodopády, tůně, zátoky, meandry a další přírodní útvary. V době vyššího vodního stavu se vodní tok rozlévá do rozlivového či záplavového území, které v některých případech nazýváme nivou, specifickými záplavovými ekosystémy jsou lužní lesy. V rámci meandrování a divočení vodního toku mohou vznikat a zanikat jeho ramena a ostrovy, mohou tak vznikat i slepá a mrtvá ramena nebo může opuštěné rameno zůstat zcela vyschlé.  Mezi umělé úpravy vodních toků patří zejména přehrazování: přehrada s převážně vrchním přepadem vody po celé šířce se nazývá jez, přehrada se spodním nebo zúženým výtokem se nazývá hráz nebo přehrada. Přehradu (jez) může obcházet náhon, propusť pro plavidla nebo plavené dříví, plavební kanál nebo rybí přechod. Nádrže na vodních tocích mají různé názvy podle svého charakteru a charakteru vodního toku – tradiční nádrže na potocích a menších říčkách a se sypanou hrází se často nazývají rybníky, nádrže zadržené hrázemi na větších řekách se nazývají například přehradní, údolní či vodní nádrž, přehradní jezero, v běžném hovoru se často slovo přehrada přenáší na celou nádrž. Tradiční pojmenování konkrétních nádrží mnohdy neodpovídá aktuální terminologii, například Máchovo jezero je spíše rybníkem. Některé účelové nádrže mohou mít specifická označení, například požární nádrže nebo umělá koupaliště, splavovací nádrž neboli klauza aj. Účely přehrazování vodních toků jsou různé, od chovu ryb, přes účely energetické (mlýny, strojní pohon, výroba elektrické energie), vytváření zásoby vody pro různé účely (vodovodní síť, zavlažování, navyšování průtoku v sušších obdobích aj.), zmírňování povodní, zvyšování hladiny nad hrází pro účely rekreace nebo vodní dopravy aj.  Dalším typem úpravy vodních toků je jejich kanalizace, která spočívá jednak v omezení rozlivu, jednak v přízpůsobení vodní dopravě. Součástí takových úprav může být například napřimování vodního toku, odstraňování meandrů, ostrovů a ramen, navyšování břehů formou nábřeží, budování protipovodňových valů, hrází či zdí, prohlubování koryta aj. Ačkoliv kanalizace vodních toků mnohdy byla motivována získáním ploch pro zemědělství, výstavbu nebo dopravu, negativním dopadem je snížení záchytné schopnosti krajiny, čímž je zvyšováno riziko a intenzita povodní, rovněž může kanalizace být vnímána jako ekologická a estetická degradace krajiny. Proto jsou mnohde zvláště menší vodní toky vraceny zpět do podoby blízké přírodnímu stavu. Vodohospodářsky musí být kalkulováno také s rozlivem vody za účelem zmírňování povodní, v zátopovém území je regulována výstavba, na vhodných místech jsou budovány suché poldry a manipulační řády vodních děl musejí počítat s přiměřenými rezervami v kapacitě nádrží.  Vodní toky vytvářejí v krajině přirozenou bariéru. K dopravnímu překonání vodních toků mohou sloužit například brody, přívozy, mosty, přehrady a podobná zařízení, případně tunely. Větší vodní toky mnohdy tvoří státní hranici nebo hranici různých správních celků.

Vodní toky z hlediska vodního zákona v ČR.

Vodní zákon v ČR vymezuje vodní toky jako „povrchové vody tekoucí vlastním spádem v korytě trvale nebo po převažující část roku, a to včetně vod v nich uměle vzdutých. Jejich součástí jsou i vody ve slepých ramenech a v úsecích přechodně tekoucích přirozenými dutinami pod zemským povrchem nebo zakrytými úseky“. Vodním tokem podle toho zákona je pouze vodní proud. Koryto vodního toku a jeho břehy tedy vodní zákon nepovažuje za součást vodního toku.  Vodní zákon rozlišuje v ČR drobné vodní toky a významné vodní toky. Toto rozlišení je motivováno jejich současným a plánovaným vodohospodářským a krajinářským významem. Vodní zákon stanovuje, že každý vodní tok musí mít svého správce a vymezuje, co obnáší správa vodních toků.

Vodní toky z hlediska zákona o ochraně přírody a krajiny v ČR.

Vodní tok jako významný krajinný prvek zákona č. 114/1992 Sb., o ochraně přírody a krajiny je třeba chápat nikoliv jenom jako vodní proud, nýbrž i včetně jeho prostředí, jímž je koryto vodního toku a jeho břehy (Věstník MŽP, částka 4, 2003).

Vodní tok je voda tekoucí po zemském povrchu v korytě mezi břehy. Koryto jsou dno a břehy řeky, které mohou být přirozené nebo umělé. Větší vodní toky jsou řeky, menší vodní toky jsou potoky. Vodní zákon rozlišuje vodohospodářsky významné vodní toky a drobné vodní toky.

流水,为水的动态。形成流水的地方包括河流、湖泊、溪涧、水龙头流下来的自来水,甚至人工拨动的水流皆是流水。


Etymologie.

Luxusní módní oděvy jsou označovány termínem Haute couture, konfekční módní oděvy jsou někdy označovány jako prêt-à-porter.  Móda je vždy nakažlivá novinka, svou povahou může být popsána jako dočasná „epidemie“. Právě měnící se doba často určuje co je „in“, co je frivolní, co je snobské a co je „out“. Neustále vznikají nové "módní vlny" a vznik každé další módní vlny znamená konec té předcházející. Výraz „módní vlna“ může být v různé souvislosti mít různě zabarvený význam, tedy může být jak hanlivý a zesměšňující tak pouze jako popisné označení jevu. Jako módní vlny lze vnímat například prodlužující a zkracující se délku sukní, nebo oblibu psích plemen.  Jedinou jistotou v módě je, že současná módní vlna není poslední. To, co je nové, se nazývá "módní"; to, co je překonané, se někdy nazývá "staromódní", "out" nebo "demodé" (také démodé). Některé módní vzory zůstávají stálé, nebo se po čase zcela nebo podstatně nezměněny opět objevují jako žádané a žádoucí, 'chic'. V takovém případě se takový způsob neoznačuje jako "módní", ale "klasický" (např. antický umělecký sloh). Upravené nebo napodobené dříve módní vzory jsou nazývány "revival" (výraz je používán ve smyslu oživení nedávné minulosti, obvykle jde o napodobení stylu, nebo návrat hudební skupiny) "retro" (často počátek 20. století, odpovídá původním vzorům). Originální módní prvky, způsoby úpravy, které jsou znovu módní třeba i jako součást dalšího stylu, jsou nazývány "vintage".  V přeneseném významu slova pak toto slovo někdy může být používáno jako synonymum pro slovo zvyk, obliba, zvyklost, obyčej apod., a to prakticky ve všech oblastech lidského konání.

Filosofie a sociologie.

Podstata módy spočívá v šíření, v té skutečnosti, že pouze část osob objekt módy používá, nebo módní konání uskutečňuje a zbytek k takovému jednání teprve směřuje. Jakmile je móda rozšířena, přestává být módou, daný způsob projevu zaniká a vzniká nový. Simmel připodobňuje šíření módy k šíření socialismu, který v případě že se zcela rozšíří, vyjeví se lichost a prázdnota. Módu Simmel ("Philosophische Kultur, Gesammeite Essays" 1911) také srovnává s mravným chováním a je toho názoru, že při rozšíření zcela mravného chování je zjevná šeď a nedostatek podnětů, dojmů, proměnlivosti.  Přizpůsobením se „podle módy“, demonstruje jedinec akceptování určitých pravidel chování ve skupině. Na základě klasických sociologických prací je předpokládáno, že v přísně hierarchicky založených společnostech s nízkou sociální mobilitou (kastovní systémy) mezi jednotlivými vrstvami, se móda, tedy reprezentace postavení osoby vzhledem, podléhá přísným, přesně stanoveným rituálům. Dobrovolným přijímáním „diktátu módy“ osoba dává také najevo své společensky podřízené či nadřízené postavení, jde o dobrovolné nošení viditelného znamení příslušnosti ke skupině. Georg Simmel nahlíží na módu jako na sociologický projev, v němž dochází k střetávání se opačných tendencí u individua. Snahy splynout se skupinou a opačné snahy odlišovat se od ostatních. Z členství ve skupině vyplývají pro člena stejného skupiny práva a naproti tomu práva jedince jiné skupiny vnímá jako bezpráví. Módu Simmel, filosof a sociolog, považuje za produkt třídního rozdělení a projev který se týká především sociálního okruhu, sociální skupiny, spojení se stejně postavenými.Móda je uzavřením a vymezením skupiny vůči osobám z vyšší nebo nižší sociální skupiny.  "...móda je nejvlastnějším terénem pro takové jedince, kteří jsou vnitřně nesamostatní a potřebují nějakou oporu, jejichž ješitnost však zároveň vyžaduje, aby určitým způsobem vynikli, vzbudili pozornost a něčím se ozvláštnili. Je to nakonec tatáž konstelace, při níž mívají největší úspěch ony všemi omílané banality,..."  Mínění jiných sociologů vystihují jejich názory, že móda nebo oděv, zdobením a úpravou, především ukazuje „"...jak si na tom stojíme po finanční stránce."“ „"Šaty jsou svědectvím o naší schopnosti utrácet".“ „"Elegantní šaty jsou znakem zahálky."“

Historický význam.

Zdobení okolního prostředí i sebe sama je známo i z nejstarších nálezů pozůstatků člověka dnešního typu a objektů které používal. Někteří utoři předpokládají, že akt oblékání a zdobení sama sebe je jedinečné pro člověka, který se "vždy odlišoval od jiných bytosti zdobením svého těla, ať už tetováním, jizvami nebo mrzačením". Tyto akty, které jsou často praktikovány i v 21. století, mají právě ten význam, který je přikládán módě filosofy a sociology i na počátku 21. století, tedy symbol příslušnosti ke skupině, především sociální a kulturní skupině a další soubor znaků a informací o osobě. Podobné chování, jako je estetická úprava okolního prostředí, zdobení, pokrývání těla ochranným materiálem, lze pozorovat mimo člověka i u jiných živočichů. Některé takové chování slouží k získání pozornosti partnera. Není známo zda mají stejný sociální význam a obsahují symboly a znaky, či zda se praktiky zdobení či úprav vzhledu u zvířat vyvíjejí během času. U pěvců je popisováno napodobování zvuků a vokálních projevů, které jsou přejímány a zdokonalovány skupinou. U jednoho druhu australských ptáků byl popsán akt námluv, který podléhá „módním“ změnám a je různý i u jedinců. Podle dostupných informací nelze dovozovat že jde o stejný projev neverbální komunikace se stejným účelem jako je tomu u člověka.  Simmel mimo sociální funkce přikládá módě a zkrášlování význam historicky spjatý s podřízeným a nejistým postavením ženy, s tím, že slabému pohlaví umožňuje přežít ve skupině napodobení. Móda a zkrášlování mělo podle Simmela dosáhnout zvýšení pozitivního vnímání ženy v mužových očích. Módu také označuje jako ventil sebereflexe a seberealizace. Uvádí, že když ve středověké společnosti nenašly německé ženy uplatnění dochází k nejpřepjatějším projevům módy v historii, které v té době v Itálii, kde mají ženy možnost studovat a uplatnit se ve společnosti, nelze pozorovat.

Proměnlivost módy.

"Související informace naleznete v článku: Historie pánské módy"  Móda v životním stylu, vizáži jedince, estetickém hodnocení vzhledu předmětů denní potřeby nebo i vzhledu budov, podléhá přetváření vlivem stálých změn vkusu, avšak móda samotná, podle G. Simmela, tedy výběr nové správné mody, může být určován pouze vyššími vrstvami společnosti, privilegovanou třídou. V době kdy módu vyšších stavů napodobují i nižší kasty, které používáním znaků vyšší třídy překračuji hranice, jimiž se odlišují od stavů vyšších. Vyšší třídy módní směr proto opouští. Členové nižší kasty se snaží napodobovat členy vyšší kasty neustále. Snaží se pronikat takto společensky výše, nebo se společensky srovnávat, proto se móda neustále mění, vysvětluje G.Simmel na příkladu paní domu a služebných. Dodává, že čím intenzivnější a častější je snaha o napodobení u níže postavených osob, tím rychleji se móda mění u nadřazených osob. Privilegovaná vrstva, nadřazená skupina, vždy usiluje o zachování stávajícího stavu a zabránění změnám, pronikání osob z nižších kast společnosti do privilegovaných vrstev.  Podle G. Simmela móda může nabývat smysluplného obsahu, ale jako móda působí tehdy, když je zřejmá dobrovolnost a nezávislost dané pohnutky na jakékoliv jiné motivaci, tvrdí. Připodobňuje toto jednání ke kantovské mravnosti (Základy metafyziky mravů), podle níž skutečně mravně osoba jedná tehdy, nevede-li ji k mravnímu chování žádný podnět, zisk či povinnost.

Móda jako sociální potřeba.

Jako důkaz, že móda vzniká na základě sociálních a psychologických potřeb, Simmel předkládá, že z hlediska estetiky nebo účelnosti nelze v nesčetných případech módních prvků nebo stylů nalézt pro dané chování či úpravy důvod. Neobjevuje ani stopu účelnosti v rozhodování, jímž je tvořena móda. Popisuje, že se někdy stávají módními i ošklivé a odpudivé věci. Rychlost střídání módních stylů připisuje Simmel neurastenii doby, s tvrzením že je ve vyšší třídě vyšší potřeba nových vjemů, neboť „"ty jsou jedním ze základů veškeré módy, a těsně souvisí s produkcí nervové energie."“  Simmel dokládá, že v končinách méně dotčených civilizací lze najít sociálně stejně postavené skupiny osob z různých lokalit, ale stejných podmínek jenž se ostře liší představou osobní krásy, podobou módy a popisuje, že je přesto oceňována móda, jedinečnost cizorodé kulturní skupiny, jako exotická. A někdy napodována. Rovněž popisuje Křováky, kde nejsou vytvořeny sociální skupiny a kasty, jako osoby, kteří neznají módu a srovnává Křováky se sousedním kmenem Kaffi, který ale vytváří různé skupiny se sociálními rozdíly a zde je móda a módní prvky běžné a poměrně rychle se zde móda střídá. Zamýšlí se nad působením módy u benátských šlechticů, jenž museli nosit černý oděv bez dalších individuálních znaků, jako symbol příslušnosti k dané skupině obyvatel a dovozuje, že zde byla v rámci této uvedené skupiny značná rovnost a žádný módní vliv.  Simmel popisuje, že nový oděv přináší nositeli nový způsob jednání. Jako takový má nový oděv svoji vlastní formu a určuje nositeli způsob zacházení, současně propůjčuje nositeli podobnost s nositeli nových obleků, příslušnost ke skupině osob kteří nejen dělají totéž, ale rovněž usilují o totéž. Simmel o následování módního vzoru, kterému se následovníci pokouší přiblížit, píše: „"...přísně módní lidé se v dané době vždy jeví jako relativně uniformní."“ Odměnou nositeli módy je nejen příslušnost ke skupině nebo davu, ale i závist osob které nejsou členy skupiny. Simmel přirovnává toto potěšení z módy k potěše z radovánek privilegované skupiny, jíž přihlížejí proléti.

Móda vnímaná jako způsob komunikace.

Sémiotický rozbor filosofa Rolanda Barthese nevidí módu jako prchavé, bezduché emociónální vzplanutí povrchní mysli. Módní objekty definuje jako znaky s interpretační funkcí. Sdělení je ovlivněno dalšími příznaky a použitím oděvu. Rozlišovací znaky používané v módě popisuje Barthes jako variabilní kódy vytvářející proměnlivou část systému. Móda vytváří složitý celek, který se neřídí jednoduchými a lineárními vztahy, ale její mnohostranná architektura je závislá na sociálním, ekonomickém a kulturním prostředí. Kromě těchto vlivů je při interpretaci symbolů vzít třeba nejen sezónnost, ale i věk osoby, která kód používá a její pohlaví, takže zcela stejné znaky ve stejném prostředí mohou být interpretovány v rozdílné hodnoty u nějak rozdílných osob. Podle těchto názorů je například viditelným projevem změny společnosti právě změna módy nebo stylu společenského oděvu a takto samotná móda může upozornit na uvedenou probíhající změnu. Móda je zde tedy chápána jako (vědomá i nevědomá) neverbální komunikace. Roland Bathes přitom také rozlišuje jak je móda popisována (médii, kritiky, ale i předváděna modelkami) a jak je používána (osobami).  Z pohledu sémiologie jsou „módní policistky“ a umělečtí kritici badateli a módní časopisy sofistikovanou literaturou, která se zabývá množinou správných řešení otázek, které zahrnují určení přesného vzájemného uspořádání tisíců znaků a jejich atributů s ohledem na daný okamžik a společnost.  Barthes doplňuje představu, kterou o módě předkládá Simmel. Je-li podle Simmela oděv (jeho móda) určující pro přesně danou sociální vrstvu, pak Barthes ukazuje na znaky a symboly, které informace o příslušnosti, moci a síle majitele dále vypovídají. Na jednoduchém příkladu vojenské uniformy, která sama představuje symbol autoritu rozlišuje znaky ukazující postavení hierarchii velení, jako jsou hvězdy nebo pásky označující míru pravomocí vydávat rozkazy, přičemž čím více hvězd a pásků, stužek a pruhů, tím vyšší je moc nositele. U skutečné módy jsou symboly subtilnější.  Interpretace sémiotického výkladu módy předpokládá, že móda je jazyk jako jakýkoliv jiný, šifra, kód. V takovém případě existuje v takové komunikaci odesílatel, příjemce, kontext v němž je komunikace použita, jazyk v němž je komunikace vedena, kanál, tedy způsob jakým jsou zprávy předávány (osobní setkání, tisk, rozhlas, další médium). Zprávy v tomto jazyce mohou být odesílatelem odesílány úmyslně i neúmyslně (nevědomě).

Dobrovolnost.

Dobrovolnost přijímání módy Simmel vysvětluje, když se zamýšlí nad napodobením a jeho dobrovolností: „"Napodobení......Dává individuu jistotu. že tu ve svém jednání nestojí osamoceno,... Poskytuje......zvláštní uklidnění,......Tam, kde napodobujeme, přesunujeme ze sebe na druhého nejen požadavek produktivní energie, nýbrž i odpovědnost za dané jednání. Napodobení tak individuum osvobozuje od trýzně volby a vede k tomu, že se jeví jako pouhý výtvor skupiny..."“

Davový charakter.

Na příkladu „šviháka“ („dandy“) Simmel ukazuje, že zdánlivě výstřední osoby jsou stejně spoutány módou davu, ovšem pouze v poměru k ostatním zjevně nadměrněji,někdy až k absurdnosti, používají běžné módní prvky stylu (barvy, tvary, ozdoby) a ukazují tak především možnosti, kam stávající móda směřuje. Jde o módní výstřelky obecného vkusu. Simmel je toho názoru, že stejně jako v jiných oborech, je vůdce veden davem (a jmenuje jako příklad Bismarcka), s tím, že vůdce svými postoji odráží a prosazuje většinové názory v davu. Při masových akcích je ztráta pocitu studu běžná. Zcela v souladu s obecně převládajícími tendencemi, osoby v davu se cítí ospravedlněny za své chování (podle Simmela i nevhodné nebo vyvolávají v týchž osobách nepřekonatelný odpor) právě napodobením, následováním příkladu „šviháka“, kulturtrégra, hlavy davu, vůdce.  Filosofií dandysmu se dále zabývá například Daniel Salvatore Schiffer (Philosophie du dandysme: Une esthétique de l’âme et du corps, 2008, Le dandysme, dernier éclat d’héroïsme, 2010), Émilien Carassus (Le mythe du dandy, 1971)), Françoise Coblence (Le dandysme, obligation d’incertitude (Paris: Presses Universitaires de France, 1988), George Brummell.  „"Hrdina módy......svou výjimečností, získanou čistě kvantitativní cestou a vydávanou za kvalitativní odlišnost, nepopiratelně reprezentuje...rovnovážný poměr mezi sociálním a individualizujícím pudem."“ (Georg Simmel)

Oblasti, které móda zasahuje.

Móda je sociálně-psychologický fenomén, nějakým způsobem ovlivňující většinu lidských aktivit a úvah. Móda výrazně ovlivňuje způsoby oblékání u většiny osob.  Příklady oblastí, které móda výrazně ovlivňuje:  Móda ale rovněž zasahuje oblasti jako Móda ovlivňuje i oblast matematiky a informatiky – výběrem programovacích technik,  Rozdělit vliv módy lze i na oblasti

Některé projevy.

Výraznými projevy módy jsou situace, kdy osoby konají proti běžnému předpokládanému logickému způsobu, například i proti svým zájmům, zcela absurdně. Zde lze v některých případech zřetelně vysledovat, že účelem konání je zařazení do sociální skupiny a neverbální komunikace.

SUV jako městské vozidlo.

Příkladem z počátku 21. století může být zvýšení prodeje vozů SUV jako automobilů do měst. Použití SUV jako městských vozidel je pokládáno za velmi nebezpečné, neefektivní jak z hlediska ekonomického tak i v městském provozu (velikost, horší jízdní vlastnosti), a koupě SUV je tak zdánlivě zcela bezdůvodná. "Poukazují na sociální status majitelů. Každý si hned uvědomí: tady jede někdo, kdo na to má," řekl dopravní psycholog Martin Kořán.

Kyblík ledové vody na hlavu.

V roce 2013 bylo módním trendem vypít láhev piva naráz a vyzvat další osoby aby tak učinily rovněž. V dalším roce na stejném principu, původně jako upozornění na chorobu ALS (Amyotrofická laterální skleróza) se polévaly osoby ledovou vodou. V kyblíku s vodou musely být kostky ledu a vzniklá videa a snímky se publikovaly na síti. Polévané osoby původně zasílaly příspěvek na boj s chorobou ALS (10 dolarů). Aktivita vznikla a rychle šířila v létě 2014 v USA. Mezi prvními osobami, které se tímto trendem zviditelnily patří George W. Bush, Bill Gates, Justin Bieber, prezidentský kandidát v rámci kampaně Chris Christie, a hudební interpretka Lady Gaga. V ČR byli mezi prvními takovými osobami Darina Rolincová, nebo Michal David., Ivana Gottová, Lucie Vondráčková. Uvedené mediálně známé osoby po provedení módního úkonu vyzývaly jiné mediálně známé osoby aby je následovaly, napodobily je. Na konci srpna 2014 se móda rychle šířila mezi širší sociální skupiny a kyblíkem s vodou se polévala např. i sportovní družstva.  Uvedené chování mělo všechny znaky módy, jednání bylo vedeno snahou osob o zařazení do určité skupiny.

Módní diktát.

Spotřebiteli a médii užívané sousloví „módní diktát“ je termín, kterým je obvykle ve společnosti, tisku a mezi spotřebiteli označována zřejmá nebo jindy neprůkazná tendence vyžadovat určitý vzorec chování spotřebitele a manipulovat společenské preference. Podle dostupných informací je smyslem módního diktátu motivace členů společnosti ke splnění určitých společenských norem šířených médii (vzhled, postavení, chování). Je spotřebiteli vnímán jako sociální vliv a je zohledňován i ekonomickými analýzami.  Slovní obrat „"módní diktát"“ se používá často v souvislosti s komerčním modelingem a prodejem oděvů a způsobem sebereprezentace.

Jak Češi nakupují módu online.

Podle výzkumného projektu Fashion Research pořádaném módním vyhledávačem GLAMI ve spolupráci s agenturou Response a za využití dat z Českého národního panelu výzkumné agentury NMS Market Research a dotazníkového průzkumu mezi 176 českými e-shopy s módou, se podíl Čechů, kteří nakupují módu online, zvyšuje. V roce 2019 uvedlo až 62 % dotazovaných, že módu na internetu nakupují častěji než kdy předtím. V e-shopech nakupuje přes polovinu dotazovaných (51%). Více než polovina (54 %) nakupuje módu častěji než 1x za měsíc.  V e-shopech hledají lidé jak inspiraci (45 %), tak je využívají pro nalezení konkrétních produktů (55 %). Polovina (přesně 50 %) pak získává inspiraci z fotografií a 26 % z článků o módních trendech. Velké popularitě se v roce 2019 také těšili mobilní aplikace, využívá je nadpoloviční většina dotazovaných (53 %).

Poznámka.

Slovo móda se pak často objevuje v i reklamě, propagaci, v časopisecké produkci a v komerčních sférách života vůbec.

Móda (z francouzského "mode", které vzniklo z latinského "modus" – míra, vzhled, způsob, pravidlo, předpis) je aktuálně (s trvalostí dnů až roků) upřednostňovaný způsob, jak se některé věci dělají nebo používají. Tento způsob použití nebo řešení není trvalý, ale v čase se mění. Změna módy tak znamená změnu způsobu užití nebo řešení. Móda a její následování je spojeno s příslušností k sociální skupině. Pokud se jedinec nepřizpůsobí běžné módě, je společností nebo skupinou penalizován, tento tlak je někdy nazýván „diktát módy“. Velmi často je výraz móda používán ve spojení s oblékáním, kde popisuje v daném období upřednostňovaný vzhled oděvů, úpravu vlasů a úpravu zevnějšku obecně. Móda, vzhled oděvu, měnící se kultura, je přes zdánlivou povrchnost, jedním z nejcharakterističtějších rysů vystihujících obraz člověka a společnosti.

时尚(英语:fashion)又称时髦、潮流、摩登,是在特定时间和特定环境下的一种流行的美学表达,特别是在服装、鞋类、配饰、发型、化妆品、身材比例和生活方式等。虽然潮流往往意味着一种独特的审美表达,而且往往持续时间较短,但时尚是一种独特的、行业支持的表达方式,通常会与流行文化和时尚服装系列等联系在一起。


Obsah románu.

Kniha vypráví příběh dvou mladíků, Summy Skima a jeho bratrance Bena Raddleho, kteří na Klondike (území v severozápadní Kanadě v provincii Yukon) zdědili po svém strýci Josiasovi Lacoteovi zlatokopecký claim, ležící na Miles Creek zhruba 80 kilometrů od Dawson City. Přestože jsou finančně zajištěni, oba se rozhodnou, že si své dědictví pojedou prohlédnout a přitom zkusí zlatokopecké štěstí. To jim však nepřeje a mladíci téměř žádné zlato nenaleznou. Navíc mají časté problémy se svými sousedy, kteří jsou ve většině případů bandou rváčů. Nakonec je jejich claim zatopen rozvodněnou řekou, takže hledání zlata ukončí. Tu se však dozví od jednoho umírajícího zlatokopa, že při ústí řeky Mackenzie do Beaufortova moře leží sopka, jejíž celý vnitřek je téměř pokryt zlatem. Bratranci zorganizují výpravu a zlatou sopku skutečně naleznou. Přesto jim opět štěstí nepřeje. Nejenom že jsou pronásledováni bandity, ale při snaze prolomit náloží stěnu sopky, dojde kvůli průniku mořské vody k výbuchu a sopka je rozmetána do moře. Z celého bohatství zůstane jen jediný balvan zlata. I ten má obrovskou cenu a získá jej pro sebe Ben Raddle, takže oba bratranci nakonec přece jen neodejdou s prázdnou.  V Michelově "„happyendu“" pak dojde ještě ke svatbám. Michel Verne totiž do příběhu připsal dvě atraktivní sestřenice Jane a Edith Edgertonovy, se kterými se oba mladíci seznámí během cesty na svůj claim a na konci knihy se s nimi ožení. Výbuch sopky navíc způsobí zemětřesení, které odvodní zatopený claim, ten se stane opět výnosným a znásobí bohatství bratranců.

Ilustrace.

Knihu "Zlatá sopka" ilustroval George Roux.

Zlatá sopka "(1906, Le volcan d'or)" je méně známý dobrodružný román francouzského spisovatele z cyklu Julesa Verna "Podivuhodné cesty (Les Voyages extraordinaires)", který byl vydán až po Vernově smrti. Román Jules Verne rozepsal na přelomu let 1899-1900 a pracoval na něm ještě roku 1902, k tisku jej však již připravil jeho syn Michel.

《金火山》是法国小说家儒勒·凡尔纳的一部小说。手稿完成于1899年,但在作者死后的1906年才出版。该书以克朗代克淘金热为背景,将黄金热描述为一种“无法用任何金鸡纳霜把它给压下去”的“热病”。后来出版时手稿遭到作者儿子米歇尔·凡尔纳和出版商埃兹尔的改动,原本以悲观主义为基调的小说被改成了通俗喜剧。1995年,凡尔纳协会根据从作者后裔那里搜集的打字稿出版了还原版本。