Charakter hnutí.

Unitářství volně navazuje na starověké a středověké „hereze“, vymezující se vůči ortodoxním teologickým dogmatům, ustanovených na církevních koncilech. Určitěji lze jeho kořeny spojovat s antitrinitářským hnutím, objevujícím se během 16. století v některých evropských zemích (Švýcarsko, Holandsko, Anglie, Polsko, Uhry), a to zejména v prostředí komunit anabaptistů (novokřtěnců). Na základě impulzů anglického a německého osvícenství se unitářství stává během 18. – 19. století předním reprezentantem liberální teologie v Evropě i ve Spojených státech amerických. V současnosti spočívá jeho výjimečnost mezi křesťanskými denominacemi zejména v absenci závazných náboženských kréd. Do svých řad tak unitáři přijímají i vyznavače eklektických a synkretických teologií, nebo dokonce explicitní nekřesťany či agnostiky.  Navzdory evropské provenienci představují zhruba od poloviny 19. století zemi s největším rozšířením a vlivem unitářských denominací Spojené státy americké. V někdejším Československu se během meziválečného období rozšířilo unitářství právě na základě vlivů z USA. K unitářům se hlásila například také manželka prvního československého prezidenta Charlotta Garrigue-Masaryková.

Pojetí víry.

Ačkoli v unitářství neexistuje vynucující autorita, na následujících idejích se pravděpodobně většina unitářů shodne:

Ideoví předchůdci.

Při hledání historických kořenů unitářství nelze přehlédnout teologickou paralelu se starověkou herezí severoafrického kněze Areia (256-336), který odmítal soupodstatnost Ježíše Krista s Bohem a Kristovu pre-existenci (resp. nestvořenost). K ariánství se ostatně významná část raných unitářů v Evropě i v USA explicitně hlásila. Oproti moderním unitářům, kladoucím důraz na Kristovo plné lidství, považovali ariáni Krista stále za „nadčlověka“, byť již nikoli za Boha. Zastávali tak pomyslnou střední cestu mezi moderní liberální teologií a tradiční ortodoxií.Ariánská christologie si nadále udržela významnou pozici mezi unitáři v USA.  Kořeny unitářství se obvykle hledají v antitrinitářství raného novověku. Spekulovat lze však také o možné genealogické návaznosti na starší křesťanské hereze. Jedná se zejména o manicheismus, gnosticismus, bogomilství a katarství, které se objevují v různých obdobích v oblasti Středomoří, případně s přesahy na Balkán a do střední Evropy. Přímé vlivy těchto heretických proudů na genezi pozdějšího unitářství však nelze s jistotou prokázat. Jejich vymezování se vůči ortodoxii navíc spočívalo spíše v kritice forem liturgie, zvyklostí mnichů a kléru, případně v teologických odchylkách, které se však přímo netýkaly hierarchického uspořádání sv. Trojice, jako je tomu v případě unitářů.  Přímé předchůdce unitářské teologie lze vystopovat až v 16. století. Významnou postavou, odmítající trinitární dogma, byl španělský učenec Michael Servetus (1509?-1553), odsouzený za teologické názory v Ženevě katolíky i protestanty, a po usnesení (vesměs kalvinistické) městské rady odsouzen k smrti upálením.  Vznikání prvních unitářských skupin lze následně sledovat především v protestantských komunitách anabaptistů (novokřtěnců), rozptýlených vlivem pronásledování z původní provenience ve Švýcarsku do četných zemí západní (zejména Nizozemí, Anglie, Itálie) a středovýchodní Evropy (zejména Polsko a Uhry). Hlavní protestantské proudy v německých a frankofonních oblastech naopak trinitární dogma dosud přijímaly. Oproti mystickým, výstředním a zároveň konzervativním anabaptistům však pozdější unitáři kladli důraz na racionalismus, liberalismus a náboženský pluralismus.  Významný impulz pro genezi unitářství představoval od 18. století zejména německý idealismus (Friedrich Wilhelm Schelling, Georg Friedrich Hegel), liberální teologie (Friedrich Daniel Schleiermacher, David Friedrich Strauss) a anglické osvícenství (John Locke, David Hume) s racionalistickými a empirickými přístupy k teologii a mýtu.

Unitářství ve světě.

V současnosti žijí významnější počty unitářů v tradičních protestantských zemích jako jsou Velká Británie a USA, ale také v oblasti Sedmihradska v Rumunsku.  Unitářské skupiny z různých zemí spolupracují v rámci Mezinárodní rady Unitářů a univerzalistů - ICUU a v rámci Mezinárodního svazu pro náboženskou svobodu - IARF. Pokud bychom měli rozlišit mezi oběma organizacemi, pak ICUU je spíše unitářská záležitost, zatímco IARF je organizace složená z různých náboženských tradic světa.

Unitářství v Polsku.

Polské antitrinitářské hnutí se začalo formovat ve druhé polovině 16. století především v prostředí kalvinistické reformované církve, a to na základě myšlenek importovaných z Itálie. Jejími šiřiteli byly především postavy jako Laelio Sozzini nebo Francesco Stancaro, dále přímí následovníci Michaela Serveta a jeho učení, a studenti (především ze šlechtických rodů), odcházející za studiem do zahraničí (Itálie, Německo, Švýcarsko).  První výraznou osobou tohoto hnutí byl polský učenec Piotr z Goniazdu (Petr Gonesius), který na synodách v Seceminu (1556) a Pinczowě (1558) popřel Níkajské a Athanasiovo vyznání víry, přičemž jediným akceptovatelným pro něj bylo tzv. Apoštolské vyznání. Na další synodě v Brestu Litevském pak připojil ještě některé názory, přejaté od anabaptistů, např. odmítání křtu novorozenců. Ačkoli nebyly jeho výtky většinou účastníků přijaty, našly mezi duchovenstvem i šlechtou nemálo příznivců. Vůdčí osobností liberálního hnutí v polské reformované církvi se brzy po synodě v Pinczowě stal italský kalvinista Giorgio Biandrata, kterého nadchly zde prezentované Gonesiovy myšlenky. Ovlivnil potom část aristokratů i duchovních a získal si jejich přízeň i přesto, že jej Kalvín zatratil ve svých dopisech polským hodnostářům jako nebezpečného heretika. Hnutí nabíralo na síle, polský kazatel Řehoř Pavel Březinský dokonce otevřeně kázal o tom, že Kristus byl jen prostým člověkem. Díky němu získali liberálové příznivce i v masách obyčejného lidu.  Liberální antitrinitářské hnutí se od ortodoxní reformované církve oddělilo v roce 1565. Ještě téhož roku zformovali liberálové vlastní, tzv. menší reformovanou polskou církev. Avšak vzhledem k tomu, že Biandrata odešel do Transylvánie, postrádala tato nová církev jak ideového, tak politického vůdce. Jediným jejich názorovým pojítkem byla víra, že Otec je nadřazen Synu. Hnutí se začalo vnitřně štěpit kolem různých osobností a jejich více či méně odlišných názorů na křest a podstatu Krista. Kromě teologických otázek menší reformovaná církev řešila i problémy civilního života, jako praktikování světských povolání, nošení zbraní či dělbu majetku (podle apoštolského novozákonního vzoru). Sjednotitelem těchto více či méně extrémních výkyvů v názorech se stal Fausto Sozzini (Faustus Socinus), ústřední postava polského antitrinitářského hnutí - socinianismu. Centrem hnutí se stává polské město Rakov, založené teprve roku 1569 velmožem Jakubem Sienienským. Ten byl sice ortodoxním kalvinistou, ovšem respektoval plnou náboženskou svobodu a antitrinitáři zde tak mohli založit nezávislou rakowskou církev. Sozzini zde roku 1602 založil školu a tiskárnu, takže se sociniánské texty mohly šířit do celé Evropy. Nejvýznamnějším Sozziniho dílem je tzv. "Rakovský katechismus", který byl dokončen a vydán jeho následovníky až několik let po smrti autora, v roce 1605.  Formuluje zde základní teze své víry, odvolávaje se na verš z Janova evangelia" "("„A život věčný je v tom, když poznají tebe, jediného pravého Boha, a toho, kterého jsi poslal, Ježíše Krista“"). Sociniáni tedy vidí mezi Bohem a člověkem nepřekonatelnou propast, kterou vyplnil právě člověk Kristus, když lidem vyjevil Boží vůli a skrze zmrtvýchvstání jim ukázal cestu ke spáse. Jedinou svátostí je proto připomínka jeho smrti, zatímco Večeře páně a křest jsou upozaděny coby veřejné manifestace přijetí víry.  Sociniáni se v Polsku udrželi až do roku 1638, kdy byl za probíhající násilné rekatolizace zničen Rakow, a spolu s ním i centrum sociniánské komunity. Ze země byli sociniáni následně vyhoštěni, stejně jako poté i ostatní protestantské církve. Ačkoli byla v Polsku roku 1767 obnovena jejich stará práva, nikdy zde již nezískali významnější postavení.

Unitářství v Uhrách.

První projevy unitářské teologie se v Uhrách objevily přibližně ve stejný čas jako v Polsku. Roku 1558 publikoval jakýsi Thomas Aran knihu, popírající svatou trojici. Ačkoli byl následně odsouzen jako heretik, jeho názor zapustil kořeny. V samotné Transylvánii, tedy východní části Uher, která byla v této době samostatným královstvím, pak působil od roku 1553 Francesco Stancaro, který připravil po ideové stránce půdu pro příchod významného průkopníka transylvánského unitářství Giorgia Biandraty, který sem imigroval po vypovězení z Polska. Biandrata působil jako blízký rádce mladého krále Jana Zikmunda Zápolského, který jej roku 1564 vyslal urovnat spor mezi zdejšími kalvinisty a luterány.  Vůdčí postavou kalvinistů byl v této debatě Ferenc Dávid, který se po rozdělení církví roku 1564 stal na Biandratův popud dvorním kazatelem a biskupem reformované transylvánské církve.  Roku 1566 byly pod vedením Biandraty a Dávida veřejně představeny unitářské teze, postavené na ideálech a morálce prvotní církve, autoritě "Nového zákona" a Apoštolském vyznání víry. Odmítnuto bylo naopak zcela otevřeně Atanášovo vyznání víry. Tyto názory se setkaly s radikálním odporem ortodoxního křídla, avšak díky politice krále Jana Zikmunda, který byl na svou dobu nadmíru tolerantní, nebyl nikdo kvůli víře souzen a disputace mohly pokračovat. Roku 1568 byla v Gyualafeherváru za přítomnosti krále vedena debata ortodoxních kalvinistů proti unitářům v čele s Dávidem a Biandratou. Dávid zde naplno projevil své řečnické umění a po návratu do Koloszváru obrátil občany města na svou víru. Koloszvár se tak stal hlavním městem unitářů.  Roku 1571 vydal Jan Zikmund královský výnos, oficiálně uznávající existenci unitářské církve. Transylvánie se tak stala prvním (a ve své době jediným) královstvím, jež postavilo unitáře na rovinu katolíkům, luteránům a reformovaným (kalvinistům).  Král však nedlouho poté zemřel a na jeho místo nastoupil odpůrce reformace, Štěpán Báthory. Ten odstranil všechny unitáře z vysokých úřednických postů i ode dvora, zakázal Dávidovi kázat a zabavil unitářskou tiskárnu. Sám Dávid, obviněn ze šíření „novot“, které Štěpán Báthory netoleroval, umírá ve vězení v listopadu roku 1579.  I přesto, že se smrtí krále Jana Zikmunda nastalo období několika staletí útlaku zdejších unitářů - ať už ze strany kalvinistů, nebo později katolíků – udržely si unitářské církve v Uhrách kontinuitu. Obdobím velkého rozkvětu byl pro maďarské i transylvánské unitáře počátek 20. století. Politické zvraty v době první světové války však napáchaly v jejich řadách pravděpodobně větší škody než jakékoli předchozí represe.

Unitářství v Anglii.

Když roku 1534 (zhruba sto padesát let od působení Jana Viklefa) separoval král Jindřich VIII. anglickou církev od Říma, jednalo se o politický akt, a nikoli o výraz teologického protestantismu. Teologie anglikánské církve naopak stavěla zpočátku na stejných základech jako katolicismus (tedy na autoritě "Bible" a třech ortodoxních krédech – Apoštolském, Níkajském a Atanášově vyznání víry). Ještě před obdobím "interregna" (1649–1660) se stávají dominantním proudem v Anglii radikální kalvinističtí puritáni, usilující o „očištění“ teologie, liturgie i církevní správy od katolických „nánosů“. Luteráni a další protestantské skupiny byli ve veřejném životě marginalizováni podobně jako katolíci. Toleranční akt z roku 1689 se vztahoval především na protestantské nonkonformisty a katolíky, zatímco dříve pronásledované malé protestantské skupiny, mezi nimiž během 17. století stoupají na významu právě stoupenci antitrinitářství, byly anglikánskou církví respektovány a přijímány velmi pozvolna.  Unitářský historik a teolog Morse Earl Wilbur definoval čtyři základní zdroje anglického unitářství:

Významné osobnosti.

John Biddle (1615–1662) bývá považován za „otce anglických unitářů“. Ke svým teologickým názorům dospěl na základě intenzivního studia "Bible" během pobytu na univerzitě v Oxfordu. Většinu svého dospělého života strávil za své teologické názory ve vězení, což také přispělo k jeho předčasné smrti. Stihl však vytvořit v Londýně první „unitářskou“ kongregaci, byť bez ambice na nezávislost vůči anglikánské církvi.  V teologických dílech "XII Arguments "("Dvanáct argumentů", 1647) a "A Confesion of Faith touching the Holy Trinity, according to the Scripture" ("Vyznání víry týkající se svaté Trojice podle Písma", 1648) vychází Biddle v podstatě ze stejných stanovisek jako zhruba sto let před ním Michael Servetus, minimálně v ohledu christologie: 1) Kristus má jednu přirozenost, a to lidskou; 2) Kristus byl sice „svatý“, ale nebyl Božím synem, ani Bohem. Oproti Servetovi i Sozzinimu však Biddle považoval také Ducha svatého za nezávislou osobu, a nikoli za Boha.  John Locke (1632–1704) patřil k významným obhájcům sociniánských idejí, zejména pokud jde o odmítání Kristovy pre-existence. V díle "The Reasonabless of Christianity" ("Rozumnost křesťanství", 1695) prosazuje náboženskou toleranci. Nutno připomenout, že tak činí v době, kdy dosud v Anglii kvůli antitrinitarismu hrozil hrdelní trest (poslední popravu z náboženských důvodů schválil skotský parlament roku 1697).  Isaac Newton (1642–1717) byl dalším významným učencem, který zastával antitrinitářskou teologii. Kult Krista na základě kritického výkladu "Bible" považoval za blasfemii.  Joseph Priestley (1733–1804) byl jedním z literárně nejplodnějších unitářů. Jeho dílo se skládá zhruba z 25 svazků teologických úvah. Ariánskou teologii přijal během studií na univerzitě v Daventry. Striktně vystupoval i proti „pesimistickému“ pojetí dědičného hříchu kalvinistů, což bývá ostatně dodnes jednou ze základních teologických tezí unitářství. V dílech "History of Corruptions of Christianity" ("Dějiny překroucení křesťanství", 1782) a "History of Early Opinions Concerning Jesus Christ" ("Dějiny raných názorů na Ježíše Krista", 1786) předkládá argumenty, podle nichž byla teologická kréda prvotní církve unitářská, zatímco trinitární dogma je výtvorem aplikované pohanské filozofie.  Kromě samotné Anglie si unitářství vydobylo relativně silnou pozici také ve Walesu. Zde se však prosadilo teprve v 18. století, a to cestou od kalvinismu přes arminiánství (podle holandského teologa Jakuba Arminia) k ariánství. Naopak slabší stopu zanechalo unitářství ve Skotsku a v Irsku, kde si mezi protestantskými denominacemi udržel pozici kalvinistický presbyterianismus.

Unitářství v USA.

Do Severní Ameriky pronikalo unitářství z Anglie. Půdu zde pro ně připravilo do značné míry osvícenství, uvedené na kontinent ještě před válkou za nezávislost (1775–1783), zřejmě vojenskými důstojníky z Anglie a Francie. Podle předního historika unitářství Earla Morse Wilbura byl ovšem vývoj amerického unitářství do značné míry autonomní. Genealogii amerického unitářství ve vztahu k anglickému nelze podle něj chápat jako vztah „dcery k matce, ale spíše neteře k tetě“. V této souvislosti platí několik zásadních poznatků: 1) v USA se unitářství uchytilo mezi kongregacionisty, zatímco v Anglii mezi presbyteriány; 2) před rokem 1800 nelze v Americe zachytit výraznější stopy anglických vlivů (např. vliv literárních děl Josepha Priestleyho na univerzitách na severovýchodě USA, které se záhy staly „pevnostmi unitářství“); 3) po roce 1800 není příliš jednoduché identifikovat moment přerodu protestantské ortodoxie v unitářskou teologii. Americký protestantismus je od počátku osídlování kontinentu tradičně kalvinistický. V období prvního „náboženského probuzení“ (kolem poloviny 18. století) se emociální a bigotní aspekty, jimiž americký kalvinismus tradičně vyniká nad evropskými variacemi, ještě vystupňovaly. Již v této době se však objevuje kritika kalvinistického pojetí spásy a vykoupení, a to z pozic liberální teologie, ovlivněné anglickým ariánstvím. Přísný kalvinismus tak začíná ztrácet výlučné postavení především v koloniích na severovýchodě. Významnými „pevnostmi unitářství“ se stávají kolem roku 1800 univerzity Harvard a Yale.  Tradičním unitářským centrem byl historicky především Boston a kolonie Massachusetts. Odtud se unitářské myšlenky koncem 18. století šíří na jih do Connecticutu a Pensylvánie. Právě v pennsylvánském okrese Northumberland vznikl z iniciativy anglických imigrantů (v čele s Josephem Priestleym) roku 1794 první unitářský kostel. Americká unitářská asociace byla oficiálně založena až roku 1852 v Bostonu. Kolem poloviny 19. století se unitářství šíří prostřednictvím misií na západ (uchytilo se zejména ve městech Milwaukee, Detroitu, San Francisku) a na jih (dlouho izolovaný v důsledku občanské války). Pronikalo spíše mezi vzdělané městské liberály, zatímco u zbytku společnosti se udržoval - coby konzervativní „protiváha“ - především metodismus a baptismus. Výjimečnost unitářských misijních aktivit spočívala v pozitivním přístupu k dosud marginalizovaným Indiánům a Afroameričanům, kterým misionáři zprostředkovávali dříve nedostupné vzdělání.

Unitářská kontroverze.

Již koncem 18. století je pro americkou teologii typický posun směrem k liberalizaci a pluralismu. Tyto trendy nelze oddělit od události nabytí nezávislosti amerických kolonií a následného zakládání dalších osad na západ od Apalačského pohoří, které dosud tvořilo západní hranici anglické kolonizace. S „dobýváním Středozápadu“ je spojen výrazný nárůst obyvatel i ekonomická prosperita, která podnítila další imigraci na kontinent (již nikoli pouze z Evropy, ale zejména z východní Asie). Demografické proměny tak nutně vystavily tradiční vyznání nejen vlivům jiných křesťanských denominací, ale i zcela odlišných náboženských systémů. V této fúzi lze hledat počátky náboženského synkretismu, jehož vrchol nastává po polovině 20. století.  Posun k liberalizaci v politickém životě a na univerzitách vyvolal odpor v řadách konzervativních kalvinistů. Polemiku s unitářstvím coby výsadním reprezentantem liberální teologie vedl počátkem 19. století především Jedidiah Morse. K předním apologetům umírněného kalvinismu patřil William Ellery Channing, významná postava v dějinách unitářství i pozdějšího transcendentalismu. Dle Channingova názoru nejsou teologické rozdíly podstatné, naopak zásadní veličinou je svoboda náboženského myšlení (dílo "Spiritual Freedom", 1930). Pro Morse byla jednota teologických kréd naopak stěžejní záležitostí. Liberální teologii přičítal jak erozi tradiční věrouky (založené na doslovném výkladu "Bible"), tak i společenských hodnot a morálky.  Polemiky mezi umírněnými a konzervativními kalvinisty se odehrávaly především v letech 1805–1830. Výsledkem byl definitivní rozkol, který přinesl utužení kalvinismu na straně konzervativců (což časově odpovídá tzv. „druhému náboženskému probuzení“ v dějinách americké religiozity). Reakcí liberálů byl naopak zesílený důraz na svobodu náboženského myšlení, který se od doby působení Josepha Priestleyho znatelně vystupňoval.

Kontroverze mezi unitáři v 1. polovině 19. století - transcendentalismus.

Před polovinou 19. století nastalo štěpení také uvnitř liberální teologie. Mladší generace liberálů, ovlivněná německým idealismem a anglickým romantismem, začala zcela odmítat dědictví staré protestantské tradice, kterého se jejich předchůdci dosud částečně přidržovali. Transcendentalistické hnutí započalo v 30. letech mezi liberály, z nichž velkou část tvořili unitáři. Jeho nástup a vymezování se vůči konzervativní tradici lze přisuzovat 1) dobovým socio-politickým trendům jako například boj proti otroctví, boj za práva žen, či ideály sociální spravedlnosti; 2) náboženskému synkretismu s asijskými tradicemi (vegetariánství, idea božství v člověku).  Navzdory oblibě mystického spiritualismu je transcendentalismus vůbec prvním křesťanským hnutím v USA, které přijalo za své kritické studium "Bible". Na rozdíl od starší generace unitářů již nevztahovali transcendentalisté své náboženské zakotvení ani k autoritě "Bible", ani k zázrakům spojeným s významnými biblickými událostmi, ba ani k osobnosti Ježíše Krista. Konzervativní unitáři zastávali k těmto trendům negativní postoj. Výroční zpráva z roku 1853 konstatuje obavy z radikalizace unitářského hnutí. Racionální skepsi transcendentalistů považovali konzervativci (patrně neprávem) za ateismus.  U transcendentalistů se posvátnou stává lidská duchovní přirozenost, skrze niž odhaluje Bůh náboženské pravdy. Na tento přístup navázalo o sto let později hnutí New Age. Idea soupodstatnosti Boha a živých bytostí také inspirovala ekologické hnutí, jehož předními ideology byli transcendentalisté Ralph Waldo Emerson a Henry David Thoreau.

Kontroverze mezi unitáři v 2. polovině 19. století - univerzalismus.

K definitivnímu završení procesu náboženské liberalizace dospělo unitářské hnutí ještě před koncem 19. století. Na konferenci v Cincinnati roku 1886 vyvrcholil rozkol mezi křesťanskými konzervativci a liberálními univerzalisty. Zatímco první jmenovaní lpěli na ustanovení závazných unitářských kréd, druzí prosazovali naprostou svobodu vyznání. Vítězstvím liberálního křídla získává unitářství v podstatě svoji současnou podobu. Jedinou závaznou podmínkou je nedogmatičnost a přijímán je mezi unitáře každý, „jehož přáním je nastolit pravdu ("truth"), dobro ("righteousness") a lásku ("love") ve světě.“

Významné osobnosti.

James Freeman (1759–1838) byl zakladatelem první unitářské kongregace v USA (1782). Oproti svému současníkovi Josephovi Priestleymu, který byl stoupencem ariánství, vycházel Freeman z anglického sociniánství.  Joseph Stevens Buckminster (1784–1812) byl stejně jako Freeman reprezentantem „disidentských“ kongregací v Bostonu. K unitářství dospěl pod vlivem německého biblického kriticismu. Buckminster má velkou zásluhu na počátečním šíření a popularizaci unitářství mezi městskými liberály.  William Ellery Channing (1780–1848) je možná nejdůležitějším ideologem historie amerického unitářství. Vycházel z ariánského pojetí teologie, kladoucí důraz na jednotu Boha a lidskou přirozenost Ježíše Krista. Oproti kalvinistům Channing zdůrazňoval „přátelský“ aspekt Boha, který podle něj nemá být chápán jako „nevyzpytatelný soudce“, ale především jako „svatý otec“ veškerého stvoření. Ježíše Krista považoval Channing za výjimečného člověka a „mesiáše“, ovšem pouze ve smyslu morálního příkladu, hodného nápodoby na cestě ke spáse.  Channing byl stoupencem svobodné vůle člověka, což je další z charakteristických rysů odlišnosti unitářů od kalvinistů. Na genetickém vztahu stvoření k Bohu coby „svatému otci“ a na možnosti dosáhnout spásy vlastními silami skrze Kristův příklad, vystavěl Channing učení o vnitřním potenciálu člověka stát se „božským“ (dílo "Self-Culture", 1838). Toto pojetí bylo významným inspiračním zdrojem pro transcendentalistické hnutí. Channing však zůsával stoupencem konzervativní linie unitářů a k transcendentalistům se nehlásil.  Andrews Norton (1786–1853) byl ústředním reprezentantem konzervativního unitářství v období sporů s transcendentalisty, u nichž si Norton vysloužil přezdívku „unitářský papež“. Zastával na jedné straně racionálně skeptický přístup k biblickým zázrakům i k potenciálnímu „božství“ člověka a přírody, na druhé straně však lpěl na tradiční autoritě "Bible "a pojetí Krista jako spasitele. Nesoulad s transcendentalisty v obou těchto ohledech nakonec vyvolal před polovinou 19. století štěpení uvnitř unitářského hnutí.

Unitářství v českých zemích.

Unitáři začali působit v naší zemi již za první republiky. Vzhledem k uvedení unitářství do někdejšího Československa ze Spojených států v meziválečném období (1918–1939), přichází sem již ve své ultraliberální a pluralitní formě. Je otevřeno vědeckým poznatkům a v teologických ohledech (důraz na Kristovo plné lidství, soupodstatnost Boha a člověka) má blíže k transcendentalismu a univerzalismu, než ke konzervativní linii unitářství.  Ideovou půdu pro uvedení unitářství do značné míry připravily „svobodomyslné proudy“ 19. – 20. století (od Josefa Jungmanna a Josefa Dobrovského po Tomáše Garrigue Masaryka). Navzdory obrozeneckému nacionalismu lze sledovat významný inspirační vliv německé liberální teologie a idealistické filozofie. Svým způsobem lze československé unitářství chápat i jako reakci na „zpátečnický“ dogmatismus novodobé církve, a také projev otevřenosti vůči moderně. Český historik unitářství Drahomil Špale unitářství hodnotí jako „metodu víry“, a nikoli „bezvýhradná přihlášení se k určitému krédu“. Podle jiného historika unitářství Petra Samojského jde o moderní pokračování osvícenského konceptu „přirozeného náboženství“. Unitářství tak představuje „třetí cestu“ vedle katolictví a protestantismu.  Manželka prvního československého prezidenta, Charlotta Garrigue-Masaryková, zůstala i po odchodu ze Spojených států členkou Americké unitářské společnosti. Její kulturní zázemí ovlivnilo řadu Masarykových blízkých přátel, k nimž patřil i Norbert Čapek, patrně ústřední postava československého unitářství meziválečného období. Dá se říci, že tehdejší rozmach unitářství v českých zemích vzhledem k pronásledování v období nacismu a komunistické totality dosud nebyl překonán. České unitářství vděčí za své přežití faktu, že pražský palác Unitaria byl postaven s finanční pomocí amerických a britských unitářů a nemohl proto být v období totality vyvlastněn.  Unitaria je užíváno jako označení místa, kde se setkávají unitáři, členové Náboženské společnosti českých unitářů.  Norbert Čapek (1870–1942) je spojen s formulací unitářských kréd v českých zemích. Jeho teologické myšlení odráží jednak vlivy amerického transcendentalismu a univerzalismu, a jednak inspiraci východoasijskými tradicemi. Jde tedy v podstatě o mystický eklekticismus, který má v zásadě málo společného s tradiční křesťanskou ortodoxií. Čapek se negativně vymezuje vůči etickému náboženskému dualismu (zejména antagonismu „dobra“ a „zla“), přítomného zejména v západních monoteistických tradicích, i vůči historické roli náboženských autorit.  Z hlediska kosmologických představ klade Čapek důraz na „univerzální jednotu“ kosmu, k jejímuž uvědomění směřují skrze „supramentální stav“ všechny bytosti vesmíru. Vědomí je podle jeho koncepce všudepřítomné, a obsahuje jej organická i anorganická hmota. Čapkova teleologická perspektiva je pozitivní: vesmír směřuje k univerzální harmonii, přesněji k „velkému vítězství dobra, pravdy a krásy“, kdy je veškeré „zlo“ tímto dynamickým harmonizačním procesem odstraňováno.Pozici Boha vůči tomuto světu považuje Čapek za imanentní a transcendentní zároveň. Jinými slovy, Bůh je nepoznatelným a nepochopitelným tvůrcem, jehož nelze vymezit definicí „oddělený od přírody a člověka“ či naopak „identický s přírodou“. V jistém smyslu představuje jeho koncepce střední cestu mezi tradičním křesťanským teismem a mystickým panteismem.  Karel Hašpl (1904–1964) je oproti charismatickému a emociálně se vyjadřujícímu Čapkovi spíše typem systematického akademika. Jeho teologické myšlení blízce připomíná filozofii Barucha Spinozy či Gottfrieda W. Leibnize, zároveň je však osobitě tvůrčí a mystický podobně jako Čapek. Hašplovu náboženskou filozofii reprezentují díla "Systematická teologie "(1944) a "Základní problémy "(1945).  Boha považuje Hašpl za ducha, kosmickou prasílu a prazáklad bytí, který se shlukováním přetváří „ve stále hutnější podstatu“. Ta potom tvoří viditelný aspekt vesmíru, který nepřestává být „projevem Božím“. Ačkoli je však podle něj svět „z Boha a v Bohu“, zároveň „není Bohem“. Nejde tedy opět ani o panteismus, ani o tradiční křesťanský teismus. Protože je člověk součástí Boha a univerzální jednoty, může poznávat jak Boha, tak i jiné části vesmíru. Hašpl se tak v zásadě vymezuje, jak vůči dobovému materialismu, tak i spiritualismu typu gnóze, neboť odmítá radikální rozlišování mezi hmotným a duchovním aspektem kosmu.  František O. Lexa (1908–1989), plzeňský kněz, je jedním z představitelů synkretického typu unitářství 60.-70. let. Křesťanský základ jeho teologie je ovlivněn východními tradicemi (buddhismus, hinduismus) – což je ostatně dobový rys unitářství v západní Evropě i v Severní Americe. V době normalizace se v Lexově díle promítá jistý kontemplativní izolacionismus, spojený s odklonem od sociální a politické angažovanosti, charakteristické pro unitáře na Západě.  Lexova teologie (dílo "Víra v jednotu všehobytí", 1972) je mystická, a v zásadě i podobně strukturovaná jako Čapkova a Hašplova. Oproti oběma autorům je však jeho vazba na unitářství značně volná. Netradiční je zejména Lexovo rozlišování mezi Bohem (esenciálním duchovním božstvím) a bohy (personifikovaným božstvím). Do druhé kategorie patří také člověk a jiné aspekty hmotného světa, zatímco Bůh je coby „poslední Skutečnost“ nepoznatelný. Skrze ztotožnění se s duchovní podstatou kosmu lze však alespoň nahlédnout jeho esenciální charakter („On je v nás, dbejme proto, abychom byli v něm“).

Symboly unitářství.

Základem znaku českého unitářství je štít modré barvy, v jehož středu je umístěno velké červené U, ve kterém vyrůstají dvě slunečnice se zelenými listy. Uprostřed horního kraje štítu je zlaté slunce, ve znaku je nápis “veritas vincit” – pravda vítězí. Znak byl inspirován pečetí J. A. Komenského. Štít vyjadřuje ochranu duchovních hodnot, na štítu vévodí všemu slunce, starý slovanský symbol Boha. Vzhůru k slunci se obracejí dvě slunečnice symbolizující lidstvo, jedna z nich je větší, ale nad tu druhou se nevyvyšuje; je jí naopak ochranou.  Znakem ICUU je kalich, v jehož středu hoří oheň. Kalich naznačuje křesťanské protestantské kořeny unitářství, oheň symbolizuje poznání. U různých zahraničních unitářských skupin se můžeme setkat s výrazně odlišnými symboly.

Významní unitáři.

Ačkoli jsou unitáři poměrně malou náboženskou společností, vzhledem k jejich svobodnému duchu se v jejich řadách vyskytovalo a vyskytuje mnoho zajímavých osobností. Seznam některých z nich se nachází v článku seznam unitářských osobností.

Unitářství je organizačně nejednotný proud v rámci protestantské liberální teologie. K základním teologickým stanoviskům patří zejména odmítání trinitárního dogmatu a odmítání plného božství a pre-existence Krista.

一位论派(英语:unitarianism;或称一位论、一位神论、神体一位论、唯一神论、独一神论、独神论、独神主义,有时简作一神论(但容易混淆,三位一体论者也自认一神论),是否认三位一体和基督的神性的基督教派别。此派别强调上帝只有一位,并不如传统基督教相信上帝为三位一体(即圣父、圣子和圣灵)组成。


Život.

Narodil se ve Washingtonu rodičům kteří zastávali komunistické názory; pro svoje přesvědčení byli v období vlády prezidenta Trumana nevybíravě pronásledováni FBI pod vedením Edgara Hoovera.  Od roku 1960 pracoval v deníku "Washington Star" kde byl zaměstnán po jedenáct let. Roku 1971 přešel do listu "Washington Post" kde spolu s Robertem Woodwardem začal pátrat po okolnostech souvisejícími s podezřeními která vedla k odhalení nezákonných telefonních odposlechů. Jejich zpráva popisující aféru byla zveřejněna 10. října 1972 a vstoupila do dějin pod názvem Watergate. Za tuto investigativní reportáž obdrželi společně roku 1973 Pullitzerovu cenu, získali světovou proslulost a značné finanční jmění.  Roku 1976 opustil list Washington Post a začal přispívat do různých novin a časopisů. V letech 1979 až 1984 působil jako vedoucí washingtonského sídla televize ABC. V této době se oženil se spisovatelkou a režisérkou Norou Ephron s níž se mu roku 1980 narodilo dítě. Současně však měl poměr s dcerou velvyslance Velké Británie; toto odhalení vyvolalo skandál, který byl později následován několika dalšími milostnými aférami. V novinářské profesi byl i později kritický k čelním představitelům USA včetně George Bushe. Kromě toho napsal přes desítku knih které se setkaly s velkým ohlasem.  Od roku 1992 se stal Bernstein profesorem na New York University. V současnosti pracuje jako komentátor televizní společnosti CNN. Od roku 2001 pracoval na knize "Hillary Clinton, žena na pochodu", která vyšla roku 2008 a stala se bestsellerem.  O něm osobně byly natočeny dva filmy. Ve filmu "Všichni prezidentovi muži" jeho roli ztvárnil Dustin Hoffman; ve filmu "Heartburn" natočeného podle knihy od jeho bývalé ženy Nory Ephron hrál jeho roli Jack Nicholson.

Carl Bernstein (* 14. února 1944 Washington) je americký novinář a spisovatel. Proslul zejména roku 1972 odhalením skandálu týkajícího se nezákonných telefonních odposlechů ve prospěch prezidenta Nixona známého jako aféra Watergate.

卡尔·伯恩斯坦(Carl Bernstein,1944年-2月14日)是一名美国记者,是揭穿水门事件丑闻的两名《华盛顿邮报》记者之一。


Popis.

Felsumy mají kulaté zorničky a oči mají kryté průhlednými pevnými šupinami. Nemají víčka a šupiny nad očima si čistí jazykem. Základní zbarvení je většinou zářivě zelené, mnohdy s červenými či modrými skvrnami. Díky zářivým barvám se stali populárními terarijními zvířaty. Jednotlivé druhy jsou veliké od 6,5 do 30 cm. Drápky a první prsty mají zakrnělé. Stejně jako ostatní gekoni mají na bříšcích prstů tenké lamely, které jim umožňují šplhat po hladkých materiálech, jako jsou stvoly bambusů, nebo dokonce sklo.  Samci mají na vnitřní straně stehen vyvinuty femorální póry, samice mívají endolymfatické vápencové váčky po stranách krku. Tyto váčky slouží ke skladování vápníku pro tvorbu vajec. Samičky mohou po jednom oplodnění samečkem snést několik snůšek. Vajíčka většinou schovávají do dutin bambusu. Těsně před snesením mohou vajíčka prosvítat kůží samičky. U různých druhů a za různých teplotních podmínek se vajíčka líhnou po 30-60 dnech, výjimečně i déle. Mláďata sexuálně dospívají za 6-12 měsíců. Menší druhy se dožívají deseti let, velké druhy mohou v zajetí žít i déle, než 20 let. Felsumy jsou většinou silně teritoriálně agresivní, proto není možné chovat pohromadě více samců.

Rozšíření a prostředí.

Felsumy žijí převážně na ostrovech jihozápadní části Indického oceánu. Výjimku tvoří Phelsuma andamanense, která je endemitickým druhem souostroví Andamany v Bengálském zálivu. Rod se patrně vyvinul na Madagaskaru, který je taky těžištěm jeho rozšíření. Několik druhů se vyskytuje i na sousedních ostrovních skupinách (Maskareny, Seychely, Komory) a na pobřeží východní Afriky. Byly taky nalezeny na Havajských ostrovech. Některé druhy felsum mohou žít v horách ve výšce 2 300 m n. m. Většina felsum žije na stromech. Mohou žít i v blízkosti lidských sídel, v zahradách nebo i na stěnách domů. Některé druhy je možno nalézt i na skalách.

Potrava.

Felsumy se živí převážně různými druhy hmyzu, případně jinými bezobratlými. Potravu si zpestřují nektarem, pylem a měkkým, zralým, sladkým ovocem, například banány.  V zajetí je potřeba dodržet podobné složení. Většinu potravy tvoří hmyz: různé mouchy, cvrčci, housenky zavíječů, nebo i hmyz nachytaný volně v přírodě, jako sarančata. Místo podávání přímo ovoce je možné je nahradit některými dětskými přesnídávkami. Zároveň je potřeba dodávat s potravou vitaminové a minerální doplňky.

Taxonomie.

Rod "Phelsuma" byl poprvé popsán britským zoologem Greyem v roce 1825 a pojmenován po holandském lékaři Phelsumovi. V počtu druhů se zdroje rozcházejí mezi 35 - 43.  Dva druhy ("Phelsuma gigas" a "Phelsuma edwardnewtoni") jsou považovány za vymřelé, pravděpodobně díky zničení jejich původního životního prostředí člověkem a jím zavlečenými zvířaty. Mnoho dalších druhů je podobně ohroženo. Druh "P. guentheri" se patrně povedlo pomocí chovů v zajetí zachránit a vrátit do přírody.

Felsumy ("Phelsuma") jsou drobní ještěři patřící do čeledi gekonovití ("Gekkonidae"). Na rozdíl od většiny ostatních gekonů nejsou aktivní v noci, ale ve dne.

日行守宫属(学名:"Phelsuma")又名残趾虎属,原产于马达加斯加与周边岛屿,也被分为了很多种和亚种。大小界乎于12到28cm(有些30cm),格外的艳丽。种的不同,花纹也很不一样。有深有浅的绿色为底色,上面有红色,蓝色甚至金黄色的圆点,斑和线条。


Vznik republiky.

Po Únorové revoluci v carském Rusku v roce 1917, se ujal moci na území dnešní Gruzie tzv. "Speciální zakavkazský komitét", který byl pod kontrolou Prozatímní vlády. Místní sověty byly ovládány menševiky, kteří byli věrní prozatímní vládě v Petrohradu.  Říjnová revoluce ale vše změnila. Nástupem bolševiků k moci začala Ruská občanská válka. V nastalém mocenském vakuu se spojili Gruzínci, Arméni a Ázerbájdžánci a vytvořili Zakavkazskou federaci v únoru 1918. Federace ale brzy díky vnitřním rozporům rozpadla a 26. května 1918 byla vyhlášena nezávislá republika.

Rozloha republiky.

Stát měl společnou hranici s Ruskem, Kubání a Horskou republikou Severní Kavkaz na severu, s Tureckem a Arménií na jihu a s Ázerbájdžánskou demokratickou republikou na jihovýchodě. Hlavním městem se stalo Tbilisi, rozloha státu tehdy činila až 107 600 km2 (dnes má Gruzie jen 69 700 km2) a v celé Gruzii žilo na 2,5 milionů obyvatel.

Mezinárodní uznání republiky.

Gruzínská demokratická republika byla uznána postupně těmito státy: Rumunsko, Argentina, Německo, Turecko, Belgie, Spojené království, Francie, Japonsko, Itálie, Polsko a Československo.

Historie.

Republika byla okamžitě uznána Německem a Tureckem, které okamžitě nabídly pomoc. Na druhou stranu z toho plynulo předání muslimy obývaných území Turecku (města: Batumi, Artvin a Achalciche) a Gruzie se dostala pod silný německý vliv. Němci dokonce poslali na pomoc Gruzíncům vojsko, které vedl generál Friedrich Freiherr Kress von Kressenstein. Na konci války se Němci stáhli zpět do Německa.  GDR měla od počátku problémy se svými sousedy. Územní spory vedla se sousední Arménií i Ázerbájdžánem. V případě Arménie skončil spor dokonce ozbrojeným konfliktem. Dalším problém bylo neuznání nezávislosti bělogvardějci. Generál Děnikin, místní velitel Bílé armády, nehodlal uznat žádný nově vzniklý stát, který si činil nároky na území bývalého Ruského carství nebo dokonce se od něho odtrhl. I tento spor skončil ozbrojeným konfliktem. Situace zašla až tak daleko, že Britové poslali do oblasti svoje vojsko. Intervenční armáda měla ustálit situaci na Kavkaze a vytvořit jednotnou sílu bojující proti bolševikům. Byla vytvořena linie pomocí britské armády, kterou měl Děnikin s jeho armádou zakázáno překročit. Následkem hrozby Bílé armády bylo podepsáno spojenectví mezi Gruzií a Ázerbájdžánem v červnu 1919.

Volby.

Dne 14. února 1919 se konaly volby do parlamentu. Jako vítěz vyšla z voleb se ziskem 81,5% hlasů strana menševiků. Nově vzniklá vláda vytvořila demokratický stát. Byla dána autonomie bouřící se Abcházii a provedeny reformy soudnictví a státosprávy.

Konec GDR.

V roce 1920 začalo sílit nebezpečí ze strany bolševiků. Bílá armáda byla poražena a Rudá armáda se blížila ke Kavkazu. Zprvu nabídli bolševici spojenectví proti zbytkům Bílé armády, ale Gruzínci odmítli a začali s mobilizací a dalšími přípravami na válku. V té době ale měli bolševici spoustu práce ve špatně se vyvíjející se válce s Polskem. Podepsali tedy Moskevskou dohodu, v které uznali nezávislou Gruzii. Nikdy ale nepočítali, že by dohodu dodrželi. V prosinci 1920 přišla další dobrá zpráva pro Gruzii. Liga národů oficiálně uznala gruzínskou nezávislost a v lednu 1921 to samé učinily státy Dohody Francie a Británie.

Sovětský útok.

Postupně podlehli Rudé armádě sousední Arménie a Ázerbájdžán a Britové stáhli své vojsko z Kavkazu. Gruzie tak zůstala osamocena v boji proti bolševikům. Rudá armáda s zfalšovanými důkazy o protibolševické činnosti Gruzie začala s útokem v únoru 1921. Z jihu se přidala k bolševikům i turecká armáda a osud nezávislé Gruzie byl tak zpečetěn. Na jejím území byla vytvořena Zakavkazská sovětská federativní socialistická republika a v roce 1936 reorganizovaná Gruzínská sovětská socialistická republika. Politická reprezentace nezávislé Gruzie emigrovala ze země a vytvořila v Paříži exilovou vládu, která fungovala do roku 1954.

Odkaz GDR.

Krátkotrvající nezávislá republika se stala velice důležitým faktorem pro gruzínské národní cítění. Ze všech sovětských republik se právě v Gruzii vytvořilo nejsilnější hnutí za nezávislost. V 80. letech začali politici přirovnávat GDR jako alternativu úspěšného boji Gruzínců proti Rusku a začali nazývat GDR "První republikou".  V dubnu 1991 byla oficiálně obnovena nezávislost Gruzie, která oficiálně navazovala na GDR. Symboly GDR (státní vlajka, státní znak) byly používány moderní Gruzií až do roku 2004. Den vyhlášení nezávislosti GDR 26. května byl prohlášen za státní svátek jako "Den nezávislosti".

Gruzínská demokratická republika (gruzínsky: საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა, "Sakartvelos Demokratiuli Respublika", GDR) je název prvního novodobého nezávislého státu Gruzie, který existoval v roce 1918 po kolapsu carského Ruska. Samostatně existovala v době občanské války v Rusku a zanikla po útoku Rudé armády v roce 1921. Dnešní Gruzie volně navazuje na původní Gruzínskou demokratickou republiku.

乔治亚民主共和国(乔治亚文:საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა),是第一个由乔治亚人建立的近代国家。


Historie.

Mechanická televize.

První pokusy o přenos obrazu se uskutečnily v polovině 19. století. V roce 1884 byl patentován Nipkowův kotouč, tzv. elektrický teleskop, kde funguje princip mechanického rozkladu obrazu na světelné body pomocí rotujícího kotouče (spirálově uspořádané body). Jednalo se o počátek mechanického systému přenosu (předvedeno na světové výstavě v Paříži 1900). Na jeho základě byl v roce 1925 proveden první televizní přenos Logie Bairdem. Vývoj přenosu video obrazu následoval krátce po započetí experimentování s jednorázovým záznamem reality, pojmem nyní známý jako fotografie.  Roku 1843 formuloval Alexandr Bain (skotský hodinář) tři principy přenosu obrazu na dálku:  V roce 1897 vynalezl Ferdinand Braun katodový oscilograf.

Elektronická televize.

Počátky elektronických televizních přijímačů spadají do přelomu 19. a 20. století, kdy byla vynalezena katodová trubice (CRT). V roce 1923 vynalezl Kosma Zworykin snímací elektronku – ikonoskop přijímací elektronky. Na počátku 30. letech 20. století byly převeden první přenos i příjem skrze CRT. První televize v Československu byla sestavena v roce 1935 docentem Jaroslavem Šafránkem. V Česku se ujal pro takové televize pojem elektronkové televize.  Ve 30. letech 20. století získává převahu elektronický princip. Mechanický dokázal přenést 1000 bodů/s. Elektronický v roce 1978 až 12,5 mil. bodů/s.  V Anglii, Sovětském svazu, USA, Francii a Německu probíhají první experimentální TV vysílání. 22. března 1935 v Berlíně proběhlo vůbec první pravidelné vysílání. Vysílalo 90 minut, třikrát týdně. 2. listopadu 1936 začíná pravidelně vysílat BBC (na 300 majitelů TV).

Barevná televize.

Princip barevné televize byl patentován v roce 1897 polským vynálezcem Jan Szczepanikem. První projekt s barevnou televizí byl vytvořen v roce 1908 v Německu. První pokusy s vysíláním v barvách ve Spojených státech amerických se odehrály v roce 1941 na kanálu NBC, krátce nato i na CBS. První plošné vysílání barevné televize proběhlo ve Spojených státech v roce 1954, prvenství obdržel seriál The Marriage (Manželství), vysílaný na stanici NBC. Masovější rozšíření barevných televizí mezi publikum se uskutečnilo až v 70. letech.  V tehdejším Československu se první pokusy s televizním vysílání v barvách odehrály v 2. polovině 60. let, ale pravidelné vysílání v barvách bylo spuštěno až v květnu 1973.

Digitální televize.

Princip digitálního přenosu televizního vysílání byl objeven v roce 1990 japonskou společností MUSE. V digitálním vysílání je přenášen pouze digitální údaj o obrazu, který je následně na přijímači věrohodně reprodukováván, zatímco při analogovém přenosu se vzduchem přenáší celý televizní obraz. V České republice před nástupem digitalizace se přenášely vodorovné proužky natočeného snímku spolu s informací o jejich poloze. V přijímači se proužky poskládaly do původního obrazu a divákovi se promítalo 25 snímků za vteřinu.

Chytrá televize.

Chytrá televize je druhem přijímače televizního vysílání, která kromě prostého příjmu televizního signálu má v sobě buď proprietární systém nebo operační systém, který slouží k interakci uživatele s dalším multimediálním obsahem, který není založen na okamžitém přenosu a příjmu vysílaného televizního signálu, ale může s ním interagovat nehledě na televizní vysílání. Chytré televize umožňují i připojení k internetu a nabízí se tak možnost sledování videí a filmů kdykoli, s čímž se pojí i služby souhrnně nazvané video on demand (video na vyžádání). Více populární se stává služba video na vyžádání, kde se platí předplatné (například Netflix, Amazon Prime Video).

Vysílací systémy.

Pozemní vysílání.

Televizní vysílání je přenášeno prostřednictvím rádiových vln, většinou mezi 52 a 600 MHz, což odpovídá velmi krátkým vlnám či ultra krátkým vlnám. Příjem signálu je prováděn skrze anténu. Pozemní vysílání je jediné, které umožňuje plošné vysílání.

Kabelová televize.

Vysílání kabelové televize je pomocí vysokofrekvenčních rádiových vln prostřednictvím koaxiálního nebo optického kabelu.

Satelitní televize.

Satelitní vysílání je zprostředkováváno přes satelity obíhající Zemi. Příjem signálu je prováděn skrze parabolickou anténu.

Internetová televize.

Prostřednictvím internetu lze též šířit televizní vysílání, daná stanice umožňuje sledování přímo přes její stránky nebo přes zprostředkovatele, kde je v nabídce více televizí. Populární jsou i služby video na vyžádání, konkrétně ty, které fungují ve formě předplatného.

Televizní standardy současnosti.

Televizní standard se vyvíjel od třicetiřádkového obrazu (Telehor 30) až po francouzský standard HDTV (1080 řádků). Nejstarším dodnes používaným standardem je americký NTSC (525 řádků, 29,97 Hz, prokládaný) existující od roku 1941. V Evropě se používá norma 625 řádek, 25 Hz, prokládané, s rozšířením PAL a starším SECAM pro barevný obraz.

Digitální televizní vysílání.

V roce 1998 začaly USA a Británie vysílat terestriálně digitálně (DVB-T) (do té doby digitálně pouze ze satelitů (DVB-S) nebo přes kabel (DVB-C)). V Česku bylo digitální vysílání (DVB-T) zahájeno 21. října 2005. V roce 2020 proběhne plošný přechod na DVB-T2.

Počátek vysílání v Československu.

Roku 1935 doc. Jaroslav Šafránek (fyzikální ústav UK Praha) předvedl přijímací televizní aparaturu (měla 30 řádků a fungovala na principu mechanického rozkladu).  Na Mezinárodní rozhlasové výstavě (MEVRO) byl v roce 1948 prezentován úplný kamerový řetězec v elektronickém systému. Začal se vyrábět televizní přijímač Tesla. Ještě téhož roku, 4. července, proběhl 1. přímý televizní přenos z XI. všesokolského sletu na pražském Strahově.  1. května 1953 začalo první pravidelné zkušební veřejné vysílání. Studia v té době byla v Praze, Brně, Ostravě a Bratislavě. V roce 1953 se v ČSR prodala 355 televizorů TESLA. Televizor tehdy stál 4000 Kčs. V září 1961 mělo koncesi 1 mil. majitelů televizních přijímačů, v roce 1963 již 1,5 mil. majitelů. Televize vysílala v roce 1953 3 dny v týdnu, 1954 4 dny, 1955 5 dní, 1958 7 dní.  V roce 1966 bylo zahájeno první televizní reklamní vysílání, 1970 začal vysílat druhý program, 1973 bylo spuštěno pravidelné barevné vysílání.

Televize (z řeckého "tele" – daleko a latinského "vize" – vidět) je široce používané jednosměrné dálkové telekomunikační a plošné vysílání (tzv. "broadcasting") a zároveň individuální přijímání televizního vysílání, tedy kombinace obrazu a zvuku (videa) do televizoru. Komerčně se začala televize využívat od 30. let 20. století, postupně se dostala do domácností a stala se významným zdrojem zábavy a informací.

电视(英语:Television,简称:英语:TV)这词语代表三种不同的涵义,如:连续动态的影像和声音转换为电子讯号,并通过各种渠道传输电子讯号,后再将电子讯号还原为影像和声音的技术,即电视技术;指接收这种电子讯号的设备,即可以接收并还原电子讯号为连续动态的影像和声音的装置,即电视机;一种社会文化现象,特指人群之间、人群与人之间使用电视作为传播载体进行讯息交流、讯息传播,即所谓的广播过程,诸如电视节目的制作、电视讯号的传输、接收,以及观众对于电视节目内容的评判和反馈等的各个方面。制作电视播出内容的设施称为电视台。


Pracovní čtyřkolky.

Pracovní čtyřkolky jsou robustnější, těžší, mají vyšší stavbu než čtyřkolky sportovní, vpředu i vzadu mají navíc nosiče zavazadel či nákladu. Obvykle mívají naviják a tažné zařízení, dají se k nim připojit radlice, pluhy, sekačky, sněžné frézy a další pasivní zařízení či zařízení s vlastním pohonem. Pracovní čtyřkolky mají většinou benzínové motory o objemu větším 500ccm a pohon zadní nápravy s možností připojení nápravy přední kde bývá i uzávěrka předního diferenciálu. Některé čtyřkolky mají pohon 4x4 volitelný elektronicky, nebo manuálně. O přenos výkonu se potom stará variátor s možností redukčního stupně. Existují i čtyřkolky o jejiž pohon se stará naftový motor, ty se potom vyznačují menší spotřebou paliva vykoupenou řádově nižší dynamikou provozu. Mezi tradiční výrobce pracovních čtyřkolek se řadí především Japonsko, USA, Kanada, Taiwan a Čínská lidová republika.

Ostatní využití.

Kromě práce je čtyřkolka v terénu užívána i k zábavě. Využívají ji i někteří motocyklisté, kteří jsou (např. po nehodě na motocyklu) odkázáni na invalidní vozík. Řadu let mají čtyřkolky i svou kategorii na nejslavnějším vytrvalostním závodě Světa, slavné Rally Paříž-Dakar.  Vyrábějí se též dětské čtyřkolky, zpravidla na bateriový pohon a o rychlosti chůze nebo až kolem 15 km/h. Některé silniční čtyřkolky dokáží dosahovat i rychlostí přes 100 km/hod. Podle českých pravidel silničního provozu však i tato vozidla jsou motorovými vozidly a na pozemních komunikacích včetně účelových smí být provozována pouze za zákonem stanovených podmínek (registrace vozidla, řidič s řidičským oprávněním).  Podle přílohy českého zákona č. 56/2001 Sb., o podmínkách provozu vozidel na pozemních komunikacích, patří čtyřkolky o hmotnosti v nenaloženém stavu do 400 kg (nebo do 550 kg u nákladní čtyřkolky) a maximálním výkonu motoru do 15 kW mezi vozidla kategorie L (motorová vozidla zpravidla s méně než čtyřmi koly), a to do skupiny motorových tříkolek. Čtyřkolky o vyšší hmotnosti nebo vyšším výkonu patří do kategorie osobních nebo nákladních automobilů (M, N).

Čtyřkolka je malé motorové vozidlo obdobné motocyklu se čtyřmi koly (umístěnými na dvou nápravách a ve dvou stopách, jako u automobilu). Je určena pro jízdu v terénu, kde má díky menším rozměrům a hmotnosti lepší průchodnost než terénní automobil, a oproti terénnímu motocyklu je méně náročná na jezdce a umožňuje přepravu nevelkého nákladu, např. nářadí. Proto je vhodná např. pro dřevorubce či jiné lesní pracovníky. Běžný je přední a zadní nosič, existují i verze s valníkem. Za čtyřkolkou je také možné tahat přívěs (obvykle pomocí běžného tažného zařízení v provedení „koule“, jaké se u automobilů používá pro tažení přívěsů o hmotnosti do 3,5 t). Ve slangovém označení se pojem „čtyřkolka“ používá i pro označení osobních automobilů s pohonem všech čtyř kol (4×4).

越野型沙滩车,或称三/四轮摩托车,是一种低压轮胎车辆,通常有一个座位(有时也有两个座位),驾驶者可以控制车把。其字面上为:「适合所有地形之交通工具」(翻译自All Terrain Vehicle,缩写为ATV)。顾名思义,它比其他的车辆适合更多的地形。尽管有些国家全地形车可以在道路行驶,但是大部分国家并非合法道路交通工具。


Vývoj.

Stroj vznikl pod názvem DH.110 jako vysokovýkonný stíhací letoun vyzbrojený řízenými střelami, schopný operovat za každého počasí. Uživatelem se měla stát Royal Air Force (RAF) i Fleet Air Arm. Admiralita požadovala konstrukci stroje pro vzdušnou ochranu loďstva, který by nahradil zastarávající typ de Havilland Sea Venom. Ačkoli se RAF rozhodla zakoupit stroje Gloster Javelin, konkurenta DH.110, de Havilland pokračoval v projektu na vlastní náklady. Koncem 50. let přišla objednávka Royal Navy a letoun byl zařazen do služby u Fleet Air Arm.  Prototyp se dostal poprvé do vzduchu 26. září 1951, za řízením seděl John Cunningham. O rok později byl prototyp zničen při katastrofě na Farnborough Airshow. Dne 6. září 1952 demonstroval stroj na veřejnosti schopnost překročit rychlost zvuku, ale po vybrání střemhlavého letu se rozpadl a v jeho troskách zahynulo 31 lidí, včetně dvojčlenné osádky (Zkušební pilot a držitel rychlostního rekordu John Derry, operátor palubní elektroniky Tony Richards). Havárie byla následně připsána nevhodně konstruovanému hlavnímu nosníku křídla, kdy v ostré zatáčce došlo k odlomení koncové části nosné plochy. Okamžitý posun těžiště letounu způsobil prudký náklon s přetížením 12G, což vedlo k odpadnutí kabiny a ocasní části letounu a vytržení motorů z trupu. Jedna pohonná jednotka dopadla s velkou dávkou štěstí na prázdné parkoviště, zatímco druhá vlétla do zcela zaplněného hlediště mezi diváky a způsobila převážnou většinu smrtelných zranění. Další z návštěvníků byli zasaženi troskami kabiny, které padaly do vyhrazeného prostoru pro návštěvníky podél celé vzletové a přistávací dráhy. Nehoda vedla k přijetí velmi striktních pravidel týkajících se pořádání leteckých dnů ve Spojeném království a od té doby už nikdy v Británii nedošlo během airshow k úmrtí diváka v důsledku závady nebo havárie předváděného letounu.  Na základě vyšetřování příčiny havárie byly do nově postavených strojů zapracovány nutné změny konstrukce. V roce 1955 vznikl a vykonal první let další již předsériový kus, částečně s námořním vybavením, celkově zpevněným křídlem a upraveným profilem náběžné hrany (ačkoli křídlo stále ještě nebylo možné sklápět). V roce 1956 tento stroj provedl úplné přistání na palubě letadlové lodi HMS "Ark Royal". O rok později vznikl první sériový Sea Vixen, verze Sea Vixen FAW.20 (fighter all-weather, stíhací letoun pro každé počasí). Později se označení změnilo na "FAW.1". V červenci 1959 vstoupilo do služby u Fleet Air Arm prvních více než sto letounů verze FAW.1.  Letoun měl dva nosníky ocasních ploch, stejně jako de Havilland Sea Vampire a de Havilland Sea Venom. Sea Vixen byl první britský letoun vyzbrojený pouze řízenými či neřízenými střelami nebo pumami. Verze FAW.1 nesla čtyři střely vzduch-vzduch de Havilland Firestreak s infračerveným naváděním, dvě raketnice s neřízenými střelami Microcell ráže dva palce (51 mm) a pod křídlo mohly být zavěšeny čtyři pumy o hmotnosti po 500 lb (227 kg) nebo dvě po 1 000 lb (454 kg). Pohon letounu obstarávala dvojice proudových motorů Rolls-Royce Avon 208 s tahem po 50,0 kN, která umožňovala dosažení rychlosti 1 110 km/h, bojový dolet činil 1 000 km.  Původní návrh DH.110 (nabízený RAF) měl mít dle prospektu výzbroj tvořenou kanóny. Proběhly zkoušky s kanóny ADEN ráže 30 mm, ale ukázalo se, že účinky zpětného rázu zbraní trhají jejich úchyty na draku letounu. Řešení se našlo v instalaci zesílení dřevěnými hranoly, které měly zachytit síly zpětného rázu zbraní. Tak se DH.110 stal posledním britským stíhacím letounem, v jehož konstrukci bylo použito dřevo. Nakonec ale došlo k sejmutí kanónů z letounu a zůstalo u výzbroje tvořené pouze řízenými střelami.  Pilotní kabina s vystouplým překrytem byla posunuta mírně vlevo od podélné osy trupu. Druhý člen osádky (navigátor a současně operátor palubního radaru) měl kabinu vpravo, zcela ukrytou pod povrchem letounu, do které se vstovalo shora dvířky s malým okénkem. U bojových jednotek se této kabině přezdívalo „sklep na uhlí“. "Sea Vixen FAW.2" vznikl jako následník FAW.1 a byl v mnoha ohledech vylepšen. Mimo střel Firestreak mohl nosit i modernější Red Top, čtveřici raketnic SNEB nebo protizemní řízené střely Bullpup. Zvětšené nosníky ocasních ploch přečnívaly mírně nad a před křídlo a tak vznikly nové prostory pro zásoby paliva i systémy ECM (radioelektronického boje). Změny v aerodynamice ale znamenaly, že na stroj už nemohly být zavěšovány pumy o hmotnosti 454 kg. Nejjednodušším rozlišovacím prvkem FAW.1 a FAW.2 jsou právě nosníky ocasních ploch prodloužené před křídlo u druhé z verzí.  Prototyp FAW.2 vzlétl poprvé v roce 1962 a do služby k bojovým perutím FAA začal přicházet od roku 1964. Nově bylo postaveno 29 kusů, dalších 67 vzniklo přestavbou starších FAW.1, které byly postupně vyřazovány od roku 1966.  Kariéra FAW.2 na palubách britských letadlových lodí skončila v roce 1972. Plánovalo se nahrazení Sea Vixenů americkými McDonnell F-4 Phantom II, kdy lodě "Ark Royal" a "Eagle" měly být upraveny k jejich příjmu a hangárování. Protože kvůli úsporám došlo k vyřazení HMS "Eagle" ze služby, přestavěna byla jenom "Ark Royal".  Nevelký počet Sea Vixenů přišel do služby v méně atraktivní roli létajících terčů jako "Sea Vixen D.3". Pouze tato varianta původního DH.110 mohla překročit rychlost zvuku ve vodorovném letu, a to díky podstatně zvýšenému tahu motorů a demontáži mnoha součástí výstroje, pro tento případ zbytečných. Nakonec ale nebyly jako létající terče použity ; jedním z původních D.3 je i poslední letuschopný Sea Vixen. Další kusy byly upraveny k vlekání cvičných cílů pro vzdušnou střelbu a značeny jako "TT.2".

Operační nasazení.

Během služby u Fleet Air Arm se letouny žádného válečného konfliktu nezúčastnily, ačkoli vykonaly mnoho letů v podmínkách téměř bojových. V roce 1961 prezident Iráku Abdul Karim Kásim vyhrožoval anexí sousedního Kuvajtu. Ten požádal o zahraniční vojenskou pomoc. Spojené království vyslalo do Perského zálivu velký počet válečných lodí včetně dvou letadlových, z nichž Sea Vixeny prováděly hlídkové lety nad celou oblastí. Tváří v tvář mohutným námořním silám Kásimova útočnost postupně ochabla a hrozící válka byla zažehnána.  V lednu 1964 došlo k nepokojům ve východoafrickém státě Tanganika, kde se vzbouřily 1. a 2. střelecký pluk na protest proti britským důstojníkům a poradcům, kteří, přes nezávislost země, stále veleli části tamních ozbrojených sil. Vzbouřenci zajali britského vysokého komisaře a obsadili letiště v hlavním městě Dar es Salaam. Spojené království reagovalo vysláním lehké letadlové lodi HMS "Centaur", doplněné jednotkou námořní pěchoty. Sea Vixeny z této lodi vykonaly značný počet operačních letů, včetně poskytování vzdušného krytí námořním pěšákům, kteří provedli v Tanganice vrtulníkový výsadek. Pokus obnovit stabilitu země skončil úspěšně. V témže roce se typ opět vrátil do Perského zálivu, kde letouny ze vzduchu podporovaly britské jednotky při operacích proti domorodým vzbouřencům v jemenské oblasti Radfan, včetně útoků raketovými střelami na pozemní cíle.  Sea Vixeny se ve 2. polovině 60. let aktivně účastnily i námořní blokády Rhodesie, operace známé jako Beira Patrol. Při uvedené akci plnilo Royal Navy politický úkol zabránit dodávkám ropy do Rhodesie, která vyhlásila nezávislost. Britské námořnictvo bezmála deset let blokovalo přístup ropných tankerů do přístavů na pobřeží Mosambiku, tehdy portugalské kolonie, odkud vedl hlavní ropovod do vnitrozemské Rhodesie. Blokáda je typickým příkladem zbytečné a příliš drahé operace, která ovšem nemohla být přerušena z politických důvodů.  Roku 1967, opět v Perském zálivu, pomáhaly stroje Sea Vixen krýt ústup britských námořních sil z přístavu Aden. Této operace se zúčastnilo několik letadlových lodí Royal Navy: HMS "Albion", HMS "Centaur" a HMS "Eagle" a výsadková loď HMS "Fearless".  Sea Vixeny také předváděly akrobacii ve dvou skupinách Royal Navy: „Simon's Sircus“ a „Fred's Five“. Letoun s britskou civilní registrací "G-CVIX" vystupoval na leteckých dnech v barvách týmu Red Bull až do roku 2007, kdy obdržel kamuflážní schéma 899. námořní letecké peruti FAA. "G-CVIX" dnes vlastní a provozuje továrna de Havilland z letiště Bournemouth v jihoanglickém hrabství Dorset. Mnoho dalších strojů se zachovalo v dobrém stavu, ale nejsou letuschopné.

Dochované exempláře.

"Zachycen stav k 10. říjnu 2007."

De Havilland DH.110 Sea Vixen byl britský dvojmístný dvoumotorový proudový stíhací letoun, zařazený do služby u Fleet Air Arm (letecká složka Royal Navy). Sea Vixen představoval výkonný stroj pro vzdušnou ochranu loďstva po celá 60. a na počátku 70. let 20. století. Byl navržen společností de Havilland Aircraft Company během pozdních čtyřicátých let v její továrně v Hatfieldu v Hertfordshire na základě zkušeností s dřívějšími stíhačkami první generace této společnosti. Později nesl letoun název Hawker Siddeley Sea Vixen poté, co firmu de Havilland roku 1960 pohltil Hawker Siddeley.

海雌狐式战斗机是英国德哈维兰飞机公司研制的最后一种战斗机,也是英国皇家海军第一种使用的后掠翼喷气式战斗机。该机型的发展并不顺利,其原型机于1952年在巴黎法茵堡航空展作飞行表演时突然在空中爆炸,机上飞行员和雷达操作员以及地面上29名观众死亡,此事令其发展延后了4年,直至1956年4月才完成舰上测试,1957年3月20日装备英国皇家海军航空母舰,1972年退役后被美制F4战斗机取代。


Konstrukce.

Už v době přípravy projektu se diskutovalo o dvou možných podobách lodi. Pokud by loď byla navržena pouze pro jaderné útoky proti sovětským námořním základnám, stačil by lodi malý hangár pro palubní stíhačky, malé množství bombardérů a menší muniční sklad pro jaderné pumy. V případě, že by se počítalo s větším rozsahem úkolů, vyžadovalo by si konvenční nasazení větší kapacitu nesených letadel, hangárů i munice. Nakonec došlo k takovému kompromisu, že loď byla navržena především k prováděních jaderných úderů, ale měla nést pro svou obranu více stíhacích letounů, než se původně uvažovalo.  Loď byla oproti amerických zvyklostem navržena jako hladkopalubová, bez typického velitelského ostrova na pravé části paluby. Jelikož samotná jaderná puma tehdy vážila přibližně 5 tun, letová paluba byla projektována tak, aby unesla velký bombardovací stroj o hmotnosti 45 tun. Pro dopravu letounů do podpalubních hangárů sloužily 4 výtahy. Pro start letounů byly určeny čtyři katapulty, z nichž dva měly být na přídi a druhé dva v polovině délky lodi.

Spory o stavbu.

Stavba "United States" byla součástí soupeření amerického letectva a námořnictva o prestiž vlastnění jaderných zbraní. Námořnictvo, které na rozdíl od letectva jaderné údery provádět nemohlo, proto chtělo postavit tuto speciální letadlovou loď. Letectvo, které se bálo ztráty svého monopolu na jaderné zbraně, se realizaci tohoto projetu snažilo zabránit.  Stavba "United States" dostala zelenou v době, kdy byl americkým ministrem obrany James Forrestal, zastánce stavby letadlových lodí, po kterém byla později pojmenována americká letadlová loď USS "Forrestal". Forrestal ale 28. března 1949 ze zdravotních důvodů odstoupil a nahradil ho Louis A. Johnson. Ten byl příznivcem letectva a jak se později ukázalo, byl i na výplatní pásce společnosti Convair, která letectvu dodávala strategické bombardéry Convair B-36 Peacemaker.

Osud lodi.

Loď byla projektována od poloviny 40. let. Prezident Truman povolil stavbu lodi 29. července 1948, pro rok 1949 byly na její stavbu přiděleny peníze.  Kýl lodi byl založen 18. dubna 1949 v Newport News, ale už o 5 dní později ministr obrany Johnson rozhodl o zrušení stavby lodi. To vedlo k rezignaci tehdejšího nejvyššího představitele námořnictva admirála Louise Denfielda, nejvyššího civilního představitele námořnictva, tajemníka Johna Sullivana a došlo i k rezignaci části amerických admirálů, kteří tak protestovali proti oficiální obranné politice USA.  Nedlouho po zrušení projektu získalo námořnictvo prostředky na stavbu trojice velkých letadlových lodí třídy "Forrestal", které přinesly do konstrukce letadlových lodí novou kvalitu a byly to největší letadlové lodě od stavby japonské letadlové lodi "Šinano". Lodě třídy "Forrestal" už také nesly jaderné zbraně.

USS "United States" (CVA-58) byla nedokončená letadlová loď Námořnictva Spojených států, jejíž stavba byla zahájena v roce 1949. Mezi letadlovými loděmi to byla první americká poválečná konstrukce. Radikálně řešené hladkopalubové plavidlo mělo dát námořnictvu schopnost jaderných úderů, na které mělo doposud monopol americké letectvo. Uvažovalo se o stavbě až 4–8 lodí této třídy, ale stavba samotné "United States" byla po pěti dnech zrušena.

美国号航空母舰(英语:USS United States,舷号:CVA-58,又常译称为合众国号)是美国海军旗下一艘原本预计要建造、但实际上却在龙骨安放后就立刻停工而从未真正存在过的航空母舰,也是美国海军第三艘使用国家名称来命名的舰只。原本应该是美国海军在第二次世界大战结束后起造的一系列五艘超级航空母舰中的一号舰,但却因为尴尬的用途设计与美国陆海空三军间的任务与预算排挤问题,而半途叫停,另外4艘的建造工程则在未动工的情况下被取消。


Život.

Počátek vlády.

Okolnosti Janova nesnadného nástupu na trůn vylíčil ve svém díle Niketas Choniates. Alexios preferoval Jana jako svého následníka na úkor Nikefora Bryennia, oblíbence své manželky Ireny Dukainy, za něhož byla provdána jejich dcera Anna Komnena. Alexios musel proto svůj postoj tajit, aby zabránil Ireniným intrikám vůči Janovi a jejím požadavkům na Nikeforovo nástupnictví. Když 15. srpna 1118 Alexios umíral v klášteře Mangana, vnikl Jan, doprovázený příbuznými stojícími na jeho straně, mezi nimiž nechyběl jeho bratr, "sebastokrator" Izák Komnenos, do kláštera a odejmul svému na smrtelné posteli ležícímu otci císařský pečetní prsten. Poté se zdviženými pažemi ihned zamířil do Velkého paláce, kde byl s podporou lidu prohlášen císařem. Irena byla zcela zaskočena, pročež nebyla schopna svého syna nijak zadržet či podnítit Bryennia k nějakému činu proti němu. Třebaže císařská garda nejprve odmítla Jana vpustit do paláce, dav obklopující nového císaře si vstup vynutil silou. Alexios zemřel během následující noci. I přes naléhání své matky se Jan odmítl připojit ke smutečnímu obřadu, jelikož jeho vláda byla zatím příliš nejistá. Teprve o několik dnů později byla jeho pozice zabezpečena. Po uchopení moci odměnil Jan své příbuzné a stoupence mnoha úřady. Svého bratra Izáka přijímal takřka jako sobě rovného. Svého stejnojmenného bratrance učinil císařským komorníkem ("parakoimomenos") a Gregoria Taronita představeným císařovy šatny ("protovestiarios"). Nejvyšší pocta byla ale vyhrazena pro muže tureckého původu, Ioanna Axucha, který byl Janovým blízkým přítelem už od dětství. Ten obdržel hodnost vrchního velitele byzantského vojska ("megas domestikos"). Je třeba podotknout, že politika udělování úřadů příbuzným a blízkým přátelům byla v souladu s politikou nepotismu prováděnou Alexiem a jeho matkou Annou Dalassenou. Jan ovšem nebyl schopen uspokojit všechny mocné členy rodiny a často raději preferoval jedince, kteří s ním nebyli spřízněni, ale sloužili pod jeho otcem. Po celou dobu své vlády dával Jan neustále najevo značnou neochotu umožnit příbuzným zasahovat do řízení státu. Tím vytvořil nebezpečný antagonismus, který vedl k intrikování dokonce i v užším kruhu Janovy rodiny.  Choniates v této souvislosti popisuje spiknutí, za nímž stály císařova matka a Anna Komnena. Cílem těchto dvou žen bylo sesazení Jana z trůnu, k čemuž se odhodlaly ještě před koncem prvního roku jeho vlády. Útok byl uskutečněn v době, kdy se císař zaneprázdněný válčením v Anatolii nacházel mimo hradby Konstantinopole. Annin manžel Nikeforos se však v klíčovém momentu zachoval příliš nerozhodně a odsoudil tak spiknutí k nezdaru. Jan následně projevil shovívavost vůči spiklencům, jimž zkonfiskoval majetek a svoji matku a sestru poslal do kláštera. Podle Choniatova tvrzení to byl především Axuch, kdo zasáhl ve prospěch Anny, s níž se Jan nakonec usmířil. V roce 1122 ustavil Jan svého malého syna Alexia svým spoluvládcem, čímž chtěl zajistit jeho budoucí následnictví.

Konflikt s Benátčany.

Krátce po svém nástupu na trůn odmítl Jan potvrdit smlouvu uzavřenou mezi Alexiem a benátskou republikou v roce 1082, na základě níž byla Benátčanům zaručena rozsáhlá obchodní privilegia na území byzantské říše. Tato změna politiky nebyla motivována finančními zájmy, neboť její příčinou se stal jistý incident mezi Benátčany a jedním z příslušníků císařské dynastie. Svoji roli zřejmě sehrála také skutečnost, že jihoitalští Normané nebyli již považováni za bezprostřední hrozbu. V důsledku Janova rozhodnutí došlo k vážnému konfliktu, který umocnila skutečnost, že Byzantinci byli v této době zcela závislí na benátském námořnictvu. Na počátku roku 1123 Benátčané napadli ostrov Kerkýru a pouze naléhavá žádost křižáků o pomoc je přinutila přerušit obléhání. V reakci na to Byzantinci vypálili benátskou čtvrť v Konstantinopoli. Benátská flotila poté provedla odvetný útok, při němž vyplenila ostrovy Rhodos, Chios, Samos, Lesbos a Andros. V roce 1126 se Benátčané pokusili zmocnit Kefalenie v Jónském moři. Po těchto porážkách Janovi nezbylo než potvrdit Benátčanům jejich výsady, protože pokračování války ho stálo příliš mnoho finančních prostředků. Tato neblahá zkušenost s Benátčany přesvědčila Byzantince o nutnosti vybudování vlastní silné flotily.

Boje s Pečeněgy a Maďary.

V prvních letech své vlády zastavil Jan pronikání seldžuckých Turků v Anatolii a obnovil kontrolu Byzantinců nad jihozápadní částí této země. Nicméně v zimě 1121 až 1122 podnikli nomádští Pečeněgové invazi do Thrákie. V létě 1122 se proto císař vypravil v čele svého vojska proti nájezdníkům. Vzhledem k početní převaze Pečeněgů Jan předstíral, že je ochoten s nimi uzavřít mírovou smlouvu. Současně se je snažil rozdělit a některým z jejich vůdců nabízel cenné dary. Mezitím je však nepozorováně obklíčil, načež podnikl překvapivý útok proti vozové hradbě, chránící ženy a děti útočníků. V nastalé rozhořčené bitvě u Beroie se Janovi s vydatným přispěním varjažské gardy podařilo dosáhnout nad Pečeněgy drtivého vítězství. Tímto byzantským úspěchem, jehož výročí bylo připomínáno jako svátek, bylo definitivně odstraněno nebezpečí vpádů Pečeněgů na Balkánský poloostrov.  V dalším roce vedl Jan trestnou výpravu proti Srbům. Četné srbské zajatce nechal podobně jako dříve Pečeněgy shromáždit a pak je dal přesídlit do maloasijské Nikomédie, kde sloužili jako vojenští kolonisté. Tímto opatřením chtěl Jan přinutit k poslušnosti vládce srbského knížectví Raška, které bylo formálně podřízeno byzantské říši. Zároveň měla být východní hranice zabezpečena proti útokům Seldžuků.  Janovou manželkou byla uherská princezna Piroška, jež přijala řecké jméno Irena. Po smrti uherského krále Kolomana, se vlády v Uhrách chopil králův syn Štěpán II. Jeho oslepený strýc, kníže Álmoš, již dříve uprchl do Konstantinopole, kde byl přátelsky přijat. Štěpán požadoval Álmošovo vydání, čemuž Jan odmítl vyhovět. V letech 1127 a 1128 tudíž uherské vojsko překročilo Dunaj a napadlo byzantské území. Maďaři zaútočili na Bělehrad, Braničevo, Niš a Sofii a pronikli hluboko na jih až k městu Philippopolis (Plovdiv). V roce 1128 vytáhl Jan vstříc nepříteli, přičemž část vojska nechal přepravit na lodích, plavících se proti proudu Dunaje. Když se Maďaři stáhli za řeku, nechal Jan posílit hradby Braničeva. Jakmile se však vydal zpět do Konstantinopole, Maďaři zahájili nový útok na Braničevo, pročež se císař ihned vrátil zpět. Ačkoli jeho vojsko bylo vystaveno nemocem a muselo postupovat zrádným terénem, vyvaroval se Jan těžkých ztrát, v naprosté tajnosti přesunul své muže na druhý břeh Dunaje a vpadl do týlu Maďarů. Poté, co se takto vypořádal se svými nepřáteli na západě, mohl se Jan plně soustředit na dobývání Malé Asie a Sýrie.

Západní diplomacie.

Soudobé byzantské prameny opomíjejí Janova diplomatická jednání se západními monarchy. Vzestup normanského vládce Rogera II. Sicilského, který se kolem roku 1130 zmocnil většiny jižní Itálie a představoval tak hrozbu pro byzantské provincie na Balkáně, přiměl Jana k podpoře římsko-německého císaře Lothara III. Tomu se v roce 1137 podařilo proniknout do Bari na jihu Apeninského poloostrova, čímž vážně ohrozil Rogerovu pozici. S Lotharovým nástupcem Konrádem III. vyjednal Jan spojenectví stvrzené sňatkem Konrádovy švagrové Berty ze Sulzbachu a Manuela, Janova čtvrtého syna. Po většinu svého panování projevoval Jan větší zájem o dění na východní hranici své říše. Lze tedy důvodně předpokládat, že aliance s římsko-německými vládci byla namířena proti Rogerovi, jenž měl být zaneprázdněn tlakem Štaufů, zatímco Jan vedl válku na východě.

Kampaně proti seldžuckým Turkům.

Seldžukové vytrvávali ve svém náporu na byzantské území na západě Malé Asie, avšak Jan byl rozhodnutý je odrazit a zastavit jejich další pronikání na západ. Už v roce 1119 se vypravil do Frýgie proti seldžuckým Turkům, kteří odřízli přístup k městu Attaleia (Antalya) na jižním pobřeží Anatolie. V boji proti turkickým nomádům Byzantinci rychle dobyli město Laodikeia (poblíž dnešního Denizli), načež se císař okamžitě vrátil do Konstantinopole. Přesto ještě v témže roce císař lstí obsadil město Sozopolis, které se rozkládalo ve špatně přístupném terénu. Při dobývání města provedli Byzantinci klamný útok na hradby města, jímž vylákali Turky k pronásledování. Mezitím byl zahájen nový byzantský útok, takže se turečtí obránci ocitli v kleštích. Jan se poté zmocnil ještě několika nedaleko ležících pevností a obnovil pozemní spojení s Attaleiou. V roce 1130 došlo k rozporům mezi Janem a jeho bratrem, sebastokratorem Izákem, který byl kvůli svým neúspěšným pokusům o získání trůnu nucen odejít z Konstantinopole. Izák následně vyhledal útočiště ve Svaté zemi a později se uchýlil na dvůr danišmenovského emíra Gümüshtigina ve městě Melitene (Malatya), jež se nacházelo na horním toku Eufratu. Turečtí Danišmendovci, jejichž moc v předchozích letech výrazně vzrostla na úkor slábnoucího rúmského sultanátu, představovali nejvážnější překážku Janovým snahám o ovládnutí Malé Asie. Na přelomu let 1132 a 1133 dosáhlo proti nim byzantské vojsko série úspěchů, když při postupu Bithýnií a Paflagonií obsadilo důležitou pevnost Kastamon, rodové sídlo Komnenovců, a proniklo hluboko za řeku Halys. V průběhu tažení se Byzantincům vzdalo bez boje několik lokálních vládců a mnoho křesťanů i muslimů se poddalo císaři. Jan oslavil po návratu do Konstantinopole svůj úspěch velkolepým triumfem. Mezitím však Danišmendovci získali Kastamon zpět pod svoji kontrolu. Jan proto vytáhl znovu do pole, ovšem jeho tažení bylo záhy přerušeno náhlým úmrtím císařovny Ireny. V dalším roce pokračoval Jan ve výpravě do Malé Asie a po Gümüshtiginově smrti, jíž provázely vnitřní zmatky mezi Danišmendovci, uzavřel císař krátkodobé spojenectví s rúmským sultánem. V roce 1135 se Jan opět zmocnil Kastamonu a po nedlouhém obléhání dobyl také město Gangra (Çankırı), jež opatřil posádkou o síle 2000 mužů. Gangra nicméně brzy padla opět do rukou Danišmendovců.  Nové tažení proti Danišmendovcům podnikl Jan teprve o čtyři roky později. Na jaře 1139 se císař odebral do Mýsie, kde odrazil nájezdy proti pevnosti Lopadion a do údolí řeky Sangarios. V létě se vydal podél jižního pobřeží Černého moře do severovýchodní Anatolie a zimu strávil v Pontu. Konstantin Gabras, byzantský správce Trapezuntu, který se vzepřel císařské autoritě a uzavřel spojenectví s Danišmendovci, se v důsledku císařova energického postupu podvolil Janově moci. V následujícím roce se Byzantinci obrátili na jih, přičemž zahnali danišmendovské vojsko na útěk a pak zamířili k pevnosti Neocaesareia (Niksar). Odhodlaně bráněné město se ale ukázalo nedobytným, k čemuž přispěla i okolní krajina bránící v účinném zásobování vojska. Koncem roku 1140 tudíž Jan upustil od obléhání Neocaesareie. Během jednoho z náhlých výpadů obránců se vyznamenal císařův syn Manuel, jenž zde prokázal svoji velkou odvahu.

Kilíkie a Svatá země.

Poté, co podlomil postavení seldžuckých Turků v Malé Asii, zaměřil Jan svoji pozornost na záležitosti křesťanských států v Levantě. Nejdříve se musel vypořádat s Leonem, vládcem Malé Arménie, který opanoval kilická města a pokusil se oblehnout Seleukii (dnešní Silifke). V roce 1137 vytáhl Jan s početným vojskem do Kilíkie a bez větších obtíží si většinu této země podrobil. Přitom byla obsazena města Mopsuestie, Adana a Tarsos a do rukou Byzantinců padla po 37 dní trvajícím dobývání také pevnost Anazarba. Leon uprchl do pohoří Taurus, avšak v dalším roce byl zajat a potupně odveden do Konstantinopole. Po ovládnutí Kilíkie pokračoval Jan v tažení postupem proti antiochijskému knížectví, jehož hlavní město Antiochie bylo 29. srpna 1137 obleženo Byzantinci. Ke svému protivníkovi, knížeti Raimondovi z Poitiers, se Jan zachoval velkoryse a ponechal ho jako svého vazala vládcem Antiochie. Raimond nicméně musel přijít do byzantského vojenského tábora, kde se císaři zavázal slibem poddanství a navíc mu přislíbil volný vstup do města. Pokud by se Janovi podařilo dobýt syrská města Aleppo, Šajzar, Emesu (Homs) a Hamu, měl Raimond výměnou za ně přenechat Antiochii Byzantincům. Po podmanění Malé Arménie a zajištění Antiochie se Jan mohl připravovat k uskutečnění další části svého záměru. Po krátkém pobytu v Konstantinopoli dorazil na počátku roku 1138 zpět do Antiochie. Zde bylo jeho vojsko posíleno o oddíly Raimonda z Poitiers a hraběte Joscelina II. z Edessy. S touto vojenskou mocí hodlal Jan zasadit úder muslimům v Sýrii, jenž by upevnil postavení křesťanů v Levantě. Ovšem křižáčtí princové, podezřívaví vůči Janovým úmyslům i vůči sobě navzájem, neměli zájem na úspěchu tažení, jehož se účastnili spíše z donucení. Raimondovi navíc hrozilo, že se bude muset vzdát Antiochie. Byzantinci a jejich spojenci se nejprve vypravili směrem k Aleppu, ale vzhledem k mohutnosti jeho opevnění a nedostatečnému zásobování vodou odklonil Jan svoji armádu k pevnosti Šajzar, ležící při řece Orontes. Zvěsti o postupu Zengího, mocného mosulského atabega, přiměly však Jana k přerušení obléhání. Ještě před tím musel místní emír odpřisáhnout císaři věrnost a slíbit placení ročního tributu. Po slavnostním příjezdu do Antiochie, v níž se Jan chystal plánovat novou válečnou výpravu proti Aleppu, nařídil Raimondovi, aby mu v souladu s dřívějším ujednáním vydal městskou citadelu. Nato Joscelin rozšířil mezi lid nepravdivou zprávu o tom, že císař chce vypudit všechny latinské obyvatele z města, což záhy vedlo k protibyzantskému povstání. Jan, obležený v antiochijském paláci, byl následně oběma křižáckými vládci ujištěn, že nemají se vzniklou rebelií nic společného. Uskutečnění syrského tažení nepřipadalo už v úvahu a na jaře 1139 se císař rozhodl k návratu do Konstantinopole.  Na počátku roku 1142 se Jan vypravil společně se svými čtyřmi syny na svoji poslední cestu do Sýrie. Byzantinci táhli směrem k jižnímu pobřeží Anatolie, do Attaleie, jejíž zásobovací linie byly opětovně vystaveny nájezdům Turků. Ti byli vytlačeni z okolních oblastí byzantskými vojáky. Poté, co Jan vstoupil do Attaleie, zasáhly ho v brzkém sledu dvě rodinné tragédie. Císařův nejstarší syn Alexios, legitimní dědic byzantského trůnu, onemocněl a zemřel během několika málo dní. Zanedlouho skonal rovněž Janův druhorozený syn Andronikos, příčinou jeho smrti byla patrně tatáž nemoc. Navzdory těmto pohromám postupoval Jan se svými muži dále na východ a v polovině září dorazil do Turbesselu v edesském hrabství. Zaskočený Joscelin mu proto nabídl svoji malou dceru jako rukojmí. O několik dní později odeslal Jan své emisary k Raimondovi do Antiochie a jejich prostřednictvím požadoval okamžité předání města Byzantincům. Když se Raimond odmítal Janovi podřídit, rozhodl se císař vynutit si nadvládu nad Antiochií vojenskou silou. Byzantinci vyplenili zázemí města, avšak kvůli blížící se zimě se stáhli do Kilíkie.  Rozhodující úder proti Raimondovi odložil Jan na nadcházející rok, v němž zamýšlel učinit také poutní cestu do Jeruzaléma, o čemž zpravil krále Fulka. Rozsáhlé přípravy k tažení, jež mělo být největším vojenským podnikem Janova života, se nakonec ukázaly zbytečné. V březnu 1143 utržil Jan při lovu v horách Tauru zdánlivě bezvýznamné zranění ruky způsobené šípem. Rána se ale zanítila a vyvolala otravu krve, jíž císař 8. dubna 1143 podlehl. Janovým posledním důležitým činem byl výběr nástupce, jímž určil svého nejmladšího syna Manuela. Ten dostal přednost před starším Izákem, v jehož neprospěch hovořily jeho sklony k záchvatům vzteku.

Prameny.

Vláda Jana II. Komnena představovala etapu konsolidace výbojů jeho otce Alexia a pokračujícího znovudobývání dříve ztracených území. O období Janova panování máme k dispozici pouze stručné informace z děl historiků Ioanna Kinnama a Nikety Choniata, kteří ale nezachytili všechny klíčové události oné doby. K vyplnění mezer mohou posloužit spisy křižáckého biskupa Viléma z Tyru nebo panegyriky od básníka Theodora Prodroma. Mezi prameny první poloviny 12. století lze zahrnout také chvalořeči Nikefora Basilaka a Michaela Italika. Pro tyto byzantské panegyriky je charakteristický optimistický duch očekávání, který provázel Janovu vládu a jenž vycházel z předpokladu obnovení někdejší říše Basileia II. nebo dokonce římské říše. Obliba tématu renovatia imperii v těchto oslavných projevech naznačuje význam ideje říše pro tehdejší byzantské obyvatelstvo.

Hodnocení.

Jan II. Komnenos byl zkušený vojevůdce, dávající přednost obezřetnému a metodickému obléhacímu způsobu válčení před riskantními otevřenými bitvami. Císařova strategie vedení každoročních vojenských kampaní s omezenými ovšem realisticky stanovenými cíli se ukázala mnohem účinnější než postup jeho syna Manuela. Seldžukové byli nuceni přejít do defenzívy, čehož Jan dosáhl taktéž jednoduchou a obratnou diplomatickou politikou, která mu umožnila odpoutat se od záležitostí na západě a stupňovat tlak na byzantské nepřátele na východě. Janovy výpravy přinesly byzantské říši dvojnásobný prospěch, neboť odvrátily seldžucké Turky od útoků na jádro říše a současně vedly k pozvolnému rozšiřování jejího teritoria v Malé Asii. Díky své rozhodnosti, obětavosti a strategické dovednosti císař oblehl a obsadil řadu nepřátelských pevností a měst, čímž se domohl pověsti zdatného dobyvatele. Někteří moderní historikové nicméně zpochybňují efektivnost Janových neustálých a náročných tažení, což je do značné míry způsobeno pomíjivostí jejich výsledků.  Byzantská říše získala v průběhu Janova vládnutí zpět rozlehlé území. Janovy úspěchy v bojích proti Pečeněgům, Srbům a seldžuckým Turkům, společně s jeho pokusy ustavit byzantskou svrchovanost nad křižáckými státy v Antiochii a Edesse, přispěly k výraznému obnovení prestiže a vážnosti říše. Choniates tudíž považoval Jana za nejlepšího císaře z dynastie Komnenovců. Pokud by mu bylo dopřáno ještě několik let navíc, pravděpodobně by rozšířil byzantskou moc hlouběji do Sýrie a v Anatolii by možná dosáhl vítězství, jimiž by napravil důsledky Mantzikertu. Protože ale zemřel v relativně brzkém věku, zůstalo jeho životní dílo na východě nedokončeno.

Jan II. Komnenos (řecky "Ioannes Komnenos"; 13. září 1087 – 8. dubna 1143) byl byzantský císař v letech 1118 až 1143, který panoval v období tzv. komnenovské renesance byzantské říše. Narodil se jako nejstarší syn císaře Alexia I. Komnena a Ireny Dukainy.

约翰二世(希腊语:Ιωάννης Β' Κομνηνός,1087年-9月13日-1143年-4月8日)是1118年至1143年在位的拜占庭皇帝。他也被称作”美男子”或“好人约翰”。他是阿莱克修斯一世皇帝与皇后伊琳娜·杜卡伊娜的长子并且是拜占庭帝国科穆宁王朝中兴时期的第二位皇帝。约翰二世是一位虔诚而又极富恻隐之心的君主,他决心抚平半个世纪前曼齐克特战役给帝国留下的创伤。


曼努埃爾一世 (拜占庭)

Život.

Nástup na trůn.

Manuel se narodil 28. listopadu 1118 jako čtvrtý syn Jana II. Komnena a uherské princezny Ireny. Jevilo se tedy velmi nepravděpodobným, že by se mohl chopit trůnu. V mládí se Manuel účastnil tažení svého otce a během výpravy v Anatolii v letech 1139 až 1141 se vyznamenal, když odvážným, třebaže poněkud unáhleným útokem napadl houf nepřátel. Jan ho za tento nerozvážný skutek ostře pokáral, vnitřně na něho ale Manuelova udatnost velice zapůsobila. V rámci své diplomatické politiky sjednal Jan svatbu Manuela s Bertou ze Sulzbachu, švagrovou římsko-německého krále Konráda III. Manuelův sňatek s Bertou, jež přijala řecké jméno Irena, se však uskutečnil až v roce 1146. Jan měl zřejmě v úmyslu vytvořit pro Manuela závislou doménu, sestávající z Kilíkie, Kypru a Koile Sýrie. Nicméně po náhlé smrti dvou Manuelových starších bratrů se rozhodl učinit Manuela svým nástupcem na úkor svého třetího syna Izáka. 5. dubna 1143 byl Manuel prohlášen císařem. Nástupnictví Manuela nebylo

Druhá křížová výprava, vztahy s křižáky.

Podrobení Antiochie a postup k Ikoniu.

Manuel se již v roce 1144 musel zabývat situací na východní hranici, jelikož antiochijský kníže Raimond z Poitiers využil Janovy smrti ke vpádu do Kilíkie, kde obsadil několik pevností a měst. Císař vyslal proti Raimundovi pozemní síly společně s námořnictvem, jemuž velel Demetrios Branas. Raimondova armáda byla následně obrácena na útěk, zatímco byzantské loďstvo vyplenilo pobřežní oblasti antiochijského knížectví. Poměry mezi křižáky a Byzantinci se však zásadně změnily na konci téhož roku, kdy mosulský atabeg Zengí dobyl Edessu, čímž vyvrátil křižácké edesské hrabství. Raimond seznal, že další přežití Antiochie závisí na byzantské podpoře, protože ze Západu nemohl očekávat okamžitou pomoc. Odcestoval tudíž do Konstantinopole, aby se poníženě ucházel o císařovu ochranu. Požadovaná podpora mu byla přislíbena

Příchod křižáků.

Už v průběhu kampaně v Anatolii obdržel Manuel od francouzského krále Ludvíka VII. dopis, jímž císaře zpravil o svém záměru vést byzantským územím vojenskou výpravu k záchraně křižáckých států ve Svaté zemi. V době, kdy se Manuel chystal zahájit nové tažení proti Ikoniu, se k balkánským hranicím říše přiblížilo vojsko římsko-německého krále Konráda III., který žádal o poskytnutí zásob a možnost přepravy svých mužů přes Bospor. Mnozí z Byzantinců se vzhledem k přetrvávajícím vzpomínkám na okolnosti první křížové výpravy obávali křižáků a k jejich motivům chovali krajní nedůvěru. Ve svém postoji byli utvrzováni četnými projevy ničení a loupežení, prováděnými neukázněnými davy příchozích ze Západu, zejména Němců.  Obezřetný Manuel učinil řadu opatření, v rámci nichž preventivně posílil byzantské posádky ve městech podél trasy pochodu a nechal opravit konstantinopolské

Vyplenění Kypru, Manuel v Antiochii.

V roce 1156 byla Manuelova pozornost upoutána vývojem v Antiochii, jejíž nový kníže, Renaud z Châtillonu, vypověděl poslušnost vůči císaři a o dva roky později napadl společně s Armény Byzantinci kontrolovaný Kypr. Při tom zadržel Ioanna Komnena, císařova synovce spravujícího ostrov, a vojevůdce Michaela Branase. Latinský historik Vilém z Tyru odsuzoval tento válečný čin proti křesťanským souvěrcům a podrobně vylíčil krutosti spáchané Reunadovými muži při pustošení Kypru. Mnoho přeživších obyvatel bylo Renaudovými vojáky zmrzačeno a oloupeno o veškerý majetek. Některé ze zohavených zajatců nechal Renaud dopravit do Konstantinopole, čímž chtěl demonstrovat svůj vzdor a opovržení vůči císaři. Na tuto urážku zareagoval Manuel velice energicky a již v zimě 1158 až 1159 vytáhl v čele obrovského vojska do Kilíkie. Rychlost jeho postupu překvapila arménského knížete Thorose II., jenž se podílel na útoku proti Kypru. Kilická města se ihned poddala Manuelovi, zatímco Thoros vyhledal záchranu v útěku do hor.  Zprávy o příchodu Byzantinců se mezitím rozšířily v Antiochii. Renaud si uvědomoval, že není schopen čelit Manuelově moci, neboť nemohl očekávat podporu od jeruzalémského krále Balduina III., který nesouhlasil

Italská kampaň.

Válka s Normany a aliance s papežem.

V roce 1147 musel Manuel čelit ambicím normanského krále Rogera II. Sicilského, jehož loďstvo si podmanilo byzantský ostrov Kerkýru. Nato Normané pronikli do Egejského moře a vydrancovali Euboiu a města Korint a Théby, odkud odvlekli místní tkalce hedvábí. Císař shromáždil mocnou flotilu, nicméně dříve než mohl přejít k protiútoku, musel odrazit nájezd Kumánů na Balkáně. V roce 1148 si zajistil spojenectví s Konrádem III. a podporu benátské republiky, jejíž loďstvo přivodilo Rogerovi rychlou porážku. V následujícím roce získal Manuel zpět Kerkýru a připravoval se k útoku proti Normanům. Ještě před tím vyslal Roger flotilu 40 lodí pod velením Jiřího z Antiochie, která doplula až k předměstí Konstantinopole. Manuel se zatím dohodl s Konrádem na společné

Ztroskotání církevní unie.

Během italského tažení a boje římské kurie s Fridrichem Barbarossou, se Manuel pokusil získat papeže pro návrh církevní unie mezi Východem a Západem. Ačkoli v roce 1155 vyjádřil papež Hadrián svoji ochotu ke znovusjednocení katolíků a ortodoxních křesťanů, papežsko-byzantské spojenectví naráželo na nezdolné překážky. Hadrián IV. a jeho nástupci vyžadovali uznání vztažení své náboženské moci na všechny křesťany, čímž by si zajistili nadřazené postavení vůči byzantskému císaři. Nebyli tudíž ochotni pouze vyměnit svoji stávající závislost na vládci Svaté říše římské za závislost na byzantském panovníkovi. Naproti tomu Manuel chtěl, aby byla uznána jeho vláda na Západě. Takové podmínky nebyly ovšem akceptovatelné pro žádnou stranu. Dokonce i kdyby tak prolatinsky smýšlející císař, jakým byl Manuel, přistoupil na tyto požadavky, řečtí obyvatelé

Další vývoj.

Po roce 1158 prošla byzantská politika v Itálii zásadní změnou. Manuel byl odhodlán zamezit snahám Fridricha Barbarossy o ovládnutí celé Itálie a po vypuknutí války mezi Fridrichem a severoitalskými městy aktivně podporoval lombardskou ligu poskytováním finančních prostředků. Hradby Milána, zničené Němci, byly obnoveny s vydatným přispěním byzantského císaře. Fridrichova porážka v bitvě u Legnana v květnu 1176 zdánlivě posílila byzantské postavení v Itálii, neboť Cremona, Pavie a některá další „ligurská“ města přešly podle Kinnama na stranu Manuela. Jeho soupeření s Fridrichem fakticky skončilo v následujícím roce, kdy Fridrich souhlasil s uznáním papeže Alexandra III. a v Benátkách uzavřel příměří s

Balkán.

Manuel vynaložil značné úsilí, aby zachoval v nezmenšené míře územní zisky na Balkáně z doby výbojů Basileia II. Neklidné poměry na balkánské hranici odváděly Manuelovu pozornost od jeho hlavního cíle, který představovala snaha o podrobení sicilských Normanů. Třebaže vztahy se Srby a Uherskem setrvávaly od roku 1129 na dobré úrovni, vpád Rogera II. Sicilského na byzantské území v roce 1149 podnítil vzpouru srbského knížectví Rašky. Manuelův příchod sice přiměl tamějšího vládce Uroše II. k útěku do hor, přesto již v dalším roce se Srbové znovu postavili proti Byzanci. Podpory se jim při tom dostalo z Uherska, jehož králem byl Gejza II. Po vítězství nad Srby proto Byzantinci napadli Srem, pás země mezi řekami Dunajem a Sávou, a porazili rovněž Maďary, načež Gejza požádal o mír. V roce 1153 se však nepřátelství mezi Manuelem a Gejzou opět rozhořelo, přičemž Byzantinci uskutečnili nové tažení proti Srbům. Zhruba v téže době ustavil Manuel svého bratrance Andronika Komnena velitelem provincie Braničevo a Niš. Andronikos začal ovšem záhy osnovat spiknutí proti císaři, když tajně vyjednával s Gejzou. Komplot byl prozrazen a Andronikos byl vsazen do vězení, čehož Maďaři využili k obležení Braničeva. Poté, co se doslechli o příchodu byzantského vojska, stáhli se k Bělehradu, kde s

Vztahy s Kyjevskou Rusí.

Manuel se s využitím diplomatických prostředků pokusil zapojit do protiuherské aliance ruská knížectví, což vedlo k rozdělení ruských knížat na stoupence probyzantské a protibyzantské politiky. Koncem čtyřicátých let 12. století se o vedoucí postavení na Rusi ucházela celkem tři knížata: Izjaslav II. Kyjevský byl spřízněný s Gejzou II. a vystupoval proto nepřátelsky vůči Byzanci, suzdalský kníže Jurij Dolgorukij byl Manuelovým spojencem a Vladimirko z Haliče je zmiňován jako byzantský vazal. Halič se rozkládala severně a severovýchodně od Uher a v nastalém byzantsko-uherském konfliktu jí tudíž příslušela strategicky důležitá pozice. Poté, co Izjaslav

Výprava do Egypta.

Po celá desetiletí snili křižáčtí vládcové jeruzalémského království o dobytí Egypta, ovšem teprve Amalrich I. disponoval patřičnými vojenskými a finančními prostředky potřebnými k uskutečnění vojenského tažení do údolí Nilu. V zájmu naplnění svých ctižádostivých záměrů se Amalrich nestavěl proti byzantské svrchovanosti nad Antiochií a v roce 1165 vyslal své emisary na byzantský dvůr, aby zde stvrdili spojenectví mezi Byzancí a Jeruzalémem trvající od panování Balduina III. Manuel již dříve utužil své svazky s křižáckými vládci, když se po smrti své první manželky oženil v roce 1161 s výjimečně krásnou Marií z Antiochie, dcerou Raimonda z Poitiers.

Kilič Arslán a válka se Seldžuky.

V letech 1159 až 1161 podnikl Manuel nejméně jedno vojenské tažení proti Seldžukům v Anatolii. V jeho průběhu Ioannes Kontostefanos porazil Kilič Arslána II., seldžuckého sultána Rúmu, jenž se pak odebral do Konstantinopole, kde se musel poddat císaři. V Konstantinopoli strávil sultán téměř tři měsíce, během nichž byl svým hostitelem zahrnován bohatými dary. Počátkem roku 1162 uzavřel Manuel s Kilič Arslánem mírovou smlouvu, podle níž měl sultán odevzdat Byzantincům řecká města, jež dobyl v uplynulých letech, a dále měl zanechat narušování byzantských hranic. Třebaže Manuel se snažil Kilič Arslána oslnit velkolepostí své moci a získat ho tak na svou stranu, sultán využil míru s Byzantinci k odstranění svých tureckých rivalů a v roce 1173 se dohodl na spojenectví s Núr ad-Dínem. Když Núr ad-Dín následujícího roku zemřel, ztratili v něm Danišmendovci svého ochránce před rozpínavostí rúmského sultanátu. Kilič Arslán se ihned poté zmocnil jejich území a obsadil sídelní město emirátu, Sebasteiu (nynější Sivas). Dva danišmendovští vládci nato uprchli do Konstantinopole, aby

Náboženské spory.

Během Manuelovy vlády došlo k několika zásadním náboženským kontroverzím. V letech 1156 až 1157 vyvstala při interpretaci liturgie Jana Zlatoústého otázka, zda se Kristus nabídl jako oběť pouze Bohu Otci a Duchovi svatému, nebo i Logu (své podstatě, sám sobě). Na synodě konané v Konstantinopoli v roce 1157 byl i přes nesouhlas antiochijského patriarchy přijat kompromis, podle něhož Slovo ("Logos") umožnilo tělu předložit Nejsvětější Trojici dvojí oběť.  Zhruba o deset let později vzplál spor o to, jestli Kristus slovy „můj Otec je větší než já“ odkazoval na jeho božskou, nebo lidskou podstatu, či na spojení obou. Demetrios Lampe, byzantský vyslanec právě se vrátivší ze Západu,

Zahraniční politika.

Na počátku svého panování se Manuel rozhodl obnovit převahu byzantské říše v oblasti Středomoří. V době jeho smrti uplynulo 37 let od okamžiku, kdy byl v roce 1143 uprostřed kilické divočiny svým otcem prohlášen za císaře. Po celé toto období byl Manuel zapojen do konfliktů se sousedy říše na všech stranách. Manuelův otec Jan a jeho děd Alexios se pomalu a trpělivě snažili napravovat škody způsobené bitvou u Mantzikertu a jejími následky. Díky jejich vytrvalosti byla říše, jíž Manuel zdědil, silnější a lépe uspořádaná než kdykoli v předcházejících sto letech. Ačkoli je zřejmé, že Manuel plně využil potenciálu říše, panují pochybnosti, jestli dokázal tento potenciál využít k jeho dalšímu rozšíření, pročež vyvstává otázka, zda s ním skutečně naložil nejlépe, jak mohl. Manuel se osvědčil jako energický císař, jehož přístup k zahraniční politice byl formován jeho optimistickou a současně nestálou povahou. Do značné míry spoléhal na vytváření přátelských spojeneckých států podél hranic říše, k čemuž všestranně využíval byzantského zlata. Zcela vědomě se opíral o nejvlivnější lokální vládce, jejichž prostřednictvím chtěl zvýraznit svoji neomezenou

Vnitřní politika.

Choniates vytýkal Manuelovi zvyšování daní a označoval jeho vládu za období nestřídmosti, neboť finanční prostředky vybrané od poddaných byly vydávány velice marnotratně. Řecké, latinské i orientální prameny se shodují s Choniatem podávaným obrazem císaře, jenž rozmařile utrácel enormní sumy. Manuel nešetřil ve výdajích na armádu, námořnictvo, diplomacii, ceremonie, stavby paláců a podpory svým přátelům a členům komnenovské dynastie. Většina z takto vynaložených prostředků nepřinesla téměř žádný přínos, ohromné množství peněz bylo pohlceno císařovou italskou politikou a udržováním příznivých vztahů s křižáckými státy, vysoké částky si vyžádaly rovněž expedice do Egypta nebo proti Seldžukům. Finanční ztráty byly do určité míry vyvažovány císařovými vojenskými úspěchy, obzvláště na Balkáně, kde Manuel výrazně posunul hranice své říše a zajistil bezpečnost Řecka a Bulharska. Kontroloval nejúrodnější kraje východního Středomoří a při Jaderském moři a navíc klíčové obchodní trasy a přístavy. Válkou s Uherskem získal do své moci pobřeží Dalmácie, bohatou zemědělskou oblast Sremu a obchodní spojení mezi Uhrami a Černým mořem.  Západní provincie se těšily výjimečnému hospodářskému rozkvětu, který započal již za Alexia I. a přetrval až do konce 12. století. Byzanc v komnenovském období byla bohatším a lépe prosperujícím státem než v kterékoli době od vpádu Peršanů za císaře Herakleia. Existují mnohé doklady o čilé výstavbě a o budování nových kostelů i ve velmi vzdálených krajích, které nasvědčují rozšíření blahobytu. Znamenitě se dařilo také obchodu. Odhaduje se, že populace Konstantinopole, největšího obchodního střediska říše, dosahovala během Manuelovy vlády přibližně 100 000 až 500 000 lidí, což z ní činilo největší evropskou metropoli. Hlavní příjem císařské pokladny představoval

Hodnocení.

Manuelovi dvorní panegyrikové velebili "božského císaře" a sám Choniates označil Manuela jednu generaci po jeho smrti za "nejpožehnanějšího mezi císaři". Velmi pozitivně byl Manuel hodnocen i pozdějšími byzantskými historiky. Ve Francii, Itálii a křižáckých státech byl Manuel vnímán jako nejmocnější soudobý vládce světa. Vilém z Tyru nazval Manuela "moudrým a rozvážným panovníkem velkolepé vznešenosti, jenž byl hoden úcty v každém ohledu" a "ušlechtilým mužem nedostižné energie". Robert z Clari vychvaloval Manuelovu důstojnost, nesmírné bohatství a štědrost. Ze všech císařů z dynastie Komnenovců byl Manuel tím nejnápaditějším. Tehdejší dějepisci popisují Manuela jako neúnavného a velice odvážného vojáka, který byl schopen snášet hlad, žízeň, nepříznivé klimatické podmínky i nedostatek spánku. Edward Gibbon si povšiml pozoruhodného rysu Manuelovy osobnosti, jímž bylo nepravidelné střídání období píle a zahálky, udatnosti a změkčilosti. Ve válce Manuel nedbal o mír, zatímco v míru se jevil nezpůsobilým války.  Když Manuel v roce 1180 zemřel, vypadala byzantská říše stále ještě impozantně. Vlivem Alexiova, Janova a Manuelova vojenského a diplomatického úsilí byla Byzanc hospodářsky prosperující mocností se zabezpečenými hranicemi. Přesto se říše, jíž Manuel předal synovi, nacházela v očividně horším stavu, než v jakém ji převzal od otce, neboť čelila riziku vážných problémů. Byzantský dvůr potřeboval ve svém čele vůdce, který by dokázal zachovat jednotu mezi členy rozvětvené dynastie a zabránit vnitřní nestabilitě. Mnozí ze zahraničních nepřátel říše, především seldžučtí Turci, jež Manuel nedokázal zdolat, a sicilští Normané, kteří se mnohokrát neúspěšně pokusili vpadnout do říše, vyčkávali prvního náznaku slabosti Byzantinců, jehož by využili k útoku. Dokonce i ve vztazích s Benátčany, nejdůležitějšími západními spojenci Byzance, převažovalo na sklonku Manuelova panování napětí. Četná rozsáhlá tažení si vyžádala množství finančních i lidských zdrojů. Za této situace si říše žádala silného císaře, který by dokázal čelit vnějšímu ohrožení a zkonsolidoval by vyčerpanou císařskou pokladnu. Manuel tak po sobě zanechal nesnadné dědictví, které by srazilo na kolena i odolnější jedince než ty, kteří ho následovali. Alexios II. Komnenos byl dosud nezletilý a neoblíbená regentská vláda jeho latinské matky Marie z Antiochie byla zanedlouho sesazena násilným převratem. Těmito zmatky byla oslabena kontinuita a soudržnost komnenovské dynastie, čímž byla zásadně podlomena síla byzantského státu.

Manuel I. Komnenos (řecky, "Manouēl I Komnēnos"; 28. listopadu 1118 – 24. září 1180) byl byzantský císař z dynastie Komnenovců, jenž panoval v převratném období dějin Byzance a východního Středomoří.

曼努埃尔一世(希腊语:,1118年-11月28日-1180年-9月24日),是十二世纪的拜占廷皇帝。此时,拜占庭帝国和地中海历史迎来了一个关键的转折点。在其统治期间,科穆宁王朝经历了最后一次兴盛,帝国的军事与经济实力得以恢复,文化也走向繁荣。