2011年羅傑·費德勒網球賽季

Přehled sezóny.

Zimní sezóna na tvrdém povrchu.

Do nové sezóny vstupoval jako světová dvojka. Nejdříve se opět zúčastnil exhibičního turnaje Mubadala World Tennis Championship v Abú Dhabí. V úvodním utkání si poradil se Švédem Robinem Söderlingem, ale ve druhém duelu nestačil na světovou jedničku Rafaela Nadala. Premiérovou oficiální událost ATP World Tour odehrál na Arabském poloostrově, když v prvním lednovém týdnu rozehrál Qatar ExxonMobil Open v katarském Dauhá. Na cestě do finále zdolal v prvních dvou kolech kvalifikanty Schoorela a Chiudinelliho. V duelu proti Schoorelovi opět zahrál vítězný míč mezi nohama. Ve třetí fázi zůstal na jeho raketě Srb Viktor Troicki a v semifinále světová třináctka Jo-Wilfried Tsonga. Do boje o titul vstupoval bez ztraceného setu. Po výhře nad Rusem Nikolajem Davyděnkem 6–3, 6–4, slavil třetí katarský a celkově 67. kariérní titul.  Na melbournském Australian Open zavítal v roli druhého nasazeného. Po úvodním vítězství nad slovenským tenistou Lukášem Lackem, mu postup do třetí fáze zkomplikoval 34. hráč žebříčku Gilles Simon z Francie. Po Švýcarově zisku prvních dvou setů se Simon vrátil do utkání a vyrovnal poměr sad na 2–2. Rozhodující dějství si čtyřnásobný šampión připsal výsledkem 6–3. Ve třetí fázi přehrál Belgičana Xaviera Malisse, čímž překonal Edbergův rekord otevřené éry v počtu vítězných utkání na Australian Open, když jich zaznamenal padesát sedm. Osmifinálová výhra nad Španělem Tommym Robredem znamenala vyrovnání Connorsova rekordu 27 čtvrtfinálových účastí na Grand Slamu bez přerušení. Ve čtvrtfinále na něj nestačil krajan Stanislas Wawrinka. V semifinále se opakovalo utkání ze stejné fáze turnaje roku 2008, kdy jej opět vyřadil Srb Novak Djoković, tentokrát poměrem 7–6, 7–5 a 6–4. Prohra předznamenala Švýcarovu první sezónu bez grandslamové trofeje od roku 2003, kdy triumfoval ve Wimbledonu. Ve druhé polovině února se objevil na Dubai Tennis Championships, turnaji z něhož se v předchozích dvou letech odhlásil. V cestě do finále na jeho raketě postupně zůstali Ind Somdev Devvarman, Španěl Marcel Granollers, ve čtvrtfinále Ukrajinec Sergij Stachovskij a v semifinále francouzský 28. tenista světa Richard Gasquet. Bez ztráty sady však pozici druhého hráče žebříčku nepotvrdil, když jej o titul připravila světová trojka Novak Djoković výsledkem 3–6 a 3–6.  Úvodní ze dvou březnových Mastersů rozehrál na Indian Wells Masters v Kalifornii. Po volném losu si bez zaváhání poradil s Rusem Igorem Andrejevem. Následovaly výhry s argentinským antukářem Juanem Ignaciem Chelou a ve čtvrté fázi s Američanem hrajícím na divokou kartu Ryanem Harrisonem. Mezi poslední osmičkou podruhé v roce zdolal krajana a 14. hráče klasifikace Stanislase Wawrinku, aby jej na třetím turnaji v řadě zastavil znovu v semifinále Novak Djoković. Porážka 6–7, 5–7, 4–6, znamenala pád na 3. místo žebříčku, když jej na druhé pozici vystřídal právě nejlepší srbský tenista. Spolu s Wawrinkou nastoupil také do čtyřhry. V úvodním kole úřadující olympijští vítězové přehráli deblové specialisty a druhé nasazené Daniela Nestora s Maxem Mirným. Ve druhé fázi zdolali až v supertiebreaku francouzskou dvojici Julien Benneteau a Richard Gasquet. Po dalších výhrách nad párem Mark Knowles a Michal Mertiňák a španělskými obhájci titulu Nadalem hrajícím s Marcem Lópezem, postoupili do finále. V něm byla nad jejich síly ukrajinsko-belgická dvojice Alexandr Dolgopolov a Xavier Malisse, když si oba páry připsaly po jednom setu 4–6 a 7–6, a rozhodl až supertiebreak poměrem míčů 7–10.  Tradičně navazující miamský Masters Sony Ericsson Open v Key Biscayne pro Švýcara skončil v semifinále. Po volném losu prošel mezi posledních osm hráčů bez ztráty sady, když porazil 68. muže světové klasifikace Radka Štěpánka, Argentince Juana Mónaca a Belgičana Oliviera Rochuse. Čtvrtfinálový duel musel Gilles Simon skrečovat po odehrání tří gamů. V semifinále jej pak hladce vyřadila světová jednička Rafael Nadal, když jí Federer dokázal sebrat pouze pět her.

Antuková sezóna.

Antukovou část roku rozehrál na turnaji Monte-Carlo Rolex Masters, probíhajícím ve francouzské obci Roquebrune-Cap-Martin. Po volném losu prošel přes Němce Philippa Kohlschreibera a Chorvata Marina Čiliće do čtvrtfinále. Mezi posledními osmi jej čekala světová devítka Jürgen Melzer. Na dobře hrajícího rakouského antukáře nenašel Švýcar recept a podlehl mu ve dvou setech 4–6, 4–6.  Na počátku května se přesunul do Madridu, kde se odehrávala další událost série Masters Mutua Madrileña Open. Po volném losu narazil ve druhé fázi na houževnatého španělského antukáře Feliciana Lópeze a 39. hráče žebříčku zdolal těsně po třísetové bitvě 7–6, 6–7, 7–6, když rozhodly tři tiebreaky. Na cestě do semifinále pak ve dvou sadách porazil Xaviera Malisse a světovou pětku Robina Söderlinga. Mezi čtyřkou zbylých hráčů jej vyřadil „antukový král“ Rafael Nadal poměrem 7–5, 1–6 a 3–6.  V roli nasazené trojky za Nadalem a Djokovićem se představil na římském Mastersu Internazionali BNL d'Italia. Poté, co ve druhém kole vyřadil Francouze Jo-Wilfrieda Tsongu, mu v dalším utkání vystavil stopku Richard Gasquet, když nezvládl zkrácenou hru rozhodujícího třetího setu v poměru míčů 4:7.  Otevírajícím duelem na grandslamu French Open se pro něj stal zápas proti Felicianu Lópezovi, kterého vyřadil stejně jako v Madridu. Před branami semifinále neztratil žádný set, když na jeho raketě postupně skončili Francouz hrající na divokou kartu Maxime Teixeira, 29. tenista klasifikace Janko Tipsarević, světová čtrnáctka Stanislas Wawrinka a devátý nasazený Francouz Gaël Monfils. V semifinále si poradil s výborně hrajícím Srbem a světovou dvojkou Novakem Djokovićem ve čtyřech setech 7–6, 6–3, 3–6, 7–6. Ukončil tak Srbovu sérii 43 výher, když Jihoslovan neprohrál od ledna a jeho sezóna 2011 se zařadila mezi nejlepší v otevřené éře tenisu. Švýcar čelil počtvrté ve finále Roland Garros favorizované světové jedničce Rafaelu Nadalovi. Jako ve třech předchozích případech odešel poražen a nedosáhl na Pohár mušketýrů, tentokrát prohrou 5–7, 6–7, 7–5 a 1–6.

Sezóna na trávě.

Z pravidelné wimbledonské přípravy na německém turnaji Gerry Weber Open se odhlásil, s odůvodněním potřeby odpočinku před jedním z vrcholů sezóny.  Na wimbledonský pažit přijížděl v roli turnajové trojky za Nadalem a Djokovićem, což znamenalo nejnižší nasazení od roku 2002, kdy třetí grandslam okruhu vyhrál. Prvními třemi koly prošel bez ztráty sady, když na jeho raketě postupně zůstali Kazach Michail Kukuškin, Francouz Adrian Mannarino a dvacátý třetí hráč světa David Nalbandian.  V osmifinále jej vyzval ruský tenista Michail Južnyj, proti kterému nikdy v kariéře neprohrál. Po ztrátě úvodní sady v tiebreaku, zpřesnil hru a další tři dějství získal ve svůj prospěch. Postoupil tak do svého 29. grandslamového čtvrtfinále v řadě, čímž vytvořil nový historický rekord. V něm narazil na světovou devatenáctku Jo-Wilfrieda Tsongu. Úvodní set vyhrál za méně než půl hodiny. Francouz začal méně kazit a druhou fázi utkání rozhodla až zkrácená hra, opět ve Švýcarův prospěch. Přesto se Tsonga nevzdával a vzedmul se k výjimečnému výkonu. Uplatňováním svého herního stylu dokázal vývoj otočit a po třech vítězných sadách za 188 minut překvapivě postoupil do semifinále. Přestože Federer zahrál 146 vítězných míčů, dokázal v zápase vyprodukovat pouze jediný breakbol v úvodním setu, který proměnil. Podruhé za sebou ve Wimbledonu vypadl ve čtvrtfinále. Ze 179 odehraných grandslamových duelů poprvé v kariéře ztratil zápas při vedení 2–0 na sety.

Euroafrická zóna Davisova poháru.

V přestávce mezi Wimbledonem a americkou letní částí posílil švýcarský tým v 1. skupině zóny Evropy a Afriky Davisova poháru proti Portugalsku. Utkání se odehrálo na tvrdém povrchu v bernské hale mezi 8. až 10. červencem. Svou první dvouhru proti Rui Machadovi vyhrál, přestože ztratil úvodní set. Po předchozí výhře Stanislase Wawrinky tak zvýšil vedení domácích na 2–0. V sobotu nastoupili švýcarští olympijští vítězové Federer s Wawrinkou do čtyřhry proti páru Frederico Gil a Leonardo Tavares.  Vítězstvím 3:0 na sety posunuli Švýcarsko do zářijové baráže o Světovou skupinu. Po nedělních dvouhrách vyhrál tým helvétského kříže jednoznačným výsledkem 5–0.

Letní sezóna na amerických betonech.

Letní sérii US Open zahájil na kanadském Mastersu Rogers Cupu, jehož mužská část se daný rok odehrávala v Montréalu. Z předchozího ročníku obhajoval finálovou účast, když nestačil na Andyho Murrayho. Ve druhém kole zdolal Kanaďana hrajícího na divokou kartu Vaska Pospisila, aby ve třetí fázi na druhém turnaji za sebou vypadl se světovou šestnáctkou Jo-Wilfriedem Tsongou. Přes prohru měl Švýcar stále mírně aktivní bilanci vzájemných utkání 4–3. Po třetím kole zůstal z tzv. „velké čtyřky tenistů“ (Big Four) v pavouku pouze pozdější vítěz Novak Djoković. Skot Murray i Španěl Nadal vypadli již ve druhém kole s nenasazenými hráči.  V polovině srpna se objevil jako obhájce titulu na Cincinnati Masters, když v předchozím finále zdolal Mardyho Fishe. Po volném losu se po dvousetových výhrách probojoval do čtvrtfinále. Ve druhém kole přešel přes argentinskou světovou devatenáctku a neoblíbeného soupeře Juana Martína del Potra a ve třetí fázi vrátil porážku z Letních olympijských her 2008 Američanovi Jamesi Blakeovi. Ve čtvrtfinále však byl nad jeho síly devátý muž žebříčku Tomáš Berdych, jenž získal ve svůj prospěch dvě ze tří posledních utkání. Po nejistém začátku a nadbytku nevynucených chyb mu Federer podlehl 2–6 a 6–7. Na newyorský grandslam US Open přijížděl obhajovat semifinálovou účast. Na pětizápasové cestě do semifinále hladce porazil Kolumbijce Santiaga Giralda a izraelského hráče Dudiho Selu. Poté mu první set na turnaji uzmul dvacátý sedmý nasazený Marin Čilić. Přestože Chorvat ve druhé sadě vedl rozdílem dvou her, nedokázal náskok udržet a po ztrátě tří setů postoupil Švýcar do semifinále. V něm deklasoval Argentince Juana Mónaca poměrem 6–1, 6–2, 6–0. Mezi poslední osmičkou oplatil čerstvé dvě prohry Francouzovi Jo-Wilfriedu Tsongovi, a to bez ztráty sady 6–4, 6–3, 6–3. Potřetí v sezóně se v semifinále grandslamu potkal s Novakem Djokovićem. Po melbournské prohře a pařížském vítězství, rozehrál duel dobře, když si připsal první dva sety. Oba hráči předváděli výborný tenis se silným podáním. Federer začal více chybovat a Djoković toho využil k zisku třetí a čtvrté sady. V rozhodujícím dějství Švýcar prolomil soupeřovo podání a šel podávat na ukončení zápasu. Za stavu 5–3 měl dva mečboly a stejně jako v předchozím ročníku, je nedokázal proměnit. Srbský tenista vycítil šanci a šňůrou čtyř her získal rozhodující pátý set poměrem 7–5. Počtvrté v roce tak porazil Švýcara, jenž podruhé za sebou vypadl na Grand Slamu při vedení 2–0 na sety.

Baráž Davisova poháru.

Týden po skončení newyorském grandslamu vedl švýcarské družstvo v baráži Světové skupiny Davisova poháru proti Austrálii. Hrálo se na trávě mezi 16. až 18. zářím v sydneyském Royal Golf Clubu. Poměr vzájemných zápasů vyzníval ve prospěch Australanů 4–0. Federer nastoupil do druhé dvouhry proti bývalé světové jedničce a po výpadku až 199. hráči světa Lleytonu Hewittovi za stavu 0:1 po překvapivé prohře Wawrinky s nadějným teenagerem Bernardem Tomicem. Úvodní sadu basilejský rodák ztratil, když soupeř dokázal využít jediné prolomené podání v závěru setu. Druhý set dospěl do zkrácené hry, v níž rozdílem dvou míčů 7:5 Federer srovnal poměr na 1:1. Jednalo se o zlomový okamžik, od kterého na dvorci dominoval a utkání dovedl do vítězného konce výsledkem 5–7, 7–6, 6–2 a 6–3.  V sobotní čtyřhře vyzvala Federera s Wawrinkou dvojice Hewitt a Chris Guccione. Ačkoli začal švýcarský pár zápas ve velkém stylu a během krátké chvíle vedl 6–2, vývoj se otočil ve prospěch Australanů. Ve druhém dějství jim prolomené podání stačilo k zisku setu 6–4. Zbylé dvě sady si domácí připsali v poměru 6–2, 7–6 a ujali se vedení 2:1 na zápasy. Federerova daviscupová bilance čtyřher po sobotní prohře činila 11–6. Nedělní dvouhry otevřel Federer proti Tomicovi a z pozice favorita po čtyřsetové výhře srovnal na 2:2. Poté, co si vytvořil náskok 2:0 na sety, soupeř slavil zisk ve třetí sadě 6–3. Hra Švýcara se následně zpřesnila, což vedlo k ukončení utkání poměrem 6–3. O postupujícím do Světové skupiny rozhodla až pátá bitva mezi Wawrinkou a Hewittem, trvající přes čtyři hodiny. Přestože Švýcar prohrával 2:1 na sety, dokázal nepříznivý průběh otočit a po výsledku 4–6, 6–4, 6–7, 6–4 a 6–3 tenisté helvétského kříže slavili postup.

Podzimní halová sezóna.

Z halového turnaje Shanghai ATP Masters v čínské Šanghaji se omluvil pro zranění. Následkem toho neobhájil 600 bodů z minulého roku a na žebříčku ATP klesl na 4. příčku. Poprvé od Wimbledonu 2003 se tak ocitl mimo nejlepší trojku hráčů.  Premiérovou událostí halové sezóny se až na počátku listopadu stal Swiss Indoors konaný v rodné Basileji. Na turnaji obhajoval titul a do soutěže vstupoval jako třetí nasazený za Djokovićem a Murraym. V úvodním kole si poradil s Italem Potitem Staracem. Poté zdolal Fina Jarkka Nieminena unaveného po utkání s Belluccim. Po hladkém vstupu Švýcara do zápasu, odebral finský hráč favoritovi druhý set v poměru 6–4, když Federer ztratil koncentraci a začal více chybovat. Jednalo se o jeho jedinou prohranou sadu na turnaji. Po dovedení duelu do vítězného konce ve třetím dějství 6–3, jej ve čtvrtfinále vyzval 15. tenista klasifikace Andy Roddick. Snadná dvousetová výhra znamenala výhradně švýcarské semifinále, v němž Federer ukončil účinkování Wawrinky na turnaji a počtvrté v roce jej porazil. Poslední turnajovou překážkou byl 32. tenista světa Kei Nišikori z Japonska, jenž v semifinále přehrál světovou jedničku Djokoviće. Basilejský rodák zvládl své osmé finále na Swiss Indoors, když na něj Japonec uhrál pouze čtyři gamy. Po vítězství 6–1, 6–3 slavil pátý turnajový a druhý sezónní titul. Druhý listopadový týden se přesunul do pařížské haly Bercy, kde se uskutečnil BNP Paribas Masters. Z turnaje si odvezl poprvé v kariéře titul, když z pěti duelů odehrál tři proti francouzským tenistům. Po volném losu postupně přehrál za méně než hodinu Adriana Mannarina, Richarda Gasqueta, Juana Mónaca a v semifinále za hodinu a dvacet minut světovou sedmičku Tomáše Berdycha. Stal se tak prvním hráčem v otevřené éře tenisu, jemuž se podařilo probojovat do finále všech devíti turnajů série Masters 1000. V boji o titul počtvrté v sezóně porazil světovou osmičku Jo-Wilfrieda Tsongu poměrem 6–1 a 7–6. Získal druhý titul během dvou týdnů a 69. singlovou trofej v kariéře. Jako čtvrtý tenista historie dokázal vyhrát pařížský Masters bez ztráty setu.  Závěrečnou událostí se pro něj již tradičně stal Turnaj mistrů, do něhož nastupovalo osm nejlepších tenistů. Na londýnský turnaj se kvalifikoval jako čtvrtý v pořadí a účastnil se jej podesáté za sebou. Ve skupině B mu společnost dělali Jo-Wilfried Tsonga, debutující Mardy Fish a velký rival Rafael Nadal. V zahajovacím duelu proti Tsongovi měl Švýcar rychlý nástup a získal ho ve svůj prospěch. Soupeř však ovládl druhé dějství, čímž si vynutil rozhodující sadu, kterou Federer proti Francouzovi nikdy předtím nevyhrál. Švýcarovi se podařilo prorazit ve druhé polovině setu podání a dovést utkání k vítězství, celkovým poměrem 6–2, 2–6, 6–4. Proti druhému tenistovi světové klasifikace Nadalovi předvedl ve 26. vzájemném duelu koncentrovaný výkon, když vyhrál deset z posledních jedenácti gamů. Po hladké výhře 6–3, 6–0 si zajistil postup do semifinále. Celková bilance vzájemných utkání vyznívala stále aktivně pro Nadala v poměru 17–9, přestože podíl utkání v hale byl ve prospěch Federera 4–0. V závěrečném klání základní fáze si Švýcar poradil také s Fishem, když v jejich prvním střetnutí v sezóně vyhrál 6–1, 3–6 a 6–3.  Po dvousetovém vítězství přehrál v semifinále druhého ze skupiny A Davida Ferrera. Ve svém jubilejním 100. finále na okruhu ATP pak podruhé na turnaji porazil Tsongu 6–3, 6–7, 6–3 a připsal si celkově 70. titul kariéry. Utkání mohl ukončit již ve druhém setu, když Francouz odvrátil mečbol vítězným forhendem. Šestým triumfem vytvořil rekord v počtu výher, když se odpoutal od pěti titulů Lendla a Samprase. Současně se také dotáhl na Lendlův rekord v absolutním počtu 39 vítězných utkáních na turnaji a výhrou ve třiceti letech se stal nejstarším šampiónem od vzniku turnaje v roce 1970. Sérii neporazitelnosti prodloužil na 17 zápasů a v následné pondělní klasifikaci žebříčku ATP z 28. listopadu se vrátil na 3. místo. Rok zakončil na této pozici za Novakem Djokovićem a Rafaelem Nadalem. Poražený finalista Tsonga mu vyjádřil poklonu slovy:

Vzájemný poměr utkání.

Vzájemný poměr utkání Rogera Federera se soupeři v sezóně 2011:

Tenisová sezóna Rogera Federera 2011 znamenala pro švýcarského tenistu rekordní šestou výhru na Turnaji mistrů, kde ve finále zdolal Francouze Jo-Wilfrieda Tsongu poměrem 6–3, 6–7 a 6–3. Oplatil mu tak čtvrtfinálovou porážku z Wimbledonu. V roce, kdy překročil třicátý rok života, nevyhrál poprvé od sezóny 2002 žádný Grand Slam. Nejlepšího výsledku dosáhl na antukovém French Open, když v semifinále ukončil 43zápasovou šňůru vítězství Novaka Djokoviće, aby v boji o titul nestačil na Rafaela Nadala. V semifinále Australian Open i US Open jeho pouť turnajem ukončil Djoković. S nástupem Srba do čela žebříčku ATP mu od března patřila 3. příčka za Nadalem.

罗杰·费德勒年终排名为世界第三,费德勒本年度共拿下4座ATP单打冠军,一座ATP世界巡回赛总决赛冠军,一座1000赛(巴黎大师赛)冠军,一座500赛(大卫杜夫巴塞尔室内赛)冠军和一座250赛冠军(杜哈)。


Historie.

Historie řecko-římského stylu se počala ve Francii. Pro potřeby napoleonské armády se vojáci trénovali v oprášených středověkých zápasnických stylech. Ze způsobu boje za pas vznikl v polovině 19. století styl zvaný francouzský. Ten se postupně šířil po Evropě v rámci poutí a karnevalů a salónních slavností. Velkou popularitu získal především v Německu, ale i v Rusku. Názory na to, kdy a především proč se mu začalo říkat řecko-římský styl, se různí. Souvislost to mělo s dobou čtvrtého čtvrtletí 19. století. Tehdy byla velice populární doba antického Řecka a Říma. Popularita například vyústila v obnovu olympijských her. Změna názvu z francouzského na řecko-římský styl tak byla čistě účelová - komerční. Lidé se snáz nalákali do ochozů na zápas ukazující způsob boje v antice než obyčejný moderní styl. Fakta a důkazy o mystifikaci se objevily záhy. Historikové se snažili změnit název na méně zavádějící, ale žádný nový název se neujal. V některých českých publikacích se proto můžeme setkat s označením řecko-římského stylu jako klasický styl.  Popularita řecko-římského stylu byla dána jak názvem tak show, který duel dvou silných mužů poskytoval. Řada duelů byla zinscenovaná pro pobavení publika. Povoleno bylo prakticky cokoliv. Z dnešního pohledu se dá předolympijský řecko-římský zápas přirovnat k profesionálnímu wrestlingu. Se zařazením na olympijské hry v roce 1896 se však začal ubírat sportovním směrem do podoby, jak jej známe dnes.  Konkretní pravidla získal řecko-římský styl až se vznikem mezinárodní zápasnické federace v roce 1921. Do té doby byla například délka souboje neomezená. Duely v řecko-římském stylu byly vyhlášené svojí délkou (až 10 h). Jsou známé případy z olympijských her, kdy vítěz předchozího duelu nemohl nastoupit k dalšímu kvůli totálnímu vyčerpání.  Počet kategorii, ve kterých se zápasilo, rok od roku stoupal. Maxima dosáhl v 70. letech, kdy se zápasilo v 10 váhových kategoriích. Tento stav trval až do konce 90. let, kdy se o svá zápasnická práva začaly hlásit ženy. V roce 2004 ženy poprvé startovaly na olympijských hrách ve volném stylu za cenu snížení počtu kategorií u mužů.  Kritické období prožíval řecko-římský a volný styl po olympijských hrách v Londýně v roce 2012. V únoru 2013 byl dán návrh MOV na vyřazení zápasu z olympijských her od roku 2020. Ze zápasnických stylů by na olympijských hrách zůstalo pouze judo. Verdikt vyřazení zápasu způsobil šok. Začalo se spekulovat o důvodech vyřazení. Důvodem návrhu na vyřazení nebyl sport jako takový, ale laxní přístup vedení mezinárodního zápasnického svazu FILA (dnes UWW). FILA problém vyřazení nepředpokládala a nepodnikla preventivní kroky, na rozdíl od sportů, které každé čtyři roky bojují o setrvání v olympijském programu - moderní pětiboj, taekwondo, šerm, badminton apod. Teorií bylo více - jedna se zaobírala příliš častými změnami pravidel (tahání koulí), druhá spontánní reakcí švédského zápasníka Abra'amjana, který odmítl bronzovou olympijskou medaili. President FILA Raphaël Martinetti rezignoval záhy po verdiktu MOV. Začátkem září 2013 se na zasedání MOV rozhodovalo o novém olympijském sportu. Zápas (řecko-římský styl) s přehledem uhájil statut olympijského sportu v konkurenci baseballu/softballu a squashe.

Popularita.

Popularita řecko-římského stylu je diskutabilní. Ženy o tento styl zájem nejeví a jeho popularita v Evropě stále upadá. Za hlavní centrum řecko-římského zápasu se tak dá považovat Rusko a postsovětské země. Ve Spojených státech řecko-římský styl nikdy nenabyl popularity stylu volného a Američané se mu věnují v omezené míře jen z důvodu olympijských her.  Centrem řecko-římského zápasu byla vždy Evropa a evropská část Ruska. Ve Francii a Německu je však vytlačován stále populárnějším judem. V budoucnu hrozí, že pokud by se měla opakovat situace vyřazení zápasu z olympijských her, kvůli snížení počtu sportovců, tak by UWW obětovala právě řecko-římský styl pro zachování alespoň volného stylu.

Česko.

V Česku existuje dlouhá tradice řecko-římského stylu. Trenéři jsou dostatečně erudovaní a schopní vychovat zápasníka konkurenceschopného se světovou špičkou. Volný styl byl oficiálně přijat do tehdejšího Československého svazu těžké atletiky v roce 1929. Volný styl se uchytil zejména na Slovensku.

Způsob boje.

Hlavním cílem zápasníka v řecko-římském stylu je poslat soupeře na lopatky (touch), tak aby se dotkl oběma lopatkami současně žíněnky. V řecko-římském stylu se nesmí útočit na nohy soupeře. Soupeř se tak nejčastěji posílá na zem přes bok nebo zvedá za pas a hází na zem. Zápas řídí jeden rozhodčí na žíněnce píšťalkou a na prstech ruky ukazuje počet bodů za provedení techniky bodovému rozhodčímu. Třetí rozhodčí potvrzuje rozhodnutí o bodování.  Na internetu je k dispozici množství publikací, které zápasnické techniky popisují dopodrobna. Na stránkách mezinárodní federace UWW je k dispozici celá škála učebnic ve formátu pdf. Problémem publikací a učebnic je však jejich rychlé stárnutí.  S rozvojem internetu je dobrým zdrojem youtube a podobné servery. V televizi se se zápasem již prakticky nesetkáme. Na internetu se dají dohledat videa, kde úspěšní zápasníci dopodrobna popisují své oblíbené techniky. Nejdůležitějším zdrojem jsou však jednotlivé zápasy z turnajů, které jsou volně k dispozici na stránkách mezinárodní federace. Z videí se dají odkoukat moderní trendy ř.-ř. stylu.

Řecko-římský styl vs. volný styl.

Na první pohled oba styly působí stejně. Zápasník v řecko-římském stylu má proti volnostylaři omezenější zásobu technik – nemůže útočit na soupeřovy nohy. Obecně je bráno, že řecko-římskému stylu se věnují silovější typy. Volnému stylu naopak pohyblivější, podsaditější. Nemusí to být však pravidlem.

Řecko-římský styl vs. judo.

V řecko-římském stylu lze nalézt několik společných prvků s judem. Jde především o techniky boků. Technika v judu známá jako o-goshi se v řecko-římském stylu objevuje poměrně často. Jde o silovou techniku, při které se zapojují především břišní svaly.

Řecko-římský styl nebo přesněji klasický styl nebo archaicky francouzský styl je sportovní zápasnický styl. Proti volnému stylu se může útočit pouze na vrchní část těla soupeře. Jeho amatérská pravidla byla vytvořena ve Francii pro první olympijské hry v roce 1896. V Česku má velmi dlouhou tradici a dá se považovat, po zániku tradičního zápasu, za národní zápasnický styl Čechů. Největší osobnosti české řecko-římské školy jsou Gustav Frištenský a olympijský vítěz Vítězslav Mácha.

古典式摔跤(英语:Greco-Roman wrestling),又称希腊罗马式摔角,是摔跤运动的一种,另一种是自由式摔跤。


Život.

V roce 1924 se majitelem Hačika stal Hidesaburó Ueno (jap. 上 野 英 三郎), profesor na Fakultě zemědělství Tokijské Univerzity. Hačikó denně doprovázel svého pána, když šel do práce a čekal na něj večer na vlakovém nádraží "Šibuja". 21. května 1925 Ueno náhle zemřel na pracovišti. Hačika si vzali do péče profesorovi příbuzní, Hačikó však neustále utíkal a vracel se do profesorova domu. Péči o psa převzal profesorův zahradník, který znal Hačika už jako štěně. Hačikó každý večer odcházel na nádraží, doufaje, že se profesor konečně vrátí z práce domů. Hačikó čekal na svého mrtvého pána celkem 9 let.  Bývalý student profesora Uena uveřejnil několik článků o Hačikově pozoruhodné loajalitě. V roce 1932 jeden z těchto článků publikovaný v novinách "Asahi Šinbun" způsobil celonárodní zájem o tohoto psa. Jeho věrnost památce pána dojímala obyvatele Japonska jako exemplární příklad oddanosti. Bronzová socha zobrazující Hačika stojí dodnes na vlakovém nádraží Šibuja v Tokiu, kde Hačikó věrně čekal na svého pána. Hačikův příběh způsobil po celé zemi zájem o plemeno Akita Inu.  Hačikó zemřel 8. března 1935. Jeho ostatky jsou uloženy v Národním vědeckém muzeu v Tokiu. O jeho životě vznikl v roce 1987 japonský film "Věrný pes Čiko" ("Hačikó monogatari", režie Seidžiró Kójama). Lasse Hallström natočil v roce 2009 remake tohoto filmu, nazvaný "Hačikó - příběh psa" ("Hachiko: A Dog's Story").

Trivia.

Jiný a v bývalém Československu zejména kvůli svému televiznímu zpracování známější příběh o japonském psu "Goro – bílý pes" pojednává o psu podobné, ale jiné rasy Kišú-inu.

Hačikó (jap. ハチ公 10. listopad 1923 – 8. březen 1935), známý v Japonsku jako čúken Hačikó (jap. 忠犬 ハチ公 - věrný pes Hačikó), byl pes plemene Akita Inu. Narodil se na farmě nedaleko města Odate v prefektuře Akita. Na Hačika se vzpomíná díky jeho oddanosti majiteli i mnoho let po jeho smrti.

忠犬八公(,1923年11月10日-1935年3月8日),为日本历史上一条具有传奇色彩的忠犬。其品种为秋田县大馆市的秋田犬。


Stavba.

Byla postavena v Turku ve Finsku. Její kýl byl položen 12. listopadu 1981 a hotova byla 30. října 1982.

Uvíznutí v ledu na Vánoce 2013.

V roce 2013 vyplul "Akaděmik Šokalskij" směrem k Antarktidě s mezinárodní klimatologickou expedicí složenou z vědců, dobrovolníků a turistů, aby zopakoval po sto letech výzkumnou cestu Douglase Mawsona včetně patřičných měření. Loď vyplula 8. prosince z přístavu Bluff na Novém Zélandu s více než 70 lidmi na palubě. Na Štědrý den ovšem uvízla v ledu v Zátoce Commonwealthu ("Commonwealth Bay"), jen několik kilometrů od pobřeží Antarktidy a zhruba 2 800 kilometrů jižně od australského přístavu Hobart (na ostrově Tasmánie). Lodi a jejímu osazenstvu sice nehrozilo a nadále nehrozí bezprostřední nebezpečí, nicméně jí Australský úřad pro námořní bezpečnost poslal na pomoc hned tři blízko se nacházející lodě. Nejblíže byl čínský ledoborec "Süe-lung", který se k "Akaděmikovi Šokalskému" posléze dostal až na vzdálenost 11 kilometrů, než jej samotného zastavil příliš silný led, ve kterém pak i on sám 3. ledna uvízl. Na pomoc také zamířil francouzský ledoborec "L'Astrolabe", ale i on narazil na příliš silný led. Poslední z blízkých lodí, australský ledoborec "Aurora Australis", byla počasím donucena svůj pokus o záchranu vzdát 30. prosince 2013 ve vzdálenosti 20 kilometrů od lodi "Akaděmik Šokalskij". Ačkoliv byl na palubě dostatek potravin i pohonných hmot pro chod motorů, byla 2. ledna 2014 provedena evakuace badatelů a ostatních cestujících pomocí vrtulníku z čínského ledoborce na tuto loď. Posléze je měl australský ledoborec "Aurora Australis" dopravit do Hobartu. Ruská posádka zůstala nadále na "Akaděmiku Šokalském". Dalším ledoborcem, který se do záchranné operace počátkem ledna 2014 zapojil, byl ledoborec americké pobřežní stráže USCGC "Polar Star". Než však doplul do oblasti, změnilo se počasí a uvázlá plavidla se díky tomu dokázala uvolnit vlastní silou.

Akaděmik Šokalskij (rusky "", přepisováno také "Akademik Šokalskij") je ruská (původně sovětská) loď třídy "Akaděmik Šulejkin" upravená pro plavbu v polárních mořích. Jejím domovským přístavem je od počátku Vladivostok a nese jméno po ruském geografovi Julijovi Michajlovičovi Šokalském. "Akaděmik Šokalskij" je 71 metrů dlouhý a přes 12 metrů široký. Má kabiny pro 68 cestujících.

绍卡利斯基院士号(),是一艘 Akademik Shuleykin级驱冰船, 1982年建造于芬兰。起初用于海洋调查。1998年,她被彻底地整修了一遍并开始充当极地考察船;她同样用于旅游巡航。这艘船以俄罗斯海洋学家尤利·绍卡利斯基命名。船上有两个乘客甲板,有餐厅,一间酒吧,一间图书馆和一间桑拿浴室,可容纳54名乘客。


Popis.

Peripteros je pravděpodobně nejznámější a nejrozšířenější formou řeckého chrámu. Jeho naos je téměř vždy vytvořen jako antentempel nebo doppelantentempel. Obvykle má proto i pronaos a případně také opistodom. Ty jsou běžně tvořeny předsunutými bočními zdmi, antami, s obvykle dvěma sloupy mezi nimi. Peripteros má obvykle šest sloupů na čelní i zadní straně. Počet sloupů na podélných stranách se však může velmi lišit. Především v archaických dobách byl jejich počet vyšší (Heraion v Olympii (Řecko) se 6 × 16 sloupy). V klasických dobách se ustálilo pro dórský chrám schéma n × 2n+1 sloupů (na kratší "n" a delší straně "2×n + 1") a tedy obvyklým 6 sloupů v průčelí odpovídalo 13 sloupů na podélných stranách. Chrámy se 6 × 15 sloupy (chrám Apolla v Delfách) nebo 6 × 14 (chrám Athena Alea v Tegea) však nadále existovaly, i když pouze jako reminiscence archaických modelů. Na přechodu k helenismu může být poměr i jiný, jak dokazuje chrám Asklépia v Epidauru se 6 × 11 sloupy nebo chrám Atheny v Pergamonu se 6 × 10 sloupy. Zvláštní formu mezi dórskými chrámy představuje Parthenón na Akropoli v Athénách se svými sloupy 8 × 17. Nicméně i zde je dodržen klasický poměr dispozice sloupů 2n+1.  Peripteros ionského řádu byl obvykle o něco menší a ve svém sloupovém vztahu sevřenější. Chrám boha Dia v Labraundě měl pouze 6 × 8 sloupů, chrám Apolla v Alabandě pouze 6 × 9 sloupů, athénin chrám v Priene 6 × 11 sloupů. Současně mohly mít ionské chrámy z archaického času 6 × 18 sloupů (Héraion na Samu).  Ve Velkém Řecku peripteroi (množné číslo slova "peripteros") často chyběly. Kromě klasických řešení (chrám Athény v Paestu se 6 × 13 sloupy), měly četné chrámy proporce 6 × 14 nebo 6 × 15 sloupů. Jejich vznik tedy sahá až do starověku. V Paestu však byly i chrámy s lichým počtem předních sloupů, jako chrám Héry I (t.zv. Bazilika) se svými 9 × 18 sloupy, které však nelze považovat za pseudodipteros. V tomto chrámu, na rozdíl od všech zvyklostí, byly osové vzdálenosti předních sloupů ve srovnání s bočními zkráceny, zatímco u klasického řešení by mělo být spíše opačné provedení nebo stejné osové vzdálenosti všech sloupů.  V jižní Itálii obecně existuje mnohem větší nezávislost jednotlivých částí budov. Zatímco chrámy původní vlasti nebo Ionie pevně integrovaly naos do rytmu polohy sloupů, kdy se mezery mezi sloupy a mezi stěnami zjevně vztahovaly k sobě, části velkých řeckých budov v peripteru různě plují. Často nebyly ani stěny celly nějakým způsobem zarovnány s předními sloupy a ani anty nekončily linií, určené z dolního průměru sloupu nebo z osových vzdáleností. Několik málo chrámů v jižní a střední Itálii, které lze považovat za peripteros, mělo sloupové vztahy sevřenější, jako Apollónův chrám v Pompejích (6 × 10 sloupů), chrám A v oblasti sacra di Largo Argentina v Římě (6 × 9 sloupů) nebo chrám Castortempel na Fórum Romanum v Římě (6 × 11 sloupů).  I ve starověkém Egyptě byly stavěny chrámy podobné chrámům s ochozem. Příkladem je chrám Amenhotepa III. na ostrově Elefantina na Nilu.

Podobné typy chrámů.

Pokud jsou sloupy podélných stran naosu vytvořeny jako polosloupy, jedná se o pseudoperipteros. Peripteros s dvojitým sloupovýn obvodem se nazývá dipteros. Tato stavební forma má svou modifikaci pseudodipteros, když jsou vynechány vnitřní sloupy.

Peripteros (řecky: ὁ περίπτερος <ναός> - dokola okřídlený) je jeden z půdorysů starověkých řeckých chrámů. Ze všech stran jsou sloupy a ve středu jednotlivé části chrámu, kde nezbytnou součástí prostoru jsou opět sloupy. Je to typ starověkého chrámu, ve kterém je cella obklopena řadou sloupů („peristasis"), která ohraničuje jeho ochoz („pteron"). Na stejném principu je i půdorys zvaný dipteros, který ovšem využívá dvakrát více sloupů.

围柱式建筑(英语:Peripteros,)是一种用于描述被门廊和柱子环绕的古希腊或古罗马神殿样式。


Hledisko používání pojmu teologie v raném středověku.

Augustinova metoda použití pojmu teologie.

Augustin zmiňuje trojí používání termínu teologie: 1. mýtická teologie básníků, 2. politická teologie (to znamená také státní ideologie), a 3. filozofická nauka o Bohu. Řeč o Bohu, která je poznamenaná filozoficky interpretovaným mýtem (Platón, pol. 379) tvoří u Aristotela jako teologie jednu ze tří filozofických věd po matematice a fyzice.

Recepce "teologie" jako odborného termínu.

Recepce "teologie" jako odborného termínu se uskutečnila na pozadí podstatné změny ve významu obou součástí tohoto pojmu, "Theos" se v protikladu k predikativnímu užití v "řecko - římské mytologii" stává označením Boha biblického Zjevení, který je sám o sobě osobou a subjektem. "Theos" se stává jménem oné osobní skutečnosti, která stojí vůči světu jako Stvořitel (Gn 1,1), jako původně nositel "dějin spásy" (Ex 3, 14) a v Novém zákoně se zjevuje jako Otec, Syn a Duch ("Gal 4,4, - 6," "Mt 28,10" a jinde). Řeč o Bohu je proto také explikací Božího Logu (Jan 1,14) tím, že Bůh, který je každému myšlení nedostižný, se sám vyslovuje ve SLOVÉ a v Duchu (Klement Alexandrijský, Origenes), U Athanasia, Basila z Cesareje, Řehoře Naziánského a Řehoře z Nyssy jsou důležitá rozlišení mezi "teologií" jako učení o "theos", Otci jako původu božství a jeho jednotě se Synem a Duchem, to je nauka o imanentní Trojici) a "oikonomia" – nauka vtělení Slova a seslání Ducha, tj. soustředění na ekonomickou Trojici, na sebezpřístupnění Boha v dějinách spásy. U Eusebia z Cesareje je označení "církevní teologie" užito pro pravou křesťanskou nauku o Bohu v protikladu k pohanství a heretickým pojetím. V 6. století rozlišuje Diónýsius Areaopagita mystickou symbolickou teologii, která s Bohem vnitřně sjednocuje, od vnějškové, demonstrativně-argumentační teologie. Afektivněji a existenciálněji zaměřený typ teologie vidí centrum spíše ve vůli a lásce ("theologia cordis"), v teologii intelektuálnější je těžištěm poznání ("theologia intelektualis"). Tomu odpovídá scholastická otázka, zda se má teologie řadit spíše mezi teoreticko – spekulativní vědy, podobně jako u teologů více orientovaných na Aristotelův vědecký ideál (Albert Veliký, Tomáš Akvinský) či v duchu augustiniánsko-františkánské tradice spíše mezi vědy praktické.

Obsahové učení teologie.

Obsahové určení teologie vychází z reflexe o její nutnosti jako funkce církve. Poslání církve zvěstovat evangelium všem lidem (Mt 28,19) zahrnuje i úkol zprostředkovat Zjevení odpovídající formou ve vyjadřování a dosvědčování, aby ho člověk mohl v daných duchovních, psychických a kulturních podmínkách přijmout. Teologie jako úsilí o teoretické osvojení a uplatnění Zjevení patří podstatně k univerzálnímu učitelskému úřadu církve.

Termín teologie pro vědecké zkoumání, představení a proniknutí veškerých skutečností světa a člověka v perspektivě Zjevení na Západě se prosadilo až ve 12. století. Nauka víry byla do té doby chápana jako protiklad "teologie" (jako všeobecného označení falešné pohanské nauky o Bohu). Teprve sv. Augustin hovoří o teologii takto: "... "a proti ní je křesťanská nauka o Bohu a Kristu "pravou teologií a filozofií"".

基督教神学(英语:Christian theology),对于基督教信仰及实践的教义研究,是神学的一种。它的基础是旧约、新约,以及基督教传统。基督教神学家通过对于圣经的注释,理性分析与思辨,以推进基督教信仰,为基督教信仰提供辩论与批评。


瑪麗-阿德萊德 (薩伏伊)

Biografie.

Původ, mládí.

Marie-Adélaïde se narodila jako nejstarší dcera, první ze šesti dětí savojského vévody Viktora Amadea II. a jeho manželky, původem orléanské vévodkyně Anny Marie Orleánské, dcery orléanského vévody Filipa I., bratra francouzského krále Ludvíka XIV., a jeho první manželky Henrietty Anny Stuartovny. Mladší sestrou Marie-Adélaïdy byla Marie Luisa Gabriela, manželka španělského krále Filipa V., prvního krále z bourbonské dynastie na španělském trůnu; Filip byl bratrem manžela Marie-Adélaïdy.  Její teprve šestnáctiletá matka zaplatila málem její narození životem. Svou dceru i ostatní děti vzdor protokolu kojila sama, což v této době bylo v královských rodinách (a šlechtických rodinách obecně) zcela neobvyklé. Snad i proto měla Marie-Adélaïde ke své matce, ale i ke své babičce, velmi těsný vztah.

Manželství.

Původním záměrem princeznina otce Viktora Amadea II. bylo provdat svou nejstarší dceru za rakouského arcivévodu Josefa I. Habsburského, avšak pro jeho nízký věk Josefův otec, císaře Leopold I. tento návrh odmítl.  Roku 1696 hodlal Ludvík XIV. dovést ke konci válku o falcké dědictví a za tím účelem prostřednictvím mírových jednání jako prvního monarchu vyvést Viktora Amadea II. z nepřátelského tábora. Po tvrdých vyjednáváních bylo dosaženo nejprve smlouvy z Turína, jež byla podepsána 29. června roku 1696 a jíž byl uzavřen separátní mír mezi francouzským králem a savojským vévodou; kromě jiných ustanovení byl jednou z podmínek i sňatek Marie-Adélaïdy s Ludvíkem Bourbonským, francouzským Dauphinem z Viennois.  15. října téhož roku překročila tehdy teprve jedenáctiletá Marie-Adélaïde u Le Pont-de-Beauvoisin hraniční řeku Guiers, jež tvoří hranici mezi Francií a Savojskem, aniž by s sebou směla mít nějaký doprovod. Vyzvedl ji zde vévoda de Brionne s kočárem a odcestoval s ní do vnitrozemí. 4. listopadu ji v Montargis jižně od Paříže očekával osobně král Ludvík XIV. Byl duchaplnou a výřečnou jedenáctiletou dívkou nadšen a psal své tehdejší přítelkyní, Madame de Maintenon, že Marie-Adélaïde je velmi půvabná a dobře vychovaná, živých očí a krásných černých vlasů, a že se chovala velmi zdvořile a způsobně.  Protože byla princezna ještě velmi mladá, ke svatbě zatím nedošlo a snoubenci žili vzdáleni. K další výchově a vzdělání navštěvovala dívčí školu Maison Royale de Saint-Louis v Saint Cyr u Versailles, již založila Madame de Maintenon v roce 1684. K prvnímu možnému datu, jež připouštěl zákon (7. prosinec 1697) se poté uskutečnila ve Versailles honosná svatba teprve dvanáctileté budoucí Dauphine s burgundským vévodou, nejstarším synem Velkého Dauphina. Nevěsta měla na sobě při obřadu stříbrné, rubíny poseté šaty s osm metrů dlouhou vlečkou. Manželství nebylo pro nízký věk nevěsty zatím naplněno.

Favoritka krále.

Ludvík XIV. dětskými žerty Marie-Adélaïde viditelně ožil. Až do své smrti byla dívka miláčkem stárnoucího krále, brzy si získala i Madame de Maintenon, kterou oslovovala důvěrně "„ma tante“ (tetičko)". Požívala ve Versailles volnosti jako žádný jiný člen královské rodiny. Král jí dokonce dával přednost i před svým vnukem. To značně popouzelo jeho nemanželské legitimizované dcery. Marie-Adélaïde informovala svou rodinu často v dopisech o svém mimořádně přátelském vztahu s králem. Manželka Ludvíka XIV., Marie Tereza Habsburská, již roku 1683 zemřela a nyní byla Marie-Adélaïde přes své mládí pro krále "First Lady" jeho dvora. Při reprezentativních aktech směla převzít roli královny. Ve Versailles obývala luxusní apartmá zemřelé královny ve stejném poschodí jako apartmány krále a Madame de Maintenon; komnaty byly renovovány podle jejího vkusu.

Potomci.

Marie-Adélaïde a její manžel, vévoda burgundský, spolu nakonec začali žít jako manželé. Z jejich svazku vzešli tři synové:  Ludvík XIV. byl z narození jejich synů velmi spokojen a šťasten, neboť tak následnictví trůnu bylo zajištěno.

Dvorské intriky.

Marie-Adélaïde milovala šperky a přepych, účastnila se ráda plesů, lovu, her a banketů a byla v centru dění na dvoře, jenž jí byl okouzlen. Nesdílela nikterak extrémní náboženské cítění svého chotě a poznamenala jednou k Ludvíkovi XIV., že kdyby zemřela před svým manželem a mohla se pak vrátit zpět na zem, jistě by ho našla v manželství s nějakou jeptiškou.  Dokázala vtipkovat dokonce i poli politiky a ptala se jeden večer Madame de Maintenon v přítomnosti Ludvíka XIV., proč je v Anglii lepší vláda za královny než za krále, a sama si odpověděla, že proto, že zemi s králem ovládají ženy, kdežto zemi s královnou muži. Tím se strefila i do vztahu tajné manželky Ludvíka XIV., přesto se král její zlomyslnou poznámkou pobavil.  Mladá vévodkyně si ovšem pro svůj vliv na Ludvíka XIV. získala řadu politických nepřátel, kteří se seskupili kolem jejího tchána, předpokládaného následníka trůnu. Její velkou protivnicí a sokyní byla hraběnka Luisa Františka Bourbonská, nemanželská legitimizovaná dcera Ludvíka XIV. z jeho vztahu s jeho druhdy oficiální milenkou Madame de Montespan. Hraběnka se snažila dosáhnout sňatku své dcery Luisy Alžběty s Karlem, vévodou z Berry, mladším synem Velkého Dauphina, který se však přičiněním Marie-Adélaïde stal roku 1710 manželem Marie Luisy Alžběty Orleánské, nejstarší dcery orléanského vévody Filipa II. a Františky Marie Bourbonské, mladší sestry hraběnky de Bourbon. Díky vlivu Marie-Adélaïde upadl francouzský vojevůdce Louis Joseph de Bourbon, vévoda z Vendôme, do nemilosti.  Marie Adelaide se často účastnila politických porad a byla zasvěcena do mnoha důležitých státních rozhodnutí a tajemství. Podle francouzského historik Charles Pinot Duclose svých vědomostí zneužívala, když svému otci předávala všechny pro něj zajímavé informace; to vyšlo najevo po její smrti na základě prohlídky její korespondence. V reakci na to se měl Ludvík XIV. vyjádřit k Madame de Maintenon, že ho „ta malá ženská“ ošálila.

Smrt a její konsekvence.

Když dosavadní následník trůnu, Velký Dauphin (Grand Dauphin) zemřel 14. dubna roku 1711 na neštovice, stal se jeho syn, devětadvacetiletý vévoda burgundský korunním princem – dauphinem a jeho manželka Marie-Adélaïde korunní princeznou (dauphine); tohoto postavení však užívala pouhých deset měsíců. Počátkem roku 1712 vypukla u dvora epidemie spalniček a jak vévoda, tak jeho žena této nemoci podlehli, stejně jako starší z jejich dvou dosud žijících synů, pětiletý vévoda bretaňský. Marie-Adélaïde onemocněla v zámku Fontainebleau, kde tou dobou právě dlel dvůr, a 12. února 1712 zemřela v zámku ve Versailles. Krátce před svým odchodem ze života měla teprve dvacetišestiletá vévodkyně říci vévodkyni de Guise: „Na shledanou, krásná vévodkyně. Dnes Dauphine, zítra nic, pozítří zapomenuta.“ Její manžel, jenž se od ní nakazil, zemřel o pouhých šest dní později, 18. února, na zámku v Marly-le-Roi. Marie-Adélaïde byla 23. února spolu se svým manželem pohřbena v Bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů. Malý vévoda bretaňský zemřel nedlouho po svých rodičích, 8. března.  Je pravděpodobné, že všechna tři úmrtí měli na svědomí příliš horliví lékaři, kteří nemocným podle tehdy oblíbeného a hojně využívaného způsobu terapie často pouštěli žilou. Přežil pouze nejmladší syn následnického páru, malý vévoda z Anjou, neboť jeho guvernantka, Madame de Ventadour, tuto smrtící péči lékařů nepřipustila. Pro Ludvíka XIV. znamenaly tyto tři případy úmrtí v nejbližší rodině tragédii. Truchlil obzvláště po zemřelé dauphine a své hoře sděloval i písemně v dopisech svému dalšímu vnukovi, španělskému králi Filipu V.  Protože v důsledku těchto neblahých událostí všechna nástupnická práva Ludvíka XIV. přešla na teprve dvouletého vévodu z Anjou, jenž zůstal jediným legitimním dědicem trůnu, povýšil starý král své nelegitimní syny do stavu princů královské krve s vyhlídkou na trůn v případě smrti malého následníka. Tento případ však nenastal, malý princ, který po smrti svého praděda Ludvíka XIV. (1. září 1715) nastoupil na francouzský trůn jako král Ludvík XV., dosáhl ve zdraví dospělosti; jeho vláda trvala bezmála šedesát let.

Marie Adelaide Savojská (francouzsky "Marie-Adélaïde de Savoie") (6. prosince 1685, Turín – 12. února 1712, Versailles) byla původem savojská princezna a sňatkem francouzská Dauphine.

萨伏伊的玛丽-阿德莱德(,1685年-12月6日-1712年-2月12日)是法兰西王国储妃和萨伏伊公主。她的丈夫是法王路易十四的长孙路易王太子(为区别于其父太子路易,又称小太子)。


Děj.

Berlín. Osmiletý německý chlapec Bruno přiběhne domů a vidí, že probíhá velké stěhování. Otec Ralf, vojenský důstojník, pořádá rozlučkovou oslavu, neboť byl povýšen do hodnosti Obersturmbannführera a čeká na něj místo velitele koncentračního tábora. Na oslavě je poté přítomno mnoho hostů a celá rodina, dvanáctiletá sestra Gretel, matka Elsa, děda Matthias a babička Nathalie. Jediná babička dává najevo nesouhlas s pozicí svého syna (Brunova otce), trpce mu říká, že je to její vina, neboť díky ní si v dětství zamiloval uniformy. Ralf ji upozorní, že na takové nebezpečné řeči může jednou doplatit. Bruno je z představy stěhování rozmrzelý, protože přijde o své kamarády.  V novém domě se mu nelíbí, nemá si pořádně s kým hrát a do zahrady má zakázáno vstoupit. Poprvé se střetává s židovským pomocným personálem v domě a arogancí SS-Obersturmführera Kurta Kotlera vůči Židům. Bruno se domnívá, že koncentrační tábor (na který vidí z okna pokoje) je nějaká farma. Co mu nejde do hlavy, proč všichni nosí pruhovaná pyžama. Jeho zvědavost den ode dne sílí. Otec Brunovi a Gretel zajistí soukromého učitele, který chlapci zakáže číst dobrodružné romány a nutí mu antisemitsky a propagandisticky zaměřený třetí svazek dějepisného díla "Deutscher Almanach 1921–1937". Matka Elsa je vůči Židům nedůvěřivá, ale uklidní se poté, co židovský majordomus Pavel (bývalý lékař) ošetří v její nepřítomnosti Bruna, který spadl z houpačky. Pavel si navíc bystře všiml chlapcovi zvídavosti a uhodl, že by si přál být průzkumníkem. Dvanáctiletá Gretel svádí Kotlera, kterému to lichotí. Matka si všimne, že dcera se mění, v pokoji má díky vlivu Kotlera a učitele Liszta vylepené plakáty SS. Hrůznost místa ji dojde v okamžiku, kdy se kouří z komínů spalovacích pecí a Kotler poznamená, že když se pálí Židé, tak to pořádně smrdí. Šokovaná Elsa si uvědomí, s kým žije. Od této chvíle se snaží manželovi odporovat. Bruno se odváží do blízkosti tábora a tajně se zde seznámí se stejně starým židovským chlapcem Šmuelem, kterému nosí jídlo. Společně si přes plot povídají a Brunovi se začíná pomalu rozpadat představa o chovatelské farmě. Díky vztahu se Šmuelem a starým Pavlem zůstává poměrně imunní vůči propagandě, kterou jej zásobuje Liszt. Jednoho dne je při jídle svědkem surového napadení Pavla Kotlerem, když mu rozlije skleničku s vínem. Kotler si na židovském starci vybil zlost, protože mu jeho nadřízený Ralf (otec Bruna) kladl nepříjemné otázky ohledně jeho vlastního otce. Kotler odpověděl, že s ním není v kontaktu, protože otec odešel do Švýcarska (Švýcarsko si zachovávalo neutralitu, kterou neporušilo ani nacistické Německo. Němci, kteří se z nesouhlasu s vládním programem uchýlili mimo hranice byli považováni za zrádce). Bruna zklamalo, že jeho otec Kotlera v bití nezastavil a začíná o něm pochybovat.  Později Bruno narazí v domě na Šmuela a je rád, že jej vidí. Nabídne mu jídlo. Za chvíli dovnitř vejde Kotler a obviní židovského hocha, že jídlo ukradl. Uhodí na něj a Šmuel řekne po pravdě, že jídlo dostal od Bruna. Nacistický důstojník křikne i na Bruna, který dostane strach a řekne, že to není pravda. Kotler odvádí Bruna pryč a Šmuelovi slíbí, že si to s ním vyřídí později. Bruno se za sebe stydí a několik dní marně čeká u plotu tábora na svého přítele. Ten se tam nakonec objeví a dokáže mu odpustit. Jde vidět, že nebyl ušetřen bití, má silně pohmožděné oko.  Po pohřbu babičky Nathalie, která zemřela během bombardování, otec na popud své manželky souhlasí s tím, aby odjela s dětmi k příbuzným. Mírně jej překvapí, že Bruno chce zůstat, když se mu zde předtím dlouho nelíbilo. Ale zůstává neoblomný. Gretel toto rozhodnutí vítá, předmět jejího zájmu Obersturmführer Kotler byl převelen na frontu a kamarádky zde žádné nemá. Bruno chce odčinit svou zradu vůči Šmuelovi, kterou stále cítí. Nabídne se, že pronikne do tábora a společně se vydají hledat Šmuelova otce, který je nezvěstný. Teprve v táboře vidí Bruno pravou podstatu věci, zesláblé a vyčerpané muže, ponižování a nelidskost ze strany německých strážců. Z jednoho z baráků jsou vyhnáni členy Sonderkommanda do plynové komory. V domě Elsa zjistí, že Bruno už si nehraje na svém místě a zalarmuje Gretel a služebnou Marii. Gretel si všimne vypadlého sandviče a pootevřeného okna do zadní zahrady. Elsa běží uvědomit manžela, který bere s sebou i vojáky se psem. Najdou místo, kudy se Bruno dostal do tábora. Bruno zatím stojí společně s ostatními nahý v plynové komoře, kde jim Sonderkommandos řekli, že je čeká sprcha. Voják SS v plynové masce sype dovnitř Cyklon B a vězni v panice začnou křičet a bušit na ocelové dveře. Ralf přiběhne v momentě, kdy jedovatý kyanovodík už otrávil všechny uvězněné včetně jeho syna Bruna. Matka klesne na kolena a zhroutí se. Film končí záběrem na ocelové dveře ztichlé plynové komory.

Chlapec v pruhovaném pyžamu (anglicky "The Boy in the Striped Pyjamas", v USA pod názvem "The Boy in the Striped Pajamas") je britsko-americké historické filmové drama z roku 2008 režiséra Marka Hermana, které vychází ze stejnojmenné knižní předlohy irského spisovatele Johna Boyne.

《穿条纹衣的男孩》(英语:The Boy in the Striped Pajamas)是2008年英美合作拍摄的电影,改编自爱尔兰作家约翰‧波恩的同名畅销小说《穿条纹衣的男孩》。


Odnož Al-Káidy.

1999–2004 Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád.

Původní název organizace byl „Džamáa at-Tauhíd wa-al-Džihád“ („Organizace pro monoteismus a džihád“).

2004–2006 Bilád ar-Ráfidín neboli Al-Káida v Iráku.

V letech 2004 až 2006 se organizace nazývala zkráceně „Bilád ar-Ráfidín“, ale známa byla spíše pod názvem „Al-Káida v Iráku“. Jejím vůdcem byl známý terorista Abú Musab az-Zarkáví, který v 80. letech bojoval proti Sovětům v Afghánistánu, a který měl na svědomí stětí amerického rukojmí Nicka Berga a mnoho teroristických útoků proti iráckým a americkým cílům během války v Iráku.  Většina lidí ze současného vedení Islámského státu byla po americké invazi do Iráku v roce 2004 zadržována v americkém vězeňském táboře Bucca, kde se mnozí z nich radikalizovali a přidali k islamistům.

2006 Mudžáhidská rada šúry.

Krátké období, kdy organizace působila v podobě menší povstalecké skupiny, později byla nahrazena Islámským státem v Iráku.

2006–2013 Islámský stát v Iráku.

Vyhlásit samostatný stát na území Iráku se islamisté snažili již dříve (naposledy v roce 2006 během války v Iráku), tj. „Islámský stát v Iráku“ („Dawlat al-'Irák al-Islamíja“). Tehdy měl zahrnovat provincie Bagdád, Anbár, Dijála, Kirkúk, Saladdín i Ninive, tedy oblasti, kde mají převahu vyznavači sunnitské větve islámu, k tomu patřily i části provincií Babylón a Wásit, kde mají převahu spíše ší'ité. Historie tohoto islamisty vyhlášeného "státu" prakticky nikdy neskončila; Islámský stát v Iráku a Sýrii na něj kontinuálně navazuje, pouze s tím rozdílem, že nově vyhlášený stát by měl zahrnovat i Sýrii či jen její část. V roce 2011 byla ukončena okupace Iráku zahraničními vojsky a ozbrojenci z hnutí Islámský stát začali mimo jiné působit i v sousední Sýrii během občanské války. Zde získali východní část země.  Podle některých expertů, včetně bývalých poradců britského premiéra Blaira, ke vzniku Islámského státu přispěla invaze do Iráku v roce 2003. Bývalý americký ministr obrany a ředitel CIA Leon Panetta je toho názoru, že ke vzniku Islámského státu napomohlo stažení amerických vojsk z Iráku prezidentem Obamou v roce 2011, čímž se v Iráku vytvořilo "vakuum", které bylo vyplněno islamisty.

2009 Islámský stát v Sýrii.

Někteří komentátoři viní režim prezidenta Asada ze vzestupu Islámského státu. Asad začal údajně spolupracovat se zástupci Islámského státu proti své opozici, před vypuknutím občanské války. Poté co Islámský stát získal na síle, obrátil se proti režimu Asada, v rámci svých mocenských snah. Velká část bojovníků Islámského státu pochází z řad členů armády Saddáma Husajna. Britská stanice Sky News informovala o spolupráci mezi syrskou vládou a islamisty. Týká se předání vlády nad městem Palmýra nebo obchodu - například výměny ropy za hnojiva. Televize ale zároveň uvádí, že pravost kopií ručně psaných příkazů od vedení IS není možné spolehlivě doložit.  Někteří z jeho vzestupu viní USA, jelikož k Islámskému státu přeběhlo mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády a dalších povstaleckých skupin, které od roku 2012 cvičila a vyzbrojovala americká CIA.

2013–2014 Islámský stát v Iráku a Levantě.

Organizace ISIL vznikala postupně jako irácká odnož Al-Káidy, která operovala během války v Iráku (v letech 2003–2011), která skončila úspěšným svržením autoritářského režimu Saddáma Husajna, zemi však zachvátilo sektářské násilí. Již od začátku se islámští ozbrojenci z hnutí ISIL netajili odvážným plánem vytvořit na území Iráku ryze islámský stát, ve kterém by platily pouze islámské zákony. ISIL byl jednou z mnoha vojenských organizací, které vedly záškodnické a teroristické operace proti americkým okupačním silám a jejich spojencům. Na konci roku 2013 se ozbrojencům podařilo ovládnout i velkou část západoirácké provincie Anbár, kterou obývají především sunnité, a dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát s centrem v irácké Fallúdži. Následovaly další boje s iráckou armádou, která usilovala o dobytí ztracených území Iráku.  Většina syrských milicí, bojujících v Sýrii proti vládě Bašára al-Asada – které jsou pravděpodobně účelově Syrskou vládou označovány jako teroristické, neméně účelově je však západní mocnosti nazývají opozičními silami, volíce jedni velmi nepěkná, druzí až přespříliš pěkná pojmenování –, tedy většina těchto milicí se od ISILu distancuje, dokonce s ISIL i bojují, nicméně je potřeba podotknout, že občanské nepokoje přispěly k tomu, že se ISIL rozšířil i na území Sýrie, také se k tomu sluší dodat, že ačkoliv členové milicí sice zastávají názor těchto skupin, mnoho jejich členů se přidalo na stranu ISIL.  ISIL pokračoval na dobytých území ve svém plánu zavést islámský stát s islámským právem ve prospěch muslimské větve sunnitů, přičemž následovaly tvrdé represe a teror, zejména proti náboženským menšinám, spojený s jejich vyhlazováním.  V září 2014 bylo v řadách Islámského státu 31 tisíc bojovníků, z toho bylo 3000 občanů evropských států. Podle některých odhadů Islámský stát získal v roce 2014 na daních a s pomocí vydírání 600 miliónů dolarů, 500 miliónů dolarů uloupil ze státních bank v Iráku po dobytí iráckých měst, 100 miliónů dolarů získal z prodeje ropy a 20 miliónů na výkupném z únosů.

Samozvaný chalífát.

Vyhlášení nezávislosti.

Vyhlášení nezávislosti předcházely nepokoje v západní irácké provincii Anbár (2013–2014). Vojenské střety na území provincie začaly 30. prosince 2013 poté, co irácké bezpečnostní síly zničily protestní tábor sunnitů v Ramádí. Kmenové milice vytlačily iráckou armádu z provincie Anbár, ta se musela stáhnout. Dne 3. ledna 2014 vyhlásili samostatný stát.

Ofenziva v severním Iráku v roce 2014.

Organizace ISIL v sobotu 4. ledna 2014 oznámila, že zcela ovládla město Fallúdža, a pod kontrolou měla částečně také Ramádí, hlavní město provincie Anbár, jež leží u hranice se Sýrií a zabírá přibližně třetinu iráckého území. Cílem islamistů na dobytém území je vytvoření oblasti řízené islámskými zákony. O totéž usilují islámští radikálové i z druhé strany hranice – v Sýrii, kde bojují proti vládě tamního autoritářského prezidenta Bašára Asada. Ve městě Ramádí se ozývala střelba. Irácké ozbrojené síly plánovaly ztracené území dobýt zpět. Irácké vojsko ostřelovalo Fallúdžu za pomocí minometů, údajně 8 lidí zahynulo a 30 lidí bylo zraněno. Mezi mrtvými se údajně nacházeli i někteří kmenoví vůdci. Spojené státy americké a Írán jsou ochotny poskytnout Iráku zbraně a výzbroj, nikoli však vojáky. Ministr zahraničí John Kerry je přesvědčen, že Irák by se měl s islamisty na svém území vypořádat sám, bez cizího vojenského zásahu. USA mimo jiné zvažuje i nabídku pomoci s výcvikem iráckých speciálních jednotek. Jejich výcvik by s největší pravděpodobností mohl probíhat na území Jordánska.  V červnu 2014 dobyl ISIL velkou část severního Iráku, včetně několika hraničních přechodů. Dobyt byl dvoumilionový Mosul, který padl do rukou islamistům poté, co vládní jednotky dezertovaly. Islamisté také vykradli banky ve městě, čímž se stali nejbohatší teroristickou organizací na světě. Před postupujícím Islámským státem uprchlo z Mosulu na 500 000 lidí. Na konci června již radikálové stanuli před branami Bagdádu. Probíhaly také boje o strategickou rafinerii v Bajdží.  V průběhu roku 2014 si násilnosti v Iráku a Sýrii vyžádaly skoro 100 000 mrtvých. Nárůst počtu obětí souvisí s ofenzívou Islámského státu v severním Iráku a Sýrii.

Islámský stát (od června 2014).

Dne 29. června 2014 byla organizace znovu přejmenována na Islámský stát, tentokrát však vyhlásila i obnovení islámského chalífátu. Její vůdce Abú Bakr al-Bagdádí prohlásil sám sebe za chalífu Ibráhíma.  Postup islamisté zastavili v Tikrítu, kde odrazili útok irácké armády, a namísto dalšího postupu se soustředili na boj s Kurdy. V srpnu 2014 dobyli město Sindžár obývané náboženskou menšinou jezídů poté, co se z něj kurdské milice pešmergů stáhly. Výsledkem byl exodus obyvatel z města, z nichž mnoho uvízlo na hoře Džabal Sindžár. Islamisté během útoku zabili nejméně 500 jezídů a některé i pohřbili zaživa, zajali také stovky žen, které drží jako otrokyně. Výsledkem rychlého postupu IS proti Kurdům byla americká intervence, americké letouny a drony podnikly několik náletů na pozice IS a shodily zásoby jezídským uprchlíkům uvízlým na Džabal Sindžáru.  Irácká armáda získala v červnu 2014 k boji proti Islámskému státu ruské bitevní stroje Su-25 a stíhací bombardéry Su-30.  V Islámském státě vznikla a rozvinula se funkční státní struktura. Na svém území vybírá daně, stará se o infrastrukturu, má vlastní soudy, úřady, dopravní policii i náboženskou policii Hisba. Státní zaměstnanci v místní správě, energetice, školství nebo zdravotnictví, kteří neuprchli, musí nyní pracovat pro Islámský stát. Řada místních sunnitů Islámský stát podporuje a je ochotna za něj bojovat. Křesťané nemusí konvertovat k islámu, pokud platí "daň z hlavy" tzv. džizju, která vychází z koránu. Německý novinář Jürgen Todenhöferov napsal o Mosulu: „130 000 křesťanů bylo z města vyhnáno, šíitské obyvatelstvo uprchlo, mnoho lidí bylo zavražděno. Přesto však život ve městě i nadále funguje a mnoho lidí je paradoxně rádo za současný klid, který jim IS přinesl."

Islámský stát v Libyi.

Od začátku roku 2014 působí v libyjském městě Derna ozbrojenci z řad Islámského státu, vyhlašující oddanost Abú Bakru al-Bagdádímu. Dne 5. října 2014 je město pod úplnou kontrolou Islámského státu v počtu 800 bojovníků. Islamisté označují tuto oblast jako provincii (tj. vilájet) Barka (což je arabský název pro Kyrenaiku).  Islámský stát údajně posílá své bojovníky do Evropy na člunech spolu s uprchlíky, jichž každoročně k břehům Itálie a Řecka připlouvají statisíce. Před infiltrací stoupenců Islámského státu mezi uprchlíky varovaly v květnu 2015 i vlády Libye a Egypta.

Intervence USA a spojenců.

8. srpna 2014 americký prezident Barack Obama autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu a humanitární pomoc jazídským uprchlíkům v pohoří Sindžár. Cílem úderů byla kromě prevence genocidy také ochrana amerických zájmů v Iráku. Vojenská operace byla později rozšířena kvůli ochraně irácké infrastruktury a letecké podpoře irácké armády. Po rozšíření úderů proti Islámskému státu, byly kurdské a irácké jednotky schopné zvrátit islámistický postup a znovu obsadit Mosulskou přehradu, která je největším vodním dílem v Iráku. Podle aktuálních zpráv se Islámský stát zmocnil přehrady u města Ramádí a zavřel stavidla na místní přehradě na řece Eufrat. Pokud by nechali řeku bez přítoku delší dobu, hrozila by humanitární krize obrovských rozměrů. Někteří experti ovšem tvrdí, že IS chce takto usnadnit operaci svých jednotek.  10. září americký prezident Barack Obama oznámil, že autorizoval letecké údery na pozice Islámského státu v Sýrii, pokud je schválí americký kongres. Zároveň oznámil, že navýší počet úderů v Iráku. 19. září provedlo francouzské letectvo nálet na muniční sklad Islámského státu. 22. září provedly ozbrojené síly USA, Bahrajnu, Jordánska, Kataru, Saúdské Arábie a Spojených arabských emirátů nálety na pozice Islámského státu v Sýrii.  K Islámskému státu přeběhlo podle jeho vysoce postaveného velitele mnoho členů a bojovníků Svobodné syrské armády, největší protivládní síly v Sýrii, které od roku 2013 podle jeho slov cvičila a vyzbrojovala americká CIA k boji proti Asadovi. Svobodná syrská armáda jakožto skupina dlouhodobě bojuje proti ISIL a nelze věrohodně potvrdit, že by kdy došlo mezi nimi k uzavření spojenectví. Syrské povstalecké skupiny bývají často špatně organizované a né zcela táhnoucí za jeden provaz a je obtížné na jednání jednotlivců pozorovat, jaké smýšlení převládá ve velení a v nejpevnějším jádru té které skupiny.  Po atentátu na levicové prokurdské aktivisty ve městě Suruç na jihovýchodě Turecka v červenci 2015 podnikla turecká armáda letecké nálety na pozice Islámského státu v Sýrii, ale zároveň zaútočila i na pozice Kurdů, kteří proti Islámskému státu bojují. Royal Air Force provedlo v jednom roce 1300 útoků proti Islámskému státu z toho 300 náletů. Cílem útoků byly mimo jiné kamiony, bunkry, zákopy či budovy Islámského státu.

Dohoda s An-Nusrou.

V listopadu 2014 uzavřeli představitelé Islámského státu a Fronty an-Nusrá, odnože Al-Káidy, dohodu o spolupráci. Obě organizace bojovaly doposud proti sobě. Frontu an-Nusrá podporují Saúdská Arábie a Katar, zajišťující zbraně a peníze dopravované do Sýrie přes turecké území.

Islámský stát v Jemenu.

Část stoupenců Al-Káidy v Jemenu a Ansar al-Šaría přešla v únoru 2015 k Islámskému státu. V březnu 2015 zahájila Saúdská Arábie s logistickou podporou Spojených států vojenskou intervenci v Jemenu proti Hútíům. Proti Hútíům podnikají útoky také Al-Káida a Islámský stát, který se přihlásil k březnovému útoku na šíitskou mešitu v San'á, při kterém zemřelo přes 140 lidí. Podle některých komentátorů z chaosu v Jemenu a z intervence Saúdské Arábie budou těžit především jemenské odnože Al-Káidy a Islámského státu.

Intervence Ruska.

30. září 2015 zahájilo Rusko na žádost syrského prezidenta Bašára al-Asada intervenci v Syrské občanské válce, zahrnující letecké a raketové údery. Původně se sice zaměřovalo více na jiné povstalecké skupiny, jako jsou Syrská svobodná armáda a fronta an-Nusra, nicméně závažné škody působí i Islámskému státu. USA, Saúdská Arábie i Turecko se k ruským akcím staví odmítavě a odsuzují fakt, že Rusko útočí nejen na Islámský stát. Podle generála Pavla míří na Islámský stát jen asi 30 procent útoků Ruska. Po teroristických útocích v Paříži v listopadu 2015 začala s Ruskem více spolupracovat Francie.  Od roku 2017 spolupracuje Rusko v boji proti Islámskému státu s Tureckem.

Úpadek.

18. října 2016 zahájily irácká armáda a kurdské milice za mezinárodní letecké a logistické podpory ofenzivu na město Mosul na severu Iráku, největší město v držení Islámského státu. 18. ledna 2017 byla osvobozena jeho část na východ od řeky Eufrat. Západní část byla osvobozena v červenci 2017 dobytím starého města. Při bojích o Mosul zahynulo více než 10 tisíc lidí, podle některých odhadů mohlo v Mosulu zahynout až 40 tisíc civilistů a 700 000 obyvatel Mosulu přišlo o své domovy.  Koncem června 2017 kurdské a arabské jednotky podporované západem obklíčily Rakku, hlavní město samozvaného Islámského státu a v říjnu 2017 Rakku po dohodě o evakuaci některých zbývajících členů Islámského státu osvobodily. Devadesát procent města bylo zničeno při bojích o město a při náletech Američany vedené koalice. Při dělostřelecké palbě a náletech leteckých sil USA, Británie a Francie zahynulo v Rakce podle pozorovatelů přes tisíc civilistů.  Po dobytí Mosulu začalo zatýkání příbuzných džihádistů, které nyní irácká armáda sdružuje v uzavřených táborech. Na konci srpna 2017 osvobodila irácká armáda město Tal Afar. V tunelech pod městem vojáci našli i množství manželek islamistů, které pochází ze Západu, mezi nimi i 16letou německou studentku Lindu Wenzelovou. Ženy ze Západu bojují v konfliktu i na straně spojenců, Islámský stát na jejich dopadení vypsal milionové odměny.  V listopadu 2017 bylo osvobozeno město Rawa, poslední město v Iráku v držení Islámského státu, které ovládalo jen část pouště. Rovněž syrská armáda ovládla v listopadu 2017 s leteckou podporou Ruska město Dajr az-Zaur, které bylo posledním velkým městem v Sýrii a Iráku pod kontrolou Islámského státu.  Dne 23. března 2019 ztratil Islámský stát své poslední území, kterým bylo město Baghúz v Sýrii. V říjnu 2019 byl zabit vůdce Islámského státu Abú Bakr al-Bagdádí, americké speciální komando ho zabilo v domě ve vesnici Bariša, nacházející se asi 25 km severně od města Idlib a 5 km od tureckých hranic.

Územní nároky Islámského státu.

Islámský stát vznesl nárok na území v Sýrii, Irák, Egypt, Saúdskou Arábii, Jemenu, Libyi a Alžírsku.  Na sociální síti Twitter byla v roce 2014 zveřejněna mapa, podle které chce islámský stát ovládnout severní Afriku, Blízký východ, Španělsko, Balkán, Krym, Kavkaz a část Indie. Pozdější verze mapy již zahrnovala i celou Indii, nicméně vytvoření a publikování jakýchkoliv variant této mapy včetně původní varianty přímo islámským státem bylo zpochybněno.  Velení Islámského státu užívá specifická geografická označení pro ta území, ve kterých organizace operuje, a označuje je termínem vilájet (arabsky ولاية- "wilāyat", tj. ve smyslu provincie):

Zločiny.

Na území islámského chalífátu je údajně přísně dodržováno islámské právo šaría. Islámský stát zveřejnil videozáznamy, které ukazují ukřižování mladíků za krádež, ukamenování nevěrné ženy nebo svržení gayů z městské věže. Ženy obviněné z čarodějnictví byly sťaty. Podle Mezinárodního svazu muslimských učenců jsou ale některé kroky IS nekompatibilní s právem šaría. Podle svazu není zabíjení a mučení nevinných lidí, jehož se IS dopouští u svých odpůrců, nic než zločin. Islámský stát například také zveřejňuje natočená videa vražd svých odpůrců, které využívá pro zastrašování a k propagandě. Mnoho z nich provedl například britský občan Mohammed Emwazi známý jako Džihádista John.  Islámský stát se dopouští násilí na etnických a náboženských menšinách v Iráku a Sýrii, včetně Turkmenů, Kurdů, křesťanů či šíitů. Při útoku Islámského státu a jeho spojenců z řad syrské opozice na alavitské vesnice v syrské provincii Lakátija zahynulo v srpnu 2013 několik stovek civilistů. OSN vyhodnotila útoky Islámského státu na náboženskou menšinu jezídů jako pokus o genocidu. V severoiráckém městě Sindžár a jeho okolí přišlo o život až 5000 jezídů při masakrech a útěku okolo 150 000 jezídů před postupem Islámského státu v srpnu 2014, tisíce jezídských žen a dívek byly bojovníky Islámského státu znásilněny a odvlečeny do otroctví.  Islámský stát se dopustil mnoha dalších zločinů, například v červnu 2014 jeho bojovníci zavraždili 1700 zajatých šíitských iráckých kadetů u Tikrítu, v srpnu 2014 zavraždili 250 zajatých syrských vojáků po dobytí základny Tabka, v listopadu 2014 povraždili přes 630 příslušníků sunnitského arabského kmene Albu Nimr v irácké provincii Anbár jako odplatu za jeho podporu irácké vládě, v květnu 2015 povraždili 400 lidí po obsazení syrského města Palmýra, v lednu 2016 bylo zavražděno až 300 lidí při útoku na syrské město Dajr az-Zaur, a v červenci 2018 zahynulo při útocích na menšinu Drúzů v syrském městě Suvajda na 250 lidí. Od počátku roku 2014 zahynulo v Iráku v bojích s Islámským státem přes 15 000 civilistů.  Islámský stát se také dopouští kulturních zločinů, kdy otevřeně ničí starobylé památky s odůvodněním, že jde o pohanské modly, ke kterým se lidé modlí místo k Alláhovi. V muzeu v Mosulu tak jeho stoupenci zničili až tři tisíce let staré asyrské a akkadské sochy nevyčíslitelné hodnoty. Vypálili také zdejší knihovnu s 8000 vzácnými svazky a se vzácnými artefakty, univerzitní knihovnu nebo divadlo. V provincii Anbár také vypalují knihovny a zničili tak už 100 tisíc svazků. Část ale propašovali za hranice a prodali.

Teroristické útoky.

Islámský stát má na svědomí mnoho desítek tragických teroristických útoků. V červnu roku 2015 se IS přihlásil k teroristickým útokům proti západním turistům v tuniském letovisku Súsa, dále k teroristickým útokům proti kurdským a levicovým aktivistům v tureckém Suruçu a v Ankaře, k sebevražedným atentátům proti šíitským civilistům v jemenském Saná, v libanonském Bejrútu a v iráckém Bagdádu. V říjnu 2015 se přihlásil k umístění bomby na palubu ruského airbusu nad Sinají v Egyptě a o měsíc později k teroristickým útokům v Paříži provedeným dne 13. listopadu 2015, které si vyžádaly 130 obětí a více než 350 zraněných. V lednu 2016 Islámský stát spáchal bombový útok v Istanbulu proti západním turistům a v březnu 2016 provedl teroristické útoky v Bruselu s několika desítkami obětí.

Dabiq.

Islámský stát vydával kromě jiných tiskovin také anglicky psaný občasník "Dabiq". Jeho první číslo vyšlo v létě roku 2014 během vyhlášení chalífátu v Iráku a Levantě. Vydání číslo 13 detailně pojednávalo o teroristech z pařížských útoků v listopadu 2015. Islámský stát přestal časopis vydávat, poté co Tureckem podporovaní rebelové dobyli severosyrské město Dábik, podle kterého byl časopis pojmenován.

Islámský stát (zkráceně IS; arabsky:, ad-Dawla al-ʾIslámíja, zkráceně Daiš či Daeš) je radikální islámská teroristická organizace původem z Iráku. Na dobytém území na částech území států Iráku a Sýrie vyhlásila v roce 2014 samozvaný Islámský stát. Ten nebyl mezinárodně uznán žádným jiným státem. Jeho stoupenci vyhlásili toto území za chalífát, který si nárokuje náboženskou autoritu nad všemi muslimy na světě a usiluje o vládu nad všemi muslimy obývanými územími. Cílem bylo obnovit chalífát na územích Iráku a Levanty (dřívější geografické označení zahrnující Sýrii, Palestinu, Jordánsko a Libanon), či dalších zemí, které byly někdy v historii pod muslimskou vládou.

伊斯兰国(,转写:';英语:The Islamic State,缩写:英语:IS),前称伊拉克和沙姆伊斯兰国(,转写:"ad-Dawlat al-Islamiyat fi al-Iraq wa-sh-Sham";英语:Islamic State of Iraq and al-Sham,简称ISIS)或伊拉克和黎凡特伊斯兰国(英语:Islamic State of Iraq and the Levant,简称ISIL),是一个活跃在伊拉克和叙利亚的萨拉菲圣战主义组织以及未被世界广泛认可的政治实体,奉行极端保守的伊斯兰原教旨主义瓦哈比派,属逊尼宗的一脉。组织领袖巴格达迪自封为哈里发,定国号为「伊斯兰国」,宣称自身对于整个穆斯林世界(包括非洲东部、中部、北部、黑海东部、南部、西部,中亚和西亚、欧洲伊比利半岛和巴尔干半岛、印度半岛几乎全境、中国西北地区)拥有统治地位。周边阿拉伯国家以阿拉伯文缩写称其为「达伊沙」(;),与阿拉伯语的“踩踏”()谐音,以示对其“伊斯兰国”名称的不承认及蔑视。中国大陆媒体有时则直接以“极端组织”代指这一组织。


Činnost.

Ransomware se typicky šíří jako trojský kůň, případně jako červ, vstupující do systému například přes stažený soubor nebo skrze chybu v zabezpečení. Program pak zatíží systém: například začne šifrovat data na disku. Více sofistikované typy ransomware zašifrují data oběti pomocí náhodného symetrického klíče a fixního veřejného klíče. Pouze autor malware zná privátní klíč, pomocí kterého lze data rozšifrovat. Některé typy ransomware počítač jednoduše zamknou, typicky nastavením Windows Shell nebo pomocí změny Master boot record či změny diskového oddílu, a umožní uživateli pouze zaplatit poplatek. Rozšiřování ransomware významně pomáhá expanze kryptoměn, které znemožňují dohledání útočníka podle platby.

Typy.

Šifrovací ransomware.

První známý ransomware byl objeven roku 1989 pod názvem „AIDS“ trojan (také znám jako „PC Cyborg“). Autorem byl Joseph Popp, jehož software prohlašoval, že určitému softwaru v počítači vypršela licence, zašifroval soubory na disku, a vyžadoval po uživateli platbu ve výši 189 amerických dolarů firmě „PC Cyborg Corporation“ za odemknutí systému. Popp byl prohlášen za duševně chorého, aby nemusel stanout před soudem, ale slíbil věnovat finanční prostředky, které vydělal svým malwarem, na podporu výzkumu AIDS. Představa o použití asymetrického šifrování pro takový typ útoků byla představena v roce 1996 Adamem L. Youngem a Moti Yungem. Tito dva věřili, že „AIDS trojan“ byl neefektivní vzhledem k použití symetrického šifrování a představili koncept kryptoviru s použitím RSA a TEA. Young a Yung označovali tento útok jako „kryptovirální vydírání“ a jako „viditelný“ útok, který je součástí větší třídy útoků s označením kryptovirologie, která se zabývá jak skrytými tak viditelnými útoky.  Případy vyděračského ransomwaru se staly hlavním typem ransomwaru v květnu 2005. V polovině roku 2006 červi jako Gpcode, TROJ.RANSOM.A, Archiveus, Krotten, Cryzip a MayArchive začaly využívat sofistikovanější RSA šifrování, pokaždé se zvyšující se velikostí klíče. Gpcode.AG, který byl zaznamenán v červnu 2006, byl zašifrován 660bitovým RSA veřejným klíčem. V červnu roku 2008 byla objevena varianta známa jako Gpcode.AK využívající 1024bitový RSA klíč. Věřilo se, že je to dostatečně velký klíč, aby nebylo možné ho výpočetně prolomit bez distribuovaného úsilí.

Nešifrovací ransomware.

V srpnu 2010 ruské úřady zatkly deset jednotlivců napojených na ransomwarového červa známého jako WinLock. Na rozdíl od předchozího červa Gpcode, WinLock nepoužíval šifrování. Místo toho WinLock jednoduše zamezil přístupu do systému zobrazením pornografických obrázků, a vyzval uživatele k zaslání prémiové SMS za cenu okolo 10 dolarů. Za tuto SMS uživatel získal kód, který mohl být použit k odemčení počítače. Podvod zasáhl velký počet uživatelů po celém Rusku a sousedních zemích. Podle zpráv získala skupina okolo 16 milionů dolarů.  V roce 2011 ransomwarový červ vydávající se za upozornění Windows Product Activation, které informovalo uživatele systému Windows, že by systém měl být re-aktivován a že se uživatel „stal obětí podvodu“. Program nabízel online aktivaci (jako skutečná aktivace Windows), ale byla nefunkční a vyžadovala po uživateli, aby zatelefonoval na jedno ze šesti mezinárodních telefonních čísel a zadání 6místného kódu. Zatímco malware prohlašoval, že hovor je zdarma, byl hovor veden přes dalšího operátora s vysokými tarify za mezinárodní hovory. Ten hovor zdržoval a účtoval uživateli velké částky za mezinárodní hovory.  V únoru 2013 se objevil ransomwarový červ založený na Stamp.EK exploitu. Malware byl distribuován přes hostingové služby SourceForge a GitHub a nabízel k objednání „falešné nahé fotky“ celebrit. V červenci 2013 se objevil ransomware zaměřený na OS X, který zobrazoval webovou stránku obviňující uživatele ze stahování pornografie. Na rozdíl od svých protějšků zaměřených na Windows neblokoval celý počítač, ale jednoduše zamezoval použití samotného prohlížeče tím, že zamezoval zavření těchto stránek pomocí běžných prostředků.  V červenci 2013 21letý muž z Virginie se sám udal policii potom, co obdržel falešné FBI varování obviňující ho z uchovávání dětské pornografie. Po vyšetřování byl skutečně uživatel obviněn z uchovávání dětské pornografie a ze sexuálního obtěžování dětí, když byly v jeho počítači nalezeny obrázky nezletilých dívek a nevhodné komunikace s nimi.

Android ransomware.

U operačního systému Android jsou tři kategorie ransomware:  Nejznámější ransomware, které se objevily na Androidu: Doublelocker, Charger, Jisut, Lockerpin, Simplocker.

Ransomware (jiné názvy: vyděračský software, vyděračský program; angl. "ransomware" - složení anglických slov "ransom" "výkupné" "software" "software") je druh škodlivého programu, který blokuje počítačový systém nebo šifruje data v něm zapsaná, a pak požaduje od oběti výkupné za obnovení přístupu. Některé formy ransomware šifrují soubory na pevném disku (kryptovirální vydírání), jiné jen zamknou systém a výhrůžnou zprávou se snaží donutit uživatele k zaplacení.

勒索软件,又称勒索病毒,是一种特殊的恶意软件,又被人归类为「阻断存取式攻击」(denial-of-access attack),其与其他病毒最大的不同在于手法以及中毒方式。其中一种勒索软件仅是单纯地将受害者的电脑锁起来,而另一种则系统性地加密受害者硬盘上的档案。所有的勒索软件都会要求受害者缴纳赎金以取回对电脑的控制权,或是取回受害者根本无从自行取得的解密金钥以便解密档案。勒索软件通常透过木马病毒的形式传播,将自身为掩盖为看似无害的档案,通常会通过假冒成普通的电子邮件等社会工程学方法欺骗受害者点击链接下载,但也有可能与许多其他蠕虫病毒一样利用软件的漏洞在联网的电脑间传播。


Linux.

Operační systém Linux může využít runlevely pomocí programů projektu sysvinit. Po spuštění jádra Linuxu program codice_2 čte soubor codice_3, kde je definováno chování pro každý runlevel.

Standardní specifikace Linuxu.

Konkrétní implementace nevyžadují poskytnutí těchto specifických runlevelů ani využití zde popsaných významů a mohou mapovat kterýkoli zde popsaný runlevel na jiný runlevel, který poskytuje ekvivalentní funkčnost.

Debian GNU/Linux.

Debian, stejně jako většina distribucí od něho odvozených, nerozlišuje mezi runlevely 2 až 5.

Ubuntu.

Ubuntu 6.10 (Edgy Eft) a novější obsahuje Upstart jako náhradu za tradiční init proces, ale stále používá tradiční init skripty a SysV-rc nástroje Upstartu pro spuštění většiny služeb a emulaci runlevelů.

Red Hat Linux a Fedora.

Red Hat Enterprise Linux a většina jeho odvozenin (např. CentOS) používá runlevely takto:

SUSE Linux.

SUSE používá podobné nastavení jako Red Hat Enterprise Linux:  Správci systému mohou modifikovat služby, které běží pod specifickým runlevelem použitím codice_4 | System Services (runlevel), codice_5 nebo codice_6 – jako na distribucích založených na Red Hat Enterprise Linuxu.

Slackware Linux.

Slackware Linux používá runlevel 1 pro údržbu jako na ostatních distribucích Linuxu. Runlevely 2, 3 a 5 identicky nastavené pro konzoli (se všemi službami aktivními), runlevel 4 přidává X Window System.

Unix.

Solaris.

V systému Solaris verze 10, je SMF (Service Management Facility) je použit místo SVR4 runlevelů. Ty jsou emulovány pro zachování kompatibility s původními startovacími skripty.

FreeBSD, OpenBSD a NetBSD.

Varianty BSD nevyužívají koncept runlevelů, ale v některých verzích init(8) poskytuje emulaci některých běžných runlevelů.

AIX.

Systém AIX nevyužívá System V R4 (SVR4) runlevel specifikaci s dostupnými runlevely od 0 do 9 a zároveň a až c. 0 a 1 jsou rezervované, 2 je standardní běžný Multi User Mode a runlevely 3 až 9 jsou definovatelné správcem systému. Runlevely od a do c dovolují vykonávání procesů v tomto runlevelu bez ukončení procesů spuštěných v jiném.

Runlevel je v informatice označení režimu unixového systému, který implementuje styl System V init. Obvykle existuje sedm runlevelů číslovaných od nuly do šesti. Při spuštění systému je systém nastartován do vybraného runlevelu. Runlevely "nejsou" spouštěny sekvenčně, tzn. je vždy spuštěn buď runlevel 2 nebo 3 nebo 4, nikoliv 2 a poté 3 a následně 4.

运行级别(Runlevel)指的是Unix或者Linux等类Unix操作系统下不同的运行模式。运行级别通常分为7等,分别是从0到6,但如果必要的话也可以更多。


Život.

Rivadavia se narodil v Buenos Aires v roce 1780. Aktivně se účastnil odporu vůči britské invazi v roce 1806 a v Květnové revoluci směřující k nezávislosti Argentiny v roce 1810. V roce 1811 se stal významným účastníkem vládnoucího triumvirátu jako ministr státní pokladny a ministr války. Až do svého konce v říjnu 1812 se tato vláda zaměřila na tvorbu silné ústřední správy, zmírnění vztahů se Španělskem a organizaci armády.  Rivadavia byl později vyslán do Evropy, aby se pokusil zlepšit vztahy Argentiny s Anglií a Španělskem. Vrátil se o šest let později, v květnu 1821. V červnu téhož roku byl jmenován ministrem vlády guvernéra Martina Rodrígueze. Následujících pět let využíval svůj silný vliv pro rozvoj města Buenos Aires, často na úkor ostatní Argentiny. Za jeho působení se postavili prostorné bulváry, školy, dlážděné a osvětlené ulice. Založil univerzitu v Buenos Aires.  8. února 1826 byl zvolen prvním prezidentem Argentiny. Během svého vládnutí založil několik muzeí, a rozšířil národní knihovnu. Jeho vláda však měla řadu problémů. V první řadě to byla válka s Brazílií o území současného Uruguaye, pak silná opozice regionálních správ. Konfrontován s hrozbou otevřeného povstání byl nucen podat 29. června 1827 demisi a později, v roce 1829, byl dokonce nucen odejít do exilu. V roce 1834 se vrátil, aby čelil svým politickým oponentům, ale byl znovu vyhnán do exilu. Odešel nejprve do Brazílie a pak do Španělska, kde i zemřel. Jedním z jeho posledních přání bylo, že jeho ostatky nesmí být nikdy přeneseny zpět do Buenos Aires.

Bernardino de la Trinidad González Rivadavia y Rivadavia (20. května 1780, Buenos Aires – 2. září 1845, Cádiz, Španělsko) byl argentinský státník a první prezident Argentiny.

贝纳迪诺·德拉·特里尼达德·冈萨雷斯·里瓦达维亚·伊·里瓦达维亚(Bernardino de la Trinidad Gónzalez Rivadavia y Rivadavia,1780年-5月20日-1845年-9月2日),阿根廷共和国第一任总统。阿根廷丘布特省港口城市里瓦达维亚海军准将城,以他命名。他的生日已定为国家纪念日。


Vývoj.

Nejstarší ilustrované papyrové zlomky se dochovaly z 5. století, např. tzv. "Papyrus Vozatajů" a z tohoto období pochází i nejstarší biblický iluminovaný rukopis "Quedlinburská Itala" o šesti foliích. Další iluminovaný rukopis Bible vznikl na přelomu 5. a 6. století. Rovněž kolem roku 512 vznikl rukopis obsahující asi 400 iluminací pro dceru západořímského císaře Olybria. Kolem roku 520 vznikl v Ravenně "Codex Argenteus" obsahující evangelia v gótském překladu. Ze 6. století pocházejí také evangeliáře "Codex purpureus Beratinus", Evangeliář ze Sinope a "Codex purpureus Rossanensis". Jedná se o nejstarší iluminované rukopisy Nového zákona. V českých zemích se rukopisy objevují během christianizace. K nejvýznamnějším iluminovaným manuskriptům raného středověku patří "Kodex vyšehradský", který vznikl u příležitosti korunovace Vratislava I. na českého krále v roce 1085. Kodex vznikl pravděpodobně v Bavorsku. Od 12. století jsou iluminace vznikající v českém prostředí ovlivňovány vedle německých zemí též rakouskými zeměmi (Salzburg) a ve 13. století je patrný i byzantský vliv, např. tzv. "Sedlecký antifonář" a "Mater verborum", nebo tzv. "Františkánská bible" a "Osecký lekcionář", které vznikly v pražském Anežském klášteře.  Z počátku 14. století pochází tzv. "Pasionál abatyše Kunhuty" vzniklý z popudu Kunhuty Přemyslovny, dcery Přemysla Otakara II. a abatyše kláštera sv. Jiří na Pražském hradě. V letech 1325–1349 vznikla "Velislavova bible". Ve stejném období vznikl i rukopis "Augustinus super Johannem". Na konci 14. století byla vytvořena "Bible Václava IV."  Po husitských válkách vznikají iluminované rukopisy i pro osoby mimo církevní a královské prostředí a namísto liturgických kodexů se častěji objevují opisy bible doprovázené iluminacemi.  Po vynálezu knihtisku v polovině 15. století nastal pozvolný ústup knižní iluminace. Tištěné knihy jsou zdobené dřevořezy a iluminace se od konce 15. století postupně omezují na výzdobu drobných osobních modlitebních knížek a na graduály. Tento typ knih byl v 16. století častý také v měšťanském prostředí (např. "Literátský graduál" z Třebechovic).

Iluminovaný rukopis je rukopis, jehož text je doplněn iluminacemi. Není podstatné, zda se jedná o názorné ilustrace doprovázející a doplňující text nebo mají podobu ozdob, které pouze esteticky zkrášlují dílo. Ilustrované rukopisy vznikaly již v období pozdní antiky, ovšem jejich vrchol nastal v pozdním středověku, kdy okázalé iluminace mnohdy překonávají význam samotného textu. Zejména v 15. století se objevují bohatě ilustrované manuskripty ve světském prostředí. Po masivním rozšíření knihtisku ve 2. polovině 16. století ustupují do pozadí a ilustrace nahradily dřevořezy v tištěných knihách.

泥金装饰手抄本(Illuminated manuscript)是手抄本的一种,其内容通常是关于宗教的,内文由精美的装饰来填充,例如经过装饰性处理的首字母和边框。泥金装饰图形则经常取材自中世纪纹章或宗教徽记。


Generování borelovské algebry.

Jestliže "X" je metrický prostor, můžeme borelovskou algebru v prvním smyslu "generativně" popsat takto:  Pro kolekci "T" podmnožin "X" (to jest pro libovolnou podmnožinu potenční množiny "X", P("X")), definujeme  Nyní definujeme pomocí transfinitní indukce posloupnost "G", kde "m" je ordinální číslo, tímto způsobem:  Tvrdíme, že borelovská algebra je "G", kde ω je první nespočetné ordinální číslo. Tj. borelovská algebra může být "generovaná" z třídy otevřených množin iterováním operací  na první nespočetný ordinál.  Pro důkaz tohoto tvrzení je potřeba si uvědomit, že libovolnou otevřenou množinu v metrickém prostoru lze získat jako sjednocení rostoucí posloupnosti uzavřených množin. Speciálně je vidět, že doplňky množin zobrazují "G" do sebe pro libovolný limitní ordinál "m"; pokud "m" je nespočetný limitní ordinál, pak "G" je uzavřená na spočetná sjednocení.  Pro libovolnou borelovskou množinu "B" existuje nějaký spočetný ordinál α takový, že "B" lze získat iterováním operace nad α. Pokud se "B" probíhá všemi borelovskými množinami, α bude probíhat všemi spočetnými ordinály, a proto prvním ordinálem, pro který získáme všechny borelovské množiny, je ω, první nespočetný ordinál.

Příklad.

Důležitý příklad, zvláště v teorii pravděpodobnosti, je borelovská algebra na množině reálných čísel. Je to algebra, na které je definována borelovská míra. Je-li dána reálná náhodná proměnná definována na pravděpodobnostním prostoru, její rozdělení pravděpodobnosti je podle definice také mírou na borelovské algebře.  Borelovská algebra na reálných číslech je nejmenší σ-algebra na R, která obsahuje všechny intervaly.  Při konstrukci pomocí transfinitní indukce lze ukázat, že kardinalita systému množin v každém kroku je nejvýše rovna potenci kontinua. Proto celkový počet borelovských množin je menší nebo roven

Standardní borelovské prostory a Kuratowski věty.

George Mackey píše, že borelovský prostor je „množina spolu s význačnou σ-algebrou svých podmnožin, které se nazývají borelovské množiny.“. Nicméně modernější terminologie používá pro takové prostory název "měřitelný prostor". Důvodem pro toto rozlišování je, že Borelovská σ-algebra je σ-algebra generovaná "otevřenými" množinami "topologického" prostoru, zatímco Mackeyova definice se vztahuje na množiny opatřené "libovolnou" σ-algebrou. Existují měřitelné prostory, které jsou "ne"borelovské prostory v tomto omezenějším topologickém smyslu.  Měřitelné prostory vytvářejí kategorie, ve kterých homomorfismy jsou měřitelnými funkcemi mezi měřitelnými prostory. Funkce formula_9 je měřitelná, jestliže vzorem každé měřitelné množiny "B" v "Y", formula_10 je měřitelná množina v "X".  Věta. Nechť "X" je polský prostor, tj. topologický prostor takový, že existuje metrika "d" na "X", která definuje topologii "X", a díky které je "X" úplný separabilní metrický prostor. Pak "X" jako Borelovský prostor je izomorfní s jedním z prostorů (1) R, (2) Z nebo (3) s konečným prostorem.  Reálná přímka R a sjednocení R s libovolnou spočetnou množinou jsou jako borelovské prostory izomorfní.  Standardní borelovský prostor je borelovský prostor na polském prostoru.  Jakýkoli standardní borelovský prostor je definovaný (až na isomorfismus) svoji kardinalitou, a libovolný nespočetný standardní borelovský prostor má kardinalitu kontinua.  Pro podmnožiny polských prostorů lze borelovské množiny charakterizovat jako množiny, který jsou obory hodnot spojitých injektivních zobrazení definovaný na polských prostorech. Ale obor hodnot spojitého neinjektivního zobrazení nemusí být borelovský. Viz analytická množina.  Každá pravděpodobnostní míra na standardním borelovském prostoru vytváří z tohoto prostoru standardní pravděpodobnostní prostor.

Neborelovské množiny.

Příklad podmnožiny reálných čísel, která není borelovská, a který ukázal Luzin (Sect. 62, stránky 76-78), je popsán níže. Naopak, příklad neměřitelné množiny nemůže být ukázán, ačkoli její existence dokázána být může.  Každé iracionální číslo lze jednoznačně reprezentovat řetězovým zlomkem:  kde formula_12 je nějaké celé číslo a všechna ostatní čísla formula_13 jsou "kladná" celá čísla. Nechť formula_14 je množina všech iracionálních čísel, která odpovídají posloupnostem formula_15 které mají následující vlastnost: existuje nekonečná podposloupnost formula_16 taková, že každý prvek je dělitelem svého následovníka. Tato množina formula_14 není borelovská. Ve skutečnosti je to analytická množina, která je kompletní ve třídě analytických množin. Další podrobnosti jsou v knize od Kechrise o deskriptivní teorii množin, zvláště ve cvičení (27.2) na straně 209, v definici (22.9) na straně 169 a cvičení (3.4)(ii) na straně 14.  Jinou neborelovskou množinou je inverzní obraz formula_18 nekonečné paritní funkce formula_19. Nicméně toto je důkaz (pomocí axiomu výběru) existence, ne explicitní příklad.

Alternativní neekvivalentní definice.

Podmnožina lokálně kompaktního Hausdorffova topologického prostoru se nazývá "borelovská množina", jestliže patří do nejmenšího σ-okruhu obsahujícího všechny kompaktní množiny.

Literatura.

Skvělé vysvětlení mechanismu "Polské topologie" je podané v kapitole 3 následující publikace:

Borelovská množina v matematice je libovolná množina v topologickém prostoru, kterou lze získat z otevřených množin pomocí operací spočetného sjednocení, spočetného průniku a relativního doplňku (nebo ekvivalentně z uzavřených množin). Název mají po francouzském matematikovi Émile Borelovi.

博雷尔集,又称Borel集,是数学的专有名词,指在一个指定的拓扑空间中,可由其开集(或者等价地,可由其闭集)的可数次联集运算、可数次交集运算和补集运算得到的一个集合。博雷尔集是由埃米尔·博雷尔的名字命名的。


Biografie.

Dětství.

Narodil se v Santa Monice v Kalifornii, ale brzy se jeho rodina přestěhovala do Detroitu v Michiganu, kde byl vychován svou matkou. V Detroitu navštěvoval Waldorfskou školu a následně vystudoval Cass Technical High School.

Počátky kariéry (2004-2010).

Během studia na střední škole také dostal prostor v rap battle soutěži na detroitské rádiové stanici WPZR. V roce 2005 rapper Kanye West vedl na zmíněném rádiu rozhovor, když se to Big Sean dozvěděl okamžitě požádal Westa, aby mu mohl předvést svůj freestyle. West nakonec souhlasil. Sean mu poté dal své demo a o dva roky později byl upsán k Westovu vydavatelství GOOD Music.  Roku 2007 vydal svou první oficiální mixtape s názvem "Finally Famous: The Mixtape". Píseň "Get'cha Some" mu zajistila pozornost médií. Další mixtape následovala roku 2009, ta nesla název "UKNOWBIGSEAN". V roce 2010 poté vydal další mixtape s názvem "Finally Famous Vol. 3: BIG".

Finally Famous (2011-2012).

V roce 2011 oznámil, že na jeho debutovém albu pracují producenti Kanye West a No I.D. Prvním singlem byla zvolena píseň "My Last" (ft. Chris Brown), umístila se na 30. příčce žebříčku Billboard Hot 100. Album "Finally Famous" bylo vydáno v červnu 2011. V první týden se prodalo 87 000 kusů, čím debutovalo na 3. příčce žebříčku Billboard 200. Celkem se alba v USA prodalo 378 000 kusů. Dopomohly k tomu i další singly "Marvin & Chardonnay" (ft. Kanye West a Roscoe Dash) (32. příčka) a především "Dance (A$$)" (ft. Nicki Minaj) (10. příčka).  V září 2012 byla vydána společná kompilace vydavatelství GOOD Music s názvem "Cruel Summer". Big Sean byl spoluautorem obou velmi úspěšných singlů "Mercy" (s Kanye West a Pusha T (ft. 2 Chainz)) (13. příčka) a "Clique" (s Kanye West (ft. Jay-Z)). Obou singlů se v USA celkem prodalo přes tři miliony kusů. Album už tak úspěšné nebylo, když se ho celkem prodalo 389 000 kusů. V září 2012 Big Sean vydal svou další mixtape s názvem "Detroit". Také hostoval na úspěšných singlech "My Homies Still" (od Lil Wayne) a "As Long as You Love Me" (od Justin Bieber).

Hall of Fame (2013-2014).

Své druhé album s názvem "Hall of Fame" vydal v srpnu 2013. Produkce alba se chopili No I.D. a Key Wane. V první týden se prodalo 72 000 kusů. Celkem se v USA prodalo 104 000 kusů. Důvodem poklesu byla i absence úspěšných singlů. Jedinými, které zabodovaly byly "Beware" (ft. Lil Wayne a Jhené Aiko) (38. příčka) a "Guap" (71. příčka).  V roce 2013 také hostoval na úspěšném singlu "All Me" (od Drakea). Roku 2014 se objevil na úspěšném promo singlu zpěvačky Ariany Grande s názvem "Best Mistake".  V září 2014 podepsal management smlouvu s Roc Nation. K oslavě vydal zdarma ke stažení bezejmenné EP se čtyřmi novými písněmi: "I Don't Fuck With You", "Paradise", "4th Quarter" a "Jit/Juke". Píseň "I Don't Fuck With You" (ft. E-40) byla zvolena jako singl a umístila se na 11. příčce US žebříčku. Píseň získala 3x platinovou certifikaci za tři miliony prodaných kusů.

Dark Sky Paradise (2015-2016).

Dne 25. ledna 2015 zveřejnil přes Twitter obal svého třetího alba s názvem "Dark Sky Paradise". Následujícího dne oznámil i datum vydání, a to 24. února 2015. Prvním singlem byla zvolena píseň "Blessings" (ft. Drake), umístila se na 28. příčce amerického žebříčku a získala platinovou certifikaci. V první týden prodeje se v USA prodalo 139 000 kusů, což je nejvíce v jeho kariéře a je to více než celkový prodej jeho předchozího alba. Současně album zaznamenalo 17 milionů streamů na placené hudební službě Spotify. Na albu byla znovuvydána i jeho úspěšná píseň z roku 2014 "I Don't Fuck With You" (ft. E-40). Po zveřejnění alba se do hlavního amerického žebříčku dostaly i písně "All Your Fault" (ft. Kanye West) (80. příčka), "One Man Can Change the World" (ft. Kanye West a John Legend) (82.), "Paradise" (99.) a "Play No Games"(ft. Chris Brown a Ty Dolla Sign) (84.). Do konce roku 2015 se v USA celkem prodalo 350 000 kusů alba. V únoru 2016 bylo album certifikováno společností RIAA jako platinová deska i přesto, že klasický prodej nestačil ani na zlatou desku (500 000 ks). Důvodem byla změna pravidel RIAA, která začala přičítat i streamování audio a video obsahu alb.  Dne 1. dubna 2016 vydal společné EP se zpěvačkou Jhené Aiko pod názvem "Twenty88". EP bylo o první čtyři dny dáno k exkluzivnímu streamingu na Tidal.

I Decided (2017–...).

V prosinci 2016 přes sociální média oznámil, že dne 3. února 2017 vydá své další album s názvem "I Decided". Na albu se objevil singl "Bounce Back" (6. příčka, 3x platinový singl), který vydal již na konci října 2016. Spolu s oznámením zveřejnil také další singl s názvem "Moves" (38. příčka, platinový singl). Album bylo vydáno v únoru 2017. V první týden prodeje v USA se ho prodalo 151 000 ks (po započítání streamů) a tím debutovalo na 1. příčce žebříčku Billboard 200. V říjnu 2017 získalo certifikaci platinová deska. Třetím singlem alba byla zvolena píseň "Jump Out the Window" (76. příčka). V žebříčku Billboard Hot 100 se umístila ještě píseň "Halfway Off the Balcony" (74. příčka).

Osobní život.

Big Sean se stýkal se svou spolužačkou ze střední školy a pozdější přítelkyní Ashley Marie od roku 2004 do jejich rozchodu v roce 2013. Brzy poté se začal objevovat po boku herečky Naya Rivery, v říjnu 2013 oznámil jejich zasnoubení. Avšak v dubnu 2014 bylo zasnoubení zrušeno.  V roce 2008 řekl, že jeho oblíbenými módními značkami jsou 10 Deep, Billionaire Boys Club a Bape. Od doby svého úspěchu je tváří značky Ti$A a také má reklamní smlouvu s firmou Adidas, kde vydal i své vlastní tenisky.  V srpnu 2011 byl zatčen za údajné sexuální napadení při koncertu v Lewistonu, stát New York. V říjnu téhož roku byl shledán vinným jen za omezení svobody a byl nucen zaplatit pokutu 750 dolarů.

Sean Michael Leonard Anderson (* 25. března 1988, Santa Monica, Kalifornie, USA) spíše známý jako Big Sean je americký rapper. Od roku 2007 je upsán společnosti GOOD Music. Jeho nejúspěšnější písní je "Dance (A$$)" (ft. Nicki Minaj).

肖恩·迈克尔·伦纳德·安德森(Sean Michael Leonard Anderson,1988年3月25日 - ),艺名大肖恩(Big Sean),是一位美国的饶舌歌手。2007年与肯伊·威斯特的G.O.O.D. Music签约,并与2008年与Def Jam签约。2011年发行专辑《最后著名》(Finally Famous),其中与妮琪·米娜的主打歌《Dance (A$$)》曾上榜告示牌百强单曲榜第14名。