Vláda.

Ferdinand I. převzal zemi v zanedbaném stavu po svém otci Petrovi I. Portugalském (Krutém), který se do smrti nevzpamatoval z úkladné vraždy své milenky, manželky a matky svých dětí Inés de Castro zorganizované jeho otcem Alfonsem IV. Portugalským.

Zákoníky.

Vydal zákon o neobdělaných pozemcích (Leis das Sesmarias), které určovaly povinnosti vázající se k vlastněné, pronajímané a ladem ležící půdě, které se však nepodařilo naplnit.  Výraznější úspěch zaznamenal „Ferdinandův zákoník“ (Código Fernandino) na podporu námořního obchodu a portugalských rejdařů i loďařů. Lisabon byl v té době svobodný přístav s mnoha zahraničními obchodníky, kteří zajišťovali roční obrat 250 000 – 300 000 tun zboží, a vypravovali lodě jak do Anglie, tak do Itálie.

Politická situace.

Ve spletitých politických vztazích na Iberském poloostrově pokračoval i Ferdinand I. Začal uplatňovat nároky na kastilský trůn po smrti svého bratrance Petra I. Kastilského (Ukrutného), proto uzavřel příměří s aragonským králem Petrem IV. Aragonským, podpořené slibem sňatku s Eleonorou Aragonskou. Zároveň ho podporovali i někteří kastilští šlechtici, kteří neuznávali legitimitu jeho nevlastního bratrance Jindřicha II. Kastilského. Aliance ale zkrachovala a na základě uzavřeného míru z Alcoutimu v roce 1371 došlo nejen k výměně vzájemně dobytých území, ale také mírová smlouva stanovila, že se Ferdinand ožení s Eleonorou Kastilskou, Jindřichovou dcerou. Než se ale stihl oženit, tak se zamiloval do třetí Eleonory – Teles de Menezes, vdané dvorní dámy své sestry, kterou si Ferdinand I. vzal po papežském dispenzu k rozvodu. Což podstatně zhoršilo vztahy nejen s Kastilií, ale způsobilo problémy i na domácí scéně a proti skandálnímu sňatku protestovala například města Tomar či Santarém. Hrozilo také propuknutí celonárodního povstání.  Ferdinand I. však uzavřel spojenectví s anglickým vévodou Janem z Lancasteru, dalším uchazečem o kastilský trůn a společně vyhlásili druhou válku kastilskému králi, která však skončila obléháním Lisabonu, kdy mír musel zajišťovat papežský legát Guido. Ferdinand I. ještě několikrát změnil spojence, jeho války vedly k hospodářskému vyčerpání Portugalska i k přenesení stoleté války na jeho území. Zároveň došlo k navázání užších kontaktů s Anglií, podpořené podepsáním spojenecké smlouvy v roce 1373.  Po smrti Jindřicha II. Kastilského v roce 1379 vyhlásil Ferdinand I. s Janem z Lancasteru poslední válku Kastilii, která byla zakončena mírem z Badajozu (1383). Jedním z výsledků bylo uzavření předsvatební smlouvy pro jeho dvanáctiletou dceru Beatrix s Janem I. Kastilským, kde byla ustanovena dědičkou Portugalského království, pokud by Ferdinand I. zemřel bez mužských potomků. To se stalo půl roku poté a začala dynastická krize, do níž zasahovala i královna - regentka Eleonora se svým milencem.

Nástupci.

Dva možní kandidáti portugalského trůnu byli snoubenec Beatrix Jan I. Kastilský a Ferdinandův nevlastní bratr Jan, velmistr Aviského řádu, nemanželský syn Petra I. Krutého.  Oba Janové spolu začali válčit o trůn, portugalská šlechta stála za regentkou, Jana z Avisu podporovali zejména měšťané, církev a prostý lid,až později se na jeho stranu přidala i šlechta. V dubnu 1385, po vítězství v bitvě u Aljubarroty, se stal portugalským králem Janem I. a založil novou královskou dynastii Avizů. Na počest vítězné bitvy nad svým kastilským protějškem Janem I. nechal vybudovat Klášter Panny Marie Vítězné v Batalze.

Ferdinand I. Portugalský (31. října 1345 Coimbra – 22. října 1383 Lisabon) přezdívaný "Pěkný" a "Nevypočitatelný" byl devátý král Portugalska z burgundské dynastie. Zároveň byl také posledním králem z dynastie Burgundů, jelikož po jeho smrti vymřela dynastie po meči a vlády se ujala její nemanželská větev známá jako dynastie Aviz.

斐迪南一世(1345年-10月31日-1383年-10月22日),第九位葡萄牙和阿尔加维国王(1367年-1383年)。他是葡萄牙国王佩德罗一世次子,母亲是卡斯提尔的康斯坦丝。


Předpoklady vzniku prožitků blízké smrti.

Naše mozková aktivita se na elektroencefalografu neprojevuje, náš oběhový a dýchací systém nepracuje. Tento stav nazýváme klinická smrt. Přesto se věří tomu, že prožitek blízkosti smrti může prožít každý člověk různého věku, pohlaví, národnosti, etnika. I když ve většině případů jsou prožitky blízké smrti spojovány s příjemnými pocity, objevují se i popisy pocitů negativních. Olaf Blanke prokázal, že pocit opuštění fyzického těla a vznášení se v prostoru lze vyvolat stimulací mozku elektrodou. Jiné příznaky prožitků blízké smrti mohou mít původ také v podvědomém vnímání podprahových zážitků ("subliminal message"), obzvláště z prostředí tradičních a náboženských praktik. V některých nemocnicích USA, Kanady a Spojeného království pokračuje dlouhodobý experiment s pomocí utajených obrázků, jenž může s jistotou potvrdit nebo vyvrátit mystickou podstatu zážitků z klinické smrti. Dosud nebyl zaznamenán pozitivní případ.

Výzkum.

Prvním badatelem zabývajícím se touto tematikou je Raymond Moody, který vystudoval filozofii na University of Virginia, kde získal doktorát (1969), také získal doktorát z psychologie na University of West Georgia, kde se později stal profesorem. V roce 1976 mu byl udělen titul M.D. z Medical College of Georgia. V knize "Život po životě" (Life after life), poprvé vydané v roce 1975, uveřejnil zprávu o kvalitativní studii, ve které vyzpovídal 150 lidí, kteří měli tento zážitek. Publikoval dalších jedenáct knih, z nichž poslední se jmenuje "Doteky věčnosti" (Glimpses of eternity) a zabývá se v ní „zážitky sdílené smrti“, zážitky, které mají například lidé u lůžka umírajícího. Českým klubem skeptiků SISYFOS mu byla udělena za rok 2010 negativní cena Bludný balvan za pseudovědeckou interpretaci zážitků blízkosti smrti.  Výzkumem prožitků blízké smrti (NDE) se zabývá Division of Perceptual Studies na University of Virginia, založená Ianem Stevensonem, který se proslavil svým výzkumem možností reinkarnace, který je taky jedním z primárních zaměření této divize, stejně jako výzkum prožitků blízké smrti.  Dalším významným badatelem je Jeffrey Long, onkolog, který v knize "Dôkazy" o "živote" po "smrti" publikoval výsledky dosud nejrozsáhlejšího výzkumu od 613 lidí, kteří prožili tento zážitek. Také založil Nadaci na výzkum prožitků blízké smrti (Near Death Experience Research Foundation - NDERF) a její webovou stránku, kde je také dotazník pro lidi s tímto zážitkem a mnoho popsaných prožitků.  Dr. Eben Alexander je dalším vědcem, neurochirurgem, který sám tento zážitek prožil a popsal ho v knize "Jaký je život po životě."" "Na tuto knihu napsal svou reakci skeptik Sam Harris.  Dalšími badateli jsou například Paul Perry, Bruce Greyson, Kenneth Ring, Pim van Lommel či Sam Parnia.  Sam Parnia je autorem studie Awareness during resuscitation (AWARE), která se mimo jiné snažila oveřit, zda při zástavě srdce může dojít k ověřitelnému mimotělnímu zážitku. Za tímto účelem byly do místností, ve kterých byla pravděpodobná zástava srdce, umístěny neobvyklé "terče" viditelné pouze z vyvýšené pozice. Podobné pokusy proběhly už dříve, ale většinou s nepříliš velkým vzorkem pacientů, který vedl k tomu, že buďto nikdy nedošlo k prožitku blízké smrti s mimotělním zážitkem, nebo se většinou odehrály v místnosti, která nebyla adekvátně vybavena neobvyklými předměty. Stejný problém potkal i studii AWARE, z přibližně 2 tisíc pacientů, kteří utrpěli zástavu srdce, se našel jediný, který měl mimotělní zážitek a byl schopen jej popsat (přes 80% pacientů nepřežilo nebo nemohlo být vyslechnuto, a pouze 9 mělo "klasický" prožitek blízké smrti, někteří další popisovali různé, většinou nesourodé prožitky). Tento pacient však byl schopen přesně popsat celý průběh resuscitace i poznat doktory, kteří ho oživovali. Parnia ze studie vyvodil, že vědomí (duše, psyché, já apod.) není zničeno bezprostředně po smrti,alespoň několik minut pokračuje (netvdil, že má důkaz posmrtného života, neboť podle něj může vědomí zmizet "dodatečně") a že případ mimotělního zážitku (byť jediný) minimálně dokazuje, že tyto fenomény zasluhují důkladné prozkoumání. V současné době probíhá studie AWARE 2, která má být dokončena v září 2020.  Problematikou prožitku blízké smrti se též zabývá psychiatr českého původu, průkopník transpersonální psychologie profesor Stanislav Grof.

Zážitky následující po prožitku blízké smrti.

Někteří lidé popisují rozsáhlejší prožitek blízké smrti, tvrdí že během něj, nebo bezprostředně po něm se také dostali do nebe, kde se setkali s Ježíšem či Bohem, nebe popisovali jako místo, kde je nedotčená příroda, bez jakýchkoliv známek poškození, například stromy a rostliny dle jejich svědectví nevykazují žádná fyziologická poškození jako usychání, nebo pošlapaná tráva a stejně tak lidé v nebi, bez ohledu na věk a stav ve kterém opustili zemi, mají zdravé a mladé tělo.  Tito lidé také popisují, že v nebi zažili stav, kdy je vše řízeno myšlenkami, například telepatická komunikace (tzv. komunikaci přenosem myšlenek mezi dvěma lidmi, bez nutnosti mluvení) a schopnost zhmotňovat svoje myšlenky, když si například přáli něco (například přemístit se, zohnout se a dokonce vytvářet plnohodnotné hmotné věci tím, že si je pouze představí v mysli nebo na ně pomyslí).  Popisována jsou také nebeská města, s nádhernými budovami pestrých barev a tvarů s oddělenými obytnými zónami, s vlastním domem pro každou duši, které si každá duše upraví podle svých představ. Nebe je dle svědectví těch co prožili blízkost smrti rozděleno do několika úrovní, podle duchovní vyspělosti duší, které tam přicházejí, a podle jejich zájmů. Přičemž měřítkem vyspělosti je především jejich schopnost lásky k druhým. Ti co se vrátili tvrdí, že nejlepší co by se mělo na zemi dělat, je vytvářet nové hodnoty a především, snažit se k druhým chovat co nejlépe.  Nebe je údajně místo, kde se shledávají lidé po smrti a kde mají možnost žít podle svých představ, a pobývají zde mezi svými reinkarnacemi na blíže nespecifikovanou dobu, a po tělesné smrti se sem vrací s novými poznatky a zážitky. Země slouží údajně jako jedna velká škola, kde se duše učí a detaily dalšího života (kým a kde kdo bude) je údajně dokonce možno si podrobně naplánovat a připravit, načež k reinkarnaci dochází po tom co duše svojí další reinkarnací a detaily svého dalšího dalšího života odsouhlasí.  Také procházejí přezkumem života, kdy však nejsou nikým, kromě sebe souzeni, při posuzování jsou komentovány jejich jednotlivé akty a sami mají možnost prožít bolest či štěstí, které udělali druhým, navíc se jim vracejí vzpomínky na minulé životy a mají možnost si je kompletně zpětně prohlédnout, protože každá sekunda jejich života a každá jejich myšlenka i během pozemského života je zaznamenaná. krom toho také mají všichni přístup ke všemu vědění a všichni znají své myšlenky, což však znamená, že v nebi jsou duše těmi, kým doopravdy jsou.

Skeptický pohled.

Podle skeptiků však nejde o nic nepřirozeného ani patologického, ale jen o projev aktivace některých oblastí mozkové kůry, ke které dochází z nejasných důvodů ve chvílích sníženého nebo oslabeného vědomí. Mimotělové zážitky lze totiž vyvolat i uměle stimulací mozkových center elektrickými impulsy, a to v oblasti závitu gyrus angularis, ležícího na hranici pravého spánkového a temenního laloku mozku. Nejde tedy, jak se domnívají esoterici, o potvrzení dualistické koncepce lidského těla fyzického a duchovního, těla a duše, která by mohla existovat nezávisle na těle fyzickém.

Prožitek blízké smrti také Zážitek blízké smrti (z anglického "Near Death Experience - NDE") je psychologický fenomén osobních zážitků spojených s blížící se smrtí. Obsah a rozsah popisovaných zážitků je široký a individuálně různý, vykazuje však společné schéma, například opuštění vlastního těla, přehrání filmu vlastního života jako návrat do minulosti s detailními vzpomínkami a emocemi, zážitek cesty tunelem k bariéře, bráně, nebo k řece, také setkání s již zemřelými příbuznými. Často bývá popisováno setkání se světelnou bytostí a neverbální komunikace s ní, při kterém bývá prožíván pocit neobyčejně silné lásky. Jsou zaznamenány příběhy ateistů, kteří se po takovém zážitku začnou více zajímat o duchovní aspekty života, náboženství a filozofii. Prožitky blízké smrti jsou pokládány některými věřícími za důkaz existence duše a života po smrti.

濒死经验或临死经验是一种在接近死亡时一些人所经历的现象。这些现象包括灵魂出体、看见天堂或地狱、看见亲人、看见宗教人物或上帝、回顾一生的生活、极度的恐惧、完全的平静、安全感、温暖、彻底的破碎感、一道亮光的出现、甚至看见超我和超时空的东西、以及其他超验的现象。


Vize.

Toška je podle egyptské vlády projektem tisíciletí, do dnes pustých oblastí se díky zavlažovacím projektům a obrovským investicím mají v následujících letech přestěhovat miliony lidí. Cílem projektu je přivést prostřednictvím systému kanálů vodu do prolákliny uprostřed pouště a vytvořit nová jezera a města kolem něj. Zdrojem vody je Násirovo jezero a nově vytvořená oblast byla již dříve pojmenována Nové údolí.  Po vybudování systému kanálu pro přivedení vody by mělo vzniknout nové místo pro 3 miliony obyvatel a dva tisíce kilometrů čtverečních úrodné půdy a polí. Nové města s kompletní infrastrukturou a sídlišti s jmény jako Paříž, Revoluce nebo Nový Asuán.

Obecně.

Odhadované náklady na projekt jsou nejméně 70 miliard dolarů a doba realizace 10 let. Hlavním přívodem vody by měl být Sadatův kanál, do kterého je z Násirova jezera čerpána voda přes čerpací stanici.

Historie.

S plány na tento projekt již před 50 lety přišel tehdejší prezident Násir, který nechal vybudovat Asuánskou přehradu. V roce 1997 začal Husní Mubárak realizovat další plány a kroky k tomuto projektu.

Negativa.

Jako velmi kontroverzní je zmiňováno odvedení velkého množství vody z Násirova jezera a tudíž i z řeky Nil, na které je závislé 160 milionů Afričanů. Obavy vyvolává růst populace v Súdánu a Egyptě kde by měly během několika desetiletí přibýt desítky milionů obyvatel a voda z Nilu bude o to vzácnější. Navíc je také ve výstavbě několik přehrad na horním toku např. v Súdánu.  Velkým problémem při realizaci tohoto projektu je, že se celý projekt nachází uprostřed Saharské pouště kde jsou extrémní teploty a dochází zde k obrovskému odpařování vody.

Toška () je projekt egyptské vlády, který si klade za cíl vytvořit obyvatelnou zemi v saharské poušti, má tak být dosaženo přivedením vody z Nilu a vytvoření nových jezer, která by měla vzniknout jižně od oázy Charga. Na tuto oázu se plánuje silniční napojení.

新河谷计划(英语:New Valley Project),又名托西卡计划(;英语:Toshka Project),是埃及政府于1997年实施的一项引水工程。这是一个雄心勃勃的项目,旨在帮助埃及应对其迅速增长的人口。主要是挖掘一条运河,这条运河将把水从纳塞尔水库引到埃及西部的撒哈拉沙漠,直到新河谷省的省会哈里杰。这个计划将在2020年完成,预计增加埃及10%的耕地,但这个似乎很难完成。根本问题在于西部沙漠的高盐度和在该地区的地下蓄水层是灌溉项目的障碍,引入的水容易被沙子吸收。目前仅在2012年完成了先期工程——谢赫·塞义德运河。近年来由于埃及局势动荡,使得该计划终止了。


Život.

Sa'dí pocházel ze vzdělanecké rodiny. Otce ztratil sice již v raném věku, ale díky dvorské nadaci mohl pokračovat ve studiu, nejprve v Šírázu a pak na proslulé islámské koleji al-Nizámija v Bagdádu, kde získal vysoké vzdělání. Poté hodně cestoval (pravděpodobně jako prostý poutník) po Předním východě a Malé Asie, navštívil Mekku, Medínu i Jeruzalém a byl až v Egyptě. Kolem roku 1260 se vrátil do rodného Šírázu, kde žil jako súfí (mystik). Zemřel jako vážený a všemi ctěný muž. Jeho hrob, dnes mauzoleum, je významným poutním místem.

Dílo.

Sa'dího tvorba je žánrově velmi pestrá. Již od mládí psal lyriku, a to panegyrické (oslavné) kasídy, eroticko-mystické ghazaly, veršované aforismy a čtyřverší (ruba'í) s filozofickou, mystickou i erotickou tematikou. Připisují se mu rovněž traktáty v rýmované próze. Světovou proslulost však získal svými dvěma didaktickými díly, které napsal jako zralý muž, rýmovaným veršem napsaný "Bústán" (1257, Ovocný sad) a v rýmované próze vytvořený "Gulistán" (1258, Růžový sad).  "Bústán" obsahuje příběhy ze života slavných postav perské i islámské historie, ale také vyprávění o lidech, které Sa'dí pravděpodobně potkal na svých cestách. Dílo, napsané s básnickým vtipem, laskavým humorem a rafinovaně prostým stylem, oslavuje moudrost, snášenlivost, zbožnost a učenost a přineslo autorovi mimořádnou popularitu, která ještě vzrostla po napsání "Gulistánu".  "Gulistán" je složen z kratších, často anekdotických vyprávění seřazených do tematických kapitol. Příběhy jsou prodchnuty tolerancí a láskou k chybujícím lidem a každý z nich končí veršovanou pointou, obsahující poučení či filozofickou úvahu. To vše učinilo z "Gulistánu" jedno z nejčtenějších děl perské literatury a jde také o první perské dílo přeložené do evropského jazyka (v 17. století do francouzštiny a do latiny).

Šejch Abú Abdilláh Mušarifuddín ben Muslih Širází, známý jako Sa'dí, persky سعدی, (kolem 1210, Šíráz – kolem 1291, tamtéž) byl perský středověký básník, mistr didaktické poezie.

萨迪·设拉兹,Abū-Muhammad Muslih al-Dīn bin Abdallāh Shīrāzī(),笔名为萨迪(),是中世纪波斯主要的诗人之一。他不仅在波斯语诸国享有盛誉,在西方国家也闻名遐迩。他因扎实的写作功底和深邃的社会和道德思想闻名。


Životopis.

Původ, mládí.

Narodil se jako syn portugalského krále Duarta I. a jeho manželky Eleonory Aragonské, dcery Ferdinanda I. Aragonského a Eleonory z Alburquerque. Malémi infantovi se dostalo vynikající výchovy a vzdělání, z čehož zřejmě pramenila jeho pozdější náklonnost k vědám. Na portugalský trůn nastoupil ve věku pouhých šesti let po smrti svého otce, jenž zemřel 13. září roku 1438 na mor. Pro nízký věk nemohl vládnout sám a regentem měla být jeho matka, královna-vdova Eleonora Aragonská, po vzpouře měšťanů však se jím stal Alfonsův strýc, infant Petr z Coimbry, mladší bratr Eduarda I. Ten měl podporu měšťanů, především lisabonských cechů, jež ho chtěly prohlásit králem. Regent záhy ovládl mladého panovníka a stal se nejmocnějším mužem v království. Stavěl se proti další námořní expanzi Portugalců. Po dosažení plnoletosti Alfons Petra odstavil od vlády a rozhodl se využít pomoc dalších dvou bratří svého otce, Jindřicha Mořeplavce, knížete z Viseu, a Alfonse, knížete z Braganzy. Obě knížata reprezentovala názory odlišné od Petrových. Jindřich byl stoupencem výprav do Maroka a námořních výprav do Afriky, Alfons zase chtěl, aby se koruna opět opřela o šlechtu a nestavěla proti ní měšťanstvo. Z toho důvodu se rozhodli odstavit Petra, který byl posléze zabit v bitvě u Alfarrobeira v květnu roku 1449. Od té doby započala samostatná Alfonsova vláda. Realizoval ideje svých strýců a nejenže se angažoval ve válce v Africe, ale také smířil dvůr s řadou šlechtických rodů, které ztratily přízeň za vlády jeho děda Jana I. Dobrého.

Války v Africe.

Když v roce 1453 Turci dobyli Konstantinopol, vyzval papež Mikuláš V. evropské monarchy ke křížové výpravě proti nevěřícím. Časy křížových výprav však již skončily a ochotných bylo málo. Jedním z nemnoha byl i portugalský král, který se zavázal vypravit 12 000 žoldnéřů a bojovat se Saracény. Když se v důsledku papežovy smrti ukázalo, že kruciáta na východ nevyrazí, Alfons se rozhodl shromážděné vojsko a prostředky využít v Africe. Králova výprava byla úspěšná, jeho vojska dobyla roku 1458 Al-Kasr-as-Saghir. Další výprava měla méně štěstí, neboť v roce 1463 nezdolala hradby Tangeru. V roce 1471 byla uspořádána nová výprava, jejímž cílem bylo dobytí Arzily a Tangeru; ten tentokrát skutečně padl. Díky těmto výpravám získal Alfons svůj přídomek "Africký" a on toho roku 1471 rozšířil svou titulaturu, jež od té doby zněla "král Portugalska a Algarve po té i oné straně Afriky". Alfonsovy zásluhy byly již dříve oceněny papežem Mikulášem V., který v roce 1455 vydal bulu "Romanus pontifex", v níž přiznával portugalskému králi a infantovi Jindřichovi a jejich potomkům právo dobývání nových území v Africe, války s nevěřícími a monopol na obchod, a těm, kdož by Portugalsku hatili jeho konání, hrozil exkomunikací. Po smrti strýce Jindřicha se Alfons V. nějaký čas osobně zajímal o výpravy portugalských mořeplavců do Afriky. Za jeho vlády dopluli na Kapverdy (1456) a do Guinejského zálivu a zabrali ostrov Bioko (Fernando Pó).

Konflikt s Kastilií.

V závěrečném období vlády Alfonse V. vznikl konflikt s Kastilií, kvůli kterému zanedbával jiné záležitosti včetně geografických objevů. Po smrti Alfonsova zetě, kastilského krále Jindřicha IV. v roce 1474 se Alfons aktivně vložil do boje o trůn sousedícího království. Již dříve se ucházel se o ruku mladší sestry zemřelého krále, princezny Isabely, když však tyto plány padly, oženil se s Jindřichovou dcerou Janou la Beltraneja a opět se ucházel o kastilský trůn. Napadl Kastilii, využiv podpory řady mocných kastilských šlechtických rodů. Prohrál však v roce 1476 bitvu u řeky Toro s hlavní konkurentkou Isabelou Kastilskou, která měla podporu drobné šlechty a nižších vrstev společnosti. Po této bitvě Alfonsovi přívrženci přešli na stranu Isabely a jejího manžela Ferdinanda Aragonského. K normalizaci poměrů v Kastilii došlo v roce 1479, kdy byla podepsána mírová dohoda v Alcáçovas, v níž výměnou za rezignaci na kastilskou korunu získal portugalský král důležité koncese a obchodní privilegia v Africe.

Konec vlády.

Třebaže již roku 1477 Alfons V. předal vládu svému synovi, fakticky vládli oba. Formálně se jeho syn Jan zabýval portugalskou zámořskou expanzí. Poslední léta života Alfons V. zasvětil vědě a kultuře, zabývajíc se literaturou; jako první panovník založil v Portugalsku knihovnu se sídlem v Coimbře. Zemřel podobně jako jeho otec na mor za epidemie v roce 1481 ve svém rodišti - v Sintře.

Manželství a potomci.

Byl dvakráte ženat. 6. května roku 1447, ve věku patnácti let se oženil se svou sestřenicí Isabelou z Coimbry (1432-2. prosince 1455), dcerou svého regenta Petra z Coimbry, mladšího bratra svého otce. Z manželství se narodily tři děti, dva synové a dcera, první syn však zemřel krátce po narození:  30. května 1475 se oženil s kastilskou infantkou Janou la Beltraneją (1462–1530), svou neteří (dcerou své mladší sestry Jany Portugalské a jejího manžela, kastilského krále Jindřicha IV.). Manželství, z nějž nevzešli žádní potomci, bylo papežem Sixtem IV. z důvodu blízkého příbuzenství anulováno.  Ze vztahu s Marií Álvares de Carvalho měl ještě nemanželského syna Álvaro Soarese de Carvalho (ok. 1467–1557).

Alfons V. Portugalský zvaný "Africký (el Africano)" (15. ledna 1432, Sintra, Portugalsko - 29. srpen 1481, tamtéž) byl dvanáctý portugalský král, panující od roku 1438 do své smrti. Pocházel z dynastie Avizů.

(非洲的)阿方索五世(Afonso V o Africano,1432年-1月15日-1481年-8月28日),阿维什王朝的葡萄牙国王(1438年~1481年在位)。


Život.

Vzdělání a výcvik.

Po absolvování střední školy (H. Frank Carey High School, Franklin Square, New York) získal v roce 1984 bakalářský titul na Kolumbijské univerzitě (Columbia University). Ve studiu pokračoval na Massachusettském technologickém institutu, kde v roce 1990 obdržel titul inženýra v oboru strojírenství a v roce 1992 zde obhájil svou doktorskou práci.  V letech 1984 – 1986 pracoval pro firmu IBM jako systémový inženýr. Začal se zabývat řízením robotických systémů, od roku 1987 začal spolupracovat na projektech NASA. Po dokončení studií v roce 1992 začal pracovat v McDonnell Douglas v Houstonu v Texasu jako výzkumný inženýr, pracoval na vývoji ovládání manipulačního ramene raketoplánu RMS. Od roku 1995 vyučoval systémové inženýrství na Georgia Institute of Technology. V současné době vyučuje na Rice University a na univerzitě v Georgii.  V květnu 1996 byl vybrán jako kandidát na astronauta, absolvoval dvouletý základní výcvik a získal kvalifikaci letový specialista.

Astronaut.

Poprvé se na oběžnou dráhu Země dostal v roce 2002, kdy se zúčastnil servisní mise STS-109 k Hubbleovu vesmírnému dalekohledu (HST). Start raketoplánu Columbia proběhl 1. března 2002. Po zachycení teleskopu proběhly čtyři výstupy do vesmíru, při kterých proběhly opravy a výměny dílů dalekohledu. Michael Massimino se zúčastnil dvou výstupů v celkové délce 14 hodin a 46 minut. Raketoplán přistál na Kennedyho vesmírném středisku (KSC) 12. března 2002.  Své zkušenosti z předchozí mise využil i při další servisní výpravě k HST, která se uskutečnila v roce 2009. Raketoplán Atlantis odstartoval k misi STS-125 z mysu Canaveral 11. května 2009. Teleskop se pohybuje na oběžné dráze ve výšce 560 km, když se raketoplán k němu přiblížil, byl HST vtažen do nákladového prostoru Atlantis. Během pěti výstupů do vesmíru, z nichž se Massimino zúčastnil dvou (celkem 15 hodin a 58 minut), byly u Hubbleova teleskopu vyměněny všechny gyroskopy, opravena tepelná izolace a rozšířena funkčnost pro pozorování vesmíru. Let trval 12 dní a 21 hodin a raketoplán přistál v KSC 24. května 2009.  Michael Massimino působí v řídícím středisku letů jako komunikační důstojník (CAPCOM), komunikuje s kosmonauty na oběžné dráze.

Massimino v kultuře.

Massimino hrál v několika epizodách seriálu Teorie velkého třesku (15. epizoda 5. série Následky hypotetické katastrofy a 24. epizoda Reflexe odpočtu) sám sebe. Společně s postavou Howarda Wolowitze a Dmitrije, ruského kosmonauta, tvoří posádku ISS.

Michael James Massimino (* 19. srpna 1962, New York, USA) je americký astronaut italského původu. V letech 2002 a 2009 se zúčastnil servisních misí k Hubbleovu vesmírnému dalekohledu jako letový specialista. Ve vesmíru strávil více než 23 dní.

迈克尔·马西莫诺(英语:Michael J. Massimino,1962年-8月19日)是一名美国工程师和美国太空总署宇航员,执行过两次维护哈伯太空望远镜的航天任务。其中包括著名的STS-125,即哈勃望远镜最后一次的维修任务。


Popis.

Jírovce jsou opadavé stromy nebo řidčeji keře. Zimní pupeny jsou velké, u některých druhů pryskyřičnatě lepkavé, kryté několika řadami střechovitě se překrývajících šupin. Listy jsou dlanitě složené, skládající se z 5 až 11 na okraji pilovitých nebo vroubkovaných lístků. Květy jsou nezřídka velké a nápadné, uspořádané ve válcovitých nebo kuželovitých thyrsech. Kališní lístky jsou srostlé do válcovité nebo zvonkovité trubky. Korunní lístky jsou často nestejné, na bázi nehetnaté. Semeník je přisedlý, bez gynoforu, nesoucí dlouhou, štíhlou čnělku, zakončenou zploštěle kulovitou bliznou. Plodem je zploštěle kulovitá až hruškovitá tobolka. Plody jsou často jednosemenné, na povrchu nejčastěji hladké, řidčeji bradavčité nebo ostnité. Semena dosahují velikosti 2 až 7 cm.

Rozšíření.

Rod jírovec zahrnuje 12 druhů. Je rozšířen v Evropě, Asii a Severní Americe. Největší počet (celkem 7) druhů roste v Severní Americe. Jsou svým výskytem omezeny na východní polovinu kontinentu s výjimkou druhu "Aesculus parryii", který se vyskytuje v severozápadním Mexiku. V USA se vyskytuje také několik přirozených kříženců. Největší areál v Severní Americe má jírovec lysý, který také zasahuje nejseverněji (jako jediný druh i do Kanady). V Asii rostou celkem 4 druhy. Největší areál má druh "Aesculus assamica", rozšířený od Číny a severovýchodní Indie po severní Vietnam. Vyskytuje se především v tropických a subtropických monzunových lesích. Jírovec čínský je endemit Číny, jírovec indický je endemit severozápadního Himálaje, jírovec japonský je endemitem Japonska. V Evropě roste jediný druh, který je endemitem Balkánu a představuje zde třetihorní relikt.

Ekologické interakce.

Květy jírovce maďalu poskytují hojný pyl a nektar četnému hmyzu, zejména včelám. Na bázi každého korunního lístku je žlutá skvrna, která po opylení květu mění barvu na červenou. Pyl tohoto stromu se však šíří nejen prostřednictvím hmyzu, ale i větrem.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jírovec ("Aesculus"), lidově též kaštan, je rod rostlin z čeledi mýdelníkovité. Zahrnuje 12 druhů a je rozšířen v Evropě, Asii a Severní Americe. V Evropě, konkrétně na Balkáně, je původní jediný druh – jírovec maďal ("Aesculus hippocastanum"), v ČR hojně pěstovaný v řadě kultivarů.

七叶树属包括20-25种生长在北半球温带地区的落叶树或灌木。其中有7-10种是原生于北美洲的,有13-15种是原生于欧亚大陆的。七叶树属原来是单独的一个科,后来根据基因判断,和槭树科一起合并到无患子科内,但有的学者认为它们都是独立起源的,应该分成单独的科。


Produkce.

Chata, kterou si pronajala představitelka "Jennifer Hillsové" a exteriéry okolí s řekou a benzínovou pumpou byly natáčeny na lokacích Kentu v americkém státě Connecticut. Chata, ve které vznikla většina interiérů, byla majetkem režisérova přítele a kameramana Nouriho Haviva.

Název.

Oficiální název "Day of the Woman" (Den ženy) byl pro obnovené rozšířené uvedení do kin v roce 1980 změněn na "I Spit on Your Grave" (Plivu na tvůj hrob), přestože se režiséru Meiru Zarchimu nelíbil.

Distribuce.

Camille Keatonová, praneteř Bustera Keatona, obdržela za roli "Jennifer Hilllsové" ocenění pro nejlepší herecký výkon na Mezinárodním katalánském filmovém festivalu v roce 1978.  Zarchi několikrát snímek nabídl do distribuce "Motion Picture Association of America". Pokaždé došlo k jeho odmítnutí pro přílišné násilí, aniž byly specifikovány stopáže, které měly být závadné. V roce 1980 thriller nově sestříhal, ale opět s výsledným odmítnutím.  Zarchi tak distribuoval snímek sám, několikrát jej promítl ve venkovských autokinech. Roku 1980 získal pro uvedení distribuční síť Jerry Gross Organization, a to s podmínkou přejmenování dle jejího výběru.

Cenzura a zákaz.

Mnoho států včetně Irska, Norska, Islandu a Spolkové republiky Německo thriller zakázala, s odůvodněním nevhodné „oslavy násilí na ženě“. Kanada nejdříve uplatnila také zákaz, v 90. letech však přenesla rozhodnutí případného uvedení na provincie. Od roku 1998 tak Manitoba, Nové Skotsko a Québec distribuci povolily.  Cenzurovaná americká verze byla uvedena v roce 1982 na australském trhu, jako nepřístupná do 18 let. Roku 1987 pak neuspěla žádost na jeho zákaz. V prodeji snímek zůstal až do roku 1997, kdy došlo se zavedením nových opatření k jeho stažení. V roce 2004 byl prodej nesetříhané verze obnoven. Soudní rozhodnutí uvedlo, že kastrace není druhem sexuálního násilí.  Ve Spojeném království byl snímek zařazen do kategorie tzv. „nechutné kinematografie“ (video nasty), jejíž obsah směl být na počátku 80. let distribuován pouze na videokazetách. Až do roku 2001 pak setrval na seznamu zakazující veřejné uvedení. Od tohoto data je značně sestříhaná verze uváděna s klasifikací přístupné od 18 let. Britská verze byla v roce 2001 také vydána prostřednictvím DVD na Novém Zélandu, opět od 18 let.

Plivu na tvůj hrob, anglicky: Day of the Woman, známý pod distribučním titulem I Spit on Your Grave, je kontroverzní nezávislý film z kategorie rape and revenge. Jedná se o kanadský psychologický thriller režiséra, producenta a scenáristy Meira Zarchiho.

《我唾弃你的坟墓》(英语:"I Spit on Your Grave",前称作英语:"Day of the Woman")是一部1978年美国强暴和复仇电影题材的剥削恐怖片,由迈尔·扎奇执导、监制、编剧和剪辑,卡蜜儿·基顿主演。故事描述曼哈顿作家珍妮佛·希尔斯在一个河边小屋度过自己的暑假,但她却遭到四名男性轮奸而使自己决定踏上复仇之路。该片起初于1978年11月22日以有限上映的方式在美国发行,后于1980年起才广泛上映。


První most.

Most byl postaven, aby nahradil přeplněný systém trajektů, který provozovala společnost "Pacific Railway, Light and Power Company". Stavba začala v březnu 1915, následoval prodej cenných papírů. První most byl otevřen 14. února 1917 za 1,75 milionu amerických dolarů, což uhradily okresy Clark ve Washingtonu, který zaplatil půl milionu, a Multnomah v Oregonu, který uvolnil jeden a čtvrt milionu. První most má celkem třináct oblouků, z nichž tři měří 84 metrů a zbylých deset měří 81 metrů. Jeden z delších oblouků je zvedací, což umožňuje lodím proplout pod mostem. Původní silnice byla téměř dvanáct metrů široká a měla jeden a půl metrů široký chodník. Byl to první silniční most mezi Washingtonem a Oregonem, který překračoval nějakou řeku. Původně se jednalo o mýtný most, jehož mýtné činilo pět centů za osobu. V roce 1929 ho ale státy Washington a Oregon koupily od okresů Clark a Multnomah a mýtné zrušily.  Až do roku 1940 na mostě jezdily tramvaje, které jezdily po kolejové splítce, jelikož tramvaje z Vancouveru používaly normální rozchod, zatímco portlandské tramvaje byly úzkorozchodné. Před postavením mostu už existovala v Portlandu tramvajová linka do Vancouveru, která ale končila na Haydenově ostrově, kde museli cestující přestoupit na trajekt, který vlastnil portlandský dopravní podnik. Tramvaje na mostě přestaly jezdit v září 1940.

Vylepšení.

V roce 1958 proběhlo 14,5 milionu dolarů drahé vylepšení, které vytvořilo na jih směřující most a zdvojnásobilo kapacitu mostu. Byl postaven s hrbem, který poskytuje 22 metrů dlouhou mezeru a minimalizuje otevírání mostu. Poté co byl otevřen, byl ten starý uzavřen, aby zde byl postaven odpovídající hrb. Když byly oba mosty v roce 1960 opět otevřeny, mýtné bylo opět zavedeno na dvacet dolarů za osobní automobily, čtyřicet dolarů za lehké nákladní automobily a šedesát dolarů za těžké nákladní automobily a autobusy. V roce 1966 bylo mýtné opět zrušeno, jelikož byly výdaje na vylepšení splaceny.  V roce 1990 bylo dokončeno další vylepšení, které stálo tři miliony dolarů a zahrnovalo rekonstrukce výtahových kabelů, vyrovnávacích spár a také předláždění povrchu. Dieselgenerátor, který pohání výtah, byl nahrazen v roce 1995 za cenu 150 tisíc dolarů. V roce 1999 byl most za 17 milionů dolarů nově nabarven. Téměř jedenáct milionů dolarů drahé elektrické vylepšení bylo dokončeno v květnu 2005.  Most je 1 078 dlouhý a jeho hlavní oblouk má délku 162 metrů. Vertikální výtah poskytuje při plném otevření 53,6 metru širokou mezeru pro proplouvající lodě. Výtah se otevírá deset až dvacetkrát za měsíc a každé otevření trvá deset minut.  Řidiče varují před otevřením výtahu signály už několik kilometrů předem. Kvůli této překážce je most hlavním kandidátem Federální administrace dálnic na nahrazení. Proplutí obchodních lodí jsou naplánovaná tak, aby se vyhnula dopravní špičce.  V roce 2001 přejelo přes most denně 120 tisíc vozidel, včetně deseti tisíc kamionů. Most je úplně zaplněn čtyři hodiny denně.  Most je často ucpán a to jak na dálnici, tak na řece. Ministerstva dopravy obou států nyní společně studují, jak co nejvýhodněji most nahradit. Původně byla plánovaná cena nahrazení 2 miliardy dolarů, později se ale vyšplhala až na 4,2 miliardy dolarů.

Nahrazení.

Nahrazení komplikuje železniční zvedací most, který překonává řeku Columbii blízko po proudu a omezuje umístění lodní trasy, a také příjezdové cesty k Portlandskému mezinárodnímu letišti a Pearsonovu letišti ve Vancouveru, které omezují výšku jakékoli nové konstrukce. Někteří navrhovali nahrazení mostu na jiném místě. Původně bylo vymyšleno 12 plánů, jak zlepšit a zvětšit přejezd mezistátní dálnice Interstate 5 přes Columbii. V roce 2006 byly zvoleny čtyři původní plány a pátá alternativa, která by ponechala situaci v nynější podobě. Problémem se blíže zabývá projekt Columbia River Crossing, na kterém pracuje šest agentur, které si daly za cíl vyměnit nynější most dálnice I-5 a také prodloužit dráhu rychlodrážních tramvají k vysoké škole Clark College.  Také je na stole debata, zda by měl most zahrnovat rychlodrážní tramvaje Metropolitan Area Express (MAX), expresní autobusy, nebo rychlou městskou autobusovou dopravu. Starosta Vancouveru Royce Pollard uvedl, že pokud nebudou koleje rychlodrážních tramvají MAX zavedeny do centra Vancouveru, nemá důvod projekt podpořit. V prosinci 2007 se zapojil také guvernér Oregonu, Ted Kulongoski, který podpořil plán na výstavbu nového mostu.  V roce 2008 stoupla cena paliva a také náklady na nový most, a tak začalo mnoho obyvatel oblasti pochybovat, jestli má nový most takovou cenu. K tomu se přidali obyvatelé oregonského břehu řeky Columbie, kteří mají strach, že by dvanáctipruhový most do Vancouveru podpořil roztažení předměstí po severním břehu řeky. Další obavy jsou, že iniciativa Columbia River Crossing nedokázala dobře prozkoumat dopady na životní prostředí, především poškození dodávky pitné vody do okresu Clark (Washington), ohrožení vzácného rybího prostředí v řece a znečištění vzduchu v severních předměstích Portlandu.

Mezistátní most ("angl. Interstate Bridge") je pár téměř identických ocelových zvedacích příhradových mostů, které přenáší mezistátní dálnici Interstate 5 přes řeku Columbii mezi Portlandem v Oregonu a Vancouverem ve státě Washington. První most byl otevřen pro provoz v roce 1917, jeho na jih směřující dvojník ho doplnil v roce 1958. Statistiky z roku 2008 uvádějí, že ho použilo v průměru 121 400 vozidel denně. Zelená konstrukce, která je 1 067 metrů dlouhá, přenáší přes řeku tři pruhy každým směrem. V roce 1982 byl most přidán do národního rejstříku historických míst pod názvem "Dálniční most mezi Portlandem a Vancouverem".

州际公路桥(英语:Interstate Bridge,又称为哥伦比亚河州际公路桥,英语: Columbia River Interstate Bridge,I-5桥, I-5 Bridge,波特兰-温哥华州际公路桥,Portland-Vancouver Interstate Bridge,温哥华-波特兰大桥,Portland-Vancouver Bridge)是美国的一对几乎垂直升降桁架桥,是5号州际公路跨过哥伦比亚河的通道,连接了华盛顿州温哥华和俄勒冈州波特兰。旧桥修建于1917年,新桥修建于1958年,目前都为单向通行。


Historie.

Až do 17. století bylo obvyklé snímat členům královské rodiny posmrtné voskové masky. Tyto masky byly vystaveny v 18. století v Palais Royal. Výstavu připravil švýcarský lékař Philippe Mathé-Curtz (1737–1794), kterému pomáhala jeho neteř Marie Tussaud. Ta během Francouzské revoluce snímala otisky Marata, Robespierra či královského páru. Po smrti svého strýce se přestěhovala do Londýna, kde založila známé muzeum.  Nápad na tvorbu masek významných osobností, o kterých se píše v novinách, vzešel v roce 1881 od Arthura Meyera, ředitele deníku "Le Gaulois". Obrátil se proto na sochaře, karikaturistu a tvůrce divadelních kostýmů Alfreda Grévina (1827–1892).  Muzeum bylo otevřeno 5. června 1882 a mělo značný úspěch. V roce 1883 investoval do rozvoje muzea finančník Thomas Gabriel, který financoval rovněž stavbu Eiffelovy věže a Théâtre des Champs-Élysées.  Muzeum v Paříži je díky svému interiéru též zapsáno na seznamu historických památek.Vystavuje kolem 450 voskových figurín významných osobností a rovněž představuje scény z dějin Francie (zajetí Ludvíka XVI. v Templu, Johanku z Arku na hranici, Bartolomějskou noc), z dějin a života Paříže a významné okamžiky 20. století jako první kroky člověka na Měsíci nebo pád Berlínské zdi.  Muzea Grévin nejsou pouze výstavní prostory, ale jsou to i kulturní stánky, kde se konají divadelní představení, koncerty,benefice, autogramiády, konference či večírky.

Prohlídka.

Návštěvní okruh prochází vždy několika tematicky zaměřenými sály, které netvoří pouhé fotostěny, ale naopak je kladen důraz na autentičnost prostředí, rekvizit a díky moderním technologiím i na světelné a zvukové dokreslení atmosféry doby, v níž daná osobnost žila nebo žije. Díky tomuto originálnímu způsobu představování figurín jsou dnes muzea Grévin hodnocena jako klenotnice lidské kultury, živé svědomí nebo živé umění. Přínos muzeí Grévin spočívá také v jejich edukačně-zábavném pojetí. Jsou proto také hojně navštěvována školními skupinami ale rovněž širokou veřejností, která oceňuje zejména atraktivnost a interaktivitu expozic.  V Paříži se jedná například o:

Pobočky muzea.

V roce 1966 vzniklo plovoucí Musée Grévin na člunu, který plul vodními kanály na severu Francie, v Belgii a Nizozemsku. Existovalo do počátku 70. let. V 70. až 90. letech muzeum otevřelo pobočky v Lurdech (1974), Dijonu a Tours (1984), La Rochelle (1989), Mont-Saint-Michel (1991), Saint-Jean-de-Luz a Salon-de-Provence (1992). V roce 1999, kdy muzeum změnilo vlastníka, nový majitel některé pobočky odprodal a ponechal pouze muzea v Lurdech, Mont-Saint-Michel a Salon-de-Provence.  V roce 1981 muzeum otevřelo pobočku přímo v Paříži v obchodním centru Forum des Halles s 20 animovanými a zvukovými panely na téma Paříž v Belle Époque. Muzeum však bylo kvůli prodělečnosti uzavřeno v roce 1996.  Nakonec se tyto další expozice ve Francii přesunuly do původní budovy v Paříži a začalo se pracovat na zahraniční expanzi značky Grévin.  V roce 2013 došlo k otevření "Musée Grévin Montréal", což byl první krok k mezinárodnímu rozšíření slavné značky. Pro vytvoření celé koncepce muzea a expozice byli přizváni ti absolutně nejlepší odborníci z Francie a Québecu. Celkové původní navržení designu bylo obohaceno o interaktivní a smyslové prožitky, představeno bylo 120 figurín lokálních a mezinárodních osobností a celebrit, od hvězd časů minulých po dnešní celebrity pohybující se na divadelních prknech nebo filmovém platně. Byl stvořen snový svět „nemožných“ setkání, která má možnost prožít každý návštěvník Grévin.  1. května 2014 otevřelo své brány "Musée Grévin Praha", které ve třech patrech o celkové rozloze 3000 m2 podlahové plochy nabízí návštěvníkům necelou stovku domácích, ale i světových osobností a celebrit. České osobnosti zastupují například prezident Václav Havel, nezkrotný atlet a běžec Emil Zátopek, zpěváci Karel Gott, Lucie Bílá, Helena Vondráčková nebo spisovatel Karel Čapek. Dne 6. března 2018 však bylo kvůli opakovaným hospodářským ztrátám uzavřeno. Od poloviny května 2018 opět otevřelo muzeum voskových figurín Grévin Praha své brány. V původním stavu ho však bude možné vidět pouze na čtyři měsíce. Po chystané krátké rekonstrukci vznikne v Praze nová kulturní atrakce, tentokrát čokoládová. Ale nezmizí ani oblíbené voskové celebrity. Nově přetvořený prostor Baťovy funkcionalistické budovy v Celetné ulici mezi Staroměstským náměstím a Prašnou branou nabídne hned tři nové expozice, které budou mít společného jmenovatele - čokoládu.  V roce 2015 bylo otevřeno čtvrté muzeum Grévin a to v Soulu.

Académie Grévin.

Od roku 2001 existuje tzv. Grévinova akademie, která má 11 členů, většinou novinářů, kteří rozhodují o tom, které osobnosti bude v muzeu vytvořena její vosková socha.

Osobnosti.

Výběr ze stovek osobností vystavených v muzeích Grévin:

Musée Grévin je muzeum voskových figurín, které sídlí v Paříži v 9. obvodu na Boulevardu Montmartre č. 10. Další pobočky muzea Grévin jsou v Montréalu a Soulu. Pobočka muzea Grévin se nachází i v Praze muzeum však bylo původními vlastníky uzavřeno kvůli finančním problémům. 18.5.2018 však bylo opět otevřeno novým vlastníkem. Za přibližně 4 měsíce by se mělo předělávat a měly by zde být nové expozice a nový vlastník zde plánuje otevřít muzeum čokolády. Voskové figuríny mají zůstat také.

巴黎格雷万蜡像馆的创立来源于18世纪末,当时法国著名的《高卢日报》的创办人阿赫蒂赫·梅耶(Arthur Meyer)的一个新鲜古怪的念头:他想让他的报纸头版上的人物从只有文字的二维平面中走出来,走到现实的三维立体空间中,使他的读者们能够看到真实立体的人物。由于当时摄影技术还没有被报纸刊物等媒体采用,他就计划创建一个蜡像馆,使人们能够在那里看到当时那些著名的时事人物。


Mládí.

Narodil se v rodině obchodníka a bankéře Junia Spencera Morgana a jeho manželky Juliet Pierpontové. Roku 1854 se s celou rodinou přestěhovali do Anglie, kde jeho otec dostal obchodní nabídku stát se společníkem banky George Peabodyho. John Pierpont vystudoval střední školu v Bostonu a později univerzitu v německém Göttingenu. Po studiích se vrátil roku 1857 zpět do Spojených států, kde v New Yorku započal svoji kariéru bankéře.

Kariéra.

Již tři roky po rozjetí své kariéry otevřel vlastní banku J.Pierpont Morgan & Company, které spolupracovala s britskou bankou vedenou jeho otcem. Během americké občanské války nastala expanze jeho společnosti, při které získal mnoho průmyslových podniků a zbohatl na válečných transakcích. Velmi se zajímal o železniční dopravu a investoval do ní mnoho peněz, které se mu se ziskem vrátily. V roce 1890 umírá jeho otec a J.P.Morgan přebírá jeho společnost v Anglii. O pět let později obě banky slučuje do jediné, která nese název J.P.Morgan & Co. Sídlo této banky bylo na Wall Street v New York City. Ve stejném roce, v době krize vlády z velkého obchodního deficitu a odlivu fyzického zlata ze země, vládě Spojených států poskytnul půjčku a tím ji de facto finančně vykoupil z bankrotu.  Roku 1907 mělo americké bankovnictví veliké problémy, avšak díky Morganovi a jeho finančním injekcím, které zachránily mnoho bankovních společností a finančních organizací, k pádu nedošlo.  V polovině února roku 1913 se Morgan vydal na cestu do Egypta. Kvůli nevolnosti však musel zastavit v Římě, kde 31. března 1913 zemřel.

Dědictví potomkům.

Manželce a čtyřem dětem zanechal 68,3 milionu dolarů a cenné papíry mnoha společností. Po Morganově smrti společnost převzal jeho syn John, který stál v jejím čele až do roku 1943. Během první světové války banka vydala velké množství úvěrů americké vládě a spojeneckým zemím. Svůj kapitál tak navýšila na půl miliardy dolarů.

Současná JPMorgan.

Roku 2008 JPMorgan převzala dvě americké krachující banky Bear Stearns a Washington Mutual. Celková hodnota aktiv této banky dosahuje 2,1 bilionu dolarů (2010). Banka je v dnešní době stále aktivní (2019).

John Pierpont Morgan (17. dubna 1837, Hartford, Connecticut, USA – 31. března 1913, Řím, Itálie) byl americký podnikatel a jeden z nejvýznamnějších bankéřů své doby. V roce 1860 založil v New Yorku banku "J. P. Morgan & Co". Tato banka se dnes jmenuje "JPMorgan Chase & Co."

约翰·皮尔庞特·摩根(John Pierpont Morgan Sr.,1837年-4月17日-1913年-3月31日),美国一位金融家及银行家。生前垄断了世界的公司金融及工业并购。


Děj.

Z nebe spadla zlatá kapička světla ze Slunce a vyrostla z něj krásná zlatá květina, která měla kouzelnou moc. Čarodějnice Gothel se květinou pravidelně omlazovala, aby zůstala po stovky let stále krásná a nesmrtelná.  Královna čekala dítě, ale velmi vážně onemocněla. Kouzelný zlatý květ, který pomáhal udržovat čarodějnici Gothel stále mladou, našli královi lidé a vyrobili z něj odvar, který vyléčil těžce nemocnou těhotnou královnu a způsobil to, že její nenarozené dítě bude mít po celý život nejen velmi dlouhé kouzelné zlaté vlasy i další kouzelné vlastnosti.  Královně se posléze narodila dcerka korunní princezna Locika (v originále Rapunzel), král s královnou jí věnovali královskou korunu a na počest jejího narození vypustili horkovzdušný lampion. Ale čarodějnice Gothel jí z královského hradu unesla a zavřela (internovala) do vysoké lesní věže, jen tak mohla zůstat mladá, krásná a nesmrtelná. Zde Locika žila celých 18 let a čarodějnice, která jí tvrdila, že je její matka, jí nepustila ani na okamžik ven, naopak jí říkala, že svět je velmi nebezpečné místo a lidé by jí chtěli ukrást její 70 stop dlouhé zlaté vlasy s kouzelnou mocí, získanou z onoho čarovného květu. Nicméně Locika z věže o každých svých narozeninách pozorovala v dáli na obzoru tajemná světélka, ale nevěděla, že šlo o lampiony, které byly vypouštěny v naději proto, aby se ztracená princezna do království vrátila zpět.  Do věže se náhodou dostal mladý zloděj Flynn Rychlík alias Evžen Houžvička (v originále Flynn Rider alias Eugene Fitzherbert) v době kdy prchal se svým lupem před policejním koněm Maximem. Flynn Rychlík společně se svými dvěma kumpány, bratry Strabbingtonovými, ukradl z královského hradu princezninu královskou korunu a byl neustále pronásledován královskými vojáky a inteligentním koněm Maximem. Locika ale velmi toužila vidět na vlastní oči vypouštění lampionů, které vídávala každý rok v den svých narozenin z okna své věže. Tyto lampiony vypouštěli jak král s královnou, tak i všichni lidé v království, kteří stále doufali, že se jejich ztracená královská princezna jednou najde. Locika Flynna Rychlíka (Evžena Houžvičku) ve strachu praštila pánvičkou do hlavy a poté zavřela do almary, kde ho ukryla před macechou Gothel. V brašnice nalezla svoji vlastní královskou korunku, kterou ukryla ve věži. Poté se snažila matku přesvědčit, aby ji pustila z věže, ta to však za žádnou cenu nechtěla povolit. Po matčině odchodu Flynna donutila, aby jí pomohl vylézt z věže a dostat se do města, aby vypouštění lampiónů mohla spatřit na vlastní oči. Flynn/Evžen byl ale jako zločinec nestále hledán a pronásledován královskými vojáky a vysoce inteligentním strážním a policejním koněm Maximem.  Čarodějnice ale brzy zjistila její útěk z věže (setkala se v lese náhodou s čmuchajícím koněm Maximem, který ale neměl jezdce, což ji vyděsilo). Vrátila se zpět, ve věži náhodou našla v brašně ukrytou korunku včetně jednoho exempláře tištěného zatykače na Flynna. Lociku pak následně společně s Flynnem vystopovala v hospodě U Zmuchlaného kačátka. Společně s bývalými Flynnovými kumpány bratry Strabbingtonovými ji po zbytek její cesty do města sledovala. S Locikou se pak i pozdě večer setkala a předala jí zpět ukradenou korunu, při té příležitosti se jí snažila namluvit, že ji Flynn/Evžen kvůli koruně nakonec opustí. Naopak na stranu Flynna a Lociky (a jejího chytrého chameleona Pascala) se přidala banda hrdlořezů z hostince U Zmuchlaného kačátka a nakonec i vojenský kůň Maximus (který se ve filmu chová jako lovecký pes a je nadán lidskou inteligencí), kterého si Locika posléze také ochočila.  Ve městě Locika zažila to, o čem snila celý život: viděla vzlétat k nebi tajemná světélka - lampiony. Flynnovi/Evženovi při té příležitosti vrátila ukradenou korunu (stále netušíc, že se jedná o její vlastní korunu). Také ve městě spatřila i svůj vlastní obraz na nástěnné mozaice, kde byla vyobrazena jako miminko společně se svými královskými rodiči. Nicméně Evžen se rozhodl ukradenou korunu oběma bratrům vrátit, oba bývalí kumpáni se z podnětu Gothel násilím zmocnili Evžena (Flynna) a i s korunou jej lodí odeslali do vězení. Teprve tehdy si Evžen uvědomil, jak jsou její kouzelné vlasy vlastně cenné a žádané, přesvědčila se o tom i sama Locika. Čarodějnice se opět zmocnila Lociky a odvedla ji zpět do věže. Evžen byl dopaden královskými vojáky a jako zloděj ráno veden na popraviště, ale hrdlořezové z hostince U Zmuchlaného káčátka (společně s koněm Maximem), kterým Locika dva dny před tím pomohla oživit jejich vlastní sny, jej zachránili. Ve věži zatím Locika přišla na to, že to ona je tou ztracenou princeznou, jejíž obraz viděla na mozaice ve městě. Její zjištění potvrdilo i porovnání královských znamení na vlaječce, kterou dostala od Evžena během návštěvy města, se znameními jimiž dříve nevědomky vymalovala zdi své věže. Čarodějnice se Lociku snažila násilím udržet ve věži (když už to nebylo možné po dobrém). Poté, když se do věže urychleně vrátil s Maximovou pomocí i Evžen, probodla jej dýkou. Čarodějnice se snaží Lociku odvést, ta jí však řekne, že pokud ji nechá Evžena uzdravit, navždy s ní dobrovolně odejde. Evžen, ještě než zemřel, stihl Locice střepem z rozbitého zrcadla uříznout její dlouhé, zlaté kouzelné vlasy, které zhnědly a ztratily tak svoji kouzelnou moc, aby Locika mohla být volná. Čarodějnice díky tomu zestárla, vypadla ven z věže a rozpadla se na prach ještě před dopadem na zem. Evžen zakrátko na to zemřel, ale princeznina kouzelná moc z jejího těla zcela nevyprchala a její slza, jež ukápla na Evženovu tvář, jej probudila zpět k životu. Oba se pak společně vydali do města za Locičinými královskými rodiči. Celý příběh skončil happyendem, všichni hrdlořezové se dali na počestný život, kůň Maxim se stal velitelem královských stráží a oba hlavní hrdinové vládli společně království.  Film končí pouhou slovní zmínkou o jejich svatbě.

Nevysvětlené události.

Děj filmu ponechává plně na divákově fantazii a představivosti některé události a děje:

Na Vlásku, v anglickém originále Tangled, je americký animovaný hudební a komediálně romantický snímek studia Walt Disney Animation Studios a distribuovaný firmou Walt Disney Pictures z roku 2010. Do českých kin byl s českým dabingem uveden 27. ledna 2011. Jedná se o jubilejní 50. film z takzvané animované klasiky Walta Disneye.

《魔发奇缘》(英语:Tangled)是一部由美国华特迪士尼制作的电脑动画电影。它是第50部华特迪士尼经典动画长片,于2010年11月24日感恩节在美国上映,并于次年的大年初一(2011年2月3日)在台湾、香港上映。参与这部电影的配音员包括了曼迪·穆尔以及柴克·莱威等人。这部电影的剧情大致上取材自德国格林兄弟所搜集到的童话故事《长发姑娘》,使用了歌舞片元素贯穿剧情。


Popis vlastností.

MAC je politika bezpečnosti kontrolována centrálně administrátorem, který to má za úkol. Uživatel nemá schopnost si upravit svá bezpečnostní práva. Například přidělit si právo přístupu k souboru, ke kterému by se jinak neměl mít možnost dostat. Opačný přístup má DAC (Discretionary Access Control), které má také schopnosti povolovat přístup subjektu k objektu, ale umožňuje uživatelům dělat rozhodnutí o přidělení bezpečnostních atributů někomu dalšímu. Názorným příkladem DAC je unixový systém uživatelů, skupin a atributů souborů (read-write-execute). MAC-enabled systém umožňuje administrátorovi, který se stará o bezpečnost, dělat bezpečnostní zásahy, které zasáhnou širokou škálu uživatelů. Na rozdíl od DAC s tímto zásahem uživatelé nemohou nic udělat, ať už záměrně či omylem. To umožňuje administrátorovi definovat základní bezpečnostní pravidla pro všechny uživatele a v principu má garantováno, že budou dodržována.  Nedávno s příchodem implementace jako je SELinux (jádro Linuxu verze 2.6) a Mandatory Integrity Control (Windows Vista a novější), se MAC stal hlavním proudem a vymanil se z područí MLS. Tyto novější implementace ukázaly, že úzká definice pomocí TCSEC, jako tomu bylo u MLS, je příliš specifická pro všeobecné využití. Také prokázaly větší hloubku a flexibilitu, než dřívější MLS zaměřené implementace, umožňují například administrátorovi zaměřit se na jednotlivý problém, jako je třeba síťový útok a malware bez nějakého většího omezení od MLS systému.

Zvláštní důsledky vyplývající z termínu mandatorní.

V souvislosti s MLS termín mandatorní ("povinné") zaručoval velmi vysoký stupeň odolnosti, to nám zajišťuje, že kontrolní mechanismy jsou schopny odolat prolomení a tak jim umožňují uplatnit politiku kontroly přístupu, která vyhovuje některým regulačním nařízením. Například Executive Order 12958 pro utajované informace v USA.  Termín "povinné" v MAC získal speciální význam, který vzchází z jeho použití ve vojenských systémech. MAC znamená řízení přístupu, které je určené nařízením vlády a tak by jeho prosazení mělo být naléhavější než pro komerční účely. Toto znemožňuje použití best-effort mechanismů. Pro MAC jsou přijatelné pouze mechanismy, které mohou poskytnout absolutní nebo skoro absolutní provedení nařízení. Toto je velmi těžký úkol a někdy je brán jako nereálný pro ty kteří nejsou obeznámeni s vysokou strategií bezpečnosti. Zároveň je velmi těžký i pro ty, kteří jsou s touto strategii seznámeni.

Stupně síly MAC systému.

V některých systémech má uživatel právo darovat svá přístupová práva jinému uživateli. K tomu, aby toto bylo možné je potřeba, aby všichni uživatelé měli oprávnění pro všechna data. Toto nemusí být pravda v MAC systému. Pokud jednotlivec nebo proces existují a může jim být odepřen přístup k jakýmkoli datům v daném systému, tak tento systém musí být důvěryhodný. Jelikož může být více úrovní klasifikace dat a uživatelského oprávnění, tak musí být i odstupňovaná škála odolnosti. Například větší odolnost je u systémů obsahujících "Přísně tajné" informace a uživateli bez jakéhokoli oprávnění, než pro "Tajné" informace a uživateli, který má alespoň nějaká oprávnění. Na podporu soudržnosti a odstranění subjektivity ve stupních síly byla provedena rozsáhlá vědecká analýza a hodnocení rizik na téma normalizace zabezpečení a robustnosti systémů a jejich mapování na stupně důvěry pro různá bezpečnostní prostředí. Výsledkem je dokument CSC-STD-004-85. Byly definovány dvě relativně samostatné složky robustnosti: Assurance Level (úroveň zajištění) a Functionality (funkcionalita). Obě byly specifikovány s přesností, aby vyhovovaly certifikaci, založené na daných kriteriích.

Historie.

Historicky a tradičně je MAC úzce spojováno s multi-level secure (MLS) systémem. Trusted Computer System Evaluation Criteria (TCSEC) je standard, který definuje MAC jako „prostředek omezení přístupu k objektu založeném na citlivosti informace obsažené v daném objektu a formální autorizaci (prověření) subjektu, zda má přístup k takto citlivému objektu“. Dřívější implementace MAC jako třeba Honeywell SCOMP, USAF SACDIN, NSA Blacker, Boeing MLS LAN jsou spíše zaměřeny na ochranu vojensky orientovaných bezpečnostních a klasifikačních úrovní s robustním provedením. Původně pojem MAC udával, že řízení přístupu nebylo pouze garantováno v principu, ale i v praxi.

Implementace.

Pár MAC implementací, jako je Blacker projekt od Unisys, bylo certifikováno v minulém tisíciletí jako dostatečně robustní, k oddělení přísně tajného od neklasifikovaného. Jejich podkladové technologie se staly zastaralé a nebyly obnoveny. Dnes nejsou žádné aktuální implementace certifikované TCSECem na této úrovni robustní implementace. Nicméně některé, méně robustní, produkty existují.

Mandatory access control (MAC, mandatorní řízení přístupu) je v počítačové bezpečnosti typ řízení přístupu, podle kterého má operační systém možnost dát "subjektu" nebo "iniciátorovi" přístup nebo obecně ho nechat vykonat nějaký druh operace nad "objektem" nebo "cílem". V praxi je subjekt obvykle proces nebo vlákno; objektem jsou soubory, složky, porty, sdílené paměťové segmenty, a další. Subjekty a objekty mají každý sadu bezpečnostních atributů. Kdykoli se subjekt pokusí přistoupit k objektu je zahájeno autorizační pravidlo podnícené jádrem operačního systému, které prověří bezpečnostní atributy a rozhodne zda přidělí právo přístupu či nikoli. Jakákoli operace provedena jakýmkoli subjektem nad jakýmkoli objektem bude testována proti sadě autorizačních pravidel, což vede k rozhodnutí, zda operace bude povolena.

强制访问控制(英语:mandatory access control,缩写MAC)在计算机安全领域指一种由操作系统约束的存取控制,目标是限制主体或发起者访问或对对象或目标执行某种操作的能力。在实践中,主体通常是一个进程或线程,对象可能是文件、目录、TCP/UDP端口、共享内存段、I/O设备等。主体和对象各自具有一组安全属性。每当主体尝试访问对象时,都会由操作系统内核强制施行授权规则——检查安全属性并决定是否可进行访问。任何主体对任何物件的任何操作都将根据一组授权规则(也称策略)进行测试,决定操作是否允许。在数据库管理系统中也存在访问控制机制,因而也可以应用强制访问控制;在此环境下,对象为表、视图、过程等。


Konstrukce.

Koncept hlavního inženýra Gordona Murraye nijak nevynikal mezi koncepty ostatních konstruktérů vysokovýkonných aut: nízká váha a vysoký výkon. Bylo toho dosaženo použitím špičkových a drahých materiálů jako uhlíkových vláken, titanu, hořčíku, kevlaru a zlata. F1 bylo prvním sériovým vozem které mělo monokok z uhlíkových vláken.  Gordon Murray nad třímístným supersportem přemýšlel již od mládí, ale až když čekal na let domů z Grand Prix Itálie v roce 1988, nakreslil náčrtek třísedadlového sportovního vozu a předvedl ho Ronu Dennisovi jako koncept, který by byl silně ovlivněn zkušenostmi a technologiemi McLarenu z formule 1 a odrážely se v něm dovednosti a znalosti napříč týmem McLaren.  Později byly dva kit car vozy Ultima MK3 (čísla podvozku 12 a 13, poslední vyrobené vozy MK3), přezdívané "Albert" a "Edward", využity jako "muly" k testování různých komponent a konstrukcí před postavením prvního vozu. Číslo 12 bylo použito k testování převodovky (s motorem Chevrolet V8 o objemu 7,4 litru k napodobení točivého momentu uvažovaného motoru) a dalších komponent jako sedadel a brzd. Číslo 13 testovalo motor BMW V12 a výfukový a chladicí systém. Když měl McLaren testy hotové, obě muly zničil, aby udržel stranou odborný tisk a protože nechtěl, aby byl McLaren F1 spojován s kit cary.  Automobil byl poprvé představen 28. května 1992 na Velké ceně Monaka. Sériový vůz zůstal stejný jako původní prototyp, XP1, kromě vnějších zrcátek, která byla na XP1 namontována na horní část A sloupku. Tento prototyp nemohl legálně na silnice, protože vpředu chyběla směrová světla. McLaren proto musel udělat pár změn, ale několik McLarenů F1 odeslali majitelé (mimo jiné i Ralph Lauren) zpět do továrny, aby jim předělali zpětná zrcátka na podobná těm z prototypu XP1. Původní prototypová zrcátka v sobě měla směrová světla, s čímž ostatní automobilky přišly o pár let později.  Bezpečnost vozu byla poprvé prověřena, když během testů v Namibii v dubnu 1993 testovací jezdec, oblečený jen do šortek a trička, narazil do kamene a první prototyp několikrát převrátil. Jezdec však vyvázl bez zranění. Později toho roku byl postaven prototyp XP2 speciálně pro crash test a úspěšně jím prošel.

Motor.

Historie.

Gordon Murray trval na tom, že motor musí být nepřeplňovaný kvůli zvýšení spolehlivosti a lepší odezvě motoru. Murray nejprve oslovil Hondu s požadavkem na motor o výkonu 410 kW, vážící 250 kg a s blokem o délce 600 mm, který měl být odvozen z motoru formule jedna v tehdy vítězných vozech McLaren/Honda.  Když Honda odmítla, Isuzu, tehdy plánující vstup do šampionátu formule 1, testovalo motor V12 o objemu 3,5 litru na podvozku Lotusu. Isuzu velmi stálo o využití jejich motoru pro McLaren F1, ale inženýři McLarenu chtěli motor ověřené konstrukce se závodnickým rodokmenem.

Technické údaje.

Nakonec projevilo zájem BMW a motorsportová divize BMW M vedená expertem Paulem Rosche navrhla a postavila 6,1 L dvanáctiválec s válci do V v úhlu 60° nazvaný BMW S70/2. S 468 kW a 266 kg byl motor od BMW o 14 % výkonnější a o 16 kg těžší než s jakým počítal původní návrh, ale měl stejnou délku. Má blok motoru a hlavu válců z hliníkové slitiny se zdvihovým poměrem 86 mm × 87 mm, čtyřmi vačkovými hřídeli rozvodu DOHC s variabilním časováním ventilů (tehdy relativně nová a nevyzkoušená technologie) pro maximální flexibilitu kontroly nad čtyřmi ventily každého válce a s řetězovým pohonem rozvodů pro maximální spolehlivost. Motor má suchou vanu klikového hřídele.  Silniční verze má kompresní poměr 11:1 a produkuje nejvyšší výkon 468 kW při 7400 otáčkách a nejvyšší moment 651 N·m při 5600 otáčkách. Maximální otáčky motoru jsou omezeny na 7500 min.  Lépe o vlastnostech vozidla však vypovídá poměr váhy ku výkonu. Standardní McLaren F1 má 403 kW na tunu (550 koní na tunu). Ferrari Enzo má 314 kW/t, Bugatti Veyron 395 kW/t a SSC Ultimate Aero TT 747,9 kW/t.  Některé komponenty motoru jsou vyrobeny z hořčíku. Sání je ovládáno dvanácti nezávislými škrticími klapkami a výfukový systém má čtyři katalyzátory, každý je řízen nezávislými lambda sondami. Vačky jsou neustále variabilní pro zvýšení výkonu za použití systému, který je velmi blízký systému BMW VANOS, variabilnímu časování ventilů vozu BMW M3.  Aby se palivo plně rozprášilo, motor používá dva vstřikovače Lucas pro každý válec, kdy je první umístěn blízko sacímu ventilu a vstřikuje palivo v nízkých otáčkách, zatímco druhý je dále v sacím potrubí a pracuje ve vyšších otáčkách. Dynamický přechod mezi dvěma vstřikovači je řízen řídící jednotkou motoru.  Každý válec má svou vlastní malou zapalovací cívku. Vstřikování paliva s uzavřeným regulačním obvodem je sekvenční. Motor nemá senzor klepání motoru protože při navržených spalovacích podmínkách se tyto problémy nepředpokládaly. Písty byly kovány z hliníku.  Každý válec má vnitřní povlak z nikasilu který válcům dodal velkou odolnost proti opotřebení.  Na vývoj motoru mělo BMW krátký čas, což způsobilo, že konstruktéři použili jen osvědčené konstrukce, s nimiž měli zkušenosti. Motor proto nedostal ventily ani ojnice z titanu. Variabilní geometrie sacího potrubí byla také zvažována, ale byla zamítnuta jako zbytečná komplikace.  Průměrná spotřeba je 15 l/100 km, nejhorší 25 l/100 km a nejlepší 10 l/100 km.  Mezi lety 1998 a 2000 používaly podobné motory i vítězné vozy 24 hodin Le mans – BMW V12 LMR.

Podvozek a karoserie.

McLaren F1 byl prvním sériovým silničním automobilem, který měl monokok z laminátu vyztuženého uhlíkovými vlákny (CFRP). Hliníkové a hořčíkové díly, tvořící úchytné body zavěšení, byly zality přímo do CFRP.  Řidič sedí ve vozidle uprostřed před palivovou nádrží a před motorem. Sedadla pro spolucestující jsou po stranách mírně vzad. Dveře se vyklápí ven a nahoru, připomínají motýlí křídla.  Motor se při plném výkonu ohřívá na vysoké teploty a to způsobuje velké teplotní rozdíly v motorovém prostoru mezi běžným a plným zatížením motoru. CFRP špatně snáší tepelné namáhání a vysoké teploty a proto bylo rozhodnuto, že motorový prostor nebude vyroben z CFRP.

Aerodynamika.

Koeficient celkového odporu vzduchu standardního McLarenu F1 je 0,32. Pro porovnání: nejrychlejší Bugatti Veyron dosahuje koeficientu 0,36 a SSC Ultimate Aero TT, což bylo nejrychlejší sériové auto v letech 2007 až 2010, má tento koeficient 0,357. Čelní plocha vozidla je 1,79 m a celkové Cx je 0,57. Protože F1 má "aktivní" aerodynamiku, tyto hodnoty jsou pro nejaerodynamičtější nastavení.  Běžný McLaren F1 neměl žádné přítlačné křídlo (na rozdíl od verzí LM a GTR), nicméně design spodku karoserie McLarenu kromě difuzoru používá dynamického přízemního efektu (podobně jako ekranoplány) k zlepšení přítlaku, který je ještě zlepšován dvěma elektrickými ventilátory z kevlaru které nasávají vzduch do motorového prostoru na přídavné chlazení a snižují tak tlak pod automobilem. Mód s vysokým přítlakem může řidič zapínat i vypínat. Na střeše vozidla je vstup vzduchu do sání s nízkotlakým výstupem části vzduchu na zádi střechy vozu. Pod každými dveřmi je malý vstup vzduchu k zajištění chlazení oleje a části elektroniky. Vpředu jsou potrubí s pomocnými ventilátory z kevlaru pro chlazení předních brzd.  Na zádi je malý dynamický spoiler, který se automaticky nastavuje tak, aby vyvažoval těžiště vozu při brždění – při brždění se vzpřímí. Po vzpřímení před ním vznikne zóna vysokého tlaku vzduchu a tento tlak je využit k chlazení zadních brzd – spoiler odkryje dva kanály ženoucí vzduch k zadním brzdám. Spoiler zároveň funguje jako aerodynamická brzda, protože zvýší koeficient odporu vzduchu z 0,32 na 0,39. Je aktivován při rychlostech nad 64 km/h tlakem brzdové kapaliny.

Zavěšení kol.

Steve Randle, který byl v projektu odborníkem na dynamiku, měl odpovědnost za návrh zavěšení kol McLarenu F1. Bylo rozhodnuto, že vůz by měl být komfortní i přes to, že je orientovaný na výkon. Neměl mít tvrdý a nízký podvozek jako pravověrné okruhové vozy, protože to by omezilo praktické využití a pohodlí a zároveň zvýšilo hlučnost a vibrace, což by bylo proti původní filozofii, vytvořit nekompromisní silniční vůz.  Od počátku byl vývoj vozu F1 silně zaměřen na vyvážení vozu. Hmotnost byla soustředěna doprostřed například rozsáhlou manipulací s umístěním motoru, řidiče a palivové nádrže. Díky tomu má vozidlo malý polární moment setrvačnosti při zatáčení. F1 má 42 % své hmotnosti vpředu a 58 % vzadu, přičemž změny rozložení vlivem množství paliva v nádrži jsou menší než 1 %. Bylo zvažováno i počítačem řízené dynamické zavěšení kol, ale nebylo použito, protože by zvýšilo hmotnost, složitost a ztratila by se předvídatelnost chování vozidla.  Zavěšení se dvěma příčnými rameny má neobvyklou konstrukci. Podélné vedení kola je zajištěno bez ztráty kontroly, což umožňuje kolu posuv dozadu, pokud narazí na překážku a tím zvyšuje jízdní komfort.  Při vývoji zavěšení byly jako porovnávací vozy použity Jaguar XL16 Porsche 928S a Honda NSX.  Díly podvozku jsou z hliníkové slitiny, trojúhelníková ramena jsou vyrobena z jednoho kusu pomocí CNC obrábění.

Pneumatiky.

McLaren F1 používá přední pneumatiky o rozměru 235/45 Z R17 a zadní mají rozměr 315/45 Z R17. Jedná se o pneumatiky vyvinuté speciálně pro McLaren F1 společnostmi Goodyear a Michelin. Jsou obouvány na pětipaprskové ráfky rozměru 9x17 palců a 11,5x17 palců z hořčíkové slitiny opatřené ochranným lakem.  Obrysová kružnice otáčení má průměr 13 m.

Brzdy.

F1 má kotoučové kapalinové brzdy bez asistenčních systémů. Větrané, vrtané brzdové kotouče pocházejí od společnosti Brembo. Přední mají průměr 332 mm a zadní 305 mm. Pevné třmeny jsou čtyřpístkové a jsou vyrobeny z hliníku. Zadní třmeny nejsou uzpůsobeny pro ruční brzdu, ale je zde mechanicky ovládaný, počítačem řízený třmen, který slouží jako ruční brzda.  Pro zvýšení tuhosti třmenů jsou vyrobeny z jednoho kusu (na rozdíl od běžnější konstrukce ze dvou dílů). Zdvih brzdového pedálu je lehce přes 25 milimetrů. Vztyčený spoiler (zároveň aerodynamická brzda) nažene vzduchu do chladicích kanálů vedoucích k brzdám. Vstupy do těchto kanálů jsou v klidovém stavu skryty pod spoilerem.  Brzdy s posilovačem a ABS byly zvažovány, ale následně zamítnuty, protože znamenaly zvýšení hmotnosti a složitosti a omezení odezvy brzdového pedálu. Cenou za to jsou vyšší požadavky na zkušenost řidiče.  Gordon Murray chtěl pro vůz použít karbonové brzdy, ale zjistil, že tehdejší technologie ještě nebyly dost vyspělé. Jedním z hlavních důvodů byla přímá úměra mezi teplotou karbonových brzdových kotoučů a koeficientem tření. Brzdy měly poměrně slabý výkon pokud nebyly před použitím zahřáté. Karbonové brzdy mají snazší aplikaci pro čistě závodním prostředí, díky tomu měla závodní edice vozu, "F1 GTR", karbon-keramické brzdy.

Převodovka a pohonné ústrojí.

Standardní McLaren F1 má napříč uloženou šestistupňovou manuální převodovku a třílamelovou karbonovou spojku od AP Racing v hliníkové skříni. Druhá generace edice GTR má skříň z hořčíku. Standardní McLaren a 'McLaren F1 LM' mají následující převodové poměry: 3,23:1, 2,19:1, 1,71:1, 1,39:1, 1,16:1, 0,93:1, se stálým převodem 2,37:1. Převodovka je vlastní a byla vyvinuta společností Weismann. Vozidlo má samosvorný diferenciál Torsen.  Vůz má hliníkový setrvačník, který má pouze rozměry a hmotnost absolutně nezbytnou k přenosu točivého momentu. Důvodem je zmenšení momentu setrvačnosti a zvýšení citlivosti systému, což umožňuje rychlejší řazení a lepší odezvu plynu. To je možné díky tomu, že motor F1 postrádá sekundační vibrace a má torzní tlumič kmitů od BMW.

Interiér a výbava.

Standardní výbava McLarenu F1 obsahuje klimatizaci, raritu u tehdejších sportovních vozů. Zásluhy na návrhu systému přiznává Murray Hondě NSX, vozu, který Murray vlastnil a řídil 7 let, a, podle oficiálních stránek F1, nikdy nepotřeboval upravit automatické nastavení klimatizace. Další komfortní výbava obsahovala elektricky vyhřívaná a odmrazovaná čelní a boční okna SeKurit, elektrické stahování oken, centrální zamykání s dálkovým ovládáním, KENWOOD stereo systém s měničem na 10 CD, odkládací přihrádky, výkonné čtyřlampové světlomety, zadní mlhová světla, čtecí lampičky, světýlko na čtení mapy, pozlacené titanové nářadí Facom a lékárničku (obojí uložené ve voze). Ve standardní výbavě byly kromě toho také na míru vyrobená zavazadla pasující do úložných prostor vozu včetně golfového bagu, každý zákazník navíc dostal hodinky TAG Heuer 6000 Chronometer ze speciální edice, se sériovým číslem vozu napsaným pod středem hodinek. Airbagy nebyly do vozu montovány.  Ozdobné kovové plátky v interiéru jsou silné 0,5 mm kvůli úspoře hmotnosti. Sedadlo řidiče je vyrobeno podle přání zákazníka pro optimální posez a pohodlí. Sedadla jsou ručně vyrobena z uhlíkových vláken a pokrytá světlou kůží od firmy Connolly Leather. Sloupek řízení vozu není nastavitelný, ale protože si každý majitel vozu před výrobou specifikoval nastavení volantu, je pozice volantu nastavena přesně pro tyto majitele. To samé platí pro pedály, které také nejsou nastavitelné, ale každý vůz opustil továrnu nastaven pro konkrétního zákazníka.  Během předprodukční fáze kontaktoval McLaren společnost Kenwood Electronics, aby pro vůz vyrobila lehký audiosystém. KENWOOD mezi lety 1992 a 1998 používal F1 k propagaci svých výrobků v tištěných reklamách, katalozích a kalendářích. Každý audiosystém byl individuálně navržen podle hudebního vkusu zákazníka, nicméně neobsahoval rádio, protože Murray nikdy neposlouchal rádio.  Každý standardní vůz má také modem, který umožňuje zákaznické péči dálkově načítat informace z řídící jednotky motoru vozu, aby mohla pomoci v případě poruchy vozidla.

Nákup a údržba.

Bylo vyrobeno pouze 106 vozů, 64 z nich bylo standardních silničních (F1), 5 bylo upravených LM, 3 vozy verze GT, 5 prototypů (XP), 28 závodních vozů (GTR) a 1 prototyp LM (XP LM). Výroba začala v roce 1992 a skončila roku 1998. Výroba každého vozu trvala přibližně 3,5 měsíce.  Do roku 1998, kdy McLaren vyráběl a prodával standardní F1, činila cena vozu přibližně 970 000 dolarů. Dnes se vozy mohou díky výkonu a exkluzivitě prodávat za téměř dvojnásobek původní ceny, očekává se přitom stálý nárůst cen.  I když výroba skončila v roce 1998, McLaren stále udržuje rozsáhlou podporu a servisní síť pro vůz F1. Po celém světě je osm autorizovaných servisních center a McLaren občas posílá k zákazníkům nebo do těchto servisních center svého technika. Všichni technici prošli rozsáhlým školením přímo u McLarenu. V případech rozsáhlých poškození vozu se automobil vrací na opravu do automobilky.  29. října 2008 byl vůz F1 (číslo podvozku 065) prodán na aukci RM Automobiles of London za 2 530 000 liber (přibližně 4 100 000 dolarů). Byl to vůz z autosalonu McLarenu na Park Lane v Londýně. S najetými pouhými 484 kilometry stanovil tento exemplář světový rekord pro nejvyšší cenu jakou kdy kdo zaplatil za standardní vůz F1.

Výkony.

F1 zůstává jedním z nejrychlejších sériových vozů, jaké kdy byly vyrobeny. Vozy, které F1 překonaly, používají přeplňované motory, což z F1 dělá nejrychlejší sériový automobil s atmosféricky plněným motorem na světě.

Světový rekord.

Titul "Nejrychlejší sériové silniční auto na světě" je sporný, hlavně proto, že není přesně definován termín "sériové auto".  McLaren F1 má nejvyšší rychlost 372 km/h, určenou omezovačem otáček nastaveným na 7500 ot./min. Skutečná maximální rychlost byla dosažena v dubnu roku 1998 pět let starým prototypem XP5. Závodník Andy Wallace s ním jel po 9 km rovince na testovací trati Volkswagenu v Ehra-Lessien v Německu a stanovil nový světový rekord 391 km/h při 8300 ot./min. Jak poznamenal Mario Andretti v porovnávacím testu, F1 je plně schopný mít i 7. rychlostní stupeň s vyšším převodovým poměrem a díky němu dosáhnout ještě vyšší maximální rychlosti, protože maximální rychlost je dosažena při 7800 ot./min a přitom je nejvyššího výkonu dosaženo při 7400 ot./min.

Varianty.

Silniční McLaren F1, kterých bylo původně prodáno 64, prošel v průběhu výroby několika modifikacemi, které byly značeny jako odlišné modely. Jeden ze standardních modelů zůstal v McLarenově autosalonu v Londýně jedno desetiletí, než byl nabídnut k prodeji jako nový v roce 2004. Tento vůz se stal 65 prodaným vozem. Autosalon, který byl na luxusní Londýnské ulici Park Lane, byl od té doby uzavřen.

Prototypy.

Před prodejem prvního kusu McLarenu F1 bylo postaveno 5 prototypů, nesoucích označení XP1 až XP5. Tyto vozy se od sebe v detailech lišily a lišily se i od produkčních vozů. XP1 byl prvním veřejně odhaleným vozem a později byl zničen při nehodě v Namibii. XP2 byl postaven pro crash test a při crash testu byl zničen. XP3 dělal životnostní zkoušky, XP4 byl postaven pro zátěžové testy převodovky a XP5 bylo prezentační vozidlo. Všechny prototypy vlastnil McLaren. Bývaly také používány pro novinářské testy a focení pro veřejnost. Každý vůz byl lakován do jiné barvy a každý měl na boku nalakováno své označení. XP4 mohli vidět diváci motoristického pořadu "Top Gear" kde byl testován Tiffem Needellem v polovině 90. let a XP5 byl použit pro rychlostní rekord.

Ameritech.

Americký model McLarenu F1, "Ameritech McLaren F1" je upravený standardní McLaren F1 tak, aby splňoval americké předpisy. V souladu s těmito předpisy musela auta splňovat přísnější emisní požadavky, což zvýšilo hmotnost a snížilo výkon. Vzhledem k chybějícím airbagům pro pasažéry má Ameritech pouze sedadlo pro řidiče.

F1 LM.

Pouze pět vozů McLaren F1 LM (LM je zkratka pro Le Mans) bylo postaveno, aby oslavilo pět vozů McLaren F1 GTR které v roce 1995 úspěšně dokončily závod 24 hodin Le Mans (obsadily první, třetí, čtvrté, páté a třinácté místo).  Vozy mají jinou převodovku, speciálně navržené 18" ráfky z hořčíku, vylepšenou převodovku a prodělaly úpravy aerodynamiky. F1 LM mají stejný motor jako F1 GTR z roku 1995, ale bez, pro závod povinných, restriktorů, o výkonu 507 kW (680 koní). Mají maximální rychlost 362 km/h, což je méně než dosahuje standardní verze. Rychlost snižuje vyšší aerodynamický odpor. LM je o 76 kg lehčí než standardní F1, váží 1062 kg. Vozy totiž nemají odhlučnění interiéru, audio systém, mají velmi skromný interiér, nemají ventilátory generující přízemní efekt a nemají dynamický zadní spoiler. Místo něho je větší pevné křídlo z uhlíkových vláken.  LM má následující parametry: maximální kroutící moment 705 Nm při 4500 ot./min a maximální výkon 507 kW při 7800 ot./min. Maximální otáčky motoru jsou omezeny na 8500 ot./min.  Oficiálně zaznamenaná zrychlení jsou z 0-97 km/h za 2,9 sekund a 0-161 km/h za 5,9 sekund. LM také drželo rekord za zrychlení z 0 na 161 a zpět na 0 km/h, což se podařilo za 11,5 sekundy.  Vozy F1 LM se dají poznat podle odstínu oranžového laku s názvem Papaya Orange. Tato barva byla zvolena k uctění památky Bruce McLarena, jehož závodní barvou byla Papaya Orange.  Ačkoliv bylo prodáno pouze pět vozů, existuje šestý vůz v podobě prototypu XP1 LM. Tento vůz je také nalakován v odstínu Papaya Orange a je vlastněn McLarenem. Tento vůz v ceně 4 milionů dolarů byl ředitelem McLarenu, Ronem Dennisem, slíben jezdci Lewisi Hamiltonovi, pokud vyhraje další dvě mistrovství světa Formule 1.

F1 GT.

Poslední inkarnací silničního vozu byl F1 GT, což byl homologační speciál. Kvůli zvýšené konkurenci homologovaných sportovních vozů od Porsche a automobilky Mercedes-Benz v tehdejší BPR Global GT Series a novém FIA GT Championship, potřeboval McLaren provést rozsáhlé úpravy vozu F1 GTR aby zůstal konkurenceschopný. Tyto úpravy byly tak velké, že McLaren musel postavit sériové silniční auto, na jehož základě měly vzniknout nové závodní vozy.  F1 GT má stejnou karoserii s prodlouženou zádí pro zvýšení přítlaku a snížení odporu vzduchu, jako GTR ale postrádal přítlačné křídlo, které měl F1 LM. Přítlak vytvářený prodlouženou zádí se ukázal být dostatečný i bez křídla. Přední část je také podobná závodním vozům s přídavnými lamelami a rozšířenými blatníky, ve kterých jsou větší kola. Interiér byl upraven a byl v něm závodní volant namísto běžného.  F1 GT byly stavěny ze standardních vozů F1 a zachovaly jejich výrobní čísla. Prototyp GT, známý jako XPGT měl číslo podvozku #056 a zůstal ve vlastnictví McLarenu. Společnost potřebovala postavit pouze jeden vůz a ani ho nemusela prodat, ale pro poptávku ze strany zákazníků byly vyrobeny dva sériové vozy, které byly prodány. Tyto vozy mají sériová čísla #054 a #058.

Motorsport.

Po představení silniční verze několik závodních týmů přesvědčilo McLaren, aby začal stavět závodní verze F1 pro mezinárodní okruhové závody. Mezi lety 1995 až 1997 byly vyvinuty tři odlišné verze závodního vozu F1 GTR.  Mnoho vozů F1 GTR bylo poté, co se staly nezpůsobilými pro mezinárodní závody, přestavěno pro silniční provoz. Po namontování tlumičů výfuku, sedadel spolujezdců, přenastavení zavěšení a odstranění restriktorů bylo možné automobily přihlásit pro silniční provoz.

F1 GTR '95.

McLaren F1 GTR byl zakázkově stavěný závodní automobil pro závody BPR Global GT Series. Vůz měl upravený systém řízení motoru, který zvýšil jeho výkon. Nicméně díky použití povinných restriktorů v sání byl redukován zpět na 447 kW při 7500 ot./min. Vnější úpravy vozu zasáhly panely karoserie, zavěšení kol, aerodynamiku a interiér. Vozy F1 GTR dosáhly největšího úspěchu, když získaly první, třetí, čtvrté, páté a třinácté místo v závodě 24 hodin Le Man v roce 1995, když porazily na zakázku stavěné závodní prototypy.  Celkem bylo postaveno devět vozů F1 GTR ve specifikaci pro rok 1995.

F1 GTR '96.

Pro navázání na úspěch F1 GTR i v roce 1996 rozvíjel McLaren model '95, což vedlo k zvětšení vozu ale i snížení hmotnosti. Bylo postaveno devět vozů ve specifikaci 1996 a za privátní týmy závodily i některé vozy specifikace 1995. Oproti vozům specifikace '95 byla váha snížena asi o 100 kg a motor zůstal přiškrcen na 600 koní, aby vyhověl pravidlům. Zajímavý je vůz výrobního čísla #14R, který se stal prvním nejaponským vozem, který vyhrál závod v All-Japan Grand Touring Car Championship (JGTC). Vůz pilotovali David Brabham a John Nielsen.

F1 GTR '97.

S homologovaným F1 GT mohl McLaren vyvíjet vůz F1 GTR pro sezónu 1997. Váha byla dále snížena na 910 kg a přibyla sekvenční převodovka. Motoru byl lehce snížen objem z 6,1 l na 6,0 l. Díky velmi modifikované karoserii je F1 GTR '97 často nazýván "Longtail" pro svou výrazně prodlouženou zadní část za účelem zvýšení přítlaku. Celkem bylo postaveno deset vozů F1 GTR '97.

Slavní majitelé.

McLaren F1 vlastnil herec Rowan Atkinson, podnikatel Elon Musk anebo slavný jezdec Formule 1 Michael Schumacher.

McLaren F1 je supersportovní automobil, navržený a vyráběný firmou McLaren Automotive mezi lety 1992 a 1998. Původní koncept navrhl Gordon Murray a také přesvědčil Rona Dennise aby projekt podpořil a přibral k němu Petera Stevense pro návrh vnějšího vzhledu vozu. Nakonec bylo vyrobeno 6 prototypů a 100 sériových vozů všech verzí. 31. března 1998 stanovil rekord pro nejrychlejší silniční automobil na světě, když dosáhl 391 km/h. V září 2019 je McLaren F1 stále nejrychlejším nepřeplňovaným vozem na světě.

迈凯伦F1(英语:McLaren F1)是由迈凯伦汽车在英国设计和生产的一款超级跑车。该车装备一款6.1升BMW 627匹马力 V12发动机,设计时被认为是当时的终极跑车。该车款拥有非常少见的车室内座位配置方式:其驾驶座位于车辆中央,并在左右两边的后方设有乘客座,所以共有三个座位、呈三角形配置(外销美国加州的版本因当地法规之故取消了驾驶座左后方的座椅,成为左前-右后双座配置)。该车型从1993年开始总共生产了106辆,其中65辆是街道版,5辆用以庆祝1995年勒芒24小时耐力赛获胜,并取得第1、3、4、5与第13名好成绩的LM版,2辆GT版,其余则为GTR赛车版。全车系的生产在1998年结束。


Život.

Vyrůstal v Rize, která tehdy patřla k Ruské říši, jako jediný syn velmi bohatého židovského obchodníka dřevem a přímého potomka slavného chasidského rabína Šneura Zalmana. Později žil v malé lesácké vesnici u Pskova a v Petrohradu, kde také zažil obě revoluce roku 1917. Roku 1920 se rodina odstěhovala zpátky do Rigy, ale i tam bylo znát sílící antisemitismus, takže roku 1921 se jedenáctiletý Isaiah ocitl v Londýně. Studoval na "St. Paul's School" v Londýně a pak klasické jazyky a filosofii v Oxfordu. Mezi absolventy byl první a získal Lockovu cenu. O rok později končil další studium politické filosofie a ekonomie opět jako nejlepší. Stal se tutorem a brzy profesorem na "All Souls College" v Oxfordu. Spřátelil se zejména se svým spolužákem A. J. Ayerem a s J. L. Austinem a roku 1940 se setkal v Cambridgi s L. Wittgensteinem. V letech 1940–1942 pracoval pro britskou informační službu v New Yorku a protože to byl neobyčejně společenský člověk, měl nejlepší informace i o zákulisí americké politiky. Vzbudil pozornost samého Wistona Churchilla a pracoval pak jako diplomat ve Washingotnu a v Moskvě. Dramatická setkání s Annou Achmatovou a Borisem Pasternakem na něho měla velký vliv a potvrdila jeho odmítavý postoj k totalitním režimům. Berlin také zprostředkoval vyvezení rukopisu Pasternakova románu "Doktor Živago" na západ. Roku 1946 se vrátil do Oxfordu, kde pak působil až do smrti. Roku 1956 se oženil s Alinou Halbanovou z rusko-židovské rodiny žijící v Paříži, roku 1957 byl povýšen do šlechtického stavu a 1971 vyznamenán britským "Order of Merrit". V letech 1963–1964 byl předsedou Aristotelské společnosti a v letech 1974–1978 Britské akademie. Roku 1966 založil v Oxfordu novou Wolfson College a stal se jejím prvním presidentem. Zpráva o jeho smrti se ocitla na titulních stránkách velkých britských i amerických novin.

Myšlení a dílo.

Jeho první a monografie, věnovaná životu a myšlení Karla Marxe (1939) nevzbudila velkou pozornost. Poprvé na sebe upozornil esejem „Dvojí pojem svobody“ z roku 1958, kde se pokusil přesně rozlišit představu „negativní svobody“ jako absence překážek a „pozitivní svobody“ jako schopnosti sebeurčování. Navázal tak na podobnou myšlenku B. Constanta a F. Nietzscheho, rozpracoval ji však metodou analytické filosofie.  Zabýval se také vztahy mezi osvícenstvím a romantismem a i když sám stál na straně liberalismu, uznával, že lidský život a lidská zkušenost se nedá popsat geometrickými pojmy, což právě romantikové ukazují. Stal se tak jedním z nejvýznamnějších zastánců myšlenky pluralismu, kterou pokládal za nezbytný doplněk svobody. Důležité hodnoty jako svoboda, rovnost, spravedlnost, soucit, férovost nebo hledání krásy a pravdy jsou všem lidem více méně společné a přitom navzájem nesouměřitelné: nedají se hierarchicky uspořádat a nutně vedou ke konfliktům, které nelze řešit nějakým pravidlem.  Po celý život také sledoval ruskou literaturu a kulturu, věnoval jí několik prací a přeložil do angličtiny například I. S. Turgeněva.  Berlin za svého života publikoval jen několik knih a desítky odborných článků, takže veřejnost ho znala z častých přednášek v rozhlase a z článků v novinách, kdežto vědecká obec mu nevěnovala velkou pozornost. To se změnilo až po roce 1974, kdy se jeden z jeho studentů začal věnovat pořádání a publikaci nesčetných rukopisů a textů, které pak postupně vycházely v několika svazcích. Berlin se tak stal klasikem liberálního myšlení a jedním z nejvlivnějších filosofů 20. století.

Sir Isaiah Berlin (6. června 1909 Riga, Ruské impérium – 5. listopadu 1997 Oxford, Spojené království) byl rusko-britský filosof židovského původu, esejista a historik idejí, jeden z nejvýznamnějších teoretiků politického liberalismu.

以赛亚·伯林爵士,OM(英语:Sir Isaiah Berlin,1909年-6月6日-1997年-11月5日)是哲学家及观念史学家,被认为是20世纪的顶尖自由主义思想家。


Struktura a vlastnosti.

BaCl tvoří krystaly jak fluoritového charakteru, tak charakteru chloridu olovnatého. V obou případech jde o projev preference velkého iontu Ba pro koordinační čísla větší než šest. Ve vodném roztoku se chlorid barnatý chová jako obyčejná sůl – jedná se o elektrolyt 1:2, roztok má neutrální pH.  BaCl reaguje se síranovým iontem za vzniku bílé sraženiny síranu barnatého.  Podobně reaguje i šťavelan (oxalát):

Příprava.

Chlorid barnatý lze připravovat z hydroxidu nebo uhličitanu barnatého; uhličitan se vyskytuje v přírodě jako minerál witherit. Tyto zásadité soli reagují s kyselinou chlorovodíkovou za vzniku hydratovaného chloridu barnatého. Průmyslově se vyrábí dvoustupňovým procesem z barytu (síranu barnatého):  První krok musí probíhat za vysoké teploty.  Ve druhém kroku je třeba roztavit reaktanty. BaCl se z výsledné směsi vyplaví vodou.  Z vodných roztoků krystalizuje chlorid barnatý do podoby bílých krystalů dihydrátu: BaCl·2HO.

Použití.

Jakožto levná, rozpustná sůl barya má chlorid barnatý široké spektrum aplikací v laboratoři. Běžně se používá pro testování na přítomnost síranového iontu (princip – viz výše). V průmyslu se využívá hlavně k čištění solanky a při výrobě solí pro tepelné zpracování, cementování ocelí, při výrobě pigmentů a pro výrobu dalších solí barya. BaCl lze použít i v zábavní pyrotechnice pro tvorbu jasně zelené barvy. Použitelnost je však limitována toxicitou BaCl.

Bezpečnost.

Chlorid barnatý, stejně jako další ve vodě rozpustné soli barya, je velmi toxický. Potenciálními antidoty jsou síran sodný a hořečnatý, protože mohou převést chlorid na nerozpustný (a tedy netoxický) síran barnatý.

Chlorid barnatý je iontová anorganická sloučenina chloru a barya se vzorcem BaCl. Je to jedna z nejdůležitějších rozpustných solí barya. Podobně jako jiné takové soli je toxický a zbarvuje plamen do žlutozelena. Vykazuje hygroskopické vlastnosti.

氯化钡(化学式:BaCl)是钡的氯化物,有毒,灼烧时产生黄绿色的光。


Stavba.

Torpédoborec postavila loděnice Ingalls Shipbuilding v Pascagoule ve státě Mississippi. Kýl lodi byl založen 26. února 1990, dne 10. května 1991 byl trup torpédoborce spuštěn na vodu a konečně 12. prosince 1992 byl "Barry" uveden do služby.

Konstrukce.

"Barry" patří do první série lodí své třídy označené Flight I. Na palubě nese 90 vertikálních vypouštěcích sil, soustředěných ve dvou skupinách(29+61). V nich mohou být umístěny střely s plochou dráhou letu Tomahawk TLAM, protiletadlové řízené střely Standard SM-2, střely RIM-162 ESSM chránící loď proti protilodním střelám a raketová torpéda VL-ASROC. Protilodní výzbroj tvoří osm řízených střel Harpoon. Pro blízkou obranu slouží též dva systémy Phalanx CIWS s 20mm kanóny. "Barry" nese rovněž jeden 127mm kanón v příďové dělové věži, čtyři 12,7mm kulomety, dva 25mm kanóny Bushmaster a dva tříhlavňové vrhače 324mm protiponorkových torpéd. Je vybaven přistávací plochou pro protiponorkový vrtulník, na palubě ale nemá hangár.  Pohání ho čtyři plynové turbíny General Electric LM2500, z nichž každá má výkon 27 000 HP. Vždy jeden pár turbín je umístěn ve společné strojovně a pohání jeden lodní šroub. Nejvyšší rychlost dosahuje 30 uzlů.

Služba.

V listopadu 1993 se "Barry" podílel na intervenci USA na Haiti. V následujícím roce se podílel na dodržování bezletových zón nad Bosnou a Hercegovinou. V říjnu 1994 došlo k soustředění iráckých vojsk poblíž hranic Kuvajtu v oblasti Perského zálivu. "Barry" proto doprovázel letadlovou loď USS "George Washington" a svaz výsadkových lodí do oblasti města Kuvajt (Operace Vigilant Warrior).  V říjnu 2004 byl "Barry" opět nasazen v Perském zálivu. Byl začleněn do úderné skupiny letadlové lodě USS "Harry S. Truman", která se účastnila operací Irácká svoboda a Trvalá svoboda.  V březnu 2011 se torpédoborec zapojil do vojenské intervence v Libyi.

USS Barry (DDG-52) je americký torpédoborec třídy "Arleigh Burke". Je druhou postavenou lodí své třídy a čtvrtou lodí tohoto jména. Postaven byl v letech 1990–1992. Během své služby byl mimo jiné nasazen na Haiti, v Bosně a Hercegovině, v Perském zálivu a nejnověji při vojenské intervenci v Libyi.

巴里号驱逐舰(USS Barry DDG-52)是美国海军阿利·伯克级驱逐舰的第二艘,以“美国海军之父”、独立战争时代大陆海军准将约翰·贝瑞 (海军将领)命名,是美国海军第四艘以其为名的驱逐舰。


Princip činnosti.

Ačkoli název Tor vznikl jako zkratka z projektu The Onion Routing (cibulové směrování), nyní již název není považován za zkratku, a proto se již nezapisuje velkými písmeny. Je založen na přeposílání komunikace přes síť serverových částí systému provozovaných dobrovolníky na různých místech. Protože internetové adresy odesílatele a příjemce nejsou obě najednou čitelné v žádném kroku cesty (a ve středních článcích řetězce není ani jedna z adres čitelná), kdokoli provádí analýzu síťového provozu a dohledu v libovolném bodě na trati, není schopen přímo určit, který konec systému komunikuje s kterým. Kromě toho příjemce zná pouze adresy posledního zprostředkujícího stroje, ne odesílatele. Tím, že se drží některé ze vstupních bodů skryté, je schopen obejít mnoho systémů cenzury Internetu, dokonce i ty, které jsou zaměřené speciálně na něj.  Klade si za cíl skrýt identitu svých uživatelů a jejich síťové aktivity před sledováním a analýzou provozu. Využívá vícevrstvý způsob šifrovaní (obdobně jako původní cibulové směrování) a zajišťuje bezpečné doručení tajemství mezi routery.

Historie.

Alfa verze softwaru cibulového směrování () byla uvedena 20. září 2002. Prezentaci sítě Tor provedli 13. srpna 2004 na 13. USENIX sympóziu věnovanému bezpečnosti Roger Dingledine, Nick Mathewson a Paul Syverson, kteří ho představili jako „The Second-Generation Onion Router“. Původně byl Tor sponzorován United States Naval Research Laboratory. V roce 2004–2005 byl finančně podpořen Electronic Frontier Foundation. Tor projekt je od prosince 2006 výzkumně-vzdělávací nezisková organizace se sídlem v USA, která získává rozmanitou finanční podporu.

Mobilní verze.

The Guardian vyvinul i verzi pro mobil jménem Orbot. Funguje na stejném principu a připojuje se také k Tor síti.

Možnosti odhalení identity.

Identitu uživatele mohou odhalit některé JavaScripty.  V případě, kdy je webový server špatně nakonfigurován a naslouchá i na jiném rozhraní než 127.0.0.1 a současně služba používá https, při dotazu na veřejnou adresu server vydá certifikát vystavený pro doménu.onion.

Odkazy v populární kultuře.

Tor byl zmíněn například:

Tor je v informatice názvem softwarového systému zajišťujícímu anonymizaci uživatele při pohybu na Internetu, k čemuž využívá model klient-server. Uživatel využívá klientskou část a jeho datový tok prochází nejprve sítí Tor složené ze serverových částí a teprve pak k cílovému počítači. Tím je možné skrýt informace o IP adrese uživatele a dalších faktorů, které by ho mohly identifikovat. Díky používání Toru je obtížnější vysledovat stopy činnosti uživatele na Internetu včetně návštěv webových stránek, on-line příspěvků, programů pro komunikaci v reálném čase (instant messaging) a dalších forem komunikace. Je určen k ochraně osobních údajů uživatelů, jejich svobody, soukromí, a možnosti provádět důvěrné obchodování, tím že je chrání před sledováním jejich aktivit na Internetu. Informace zde jdou přes několik různých vrstev. Jedná se o open source software a síť Tor lze použít zdarma.

Tor是实现匿名通信的自由软件。其名源于「The Onion Router」(洋葱路由器)的英语缩写。用户可透过Tor接达由全球志愿者免费提供,包含6000+个中继的覆盖网络,从而达至隐藏用户真实地址、避免网络监控及流量分析的目的。Tor用户的因特网活动(包括浏览在线网站、帖子以及即时消息等通讯形式)相对较难追踪。Tor的设计原意在于保障用户的个人隐私,以及不受监控地进行秘密通信的自由和能力。


Natáčení.

Samotné natáčení začalo 21. března 2011 Točilo se 266 dní v průměru 12 hodin denně. Z natočeného materiálu byly sestříhány tří díly o Bilbu Pytlíkovi, první nazvaný "Neočekávaná cesta", druhý s názvem "" a třetí. Původně bylo oznámeno, že rozpočet celého projektu bude půl miliardy dolarů (což by z něj dělalo nejštědřeji financovaný filmový projekt v historii); tato informace byla později dementována a suma opravena na 300 milionů. Natáčení bylo zorganizováno do dvou jednotek (většinou jedno ve studiu, druhé v exteriérech po Novém Zélandu). O přípravách a točení filmu vznikal produkční vlog, který ukazoval zákulisí natáčení a měl nalákat fanoušky série, aby si na film zašli do kina.  Světová premiéra se odehrála 14. prosince 2012, v Česku pak již o den dříve, čili 13. prosince 2012.  Kameramani používali digitální kamery Red Epic od Red Digital Cinema Camera Company (jedna za 58 000 US$), kterých měli 48 kusů v různých konstrukcích (do jeřábu, na vozík, na rameno, ve vodotěsné úpravě, atp.). Film je natáčen stereoskopicky (3D) v rozlišení 5K (5120 × 2700 pixelů) při snímkové frekvenci 48 snímků za vteřinu. Hovoří se i o tom, že natáčení při 48 fps by se díky povědomí a předpokládanému úspěchu filmu mohlo stát budoucím standardem. Mezi inovativní prvky přípravných prací patřilo velké množství skic (údajně přes 2500), ad hoc ručně kreslených pro 3D vidění a to, že "Hobit" byl od začátku vymýšlen s vědomím toho, že bude 3D a vjem třetího rozměru by měl být vhodně využit. Pokud by se točilo na 35mm film, měl by střihač 6 954,78 km materiálu (jinými slovy: pomyslný kotouč se všemi záběry by byl schopen odmotat se z centra Země 576,78 km nad její povrch). Na filmu v natáčecí fázi spolupracuje kolem 500 lidí, takže přesuny štábu a techniky byly logisticky dosti náročné. Produkce pro tento film znovu postavila 360° Hobitín (oproti předchozí sérii včetně interiéru uvnitř jednotlivých domečků), ze kterého se má po dotočení stát jedna z turistických atrakcí Nového Zélandu; postavena byla též i natáčecí studia. Po rozhodnutí studia MGM udělat z původní dvoudílné série trilogii bylo třeba k projektu ještě natočit dodatečné záběry.

Děj.

Příběh začíná ve stejný den jako film "". Hobit Bilbo Pytlík začíná psát knihu o výpravě za znovunárokováním trpasličího království Erebor, kterého se před 60 lety zúčastnil. V Ereboru vládl král Thrór a ekonomika zde velice prosperovala, ale do království vtrhl drak Šmak a vyhnal odtamtud trpaslíky. Teprve po mnoha letech se Thrórův vnuk Thorin Pavéza rozhodl Erebor získat zpět.  Čaroděj Gandalf Šedý nabídne Bilbovi účast v Thorinově výpravě k Ereboru. Bilbo se nakonec po dlouhém přemlouvání rozhodne připojit. Stane se tedy součástí skupiny 13 trpaslíků a jednoho čaroděje. Výprava se vydává z Hobitína směrem na východ. Brzy se ukáže, že trpaslíky sleduje skupina proradného bledého skřeta Azoga, který se chce Thorinovi pomstít za useknutou ruku v bitvě v Morijských dolech. Jednou v noci jsou trpaslíci i Bilbo zajati zlobry, kteří je chtějí sníst, ale díky Bilbově lstivosti se podaří zlobry zdržovat až do ranního světla, jehož působením zlobři zkamení a trpaslíci jsou zachráněni. Výprava najde ve zlobří jeskyni vzácné meče Glamdring a Orkrist, které byli v 1. věku vykovány elfy z Gondolinu.  Náhle se z lesa na svých sáňkách taženými králiky přižene čaroděj Radagast Hnědý, neboť si potřebuje promluvit s Gandalfem o nebezpečí v podobě pevnosti Dol Guldur na jihu lesa Temný hvozd. Radagast do Dol Gulduru vstoupil a nejen, že tam spatřil jeden Prstenový přízrak a získal jeho meč, ale také se tam setkal se samotným obávaným Nekromantem, o němž se mnoho moudrých domnívá, že by mohl být samotným temným pánem Sauronem.  Trpaslíky začali pronásledovat skřeti na vrrcích, ale s pomocí elfů a Radagasta se jim podaří uniknout do pevnosti Roklinka. V Roklince se také setká Bílá rada, jejímiž členy jsou čaroděj Gandalf Šedý, elf Elrond, elfka Galadriel a čaroděj Saruman Bílý. Rada hovoří o nebezpečí v podobě Dol Gulduru, ale Saruman jej popírá. Návrat Saurona a objevení jeho Prstenu moci není podle něj možné.  Výprava pokračuje dále na východ do Mlžných hor. Zde trpaslíci padnou do zajetí skřetů a ti je odvedou ke svému králi, Velkému skřetovi, ale Bilbo zůstane na svobodě, protože se od nich na čas vzdálil. Bilbo spadl dolů a zde se setkal s tvorem Glumem dali si navzájem hádanky a pokud Glum neuhádne jeho hádanku vyvede ho pryč a pokud jí neuhádne Bilbo slupne ho Glum jako malinu. Bilbo vyhrál pomoci lsti a a sebral mu kouzelný prsten, který změnil život nejen jemu, ale i celé jeho rodině. Trpaslíkům se mezitím podaří za pomocí Gandalfa uniknout ze spárů skřetů a nakonec se společně s Bilbem setkají na východní straně Mlžných hor.  Výpravu však pronásleduje skupina Azogových skřetů, a tak trpaslíkům nezbude nic jiného, než se schovat na stromy. Nakonec jsou za velmi dramatických okolností zachránění Gandalfem přivolanými orly, kteří je odnesou do bezpečí na Skalbal který vytvořil Medděd.

Ohlasy a tržby.

Tržby.

Film byl v USA uveden distribuční společností Warner Bros. do 4 045 kin. Za první promítací víkend film v USA vydělal 84 milionů dolarů. Celkem Hobit vydělal 303 003 568 dolarů v USA a 714 000 000 v dalších zemích, dohromady tedy 1 017 003 568 dolarů.  V České republice byl film uveden společností Warner Bros. do 135 kin. O první víkend vidělo Hobita 187 256 diváků, a tím film vydělal 28 milionů korun. Film se v žebříčku dvaceti nejvíce navštěvovaných filmů udržel čtrnáct týdnů. Celkem ho v kině zhlédlo 642 669 diváků, a tím vydělal 98,6 milionů korun.

Reference.

9. Časopis "Časostroj Speciál Hobit 7/12 2012". Brno: Extra Publishing

Hobit: Neočekávaná cesta () je první část amerického trojdílného filmu Hobit, který natočil režisér a producent Peter Jackson na různých lokalitách Nového Zélandu a ve wellingtonských Stone Street Studios podle románu "Hobit aneb Cesta tam a zase zpátky" britského spisovatele J. R. R. Tolkiena.

《霍比特人:意外之旅》(英语:"The Hobbit: An Unexpected Journey")是奇幻冒险史诗电影《霍比特人电影系列》的首部,为魔戒电影三部曲的前传,依然由彼得·杰克逊执导。改编自J·R·R·托尔金于1937年发表的同名小说。2012年12月12日于新西兰等地上映。