Důvody vzniku apatridismu.

Vzniká v důsledku nesourodosti vnitrostátních úprav o nabývání státního občanství. Např. narodí-li se dítě rodičům státním občanům země, podle jejíchž zákonů dítě nedědí státní občanství po rodičích (kde lze státní občanství nabýt pouze narozením na jejím území), na území jiného státu, a to takového, jenž uznává zásadu nabývání státního občanství pouze po rodičích – vlastních státních občanech, nikoliv na základě narození na daném území. Dítě tak nezíská státní občanství ani po rodičích, ani státní příslušnost státu, na jehož území se narodilo. Druhým případem vzniku bezdomovectví je ztráta státního občanství, aniž by současně nabyl jiné.

Mezinárodní úmluvy.

V roce 1954 byla dohodnuta "Úmluva o postavení osob bez státního občanství", podle ní má apatrida postavení jako uprchlík, kromě sdružovacího práva a práva na zaměstnání.  V roce 1961 byla přijata "Úmluva o omezení případů bezdomovectví", čehož se má podle jejích ustanovení dosáhnout přiznáním státního občanství všem osobám, které se narodí na území státu a staly by se jinak bezdomovci (platí pro státy, kde se uplatňuje zásada nabývání státního občanství po rodičích tzv. "ius sanguinis"). Dále udělí smluvní státy státní občanství i osobě, která se nenarodila na území státu a která by jinak byla bezdomovcem, pokud jeden z rodičů měl v době narození dítěte občanství tohoto státu (v případě států, které používají pro nabývání státního občanství zásadu "ius soli" – podle místa narození dítěte).

Problémy spojené s apatridismem.

Státní občanství je právní vztah mezi státem a jeho občanem, který zahrnuje řadu vzájemných práv a povinností. Jedná se například o právo občana vstupovat na území svého státu a žít v něm, nebo naopak jeho povinnost vykonávat ve svém domovském státě vojenskou službu. Na státní občanství je také přímo vázána řada základních lidských práv, jako třeba právo volební, které stát obvykle garantuje pouze svým občanům. Tato práva jsou pro osoby bez státního občanství nedosažitelná, a problematický je pro ně často také přístup k dalším základním právům.  Dětem bez státního občanství bývá odepřeno právo navštěvovat státní školy, tyto jsou potom odkázány na studium na školách soukromých a často nemají žádnou možnost dosáhnout vysokoškolského vzdělání (např. v Thajsku). Nedostatečné vzdělání potom negativně ovlivňuje další profesní život jednotlivců bez státního občanství. Nemohou vykonávat některá povolání právě kvůli nedostatečné kvalifikaci, jiná jsou pro ně potom nedosažitelná jednoduše proto, že jsou vyhrazena pouze občanům daného státu. Ztížený je také přístup k systému sociálního zabezpečení a často i k lékařské péči. Lidé bez státního občanství jsou tak uvězněni v chudobě bez jakékoli možnosti ze z nepříznivé životní situace vymanit.

Apatrida nebo také apolita je osoba, která není státním příslušníkem žádného státu, nepožívá proto ochrany žádného státu. Apatridismus (apolitismus) tedy znamená mezinárodněprávní bezdomovectví. Po celém světě jde asi o 10 milionů osob, které nemají žádnou státní příslušnost.

无国籍(英语:Statelessness),是指某人不被任何一个国家的法律认为是其国民从而没有任何国籍,或者说不属于任何国家的状态。无国籍人士在居住地无人权保障,在国际社会不享受任何国家的外交保护,就像一个自然人不知道他自己是谁,就没有国家的法律保护,就无法在法院主张权利,争取权利。


Historie.

Poprvé byl izolován kapalný styren monomer z pryskyřice borovice Eduardem Simonem již v roce 1839. Uložený vzorek náhodně zpolymerizoval, ale praktické aplikace se PS dočkal až v roce 1931, kdy jeho průmyslovou výrobu zahájil německý chemický koncern IG Farben.

Historie polystyrenu.

Styren monomer byl objeven v roce 1839 Eduardem Simonem, berlínským lékárníkem. Izoloval ho ze storaxu, pryskyřice tureckého stromu Liquidambar orientalis. Destiloval olejovitou kapalinu, monomer, který pojmenoval styrol. O několik dní později, jak styrol tuhnul hlavně díky vzdušnému kyslíku a měnil se v „puding“, napadlo ho zdvojit oxid této sloučeniny (styroloxid). Od roku 1845 Jamajčan a chemik John Buddle Blyth a Němec, chemik August Wilhelm von Hofmann si všimli, že stejně se látka chová i za nepřítomnosti vzduchu. To, s čím experimentovali, pojmenovali metastyrol. Bylo to chemicky identické se styroloxidem, jak ukázala později chemická analýza. Výrobu metylstyrolu/oxidstyrolu jako polymerační proces popisuje v roce 1866 Marcelin Berthelot. Později bylo objeveno, že zahříváním styrenu začíná polymerace, která končí zrozením makromolekuly. (Tak jak se domníval i německý chemik Hermann Staudinger). Tak byla tato látka pojmenována polystyren, tak jak ji pojmenováváme dodnes.  Společnost IG Farben začala vyrábět styren a polystyren v továrně na Ludwigshafenu v roce 1931. Doufala, že v mnohém nahradí tehdy používaný zinek. Vynalezli veliký vyhřívaný průduch, který odděloval výsledný polystyren teplým vzduchem a krájel ho na malé kousky.  Od roku 1941 je vyráběna polystyrenová pěna vytlačováním. Před rokem 1949 chemik a inženýr Fritz Stastný (1908–1985) začal vyrábět polystyrenové kuličky suspenzní polymerací styrenu s využitím nadouvadla typu alifatických uhlovodíků, jako je pentan. Perličky jsou surovinou, která po předpěnění, zrání a lisování vytváří pěnové PS výrobky. Stastny a BASF požádali o udělení patentu a ten byl udělen v roce 1949. Jak vzniká pěnový polystyren, mohli na vlastní oči vidět návštěvníci Kunstoff Messe 1952 v Dusseldorfu. Produkt, který vznikal byl pojmenován styropor. Pěnový polystyren obsahuje 98% vzduchu a 2% polymeru.

Vlastnosti.

Polystyren je poměrně tvrdý, ale křehký plast, který dobře odolává kyselinám a zásadám. Při stárnutí křehne a vytvářejí se v něm trhliny. Neodolává organickým rozpouštědlům, zejména benzénu, aldehydům a ketonům. Je citlivý vůči UV záření a málo odolný vůči teplotě (jen asi do 80 stupňů Celsia). Šuta uvádí, že se z něj uvolňuje nezreagovaný monomer styren, který je toxický a karcinogenní. Množství nezreagovaného styrenu se pohybuje v ppm jednotkách. Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny klasifikuje styren do skupiny 2B - podezřelý karcinogen pro člověka. Evropská chemická agentura (ECHA) nezařadila styren mezi látky vzbuzující značné obavy (příloha XIV - REACH), tedy pro přednostní autorizaci. Evropští výrobci polystyrenu deklarují své produkty jako vyhovující pro styk s potravinami, s pitnou vodou a pro dětské hračky. Karcinogenita styrenu nebyla prokázána a styren není na žádném seznamu karcinogenních látek. Jde o velmi hořlavý materiál.  Standardní polystyren je tvrdý, citlivý na náraz a jeho vlastnosti se časem a povětrnostními vlivy rychle zhoršují (křehne, vytváří mnoho trhlin). Odolnost vůči teplotě je velmi nízká - použitelný je do 80 °C. Měknutí nastává při teplotě 90 °C, sklovitý přechod při 95 °C.  Pro aplikace pěnového polystyrenu ve stavebnictví se používal zpomalovač hoření hexabromcyklododekan (HBCDD). Přidává se jako zpomalovač hoření především do izolačního expandovaného a extrudovaného polystyrenu (EPS a XPS)) používaného ve stavebnictví. Pro své persistentní vlastnosti (nerozkládá se) byl zařazen mezi persistentní organické látky (POP) dle Stockholmské úmluvy OSN a celosvětově zakázána jeho aplikace od roku 2019. Český výrobce EPS suroviny - společnost Synthos Kralupy neaplikuje HBCDD od května 2015, zpracovatelé - výrobci pěnového PS aplikují od 1. října 2015 pouze typy EPS bez HBCDD. [3] Riziko vzniku rakoviny nebylo u EPS s HBCDD prokázáno. [3-6]Nehrozí žádné zdravotní nebezpečí ani u zateplených budov s EPS s HBCDD. [5]  Riziko vzniku rakoviny a narušení hormonální rovnováhy v těle nese ve dvou případech – když pracujete s polystyrenem, který HBCD obsahuje, a vdechujete mikročástice, a když se takový polystyren likviduje neodborným způsobem a hexabromcyklododekan se dostane do půdy a potravinového řetězce.

Použití v potravinářství.

Z polystyrenu se vyrábí např. obaly nebo jednorázové nádobí (talíře, kelímky, misky, příbory aj.) Vzhledem k jeho dobré barvitelnosti je k dispozici v řadě odstínů. Pěnový PS se využívá jako misky pod maso a zeleninu, pro balení hotových jídel a jako přepravky pro mořské plody.

Použití v nábytkářství.

V podobě kuliček se polystyren používá při výrobě sedacích pytlů jako výplň. Výhodou materiálu je, že díky neschopnosti vázat na sebe vlhkost se v nich nedrží roztoči. Další využití je při výrobě interiérových obkladů v podobě stropních desek nebo dekorací.

Použití ve stavebnictví.

Desky.

Ve stavitelství se používá polystyren zejména v deskách o plošném rozměru 0,5 x 1,0 metru. Tloušťky jsou různé - dle potřeby (cca od jednoho do několika centimetrů). Osvědčil se takto například v tepelných izolacích domů (fasád) nejčastěji EPS 70 F, nebo EPS 100 F - "kontaktní zateplovací systém". Číslo značí pevnost v tlaku v kPa (kilopascal) - 50, 70, 100, 150, 200 až 250 (v 10% stlačení). Mezi hlavní výhody patří dobrá zpracovatelnost a snadná aplikace.  Označení písmeny:

Drcený.

Drcený polystyren se může přidávat do betonů podlah (polystyrenbeton) - snížení hmotnosti, zlepšení tepelně-izolačních vlastností.

Extrudovaný polystyren.

Zpravidla desky 1250 x 600 mm, nejčastěji s polodrážkou nebo kolmou hranou, pro použití na sokl se zdrsněným povrchem pro lepší přilnutí lepidla (Styrodur). Nenasákavý, různé barevné provedení. Vyrábí se extruzí (vytlačováním) taveniny krystalového polystyrenu za současného sycení vzpěňovadlem, které po uvolnění tlaku umožní na konci vytlačovací hubice napěnění materiálu. Extrudovaný polystyren (XPS) je podobný deskám, vyrobeným ze zpěňovatelného polystyrenu (EPS). Technologie výroby desek je ale odlišná. Oba druhy výrobků mají ale základ v polystyrenu. [3]  Kvůli hořlavosti EPS a XPS se do nch přidávaly bromované zpomalovače hoření, zejména hexabromcyklododekan (HBCDD). Od roku 2015 se tento retardér nepoužívá, byl nahrazen polymerem bromovaným retardérem. Kompaktní polystyreny lze snadno i násobně recyklovat. Obdobně lze postupovat s EPS bez HBCDD [6]. Starší typy s HBCDD je nutno energeticky využít, přičemž se retardér hoření rozloží na neškodné produkty. [8]

Polystyrenová vlákna.

Polystyrenová vlákna (mezinárodní zkratka PS) jsou výrobky z polystyrenu.  Jako způsob výroby se v odborné literatuře zmiňuje zvlákňování z taveniny, výlučně ve formě monofilu. Vlákna se používají jako materiál na zvukovou a elektrickou izolaci. Fyzikální vlastnosti vláken nejsou veřejně známé, objem jejich výroby se ve statistikách o polystyrenu neuvádí.  Ve 2. dekádě 21. století jsou publikovány obsáhlé zprávy o výzkumu a možném praktickém použití elektrostaticky vyrobených polystyrenových nanovláken na membrány ke speciálním filtrům, obvazový medicinský materiál s výtečnou ochranou proti infekcím aj.

Reference.

www.epscr.cz "Izolační praxe č.13"

Polystyren (PS) vzniká jako produkt polymerace styrenu. Do skupiny polystyrenových hmot patří standardní (krystalový, čirý) polystyren, houževnatý PS, zpěňovatelný PS (EPS), vytlačovaný pěnový PS (XPS) a kopolymery.

聚苯乙烯(英语:Polystyrene,简称PS)是无色透明的热塑性塑料,其中发泡聚苯乙烯俗称保丽龙(亦称保利纶,香港俗称发泡胶)。具有高于摄氏100度的玻璃转化温度,因此经常用来制作各种需要承受开水的温度的一次性容器,以及一次性泡沫饭盒等。


Evoluce.

Jednoduché červené krvinky se vyskytují již u některých bezobratlých. Pokud je definujeme jako buňky obsahující hemoglobin a sloužící k zachytávání kyslíku, pak se vyskytují již v tkáni některých helmintů (hlavatci, Priapulida), kteří ještě nemají cévní soustavu. U měkkýšů obvykle červené krvinky chybí a krevní barviva jsou rozpuštěna v hemolymfě. Kroužkovci (s uzavřenou cévní soustavou) na tom buď jsou stejně, nebo mají vyvinuty červené krvinky. U členovců nebyly červené krvinky nikdy nalezeny. Nižší strunatci obvykle červené krvinky také nemají, ale u obratlovců jsou již vyvinuty.  U ryb, plazů a ptáků jsou erytrocyty oválné s vyvinutým jádrem. U plazů a ryb jsou obvykle širší než u ptáků. Savci mají erytrocyty bez jádra a bikonkávního tvaru – u velbloudovitých však jsou oválné. Velikost se pohybuje od 4 mikrometrů u kozy až po 9,1 mikrometru u slona. V jednom mm3 bývá např. u člověka 4–5 milionů erytrocytů, u holubů však pouhých 2 400 000, naopak u psů až 6 650 000.

Lidské červené krvinky.

Statistické údaje.

Lidské červené krvinky jsou menší než většina ostatních lidských buněk: jejich rozměr je přibližně 7,4×2,1 μm. Typická červená krvinka obsahuje zhruba 265 milionů molekul hemoglobinu, z nichž každá obsahuje čtyři hemové skupiny.  Ženy mají kolem 4,8 milionů červených krvinek v 1 mm3 krve, muži ve stejném objemu asi 5,4 milionů. Lidé trvale žijící ve vyšších polohách s nižším obsahem atmosférického kyslíku mají větší množství erytrocytů než lidé z nížin (to může ovlivnit množství bílých krvinek až o 15%). Červené krvinky jsou nejpočetnější buněčnou složkou krve (1 mm3 obsahuje zhruba 4 až 11 tisíc bílých krvinek a 150 až 400 tisíc krevních destiček). V červených krvinkách zdravého člověka jsou vázány cca 3,5 g železa, což je více, než ve všech zbývajících tkáních dohromady.

Životní cyklus erytrocytů.

Jelikož červené krvinky nemají jádra, nedovedou se samy dělit a množit, a proto se neustále tvoří v kostní dřeni plochých kostí během procesu nazývaného erytropoéza (v embryu probíhá erytropoéza v játrech). Erytropoéza je stimulována hormonem erytropoetinem, který je tvořen v ledvinách. Vznik červené krvinky trvá zhruba sedm dní a její životnost je 100–120 dnů. V této době je z erytroblastů v kostní dřeni vypuzeno jádro, to na své membráně vystavuje fosfatidylserin a láká makrofágy, které pomocí DNáz buněčné jádro stráví. Staré či poškozené krvinky jsou pak obklopeny fagocyty, odbourány a jejich stavební materiál je uvolněn zpět do krve. Červené krvinky jsou odstraňovány především ve slezině. Hem z molekul hemoglobinu je vyloučen jako bilirubin.

Krevní doping.

Někteří sportovci zvyšují svůj výkon zvýšením počtu erytrocytů v krvi. Toho mohou dosáhnout dodáním erytropoetinu do těla, který zvýší produkci červených krvinek v kostní dřeni.  Další způsob zvýšení počtu červených krvinek v těle je autotransfúze krve, kdy jsou sportovcům krátce před závodem do krve vpraveny jejich vlastní, dříve odebrané, erytrocyty (ty mohou být při teplotě −78 °C skladovány 5 týdnů).  Zvýšený počet červených krvinek zvyšuje hustotu krve a může ohrozit krevní oběh dopujícího sportovce.

Červená krvinka čili erytrocyt (z řec. "erythros" – červený a "kytos" – buňka) je nejběžnější krevní buňka. Její funkcí je zejména přenášení kyslíku z plic nebo žaber do ostatních tělních tkání. Obsahují červené krevní barvivo hemoglobin, které se skládá z železité složky (Hemu), která váže kyslík a z bílkovinné složky (globinu). Červená krvinka se "dožívá" 100-120 dnů.

红细胞(),又称为红血球或血红细胞,是血液中数量最多的一种血球,同时也是脊椎动物体内通过血液将氧气从肺或鳃运送到身体各个组织的最主要的媒介。破裂中的红细胞或其碎片则称为裂红细胞(英语:schistocyte)。


Historie.

Když začátkem padesátých let Evropská komise hledala vhodný motiv pro budoucí vlajku EU, navrhl šlechtic japonsko-rakouského původu Richard Mikuláš Coudenhove-Kalergi přejmout vlajku, jím založené, Panevropské unie. Ta se skládala z červeného kříže ve žlutém kruhu na modrém pozadí, přičemž kruh odkazuje k japonské vlajce, neboť Kalergi se narodil své japonské matce roku 1894 v Tokiu. Tento návrh byl však zamítnut kvůli protestům Turecka proti přítomnosti kříže, nicméně hlavní motiv japonské vlajky, kruh uprostřed jednobarevného pozadí, zůstal i na na finálním návrhu Arsène Heitze. Číslo 12 jako počet hvězd bylo nakonec vybráno kvůli politické neutrálnosti, později Haitz připustil inspiraci mariánskou ikonografií.  Podoba vlajky byla Radou Evropy přijata 8. prosince 1955 a navrhl ji hlavní herold Irska Gerard Slevin. Symbolem Evropského společenství se vlajka stala 26. května 1986. Evropská unie, vzniklá na základě Maastrichtské smlouvy v roce 1992, která Společenství nahradila, převzala také jeho vlajku. Ovšem zrušením Maastrichtské smlouvy a jejím nahrazením Lisabonskou smlouvou nebyla tato vlajka, v nové smlouvě deklarována jako vlajka EU. Tak se stalo, že oficiálně EU žádnou vlajku nemá. Proto některé státy EU prohlásily, že ji jako symbol uznávají. Mezi těmi, které takové vyjádření nevydaly je i ČR. Vlajka je vyobrazena na přední straně všech eurobankovek, na mincích je pouze kruh hvězd.

Počet hvězd.

Počet hvězd je ustálen na dvanácti a nesouvisí s počtem členů Evropské unie. V roce 1953 měla Rada Evropy 15 členů. Bylo navrženo, aby budoucí vlajka měla jednu hvězdu pro každého člena, přičemž by se počet při přijetí nových členů již neměnil. Proti tomu se postavilo Západní Německo, neboť jedním ze členů Rady bylo sporné území Sársko a vlastní hvězda by vyvolávala představu samostatnosti území. V této souvislosti Francie protestovala proti 14 hvězdám, neboť by to vyvolalo představu pohlcení Sárska Německem. Je mýtem, že by poté italský zástupce protestoval, že 13 je nešťastné číslo a rovněž poukazoval na skutečnost, že původní vlajka Spojených států měla tento počet hvězd.  Hvězdy symbolizují ideály jednoty, solidarity a souladu mezi evropskými národy.

Mariánská inspirace.

V roce 1987, poté co EHS vlajku přijalo, uvedl její autor Arsene Heitz, že se při jejím návrhu inspiroval také textem 12. kapitoly biblické knihy Zjevení, která zobrazuje ženu s dvanácti hvězdami kolem hlavy. Tento symbol je v evropském umění často spojen také se zobrazením Panny Marie právě s dvanácti hvězdami kolem hlavy, modrá je přitom též v umění chápána jako jeden z Mariiných atributů.

Časté chyby.

Následující ukázky jsou častými chybami v souvislosti s vlajkou Evropské unie.

Vlajka Evropské unie je symbolem EU, zobrazuje kruh dvanácti zlatých hvězd na modrém pozadí.

目前欧洲联盟和欧洲委员会使用的旗帜以深蓝色为底色,十二颗五角金星环成一圆组成,是这两个组织的旗帜和徽章。两个组织都称它为「欧洲旗」代表整个大洲,但是在欧洲委员会中使用之外并无任何法律地位。「欧盟旗帜」一词无视了它和欧洲委员会的关系,但「欧洲委员会旗帜」一词未曾使用。


Termín a definice.

Udržitelný rozvoj byl etablován a poprvé definován v roce 1987 ve zprávě Naše společná budoucnost jako: ",takový rozvoj, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost budoucích generací naplňovat potřeby své.""  Evropský parlament definuje udržitelný rozvoj jako: "„zlepšování životní úrovně a blahobytu lidí v mezích kapacity ekosystémů při zachování přírodních hodnot a biologické rozmanitosti pro současné a příští generace“."  Podle českého zákona o životním prostředí je jím: "„takový rozvoj, který současným i budoucím generacím zachovává možnost uspokojovat jejich základní životní potřeby a přitom nesnižuje rozmanitost přírody a zachovává přirozené funkce ekosystémů“."  Termín "udržitelný způsob života" či "udržitelný život" "(anglicky: sustainable living)" je holistickou životní strategií, jež vychází z koncepce udržitelného rozvoje. Jeho zásady a principy pak aplikuje na praktickou rovinu způsobu života společnosti i jednotlivce (přičemž model udržitelného rozvoje se s modelem udržitelného způsobu života protíná a hranice nejsou jasně vymezeny). Cílem takového způsobu života je umožnit přežít nám i dalším generacím v co nejpříznivějším životním prostředí. Český ekolog a zakladatel Společnosti pro trvale udržitelný život Josef Vavroušek ho definuje jako: ",takový způsob života, který se přibližuje ideálům humanismu a harmonie vztahů mezi člověkem a přírodou, a to v časově neomezeném horizontu. Je založen na vědomí odpovědnosti vůči dnešním i budoucím generacím a na úctě k živé i neživé přírodě.“"

Historie.

V roce 1968 byl založen tzv. Římský klub ("Club di Roma"), který sdružuje uznávané osoby z mnoha zemí a provádí výzkumy, které se zabývají problémy vývoje světa jako celku, aby bylo možno vést rozhodující kroky ke stanovení limitů růstu, popř. limitů směru růstu.  V roce 1972 Římský klub uveřejnil zprávu Meze růstu, zadanou týmu vědců z Massachusettského technologického institutu. Tato zpráva zveřejnila výsledky počítačově simulovaného vývoje lidské populace a využívání přírodních zdrojů do roku 2100. Z této zprávy je patrné, že během 21. století dojde k brutálnímu populačnímu pádu v důsledku znečištění, vyčerpání úrodnosti obdělavatelných půd a nedostupnosti energetických zdrojů (především fosilních paliv). Zpráva byla vydána rovněž knižně pod názvem "Meze růstu" "(The Limits to Growth)", hlavními autory jsou manželé Meadowsovi.  Ve stejném roce (1972) se uskutečnila konference Organizace spojených národů na téma prostředí člověka. Zde vyšla na světlo světa myšlenka nutnosti ekologicky přijatelného rozvoje a nastínily se zde hlavní problémy vzájemného působení ekonomického růstu na stav planety. Rovněž zde došlo k načrtnutí problémů nerovného vývoje rozvojových zemí (nazývaných globální jih) a vysoce rozvinutých zemí (pro něž se vžil termín globální sever).  V roce 1987 byla stanovena definice trvale udržitelného rozvoje v tzv. "Brundtland report" (pojmenované po norské fyzičce a političce Gro Harlem Brundtland, předsedkyni "Světové komise pro životní prostředí a rozvoj" ("World Commission on Environment and Development" — WCED). Tato zpráva byla vydána knižně pod titulem "Naše společná budoucnost" (orig. Our Common Future), česky v roce 1991. Na Summitu Země v Riu de Janeiru v roce 1992 přešel tento termín do širokého povědomí.Průmyslové katastrofy posledních třiceti let (Černobylská havárie, katastrofa chemického závodu v Bhópálu, havárie tankeru Exxon Valdez aj.) donutily k hlubokým otázkám nejen veřejnost, ale především nejrůznější organizace, do jejichž pole působnosti podobné problémy spadaly (např. Greenpeace). Trvale udržitelný rozvoj se tak stal veřejně diskutovanou záležitostí.  V roce 1992 bylo jako reakce na dvacáté výročí první zprávy Římského klubu vydáno její pokračování, kniha "Překročení mezí" (orig. Beyond the Limits). Kniha aktualizuje informace z Mezí růstu a snaží se aplikovat několik matematických modelů odpovídajících různému chování lidské populace. Většina modelů předpokládá významný pokles životní úrovně spojený s vyčerpáním zdrojů a znečištěním životního prostředí mezi lety 2020 a 2060.  V září roku 2002 na Sumitu v Johannesburgu více než sto hlav států a několik desítek tisíc zástupců světových vlád ratifikovalo dohodu vyjadřující zájem o zachování přírodních zdrojů a planetární biodiverzity. V roce 2005 byl zakončen projekt „Hodnocení ekosystémů na přelomu tisíciletí“ (Millennium Ecosystem Assessment), který byl odstartován generálním tajemníkem OSN Kofi Annanem a který vycházel ze základních mezinárodních smluv o ochraně přírody — Úmluva o biologické rozmanitosti (biodiverzitě), Úmluva o boji proti rozšiřování pouští (desertifikaci), Úmluva o mokřadech, Úmluva o ochraně stěhovavých druhů atd. Projekt provedl syntézu vědeckých poznatků o změnách ekosystémů a jejich dopadech na kvalitu života, aby se pokusil o modelovaní možného vývoje v 21. století.

Principy.

Jestliže vycházíme ze zjištění, že hospodářská úroveň globálního severu je založena na intenzivním využívání přírodních zdrojů a následném znečišťování, často i destrukci mnohých ekosystémů, je třeba se obávat, že cesta zemí globálního jihu k podobnému stavu prosperity přinese ještě masivnější degradaci biosféry, než jaká probíhá dnes. A jelikož je jasné, že není možné ani účelné bránit chudým populacím v dosažení stejné míry úrovně života, jaká je ve vyspělých zemích standardem, mezi hlavní úkoly trvale udržitelného rozvoje patří zejména definovat koncepce, které by dokázaly omezit dopad lidské populace na životní prostředí (v podstatě snížit tzv. ekologickou stopu).

Pilíře.

Rozlišujeme tři základní pilíře (označované také jako základy, dimenze či roviny) udržitelného rozvoje: environmentální, ekonomický a sociální. Tak byly etablovány ve zprávě Naše společná budoucnost a následně rozpracovány na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoji, která se uskutečnila v Rio de Janeiru v roce 1992. Někdy se ovšem také setkáváme s dalším dělením, které sociální pilíř rozděluje na sociální (společenský, lidský) a kulturní, popřípadě rovinu politicko-společenskou. Výzkum ukazuje, že většina lidí vnímá environmentální udržitelnost tak, že jde proti sociální udržitelnosti, ale že je v souladu s ekonomickou udržitelností.

Ekonomický pilíř.

Ekonomický pilíř se skládá ze všech hospodářských aktivit v dané společnosti, interakcí mezi nimi a mezi životním prostředím a společností. Jeho správné uchopení je jedním z největších problémů a výzev udržitelného rozvoje. Český ekolog a politik Ivan Rynda uvádí, že: „Rovina ekonomická zahrnuje jednak pobídkové nástroje pro ty ekonomické subjekty, které se nechtějí přizpůsobit imperativu udržitelnosti dobrovolně, ale také parametry, plně tržně kompatibilní mechanismy, které náhle umožňují zcela funkčnímu trhu se všemi jeho výhodami životní prostředí chránit a nikoli je ohrožovat nebo poškozovat. Tyto nástroje tedy plní nejméně tři základní funkce: jednak přispívají k ochraně životního prostředí, přírody a krajiny na straně výrobce i spotřebitele, dále vytvářejí finanční zdroje k jejich další sekundární sanaci a ochraně a konečně vyváženě podporují inovační cyklus směrem ke zlepšení nejen environmentální šetrnosti, ale i ke zlepšení užitné hodnoty výrobku.“

Environmentální pilíř.

Vychází z faktu, že v omezeném systému není neomezený růst možný. Proto je nutné uvědomit si hodnotu ekosystémů a jejich služeb, náležitě ji ocenit (ať již duchovně či materiálně) a dobře ji střežit. Environmentální pilíř zasahuje jak do roviny sociální, tak ekonomické. Právě počáteční snahy o ochranu životního prostředí vedly k dnešní podobě udržitelného rozvoje, která zdůrazňuje jak rovinu sociální, tak ekonomickou. Udržitelný rozvoj je občas mylně chápán pouze jako synonymum k ochraně přírody, potažmo životního prostředí (v úzce vymezeném "přírodním" slova smyslu). Ve správném pojetí je však naprosto nezbytné klást stejný důraz na jeho pilíře (které ho podpírají rovnocenně). Zásadní premisou environmentálního pilíře pak je ochrana biodiverzity ve všech jejích formách a podobách, přičemž: „nejvyšší úroveň je přitom nutné chápat jako diversitu kulturní, jež je pro zachování dynamické rovnováhy a stability lidských společenství neméně významná než diversita biologická pro zachování ekosystémů.“ (Rynda)

Sociální pilíř.

Aktivy tohoto pilíře spočívají ve vyvažování nerovností mezi jednotlivými společenskými skupinami i jednotlivci. Mezi jeho základní premisy patří odstraňování chudoby a to jak v rámci lokálních měřítek (v rámci regionů a mezi nimi), tak v globálních podmínkách (mezi jednotlivými zeměmi a geopolitickými celky); rovný přístup k základním hygienickým podmínkám a lékařské péči; další aktivity se orientují i na potlačování projevů diskriminace, rasismu i xenofobie a náboženské nesnášenlivosti. Je v něm obsažena také problematika mezigenerační soudržnosti a sociálního začleňování vyloučených (handicapovaných či seniorů). Ivan Rynda zdůrazňuje, že udržitelné aktivity by se měly řídit principy uvědomělé skromnosti a zároveň výběrové náročnosti, uvádí, že: „skutečně vyšší kvalitu života, který není založen na spotřebě vedoucí k odcizení, ale na vlastním aktivním a tvořivém přístupu ke světu, umožňuje především paradigma uvědomělé skromnosti, jež si uvážlivě dovede odříci vše zbytné. Komplementární hodnotou je však výběrová náročnost, totiž právo na užívání lidského důmyslu a jeho produktů všude tam, kde skutečně umožňují a podporují naplnění lidského úkolu, totiž sebezdokonalování a naplňování dobra.“

Cíle.

Nejznámější definice cílů udržitelného rozvoje pochází přímo ze "WCED": "„Udržitelný rozvoj je takovým rozvojem, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost naplňovat je i generacím budoucím.“" Zpráva "WCED" dále upřesňuje, že termínem ‚potřeby‘ se myslí základní potřeby vždy těch nejchudších obyvatel planety. V opačném případě by se pojem potřeby mohl statisticky dezinterpretovat: ač by se globální stav mohl jevit relativně v pořádku, následky případné katastrofy by nejvýrazněji nesly nejchudší skupiny obyvatel (např. přímořské populace rozvojových států v případě výraznějšího stoupání hladin oceánů, kdy by se vyspělé země s tímto defektem dokázaly relativně úspěšně vyrovnat). V zásadě mezi takové potřeby lze počítat především dostatečné množství jídla, pitné vody, odpovídající přístřeší, základní úroveň lékařských a vzdělávacích služeb a kvalitní životní prostředí.  Heslem tohoto pojetí udržitelného rozvoje se stal připisovaný citát Antoina de Saint-Exupéry: "„Nedědíme Zemi po našich předcích, nýbrž si ji vypůjčujeme od našich dětí.”"  "Zpráva WCED" uvádí jako jeden ze základních cílů trvalou ochranu genové rozmanitosti rostlinných a živočišných druhů a celých ekosystémů. To vychází z přesvědčení, že biologicky pestré prostředí je odolnější vůči náhlým krizím a po všech stránkách vykazuje vyšší schopnost regenerace. Mizení živočišných a rostlinných druhů zintenzivněné lidskou činností se nám tak může stát osudné (např. v případě infekční pandemie mezi nedostatečně diverzifikovanými hospodářskými zvířaty nebo rostlinami).  Dnes je někdy v ekonomii rozlišována tzv. slabá a silná trvalá udržitelnost.  Slabá udržitelnost znamená, že v budoucnu nedojde ke snížení celkové ekonomické hodnoty zdrojů i produktů z nich získaných, tj. připouští, že z primárních, neobnovitelných zdrojů je možné čerpat, pokud ovšem je vytvořena příslušná protihodnota (tj. čerpání neprobíhá ztrátově). Takto získaný výrobek po skončení doby svého užívání musí být beze zbytku recyklován, aby nedocházelo ke ztrátám.  Silná udržitelnost, která je v současné době považována v krátkodobém i střednědobém hledisku za obtížně realizovatelnou, vyžaduje nesnižující se hodnotu zdrojů, tedy princip silné udržitelnosti umožňuje čerpat jen obnovitelné zdroje, neobnovitelné jako zdroj energie vůbec neuvažuje.  Pro sledování udržitelného rozvoje vznikly tzv. indikátory trvale udržitelného rozvoje, což jsou ukazatele, které popisují chování lidské společnosti ve vztahu ke zdrojům, ochraně přírody a životního prostředí. Příkladem takových indikátorů je např. podíl zvláště chráněných území na ploše státu, podíl elektrické energie získávané z obnovitelných zdrojů apod.

Dokumenty.

Teorie udržitelného rozvoje je rozpracována v řadě dokumentů OSN, mezi hlavní patří následující:

Deklarace Konference Organizace spojených národů o životním prostředí.

Dokument, který přijala OSN 16. června 1972 na svém 21. plenárním setkání ve švédském Stockholmu. Konalo se pod názvem Konference Organizace spojených národů o životním prostředí (United Nations Conference on the Human Environment) a probíhalo od 5. do 16. června 1972. Stockholmská deklarace je první dokument mezinárodního významu, který přiznává lidstvu právo na zdravé životní prostředí. Deklarace je zároveň základním dokumentem pro další vývoj mezinárodního práva a dalších aktivit v oblasti životního prostředí.

Naše společná budoucnost.

Světová komise Organizace spojených národů pro životní prostředí a rozvoj "(United Nations World Commission on Environment and Development – WCED)" vydala v roce 1987 studii (zprávu) Naše společná budoucnost (Our common future), která je známá také jako Zpráva Brundtlandové"(Brundtland report)". Tato závěrečná zpráva je výsledek čtyřleté práce Komise, která probíhala pod vedením norské ministerské předsedkyně Gro Harlem Brundtland v letech 1983 až 1987. Studie byla vydána v roce 1987 nakladatelstvím Oxford University Press. Byla předložena 42. zasedání Valného shromáždění OSN (The General Assembly OSN). Stala se důležitým milníkem ve vývoji ochrany životního prostředí. Zabývá se soudobou environmentální problematikou, etabluje a definuje pojem udržitelného rozvoje "(sustainable development)" jako: „takový rozvoj, který naplňuje potřeby přítomných generací, aniž by ohrozil schopnost budoucích generací naplňovat potřeby své.“

Deklarace Konference OSN o životním prostředí a rozvoji.

Po dříve přijaté Stockholmské deklaraci se jedná o další důležitý text mezinárodního významu, který přiznává lidstvu právo na zdravé životní prostředí a zároveň je stěžejním dokumentem pro následující vývoj mezinárodních aktivit v oblasti životního prostředí. Konference se stala (spolu se svými výsledky) zatím nejdůležitějším počinem OSN v oblasti udržitelného rozvoje. Konference se zúčastnili mimo jiné i představitelé z tehdejšího Československa.

Agenda 21.

Programový dokument OSN a jeden ze základních textů udržitelného rozvoje. Je to komplexní dokument, který schválila Organizace spojených národů na Konferenci OSN o životním prostředí a rozvoji (UN Conference on Environment and Development – UNCED). Konference se konala 3.–14. června 1992 v brazilském hlavním městě Rio de Janeiro.,U zrodu Agendy 21 v Rio de Janeiru stál za Českou republiku tehdejší československý federální ministr životního prostředí Josef Vavroušek, který vedl naši delegaci.” V České republice se daří aplikovat principy Místní Agendy 21 např. v rámci asociace místních správ Národní sítě Zdravých měst ČR.

Johannesburská deklarace o udržitelném rozvoji.

Jeden ze dvou dokumentů udržitelného rozvoje, který přijala OSN na Světovém summitu o udržitelném rozvoji (známý také pod názvem Summit země 2002). Summit se konal v jihoafrickém Johannesburgu v roce 2002 ve dnech 26. srpna – 4. září.

Implementační plán ze Světového summitu o udržitelném rozvoji.

Navázal na dokumenty z Ria de Janeira (Agendu 21 a Deklaraci konference OSN o životním prostředí a rozvoji). Jedná se o jeden z nejdůležitějších dokumentů mezinárodního významu, který se zabývá nejen teoretickou stránkou udržitelného rozvoje, zhodnocením dosavadních výsledků, ale i obecnými návrhy na jeho praktickou implementaci do národních a mezinárodních strategií udržitelného rozvoje.

Budoucnost, kterou chceme.

Dokument, který byl přijat na Konferenci OSN o udržitelném rozvoji "(The United Nations Conference on Sustainable Development – UNCSD)", pro niž se také užívá název "Rio+20". Konference se konala ve dnech 20.–22. června 2012 v brazilském Riu de Janeiru. V dokumentu jsou potvrzeny staré závazky a věnována pozornost konceptu zelené ekonomiky.

Agenda 2030.

V současné době nejvýznamnější dokument, který vzešel z Konference OSN o udržitelném rozvoji v New Yorku v roce 2015. Je v něm stanoveno 17 cílů, které by měly státy naplnit do roku 2030. V České republice vznikl implementační dokument Česká republika 2030. Nutno podotknout, že Česká republika patrně závazky do roku 2030 nenaplní. Problémem je upřednostňování hospodářského rozvoje, škrty v sociální oblasti, mediální blokace informací o skutečném stavu životního prostředí a sociálního systému, a nezájem ze strany jak politiků, tak veřejnosti. Ve srovnání se západními evropskými zeměmi již dnes Česká republika na půdě udržitelnosti velmi zaostává.

Cíle udržitelného rozvoje.

Sedmnáct Cílů udržitelného rozvoje (Sustainable Development Goals – SDGs) je prezentováno jako program OSN rozvoje na následujících 15 let (2015–2030) a navazuje na úspěšnou agendu Rozvojových cílů tisíciletí (MDGs). Tyto cíle byly přijaty v září 2015 na summitu OSN v rámci tzv. Agendy 2030 "Přeměna našeho světa: Agenda pro udržitelný rozvoj 2030" (Transforming our World: The 2030 Agenda for Sustainable Development), na které se státy dohodly během tříletého procesu, který začal na Konferenci OSN o udržitelném rozvoji v roce 2012 v Riu de Janeiro.

Informační a komunikační technologie pro rozvoj.

Informační a komunikační technologie pro rozvoj "(anglicky Information and Communication Technologies for Development – ICT4D)" je označení, jež se používá pro takový způsob využívání informačních a komunikačních technologií (ICT), který směřuje k udržitelnému rozvoji.  Instalování wifi vysílače v Mali  První pokusy o aplikaci ICT v rozvojových zemích byly učiněny v polovině padesátých let 20. století. Poprvé bylo použití počítače v oblasti rozvoje zaznamenáno v roce 1956 v Indii. Jednalo se o model HEC-2M, který byl použit v Indickém statistickém institutu. Používal se při počítání a tvorbě statistických analýz v rámci Indického národního plánu, tzv. Druhého pětiletého období (1956–61). Od té doby jsou ICT využívány ve všech oblastech rozvoje po celém světě, jak ve státech vyspělých, tak rozvojových, přičemž v posledních dekádách množství jejich zavádění značně roste.

Otevřené vzdělávací zdroje.

Zájem o "otevřenost" je v oblasti životního prostředí a udržitelného rozvoje založen na "kultuře otevřenosti", formulované Aarhuskou úmluvou, která zaručuje univerzální právo na přístup k informacím, jež se týkají životního prostředí. Problémy související se životním prostředím a udržitelným rozvojem jsou interdisciplinární povahy a proto musí být informační zdroje často aktualizovány. Z těchto důvodů mohou být Otevřené vzdělávací zdroje (OER) ideální formou informačních zdrojů a jak pro studenty a odborníky, tak pro širokou veřejnost. Přístup k poznatkům je vymezen jako nejdůležitější podmínka pro naplňování Cílů udržitelného rozvoje.  Principy OER kromě toho podporují také širší dostupnost vzdělávání, která má zásadní význam pro udržitelný rozvoj. Mnoho autorů poukazuje také na to, že znalost má povahu globálních veřejných statků. Podle Stiglitze, je šíření znalostí jedním ze základních předpokladů pro rozvoj, který vyžaduje podporu veřejnosti. OER může také podpořit šíření znalosti jako veřejného statku.

Související koncepty a modely.

Digitální ekonomika.

Digitální ekonomika je označení pro revoluční způsob alokace zdrojů, jenž hojně využívá informačních a komunikačních technologií. Díky nim se mění celá struktura řízení podniků a vznikají i nová odvětví. Jedná se o proces, který prostupuje celou společností a je provázán s koncepcí informační společnosti. Pro její rozvoj je klíčový přístup k internetu. Digitální ekonomika představuje výzvu pro země i regiony. Její podpora může zvýšit konkurenceschopnost; státy, které ji nepřijmou, se mohou naopak potýkat s vážnými socioekonomickými problémy.

Cirkulární ekonomika.

Cirkulární ekonomika je koncept, který je integrální součástí udržitelného rozvoje. Zabývá se způsoby, jak zvyšovat kvalitu životního prostředí a lidského života pomocí zvyšování efektivity produkce.  Klíčové je, aby používané materiály byly navzájem odděleny do dvou nezávisle cirkulujících okruhů, jež se řídí rozdílnou logikou. První operuje s látkami organického původu, které jsou snadno odbouratelné a není u nich proto problém navrátit je zpět do biosféry. Druhý operuje se syntetickými látkami, jež by měly být do produktů vkládány tak, aby bylo možné je z nich následně extrahovat a opět použít, a nebylo tak nikdy nutné je do biosféry navracet.

Klimatická změna.

Klimatická změna (někdy také změna klimatu) je významná a neustálá změna ve statistickém rozložení povětrnostních poměrů probíhající v rozmezí od jednoho desetiletí po miliony let. Může jít o změnu v průměrných klimatických podmínkách i o změnu výskytu extrémních povětrnostních jevů. Změna klimatu je způsobena faktory, jako jsou biologické procesy, změny slunečního záření dopadající na Zemi, změny deskové tektoniky a sopečné erupce. Klima v minulosti zkoumá paleoklimatologie. Jako významné příčiny nedávných klimatických změn, často označované jako „globální oteplování“, byly rovněž identifikovány některé lidské činnosti.

Překážky.

Princip trvale udržitelného rozvoje je jasný, je však obtížnější jej uvést do praxe. Mezi otázky, které trvale udržitelný rozvoj často vyvolává, patří:

Trvale udržitelný rozvoj v ČR.

Před rokem 1989 nebyly v České republice principy trvale udržitelného rozvoje výrazně zohledňovány. Nicméně již v této době byly snahy o využití odpadů environmentálně šetrným způsobem (např. recyklace plastů, využívání bioplynu v dopravě apod.). Obvykle se ovšem jednalo pouze o dílčí projekty menšího rozsahu. Na velmi dobré úrovni však bylo opětovné využití obalových materiálů. Potraviny (např. smetana, limonády, pivo, kefíry, jogurty) byly dodávány výhradně v zálohovaných skleněných lahvích, takže neexistoval problém nakládání s použitými PET lahvemi. Některé zákony směřující k omezování emisí byly dokonce přísnější, než v tehdejší západní Evropě. V roce 1991 byl schválen první zákon o životním prostředí (17/1992 Sb.), který obsahuje mj. i definici trvale udržitelného rozvoje (podobnou definici WCED):  Rozvoj, který současným i budoucím generacím zachovává možnost uspokojovat jejich základní životní potřeby a přitom nesnižuje rozmanitost přírody a zachovává přirozené funkce ekosystémů.  Zákon zdůrazňuje též právo člověka na příznivé životní prostředí.  90. léta byla ve znamení restrukturalizace průmyslu a omezení znečišťování ovzduší i vody. Narůstá podíl tříděného i recyklovaného odpadu. Přesto však energetická náročnost výroby v ČR zůstává vysoká, výrazně nad průměrem EU. V devadesátých letech se zástupci ČR začali také podílet na mezinárodních aktivitách v oblasti udržitelného rozvoje.  V roce 2005 byl schválen zákon o podpoře využívání obnovitelných zdrojů energie (180/2005 Sb.), který garantuje minimální výkupní ceny a umožňuje výrobcům z obnovitelných zdrojů uzavírat dlouhodobé smlouvy. Zákon byl velice kritizován, a to především zastánci jaderné energetiky a některými pravicovými politiky, přesto vstoupil v platnost.  Alternativním postupem, vhodným z hlediska trvale udržitelného rozvoje, není garance minimálních výkupních cen, ale započtení tzv. externalit do výrobních cen. Tyto externality by zvýšily výrobní ceny v těch elektrárnách, které výrazně narušují životní prostředí a převedly by tak náklady, které platí společnost, přímo na výrobce. Současný stav běžný v tržní ekonomice, kdy výrobce platí jen přímé náklady na výrobu elektřiny, odvozené z tržní ceny suroviny, není pro trvale udržitelný rozvoj žádoucí.

Rada vlády pro udržitelný rozvoj (RVUR).

je poradním orgánem vlády České republiky ve věcech strategického plánování a udržitelného rozvoje. Ve své činnosti pak: „"iniciuje, koncipuje, koordinuje, sleduje, vyhodnocuje a podporuje strategické dimenze v řízení státu.“" Rada byla založena necelý rok po Světovém summitu o udržitelném rozvoji v Johannesburgu. Jednalo se o reakci na mezinárodní aktivity v oblasti udržitelného rozvoje. Vznikla usnesením vlády ČR č. 778 ze dne 30. července 2003. Usnesením č. 836 ze dne 6. srpna 2003 byl pak schválen statut Rady, který ji v úvodu definuje jako stálý poradní, iniciační a koordinační orgán vlády pro oblast udržitelného rozvoje a strategického řízení. Zároveň jí bylo uloženo připravit první Strategii udržitelného rozvoje (SUR ČR), kterou ale posléze nahradil Strategický rámec udržitelného rozvoje České republiky. V roce 2006 byly, z důvodů změny politické situace, činnosti spojené s fungováním Rady převedeny z Úřadu vlády na Ministerstvo životního prostředí. To znamenalo postupný útlum činnosti a téměř i její zánik. Rekonstrukci Rady schválila vláda rozhodnutím 9. června 2014. Zároveň došlo ke schválení nového statusu a jejímu přesunu z MŽP opět na Úřad vlády.

Strategický rámec Česká republika 2030.

Klíčový dokument pro udržitelný rozvoj je strategický rámec Česká republika 2030, který vláda schválila 19. dubna 2017. Dokument definuje dlouhodobé priority v šesti klíčových oblastech, jejich cílem je zvyšování kvality života v České republice. Na samotný text strategického rámce navazuje implementační dokument, který definuje postup v rámci jednotlivých cílů strategického rámce.

Fórum udržitelného rozvoje (FUR).

Fórum udržitelného rozvoje Rady vlády pro udržitelný rozvoj (FUR RVUR) je příležitostné setkání, které Rada pořádá za účelem vytvoření veřejného prostoru pro diskuzi o jednotlivých aspektech, cílech a principech udržitelného rozvoje a jeho implementaci v České republice. Činnost FUR RVUR byla od začátku silně provázána s činností Rady vlády pro udržitelný rozvoj. U jeho zrodu pak stál český ekolog a politik Ivan Rynda a další zástupci RVUR, environmentálních organizací (např. Společnosti pro trvale udržitelný život) i akademické sféry (např. Centra pro otázky životního prostředí Univerzity Karlovy).

Evropský týden udržitelného rozvoje – ETUR.

Evropský týden udržitelného rozvoje – ETUR "(anglicky European Sustainable Development Week – ESDW)" je pravidelnou akcí, jež se koná v rámci jednotlivých regionů (států) Evropské unie, která zviditelňuje projekty a aktivity různých organizací, které propagují udržitelný rozvoj, jeho premisy, zásady a principy. V Česku nad projektem převzal záštitu Úřad vlády České republiky a koordinuje jej prostřednictvím Oddělení pro udržitelný rozvoj.

Česká podnikatelská rada pro udržitelný rozvoj.

Česká podnikatelská rada pro udržitelný rozvoj je součástí Světové podnikatelské rady pro udržitelný rozvoj "(anglicky: The World Business Council for Sustainable Development – WBCSD)." Ta je jednou z hlavních mezinárodních organizací, která sdružuje významné aktéry z řad různých odvětví podnikání a socioekonomické sféry. Snaží o jejich spolupráci a nalezení řešení a podnikání kroků, které povedou k aplikaci principů udržitelného rozvoje do společnosti – a to jak v rovině ekonomické, tak sociální i environmentální. Sídlí ve Švýcarsku (Ženevě) ale působí – prostřednictvím desítek poboček – v mnoha zemích po celém světě a v dnešní době je v ní zapojeno již přes dvě stě firem.

Studium v ČR.

V České republice se dá udržitelný rozvoj studovat na Katedře sociální a kulturní ekologie Fakulty humanitních studií Univerzity Karlovy, popř. v dalších studijních programech, které jsou blízké (přehled uveden zde a zde).

Podpora udržitelného rozvoje v ČR.

Každý rok se v České republice koná Ekotopfilm - Mezinárodní festival dokumentárních filmů o trvale udržitelném rozvoji. Cílem festivalu je přiblížit témata udržitelného rozvoje veřejnosti zábavnou a srozumitelnou formou prostřednictvím promítání dokumentárních filmů a bohatým doprovodným programem. Soutěžní festival v Praze se koná v říjnu a od listopadu do května následujícího roku putuje po 50 dalších městech České republiky. Součástí festivalu je program určený dětem základních a středních škol.  Aktuální program každého ročníku a termíny konání v jednotlivých městech jsou uvedeny zde.

Udržitelný rozvoj "(anglicky: Sustainable development)" je způsob rozvoje lidské společnosti, který uvádí v soulad hospodářský a společenský pokrok s plnohodnotným zachováním životního prostředí. Mezi hlavní cíle udržitelného rozvoje patří zachování životního prostředí budoucím generacím, v co nejméně pozměněné podobě, z hospodářského hlediska je hlavní snahou vytvářet svět bez konzumu, tedy vytvářet čím dál kvalitnější produkty, které umožní trvalý blahobyt, a v sociální oblasti jde o podporu komunitního života a tvořit sociální stát směřující k sociálnímu welfare. Udržitelný rozvoj je tedy postaven na sociálním, ekonomickém a environmentálním pilíři, jimž by měl být věnován stejný podíl. V současné době se chybně spojuje udržitelný rozvoji pouze s environmentálním pilířem. Zároveň jak environmentální, tak sociální pilíř bohužel dosud zůstávají upozaděny kvůli hospodářskému rozvoji.

可持续发展(英语:Sustainable Development,缩写:SD),或永续发展是指在保护环境的条件下既满足当代人的需求,又以不损害后代人的需求为前瞻的发展模式。“可持续发展”这个术语使用由布伦特兰委员会创造已成为最经常被引用的可持续发展的定义:“既能满足我们现今的需求,又不损害子孙后代能满足他们的需求的发展模式。”


Základní fyzikálně-chemické vlastnosti.

Yttrium je stříbřitě bílý, středně tvrdý, poměrně vzácný přechodný kov.  Vůči působení vzdušného kyslíku je poměrně stálé, pouze v práškovité formě podléhá za vyšších teplot spontánní oxidaci. Odolává i působení vody, ale snadno se rozpouští ve zředěných minerálních kyselinách, především v kyselině chlorovodíkové (HCl).  Ve sloučeninách se vyskytuje prakticky pouze v mocenství Y.  Bylo objeveno v roce 1794 finským chemikem Johanem Gadolinem a poprvé bylo v čisté formě izolováno Friedrichem Wöhlerem roku 1828. Název získalo podle obce Ytterby u Stockholmu, kde geolog Carl Axel Arrhennius nalezl v roce 1787 do té doby neznámý nerost, který dal Gadolinovi k prozkoumání. Obdobně dostalo název i ytterbium, terbium a erbium.

Výskyt a výroba.

Yttrium je v zemské kůře obsaženo v množství přibližně 28–40 mg/kg. V mořské vodě je jeho koncentrace kolem 0,000 3 mg/l. Ve vesmíru připadá jeden atom yttria na 10 miliard atomů vodíku.  V zemské kůře se čisté yttrium nenachází. Vyskytuje se pouze ve formě sloučenin, ale vždy se jedná o směsné minerály, které obsahují lanthanoidy a v některých případech je yttrium přítomno v uranových rudách. Nejznámějšími průmyslově využívanými surovinami jsou monazitové písky, v nichž převládají fosforečnany ceru a lanthanu a bastnäsity – směsné fluorouhličitany prvků vzácných zemin.  Velká ložiska těchto rud se nalézají v USA, Číně a Vietnamu. Významným zdrojem jsou i fosfátové suroviny – "apatity" z poloostrova Kola v Rusku. V roce 2018 byl ohlášen nález ložiska bohatého na yttrium, dysprosium, europium a terbium poblíž japonského ostrůvku Minami Torišima (asi 1 850 km jihovýchodně od Tokia).  Vzhledem k omezené dostupnosti hrozil v nejbližších letech kritický nedostatek zdrojů prvku pro technologické využití. Výše uvedený nález by mohl tuto situaci změnit.  Průmyslová výroba yttria vychází obvykle z lanthanoidových rud. Hornina se louží směsí kyseliny sírové a chlorovodíkové a ze vzniklého roztoku solí se přídavkem hydroxidu sodného vysráží hydroxidy yttria a lanthanoidů.  Separace jednotlivých prvků se provádí řadou různých postupů – kapalinovou extrakcí komplexních solí, ionexovou chromatografií nebo selektivním srážením nerozpustných komplexních solí.  Příprava čistého kovu obvykle probíhá redukcí solí yttria vápníkem. Redukci fluoridu yttritého popisuje rovnice:

Použití a sloučeniny.

Většina světové produkce yttria slouží v současné době jako základní materiál při syntéze luminoforů pro výrobu vakuových obrazovek barevných televizorů. Společně s oxidy europia se sloučeniny yttria nanášejí na vnitřní stranu televizní obrazovky, kde po dopadu urychleného elektronu vydávají červené luminiscenční záření.  Oxidy železa, hliníku a yttria (granáty) YFeO a YAlO mají tvrdost až 8,5 Mohsovy stupnice a používají se při výrobě šperků jako levná náhrada diamantu. Nacházejí uplatnění i jako snímací členy akustické energie a při výrobě infračervených laserů.  V metalurgii se přídavky malého množství yttria do slitin hliníku a hořčíku (duralů) značně zvyšuje jejich pevnost. Ve slitinách hliníku navíc zvyšuje vodivost. Tato slitina se používá se do drátů vysokého napětí. Litina s obsahem yttria získává značně vyšší tvárnost a kujnost – tzv. "kujná litina". Při výrobě vanadu a některých dalších neželezných kovů slouží yttrium k odstraňování kyslíku – deoxidaci vyráběného kovu.  Při výrobě skla a keramiky působí přídavky oxidu yttritého zvýšení bodu tání, zlepšují odolnost proti tepelnému šoku a snižují tepelnou roztažnost produktu.  Sloučenina (YBaCuO) vykazuje supravodivé vlastnosti i při teplotách kolem 90 K, tedy nad bodem varu kapalného dusíku a je proto perspektivním materiálem pro výrobu prakticky využitelných supravodivých materiálů.

Yttrium (chemická značka Y, "Yttrium") je šedý až stříbřitě bílý, přechodný kovový prvek, chemicky silně příbuzný prvkům skupiny lanthanoidů. Hlavní uplatnění nalézá ve výrobě barevných televizních obrazovek.

钇()是化学元素,符号为Y,原子序为39,是银白色过渡金属,化学性质与镧系元素相近,且常归为稀土金属。钇在自然中并不单独出现,而是和镧系元素结合出现在稀土矿中。Y是钇的唯一一种稳定同位素和自然同位素。


Historie.

Český svaz footballový (ČSF) byl založen 19. října 1901. První podnět k jeho založení dalo představenstvo klubu S.K. Slavia v roce 1900. Jeho prvním předsedou byl zvolen dr. Freja z klubu ČAFC. V roce 1906 byl svaz přijat do mezinárodní fotbalové federace FIFA, ale po protestech Rakouského svazu pouze coby provizorní člen. V roce 1918 se ČSF stal řídícím orgánem v Československu a v roce 1921 změnil svůj název na Československý svaz fotbalový (ČSSF), který se stal v roce 1922 zakládajícím členem a součástí Československé fotbalové asociace, původním názvem „Československá asociace fotbalová“ (dále ČSAF), sdružující kromě něj i fotbalové svazy národnostních menšin (maďarský, židovský, německý a polský). V roce 1923 byla ČSAF přijata definitivně za člena FIFA na kongresu v Ženevě. V době německé okupace působil v protektorátu ČSF, po osvobození v roce 1945 vytvořil nejprve jednotné ústředí se Slovenským futbalovým zväzem, v krátké době však byla obnovena opět ČSAF. V době po komunistickém převratu (od roku 1957) měl Československý fotbalový svaz (ČSFS) statut součásti Československého svazu tělesné výchovy a sportu a jeho existence byla spíše formální. Národní fotbalový svaz se jako samosprávná organizace obnovil po listopadu 1989, tehdy ještě v rámci ČSFS, ale brzy změnil název na „Českomoravský“, aby se po rozdělení Československa v roce 1993 ujal svrchovaného vedení v Česku. Od roku 2011 užívá název Fotbalová asociace České republiky (FAČR).

Policejní vyšetřování.

Policie provedla 3. května 2017 razii v sídle asociace a dalších institucí v souvislosti s přerozdělení státních dotací ze strany ministerstva školství pro rok 2017. Během akce byl kromě jiných zadržen i předseda asociace Miroslav Pelta.

Fotbalová asociace České republiky (zkratka FAČR, "Football Association of the Czech Republic") je členský svaz organizací FIFA a UEFA a orgán, který organizuje fotbal v Česku. Je dalším z pokračovatelů Českého svazu fotbalového, založeného v roce 1901. Do června 2011 se označoval názvem Českomoravský fotbalový svaz (zkratka ČMFS).

捷克足球协会(,简称FAČR)是捷克的足球主管团体,总部设于布拉格,负责组织各级联赛(最高级别是捷克足球甲级联赛)及捷克国家队。


Biografie.

Mládí a hudební začátky (do roku 1964).

Barrett se narodil v anglickém městě Cambridge jako nejmladší ze čtyř dětí (měl dvě starší sestry a bratra). Jeho otec, Arthur Max Barrett, byl významným patologem a on i jeho žena Winifred podporovali svého syna v jeho koníčku, hudbě. Koupili mu mandolínu a později banjo, kytaru si Roger Barrett pořídil sám ve 12 letech. Roger Barrett získal svou přezdívku „Syd“ ve 14 letech jakožto odkaz na místního cambrigdského jazzového bubeníka Sida Barretta, změnil pouze pravopis, aby se od svého jmenovce odlišil. Ve třinácti letech vstoupil do první kapely (klasická školní formace) Geoff Mott and The Mottoes. V této a jí podobných skupinách vydržel hrát ještě následující tři roky. Od šestnácti let se věnoval se střídavě malování a experimentování s hudbou, často o přestávkách trénoval hru se svým nejlepším kamarádem Davidem Gilmourem.  Syd Barrett vystudoval "Cambridgeshire High School for Boys" a "Cambridge College of Arts and Technology". V roce 1964 se také zapsal na londýnskou "Camberwell Art School" (miloval malířství a chtěl se stát umělcem). V této době již napsal některé ze svých písní (např. „Effervescing Elephant“), které hrál na místních večírcích.

Období s Pink Floyd (1964–1968).

V roce 1964 vznikla hudební skupina, ze které po vystřídání členů a různých jmen (The Abdabs, The Screaming Abdabs, Sigma 6, The Meggadeaths, The Tea Set) vznikla kapela Pink Floyd. Syd Barrett do tohoto hudebního uskupení vkročil jako kytarista a zpěvák koncem roku 1964, tehdy se právě jednalo o The Tea Set. Název byl definitivně změněn poté, co měli hrát na jednom koncertě se skupinou stejného jména. Barrett proto přišel s nápadem vystupovat jako The Pink Floyd Sound, ze kterého poté vzniklo The Pink Floyd a nakonec prosté Pink Floyd. Název „Pink Floyd“ byl vytvořen z křestních jmen dvou bluesových zpěváků Pinka Andersona a Floyda Councila, podle kterých Barrett pojmenoval své dvě kočky (jmenovaly se Pink a Floyd).  Zpočátku hráli Pink Floyd coververze amerických R&B písní (podobně jako The Rolling Stones, The Yardbirds nebo The Kinks), v roce 1966 se již začali orientovat na vlastní styl improvizovaného rocku. V tomto roce vznikl v Londýně nový hudební klub UFO, který se brzy stal domovem britské psychedelické hudby. Pink Floyd, kteří zde hráli jako klubová kapela, byli velmi populární a stali se nejznámější skupinou takzvané „londýnské undergroundové hudebně-psychedelické scény“.  Koncem roku 1966 získali Pink Floyd manažery Andrew Kinga a Petera Jennera. Ti se seznámili s Joem Boydem, který kapele produkoval nahrávání v lednu 1967 ve studiích Sound Techniques v Chelsea. Výsledkem byla demo nahrávka singlu „Arnold Layne“. King a Jenner nahrávku vzali do EMI, jenž nabídlo kapele kontrakt, podle kterého měla nahrát celé album a se kterým skupina souhlasila. Do doby než deska vyšla, dosáhl singl „Arnold Layne“ 20. místa v britském žebříčku singlů; následující singl „See Emily Play“ byl ještě úspěšnější, vystoupal až na šestou příčku.  První dva singly (stejně jako třetí „Apples and Oranges“) napsal sám Barrett. Ten byl také hlavním autorem prvního alba Pink Floyd z roku 1967, "The Piper at the Gates of Dawn". Název desky pochází z Barrettovy oblíbené knihy "Vítr ve vrbách" od Kennetha Grahama. Z 11 skladeb napsal sám Barrett osm z nich, u dalších dvou je uveden jako spoluautor.  Album "The Piper at the Gates of Dawn" bylo s přestávkami nahráváno mezi lednem a červencem roku 1967 ve studiu 2 v Abbey Road Studios. Zároveň s Pink Floyd nahrávali v Abbey Road The Beatles své album "Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band" (ve studiu 1). „Pištec“ vyšel v srpnu téhož roku a v Británii se stal velice úspěšnou deskou, vyšplhal se na šestou příčku žebříčku prodejnosti alb. Kapela ale svým úspěchem začala přitahovat pozornost mnoha hudebních fanoušků a tyto tlaky přispěly k rozvinutí Barrettových psychických potíží.  Barrettovo chování se stále více stávalo neočekávatelným, což bylo částečně také zapříčiněno experimentováním s psychedelickými drogami (LSD). Barrett například při koncertech stával nehybně na pódiu a hrál jeden akord, případně nehrál vůbec. Při vystoupení v San Franciscu při skladbě „Interstellar Overdrive“ pomalu rozladil svou kytaru. Zatímco publikum se bavilo, zbytek kapely byl zděšen.  Po nevydařeném turné po Spojených státech dostal nabídku od zbytku kapely David Gilmour, Barrettův kamarád ze školy, aby působil ve skupině jako druhý kytarista. Hrál by místo Barretta, pokud by ten byl opět v nepoužitelném stavu. V lednu 1968 odehráli Pink Floyd pět koncertů v pětičlenném obsazení (s Gilmourem), brzy ale zjistili, že ani tato spolupráce nefunguje a při cestě na jeden koncert se rozhodli již Barretta nevyzvednout. Pokusili se jej využít alespoň jako skladatele.  Na přelomu let 1967 a 1968 začali Pink Floyd nahrávat své druhé album "A Saucerful of Secrets". Jediným Barrettovým autorským příspěvkem pro tuto desku se stala píseň „Jugband Blues“. Kromě toho hraje na definitivní verzi alba ještě ve skladbách „Remember a Day“ (slide kytara) a „Set the Controls for the Heart of the Sun“. V březnu 1968 byl oficiálně oznámen odchod Syda Barretta ze skupiny.

Období sólové tvorby (1968–1972).

Po odchodu z kapely Pink Floyd se Barrett vytratil z veřejného života. Nicméně z popudu EMI a Harvest Records pokračoval v krátké sólové kariéře a vydal dvě alba, "The Madcap Laughs" a "Barrett". Většina materiálu na těchto albech pochází z Barrettova nejplodnějšího období od konce roku 1966 do poloviny roku 1967. Některé písně ale napsal i po odchodu z Pink Floyd.  První Barrettovo sólové album, "The Madcap Laughs", bylo nahráno v Abbey Road Studios během dvou nahrávacích relací – od května do června 1968 (produkce Peter Jenner) a od dubna do července 1969 (produkce Malcolm Jones a později David Gilmour a Roger Waters). Několik písní bylo později doplněno dalšími nástroji, na které hráli členové skupiny Soft Machine. Syd Barret také hostoval na debutovém albu zakladatele Soft Machine Kevina Ayerse "Joy of a Toy", nicméně píseň „Religious Experience“, kde Barrett hrál, byla vydána až v reedici v roce 2003.  Druhé album, nazvané pouze "Barrett", bylo nahráno postupně mezi únorem a červencem 1970. Album produkovali společně David Gilmour a Rick Wright. Oba dva na něm i hráli (Gilmour na baskytaru, Wright na klávesy), doplněni o bubeníka skupiny Humble Pie Jerry Shirleyho.  Navzdory četnému nahrávání vystupoval Barrett velmi málo na veřejnosti. 24. února 1970 zahrál pět písní v programu BBC "Top Gear" uváděném Johnem Peelem. Pouze jedna z těchto skladeb už byla dříve vydána, další tři byly v pozměněné úpravy vydány na albu "Barrett". Poslední z nich, „Two of a Kind“, kterou zřejmě napsal Rock Wright, vyšla až na konci 80. let. Barretta v pořadu Top Gear doplnili Gilmour na baskytaru a Shirley na perkuse.  Gilmour se Shirleym hráli také na jediném Barrettově živém vystoupení tohoto období. 6. června 1970 se v londýnské Olympia Exhibition Hall uskutečnil "Music and Fashion Festival". Barrett se svými dvěma společníky zde během čtvrt hodiny zahráli čtyři písně. Kvůli špatné mixáži ale nebyl zpěv, kromě části čtvrté písně, slyšet. Po čtvrté skladbě Barrett odložil kytaru a odešel z pódia.  16. února 1971 zahrál v rádiu BBC tři skladby z alba "Barrett".

Poslední nahrávky.

V roce 1972 založil Syd Barrett skupinu Stars, která ale existovala pouze krátký čas. Kromě Barretta byli jejími členy bubeník Twink a baskytarista Jack Monck. Ačkoliv skupina byla veřejností přijata dobře, jeden z jejich koncertů na Cambridge Corn Exchange dopadl katastrofálně. O několik dní později zastavil Twink Barretta na ulici, ukázal mu recenze v novinách a vystoupil z kapely, která tak zanikla.  V srpnu 1974 přesvědčil Peter Jenner Barretta k návratu do Abbey Road Studios v naději, že nahraje další album, což se ale nepovedlo. Syd Barret poté prodal práva na svá sólová alba zpět vydavateli a přestěhoval se do londýnského hotelu. Během tohoto období mělo několik hudebníků zájem o Syda Barretta jakožto hudebního producenta, i tyto snahy ale byly marné. V roce 1978, kdy již neměl peníze, se Barrett přestěhoval do Cambridge k matce, kde žil (kromě několika týdnů v roce 1981) až do své smrti. Během této doby také dostával autorské poplatky za své skladby, které Pink Floyd vydali v rámci kompilací či živých alb.  V roce 1988 vydalo vydavatelství EMI kompilaci Barrettových písní z let 1968–1970 s názvem "Opel", které obsahuje předtím nevydaný materiál a jiné verze písní již vydaných na obou sólových albech.  Roku 1993 vyšel u EMI boxset "Crazy Diamond", který obsahuje všechna tři Barrettova alba doplněná o nehotové verze a odlišné záznamy již vydaných písní.  Poslední Barrettovou kompilací je album "" z roku 2001. Tato deska je standardním výběrem Barrettových písní, obsahuje však jednu dosud nevydanou skladbu „Bob Dylan Blues“, jež pochází z demo nahrávky, kterou vlastní David Gilmour.

Život v Cambridgi.

Po odchodu z veřejného života se Barrett vrátil ke svému rodnému jménu Roger. Začal také znovu malovat, vytvářel velká abstraktní plátna. Byl také zaníceným zahradníkem. Kontakt s okolním světem mu zajišťovala jeho sestra Rosemary, která bydlela poblíž. S ostatními členy Pink Floyd, se kterými se naposledy setkal v roce 1975, kdy neohlášen přišel do Abbey Road Studios, kde kapela zrovna nahrávala album "Wish You Were Here", žádný přímý kontakt neměl.  Ačkoliv se Barrett vyhýbal jakémukoliv styku s veřejností, bylo během této doby publikováno množství jeho fotografií, které pořídili paparazziové. I různí novináři a fanoušci jezdili do Cambridge v naději, že jej potkají.  Syd Barrett zemřel v pátek 7. července 2006 ve svém domě v Cambridgi na rakovinu slinivky břišní, což je obvyklý důsledek cukrovky, kterou trpěl.  10. května 2007 se uskutečnil v londýnském Barbican Centre koncert na počest Syda Barretta. Zúčastnili se jej Robyn Hitchcock, Captain Sensible, Damon Albarn, Chrissie Hynde, Kevin Ayers a Barrettovi spoluhráči z Pink Floyd (nikoliv však společně, Roger Waters hrál sólově).

Roger Keith „Syd“ Barrett (6. ledna 1946 Cambridge – 7. července 2006 Cambridge) byl britský zpěvák, skladatel, kytarista a umělec. Známý je především jako jeden ze zakládajících členů rockové kapely Pink Floyd, ve které působil ve druhé polovině 60. let 20. století jako její hlavní skladatel, kytarista, zpěvák a frontman. Skupinu opustil v roce 1968 kvůli psychickým problémům, způsobených pravděpodobně užíváním drog.

罗杰·基思·“席德”·巴雷特(英语:Roger Keith "Syd" Barrett,1946年-1月6日-2006年-7月7日),是一位英国音乐人、词曲作者、歌手、画家,以平克·弗洛伊德的创始成员身份最为知名。在乐队的迷幻时期,他作为主唱、吉他手和主创作者,掌控了乐队早年创作在音乐和风格上的方向。他也是乐队的命名者。巴雷特于1968年4月离开了乐队,并短暂住院,被推测患有由服用毒品而恶化的精神疾病。


Příčiny.

Dyslexie je podmíněna poruchami v základních poznávacích schopnostech, přičemž jejich příčinou je nejčastěji dědičnost. Rodiče dyslektici mají 50% pravděpodobnost, že jejich dítě bude trpět stejnými obtížemi. Dále může být porucha způsobena změnami ve stavbě a funkci centrální nervové soustavy, které často vznikají v období těhotenství nebo kolem porodu, nedostatečným rozvojem některých psychických funkcí. U některých jedinců lze poruchu odstranit, u jiných přetrvává v určité podobě až do dospělosti.  Problém pravděpodobně spočívá v nedostatečné souhře a spolupráci obou mozkových hemisfér. K tomu, aby dítě v počátcích výuky úspěšně zvládalo čtení, je třeba nikoli vyhraněné funkční dominance jedné mozkové hemisféry nad druhou, ale naopak jejich dobré spolupráce. Dokud dítě písmena dobře nezná a jejich sestavy pouze „luští“, zaměstnává především hemisféru pravou. Jakmile začne spojovat tvary písmen se zvuky a zvláště když je pak naplňuje věcným obsahem, tj. když čte významy vnímaných slov, nutně vstupuje do hry hemisféra levá a přebírá vedoucí roli.  Specifické poruchy čtení mohou být různého stupně a různé závažnosti – mohou být relativně lehké, těžší a velmi těžké. Možno předpokládat, že výskyt dyslexií těžkého stupně se v jednotlivých zemích nebude mnoho lišit, neboť mozková poškození či mozkové dysfunkce, které jsou jejich podkladem, mají v populaci víceméně rovnoměrné rozložení. Naproti tomu výskyt poruch lehčích je zřejmě variabilnější, neboť kromě onoho společného neurofyziologického základu je daleko více závislý na dalších psychologických a sociokulturních činitelích, které v daném případě k onomu základu přistupují. Je to především struktura toho kterého jazyka, jeho gramatika a jeho pravopis, dále metoda školní výuky čtení a pravopisu, kulturní úroveň rodiny, dvojjazyčnost či vícejazyčnost rodinného prostředí, hodnota školního vzdělání v dané společnosti, prestiž rodiny a konečně i úroveň diagnostiky a nápravné péče.

Historie.

Zmínky se objevují od poloviny 19. stol, tehdy je označována jako slovní slepota. Rozhodující význam pro výzkum, diagnostiku i nápravu specifických poruch čtení měl však až americký dětský psychiatr Samuel Torrey Orton (1879–1948), jehož jméno nese také největší a nejvýznamnější organizace zabývající se dyslexiemi, tj. Ortonova dyslektická společnost se sídlem v USA.

Četnost výskytu.

Čísla uváděná v dobře dokumentovaných studiích zpravidla nepřesahují 10 %, přičemž v zemích s foneticky důsledným pravopisem zůstávají pod hranicí 4 %. V České republice se střízlivé odhady pohybují od 1 do 2 % dětí, které trpí vážnými obtížemi ve čtení, tj. takovými, které by samy bez odborné, cílevědomé pomoci velmi pravděpodobně nepřekonaly. V literatuře se shodně uvádí vyšší výskyt dyslexií u chlapců než u dívek, a to v poměru 4–10:1 v neprospěch chlapců.

Diagnostika.

První příznaky dyslexie mohou být různé: dítě začíná pozdě mluvit, obtížně se vyjadřuje, má malou slovní zásobu, nedokáže vytleskat slovo po slabikách. Nic z toho ovšem ještě nutně neznamená, že bude opravdu dyslektické. V těchto případech může jít o vývojové opoždění, které se srovná za pár měsíců. O dyslexii by se mělo začít mluvit tehdy, jestliže má dítě problém rozeznat písmena nebo zná abecedu, ale nedokáže písmena poskládat do slabik a slov. Později může mít potíže se čtením, nerozezná množství nebo vidí čísla zrcadlově (např. 82 místo 28).  Při diagnostice se přihlíží především k tomu, jak dítě čte a jde-li skutečně o „neschopnost“, a ne snad o následky smyslových vad, nemocí či jakýchkoli vnějších okolností, zda se dítěti dostává „běžného výukového vedení“, má-li přiměřenou inteligenci a poskytuje-li mu jeho sociokulturní prostředí dost příležitostí ke vzdělávání. Jasná kritéria pro přidělení diagnózy ovšem neexistují (dyslektikem je ten, o kom to poradenský psycholog prohlásí). V praxi se osvědčuje postup, který má zhruba tři fáze:

Vzdělávání.

Podstatné je, že tato porucha žádným způsobem neovlivňuje intelekt. Vzdělávání žáků a studentů s dyslexií probíhá podle Směrnice k integraci jedinců se specifickými vzdělávacími potřebami a podle Metodického pokynu pro práci s jedinci s poruchami učení a chování. Cílem je taková úprava vzdělávání, aby dítě netrpělo svým handicapem. Mezi nejčastější kroky patří částečná redukce učiva, poskytnutí delšího času na vypracování úkolů, používání speciálních pomůcek (např. počítač) a především hledání jiných cest vzdělávání, které nejsou ovlivněny poruchou.  Vedle dyslexie řadíme mezi specifické poruchy učení také dysortografii, dysgrafii, dyskalkulii a dyspraxii.

Dyslexie je specifická porucha čtení, buď vrozená nebo získaná poškozením mozku. Jde o nejčastější formu specifické vývojové poruchy učení (SPU), která se projevuje nesnázemi při učení se číst. Dyslektik je výrazně ohrožen znesnadněním přístupu k tradičním vzdělávacím podnětům. Vyrovnává se zvláštní péčí v dyslektických třídách.

失读症(英语:Dyslexia、reading disorder、alexia),或称阅读障碍,是描述在智力无缺损的状况下,对于阅读和书写文字具有困难的症状。症状的严重程度因人而异。其他的症状包括难以拼出单字,难以快速朗读字词、无法专注阅读、难以连续书写、无法言说脑中的字汇,或是无法理解阅读的内容。这些症状最先往往在学校时发现。这些读写上的困难,并不是患者自己可以控制的,读写障碍患者对于学习的渴望,通常与常人并无二致。 一般认为,读写困难可能肇因于先天遗传因素与后天环境因素。有些则看似与家族病史相关。罹患注意力失调症的患者,通常也较容易发生读写障碍,且也常同时出现算术障碍。如果成人开始出现相关症状,也许是脑部创伤、中风或失智症所导致。相关的病理机制与大脑处理语言的过程有关。诊断过程包括了检测患者的记忆、拼字能力、视力和阅读技巧等。诊断的过程中需先排除因为未受阅读教育或阅读教育品质不良所导致的阅读困难,或是患者可能具有的视听障碍。 治疗通常包括了依据患者的需求,调整教学的方法。虽然这无法治疗造成疾病的原因,但可能可以改善读写困难的情况。治疗视力对于患者没有疗效。读写障碍是最常见的学习障碍,且患者广布全球。该病主要大约影响3%~7%的人口,但其实有近20%的人口拥有某些程度的症状。常见确诊为男性患者,但研究认为读写障碍并无性别差异,也无地缘差异。有些人认为应将失读症视为学习路径与常人不同的群体,这对于个体的学习可能同时有利有弊。


Příběh.

Děj filmu se odehrává v roce 2379, zmíněno je hvězdné datum 56844.9. V Senátu Romulanského impéria prezentují dva romulanští důstojníci návrh na spojení s remskou armádou a napadení Spojené federace planet. Celý Senát včetně prétora Hirena však plán odmítne a vojáky nechá odejít. Nedlouho po nich opustí místnost i senátorka Tal'aura, jež nechala na svém stole malý předmět, který se poté otevře a pokryje Senát zeleným světlem. Všichni přítomní, včetně prétora, se na místě změní v prach, čímž byla tato hromadná politická vražda dokonána.  Posádka hvězdné lodi USS "Enterprise"-E se mezitím připravuje na rozloučení se svými dlouholetými členy posádky, prvním důstojníkem Williamem Rikerem a poradkyní Deannou Troi, kteří mají naplánovanou svatbu na Betazedu. Zároveň mají společně převzít novou loď USS "Titan", kde dostal Riker své první velení. Při cestě ze Země na Betazed zachytí "Enterprise" pozitronickou signaturu z planety Kolarus III, která se nachází poblíž Romulanské neutrální zóny. Protože signatura je podobná té nadporučíka Data (androida), výsadkový tým ve složení kapitán Jean-Luc Picard, Dat a Worf přistanou raketoplánem na povrchu planety, kde objeví zbytky dalšího androida, vzhledově totožného s Datem. Po zběsilém úprku v terénním vozidle Argo před agresivními domorodci oživí androida na palubě lodi. Zjistí, že se jmenuje B-4 a že je jedním z nedokonalých Datových předchůdců, které kdysi vyrobil doktor Soong. "Enterprise" je poté na rozkaz viceadmirála Kathryn Janewayové převelena na diplomatickou misi přímo na Romulus. Viceadmirál Janewayová informuje kapitána Picarda o vojenském převratu v Impériu, které nyní ovládá záhadný Reman jménem Shinzon, jenž prohlašuje, že chce mír s Federací a zároveň svobodu pro Remus. Jedná se o překvapivý vývoj, neboť Remané jsou pro Romulany nežádoucí kastou, kteří kvůli historickým předsudkům slouží především jako otroci v dolech na dilithium, které se na Remu nacházejí.  Po příletu na Romulus důstojníci "Enterprise" zjistí, že Shinzon je člověk, mladý klon kapitána Picarda, pozůstatek tajného romulanského projektu, který měl za úkol nahradit skutečného Picarda klonem a získat tak ve Federaci špeha. Projekt byl ale zrušen a malý Shinzon byl poslán jako nežádoucí do dolů na Remu. Zde se setkal se svými remanskými „bratry“, s nimiž po několika letech převzal vládu nad celým Romulanským impériem. Právě na Remu postavil Shinzon svoji vlajkovou loď "Scimitar", těžce vyzbrojený obrovský bitevní křižník s nezjistitelným maskováním a prakticky nepoškoditelnými štíty.  Ačkoliv diplomatická mise zpočátku probíhá bez problémů, posádka "Enterprise" odhalí Shinzonovy skutečné záměry díky velmi nízké emisi částic smrtelně nebezpečné thalaronové radiace (kterou jeho přívrženci použili také při převratu v Senátu), několika neautorizovaným přístupům do počítače "Enterprise" a telepatickým útokům na poradkyni Troi. Shinzon transportuje Picarda na "Scimitar", kde jej zajme, protože potřebuje transfúzi jeho krve. Sám totiž pomalu umírá kvůli zrychlenému buněčnému stárnutí, které bylo při klonovacím procesu naplánováno tak, aby v určitém věku dostihl věkově Picarda. Na svoji loď také přenese androida B-4, který na jeho pokyn získal z počítače "Enterprise" důležité údaje. Za jeho umístěním na Kolaru III totiž stojí také Shinzon, který chtěl Picarda přilákat do blízkosti Romulanského impéria. Nicméně skutečný B-4 se nachází stále na lodi Federace, místo něj byl transportován namaskovaný nadporučík Dat (ten Shinzonovi předal falešné informace), který Picarda osvobodí a společně se snaží ze "Scimitaru" uprchnout, což se jim povede v jednom z útočných plavidel, které získají v hangáru. Při útěku Dat zjistí, že celá loď je vlastně obrovský generátor thalaronové radiace, která může zničit veškerý život na celé planetě. Díky tomu předpokládají, že Shinzon chce vyhubit lidstvo, aby mohl dobýt Federaci.  "Enterprise" se se svými zjištěními ihned obrací a letí směrem do prostoru Federace, maskovaný "Scimitar" ji však brzy dostihne a v Bassenově zlomu ji vyřadí warp pohon. Na pomoc "Enterprise" přiletí dva romulanští Váleční ptáci, jejichž posádka se postavila proti Shinzonově plánu na zničení Země. "Scimitar" jednoho Ptáka v boji zničí, druhý je kvůli škodám také neschopen boje. Protože federační loď je rovněž ochromena, nařídí Picard kolizní kurz ke "Scimitaru", při němž je "Enterprise" těžce poškozena, škody Shinzonovy lodě však nejsou tak velké. Prétor však na palubě svého plavidla pomalu umírá, zahájí tedy odpočet thalaronové zbraně zničil alespoň "Enterprise" a pomstil se Picardovi a mohl pokračovat z Zemi. Kapitán se však transportuje na "Scimitar", aby výboji radiace zabránil; zde se utká tváří v tvář se Shinzonem, kterého v souboji zabije. Na pomoc mu přijde Dat, protože však již není čas odpočet zastavit, přenechá Picardovi nouzový osobní transportér, který jej přenese na "Enterprise", a sám se obětuje výstřelem do generátoru, "Scimitar" exploduje, čímž Dat všechny zachránil.  Po těžkém boji je "Enterprise"-E opravována ve vesmírném doku na zemské orbitě. Kapitán Picard se rozloučí s čerstvě povýšeným kapitánem Rikerem, který je připraven převzít velení lodě "Titan", jež se chystá na skutečná mírová jednání s Romulany. Poté se setká s androidem B-4, který se mezitím úspěšně učí, neboť Dat krátce před svou smrtí do něj zkopíroval své paměťové engramy. To znamená, že B-4 může jednoho dne mít stejnou touhu po růstu, jako měl Dat.

Obsazení.

Drobnou cameo roli taktického důstojníka na "Enterprise" v hodnosti poručíka ztvárnil Bryan Singer, mimo jiné režisér filmů "X-Men" a "X-Men 2", kde hrál také Patrick Stewart. V "Nemesis" se objevili také další dva herci spjatí se Star Trekem, kteří si zde zopakovali své role ze seriálu "Nová generace". Whoopi Goldbergová zahrála barmanku Guinan a Wil Wheaton podporučíka Wesleyho Crushera. Téměř všechny scény s Wheatonem ale byly v konečné verzi filmu vystřiženy, jsou však dostupné jako bonusový materiál na DVD.

Produkce.

Napsáním v pořadí desátého filmu z prostředí Star Treku byl pověřen John Logan, dlouholetý fanoušek těchto děl a známý Brenta Spinera, představitele Data. Logan chtěl film, v němž hrdinové z "Nové generace" čelí životním výzvám a mění se jejich život. Už od počátku měl představu, že film začne svatbou Rikera a Troi a skončí odchodem Rikera z "Enterprise", aby mohl poprvé velet své vlastní lodi. Na tvorbě příběhu se však podílel i Spiner a producent Rick Berman. Právě od Spinera pochází myšlenka Datovy smrti, obětování se za své přátele. Jako hlavní záporná postava byl určen mladý muž, který má ke kapitánu Picardovi osobní vztah, Logan rovněž chtěl mít v příběhu Romulany, neboť je jejich fanouškem. Ovlivněn byl však i předchozím scénářem, který dokončil: "Gladiátorem". Navrhl, aby se ve filmu objevili také Remané, rasa, o které předtím ve Star Treku nepadlo ani slovo, ale jejichž planeta Remus (sesterská planeta Romulu v témže systému) se nachází na romulanském znaku, s čímž Berman i Spiner souhlasili. Původně měl být protivníkem Picardův dlouho ztracený syn, kvůli problémům s kontinuitou v univerzu Star Treku, které by toto řešení nastolilo, návrh ale změnili. Podle Bermana by se mohlo jednat o Picardův klon, který by díky stejným schopnostem, stejnému uvažování i stejným slabinám byl mnohem působivější. U Shinzona, jak jej pojmenovali, se inspirovali v Johnu Brownovi, abolicionistickém fanatikovi z 19. století. Všechna romulanská i remanská jména ve filmu jsou odvozena ze starých čínských jmen, což je pocta původní představě Genea Roddenberryho, že Romulané jsou čínští komunisté 60. let 20. století. První draft scénáře napsal Logan asi za pět týdnů, v následujícím roce přibylo přibližně dalších 16 konceptů. Za režiséra filmu byl vybrán Stuart Baird, režisér předchozích dvou celovečerních startrekovských snímků Jonathan Frakes (William Riker) nebyl osloven, ačkoliv by měl o tuto práci zájem. Po posledním draftu scénáře musely začít škrty, neboť napsaný film by byl příliš dlouhý a drahý (rozpočet byl určen na 60 milionů dolarů). Autoři příběhu společně s režisérem Bairdem vyřadili různé scény i vedlejší dějovou linii Worfa a jeho obecného vztahu k Romulanům.  Hlavním maskérem byl Michael Westmore, dlouholetý spolupracovník Star Treku. Pro pouštní Kolarany navrhl „želví“ vzhled s rozpraskanou kůží a barevným želvím vzorem na tváři. Úprava vzhledu Toma Hardyho coby Shinzona byla jednodušší. Produkce po složitějším hledání našla herce, který jí vyhovoval svými schopnosti a zároveň byl také podobný Patricku Stewartovi. I přesto Hardy dostal latexový nos i bradu podle Stewartova vzoru, zcela si také oholil hlavu. V pozdějších scénách již Shinzon viditelně trpí nemocí, Westmore proto připravil celkem šest jejich stádií, přičemž v nejtěžší formě měl Hardy zarudlé oči, kontaktní čočky, které mu vybělily duhovky, a po celé hlavě a rukách desítky modrých žilek. Složitějším namaskováním si prošel Ron Perlman (místokrál), který strávil v maskérně denně 2,5 hodiny. Masky Remanů vytvořil Westmore podle požadavků Bermana a Bairda tak, aby připomínali upíry, ale zároveň aby jim nebyli příliš podobní.  O kostýmy se postaral Robert Blackman, který mimo jiné navrhl svatební šaty 24. století pro Deannu Troi. Vedoucí výpravy Herman Zimmerman (rovněž dlouholetý člen štábu Star Treku) vytvořil přibližně 30 různých prostředí včetně romulanského Senátu, aljašského svatebního pavilónu, kde probíhala oslava, či můstku Shinzonovy lodi "Scimitar", jejíž kulisy zabraly celou scénu. Navrhl také samotný "Scimitar", plavidlo třikrát větší než samotnou "Enterprise"-E, jehož design vychází z historie rémského lidu těžce pracujícího v podzemních dilithiových dolech Romulanského impéria na Remu. Oproti předchozím dvěma filmům upravil i počítačový model samotné "Enterprise", kde použil více metalických barev. Terénní vozidlo Argo navrhl Ivan Stewart. O veškeré vizuální efekty se postarala společnost Digital Domain.  Natáčení filmu začalo 26. listopadu 2001 v Mohavské poušti u Edwardsovy letecké základny. Zde byly natočeny jediné exteriéry snímku: planeta Kolarus III, kde Picard, Worf a Dat najdou rozloženého androida. Patrick Stewart po zkušebním tréninku sám odřídil přibližně 90 % jízdy v terénním vozidle Argo. Poté se štáb přesunul do studií Paramountu v Los Angeles, kde vznikl zbytek filmu. Během natáčení svatební oslavy Rikera a Troi navštívila studio Madeleine Albrightová, která je fanynkou Star Treku. V této scéně si Jonathan Frakes i Marina Sirtisová nasadili své vlastní snubní prstýnky. Při natáčení záběrů můstku se pod scénou nacházely 20 airbagů nafukovaných kompresorem, které ji zvedly o 30 cm. Ty byly na režisérův pokyn vyprazdňovány, čímž štáb docílil autentických otřesů a reakcí posádky na můstku. Filmování skončilo 7. března 2002.  V postprodukci byl film značně zkrácen; bylo vystřiženo přibližně 50 minut natočených záběrů, z nichž přibližně 17 minut se později objevilo na DVD vydání.  Hudbu napsal Jerry Goldsmith, který se již podílel na,, a startrekovském filmu. Ten využil jak klasické úvodní Courageovy fanfáry, tak své vlastní téma z prvního filmu, tak i píseň „Blue Skies“ od Irvinga Berlina. Nově složil například pětinotové téma doprovázející Shinzona a jeho "Scimitar" či temné téma znějící během představení konfliktu Remanů a Impéria.

Vydání a ohlasy.

Film "Star Trek: Nemesis" byl do kin premiérově uveden 13. prosince 2002, v době, kdy bylo promítáno několik snímků z jiných komerčně úspěšných sérií; jednalo se o "Harryho Pottera a Tajemnou komnatu", bondovku "Dnes neumírej" a druhý díl epické fantasy ságy "". "Nemesis" byla o úvodním víkendu druhá po filmu "Krásná pokojská", stala se tak prvním startrekovským filmem, který se v prvním víkendu nedostal na první místo v tržbách. V USA "Nemesis" vydělala 43 milionu dolarů, celosvětové tržby dosáhly 67 milionů dolarů při rozpočtu 60 milionů dolarů, což z ní udělalo komerčně nejhorší celovečerní snímek Star Treku. Producent Rick Berman přiznal, že komerční úspěch "Nemesis" mohl být ovlivněn „konkurencí dalších filmů“. Stejně jako v případě ostatních startrekovských snímků, vyšla i v případě "Nemesis" stejnojmenná novelizace, kterou napsala J. M. Dillard.  Film dostal od kritiků převážně negativní hodnocení. Roger Ebert v interview řekl: „Usmívám se a snažím se dostat do dialogů... a postupně se zdá, že pro mě „Star Trek“ skončil. Díval jsem se na tyto příběhy polovinu svého života a, nic si nenamlouvejme, jejich duch vyprchal.“ Konsenzus uživatelů na serveru Rotten Tomatoes uvádí: „"Nemesis" má zajímavou premisu a několik dobrých akčních scén, ale z celého snímku je cítit poněkud únava.“ Rovněž někteří herci (LeVar Burton a Marina Sirtisová) nebyli spokojeni, kritizovali hlavně režiséra Bairda za to, že nezhlédl ani jednu epizodu "Nové generace".  Na DVD film vyšel v květnu 2003, tato jednodisková verze obsahovala kromě celého snímku také audiokomentář režiséra, sedm vystřižených scén, fotogalerii a další bonusy. Speciální dvojdisková sběratelská edice byla vydána v říjnu 2005, jejím obsahem byla původní verze z roku 2003 doplněná o některé další doplňky. Blu-ray verze s bonusy byla vydána v roce 2009.  Kvůli komerčnímu neúspěchu snímku v USA bylo uvedení "Star Treku: Nemesis" do kin v některých zemích včetně Česka, kde se měla premiéra konat 6. března 2003, zrušeno. Televizní premiéru si snímek v Česku odbyl 7. ledna 2005 na stanici HBO. V rámci prvního ročníku conu CzechTrek proběhly tři speciální projekce "Nemesis" (dvě 23. září 2006, jedna 26. září 2006) v pražském Multikině Ládví.

Star Trek: Nemesis (v anglickém originále Star Trek Nemesis) je americký sci-fi film studia Paramount Pictures natočený režisérem Stuartem Bairdem, v pořadí desátý na motivy světa Star Treku. Do kin byl uveden v roce 2002 a jeho celkové tržby dosáhly 67 milionů dolarů. Jedná se o čtvrtý a poslední snímek s posádkou pod velením kapitána Jean-Luca Picarda, která se poprvé objevila v televizním seriálu "". Hvězdná loď "Enterprise"-E je mimořádně převelena do prostoru Romulanského impéria, aby pomohla vyjednat mírovou smlouvu s Impériem a prétorem Shinzonem, který nad ním násilně převzal moc. Reman Shinzon, Picardův klon, má ale tajné záměry, chce zajmout Picarda a vyhladit celé lidstvo; s touto hrozbou se musí důstojníci "Enterprise" vypořádat, než bude moci William Riker se svojí novomanželkou Deannou Troi převzít svoji první loď USS "Titan". Již od počátku byl snímek zamýšlen jako labutí píseň posádky "Nové generace" (slogan „Začíná poslední cesta jedné generace.“), komerčně se navíc jednalo o nejhorší startrekovský film.

《星际旅行X:复仇女神》(英语:"Star Trek: Nemesis")是一部2002年美国科幻电影,由史都华·贝尔执导,约翰·洛根编剧。本片是《星际旅行》系列的第十部电影,亦是《星际旅行:下一代》演员主演的第4部也是最后一部电影。在电影中,来自瑞曼的辛宗靠一场政变控制了罗慕伦帝国,进取号-E的船员们必须阻止他威胁到星际联邦。


Stechiometrický vzorec.

Stechiometrický vzorec zaznamenává složení chemické sloučeniny bez ohledu na skutečný počet atomů v molekule. Zapisuje se jako řada symbolů prvků obsažených v dané sloučenině, případně doplněných číselnými indexy, umisťovanými vpravo dole za symbolem určitého prvku. Symbol každého z těchto prvků se vyskytne ve stechiometrickém vzorci právě jednou. Chceme-li zdůraznit, že se jedná o stechiometrický vzorec, uzavřeme jeho zápis do složených závorek <nowiki>{ }</nowiki>.  Přitom pořadí zápisu symbolu prvků ve vzorci není podstatné, někdy se řadí abecedně, jindy podle vzrůstajícího protonového (atomového) čísla. Nejčastější praxe je u anorganických sloučenin taková, že se prvky ve vzorci řadí v pořadí "kovy v pořadí vzrůstajících protonových čísel-vodík-významný (charakteristický) nekov-ostatní prvky v pořadí vzrůstajících protonových čísel". U organických sloučenin se obvykle řadí v pořadí "uhlík-vodík-ostatní prvky v pořadí vzrůstajících protonových čísel". Číselné indexy u symbolů prvků vyjadřují relativní poměr jednotlivých atomů prvků v dané chemické sloučenině, nikoli nezbytně skutečný počet atomů v molekule. Tento způsob zápisu se nejčastěji používá u iontových sloučenin, u kterých vlastně molekuly neexistují; v pevné krystalické fázi nelze rozlišit příslušnost jednotlivých iontů k hypotetické molekule a v roztocích existují samostatné (případně solvatované) ionty.  Příkladem stechiometrického vzorce u iontových sloučenin může být:  U neiontových sloučenin se stechiometrické vzorce používají výjimečně, prakticky jen v případech, kdy neznáme u sloučeniny její molekulovou hmotnost. Pokud byl takový vzorec stanoven na základě chemické kvantitativní analýzy, pak většinou hovoříme o empirickém stechiometrickém vzorci nebo krátce o empirickém vzorci.  Příkladem stechiometrického vzorce u neiontových sloučenin může být:

Sumární vzorec.

Sumární neboli molekulový vzorec chemické látky udává prvky, z nichž se látka skládá, a počet jejich atomů v molekule. Na rozdíl od vzorce stechiometrického, s nímž může, ale nemusí být totožný, vyčteme ze sumárního vzorce skutečný počet atomů v molekule látky. Symbol každého z těchto prvků se vyskytne v molekulárním vzorci právě jednou. Je zřejmé, že jej lze striktně vzato použít pouze u sloučenin, které mají přesně definované molekuly, tedy nikoli u sloučenin iontových. Na rozdíl od vzorce strukturního nezjistíme ze sumárního vzorce nic o vzájemných vazbách a prostorovém uspořádání. Vzhledem k tomu se sumární vzorce běžně používají v anorganické chemii, jen velice zřídka v organické.  Poslední tři uvedené sloučeniny mají stejný sumární vzorec, ale liší se svojí strukturou. Takové látky, složené ze stejných atomů a ve stejném počtu, ale různě uspořádaných, se nazývají izomery. Pokud mají různé funkční skupiny, nazývají se funkční izomery a jedná se o samostatné sloučeniny.

Funkční vzorec.

Funkční vzorec je speciální zápis vzorce molekulárního nebo stechiometrického, od nichž se liší tím, že pomocí symbolů prvků a číselných indexů jsou postupně zapisovány jednotlivé funkční skupiny (tj. skupiny atomů, které se v molekule projevují formou dolního indexu.  Příkladem funkčního vzorce může být:  U koordinačních sloučenin bývá zvykem komplexní část molekuly uzavírat do hranatých závorek, např.:  U nadmolekulových komplexů, zejména u hydrátů solí, se jednotlivé molekuly, tvořící tento komplex, zapisují samostatně a spojují se znakem „tečka“ bez mezer (odklepů). Pokud se na komplexu podílí více než jedna molekula určitého typu, jejich počet se zapíše číslem předcházejícím vzorec této molekuly (toto číslo se obvykle neodděluje od následujícího molekulárního vzorce). Tečka ve vzorci se čte „plus“. Např.:

Strukturní vzorec.

Strukturní vzorec zobrazuje kromě počtu atomů v molekule i jejich vzájemné propojování, případně do menší či větší míry i geometrické uspořádání molekuly. Existuje proto řada různých druhů strukturních vzorců.

Konstituční vzorec.

V konstitučním vzorci se v rovině papíru zobrazují propojení jednotlivých atomů pomocí spojovacích čar (jednoduchých, zdvojených či ztrojených úseček, v případě potřeby i zakřivených čar), znázorňující vazby mezi atomy (jednoduché, dvojné nebo trojné vazby). Přitom délka spojovacích úseček a úhly mezi sousedními úsečkami nevyjadřují ani skutečnou délku vazeb v molekule, ani úhly mezi vazbami. Konstituční vzorce však umožňují rozlišit sloučeniny se stejným sumárním (molekulovým) vzorcem, například ethanol (CH-CH-OH) a dimethylether (CH-O-CH).  Konstituční vzorce existují ve čtyřech podobách.

Rozvinutý konstituční vzorec.

V takovém vzorci jsou symboly prvků znázorněny všechny atomy, vyskytující se v molekule. Tento způsob lze z praktických důvodů použít pouze u velmi malých molekul, zejména anorganických látek, protože jinak zabírají velkou plochu a jsou značně nepřehledné.  Příklady:

Elektronový vzorec.

Elektronový vzorec se od prostého rozvinutého konstitučního vzorce liší tím, že kromě chemických vazeb mezi atomy (kdy jedna úsečka představuje dvojici elektronů sdílenou dvěma sousedními atomy) vyznačuje i další elektrony valenčních sfér atomů, které se však nepodílejí na chemických vazbách mezi těmito atomy. Jedná-li se o nepárový elektron, pak se označuje tečkou u symbolu příslušného atomu, volný elektronový pár pak krátkou úsečkou podél symbolu atomu.  Příklady:

Racionální konstituční vzorec.

Racionální konstituční vzorce se používají zejména v organické chemii, jsou vyznačovány úsečkami (nebo křivkami) pouze vazby mezi uhlíkovými atomy, případně většími skupinami atomů, u nichž je jejich konstituční struktura běžně známa. Typickým příkladem je náhrada rozepsané struktury methylového radikálu, v němž jsou vázány jednoduchými vazbami tři atomy vodíku na jeden atom uhlíku zkráceným zápisem CH, nebo methylenové skupiny, zápisem CH. Jiným typickým případem je náhrada zápisu struktury radikálu fenylu (odvozeného od uhlovodíku benzenu) zápisem CH.  Podstatné je, že funkční skupiny, které dávají molekulám sloučeniny specifické chemické a fyzikální vlastnosti, jsou v racionálním konstitučním vzorci zřetelně vyznačeny a nezkracují se.  Příklady:

Zjednodušený racionální konstituční vzorec.

I u předchozího typu vzorců je grafický rozsah plochy potřebné pro jeho zápis u složitějších organických látek mnohdy značně velký. Další úspory místa se dosáhne tím, že ze zápisu konstitučního vzorce se zcela vyloučí zápis symbolů atomů uhlíku (obvykle s výjimkou koncových methylových skupin, které se ve vzorci explicitně uvádějí) a většiny atomů vodíku. V zápisu se předpokládá, že atomy uhlíku se vyskytují ve všech koncových bodech úseček (nebo zlomech křivek) a atomy vodíku se automaticky při „čtení“ vzorce doplňují k atomům uhlíku dle potřeby. Atomy vodíku se však zapisují vždy, jsou-li součástí funkčních skupin.  Příklady:

Geometrický vzorec.

U geometrického vzorce se jednoduchými grafickými prostředky (průmětem do roviny papíru) znázorní skutečná prostorová stavba molekuly. Obvykle se vazby směřující „před papír“ znázorňují zesilujícím úzkým klínem (viz příklad methanu), vazby ležící v rovině papíru normálními čarami a vazby směřující za papír se kreslí tečkovaně nebo čárovaně či šrafovaně.  Příklady:

Konfigurační vzorec.

Konfigurační vzorec je speciální případ konstitučního vzorce, ve kterém je znázorněno specifické prostorové uspořádání molekul, které se neliší sledem propojení jednotlivých atomů, ale jejich prostorovým uspořádáním, přičemž jednu formu molekuly nelze převést ve druhou bez přerušení některé (některých) vazeb. Typickým příkladem je "cis"/"trans" isomerie na dvojné vazbě v organických sloučeninách, nebo stereoizomerie látek s centrem asymetrie (například u opticky aktivních látek).  Příklady:  Zvláštním druhem konfiguračních vzorců používaných u sacharidů a jejich derivátů jsou vzorce ve Fischerově nebo Nattově projekci (obojí pro izomery s otevřeným řetězcem), případně Tollensově nebo Haworthově projekci (pro cyklické izomery).  Příklady:

Konformační vzorec.

Zvláštním případem geometrického vzorce zobrazujícího geometrii molekuly je konformační vzorec, který zachycuje jednotlivé možnosti prostorového uspořádání molekuly, mezi nimiž může molekula přecházet v důsledku možného otáčení jejích částí kolem jednoduchých vazeb mezi vzájemně vázanými atomy.  Příklady:

Chemický vzorec je grafické zobrazení složení, případně struktury a prostorového uspořádání molekul chemické sloučeniny nebo prvku za použití symbolů prvků, případně čísel a dalších znaků (např. závorek) a grafických prvků (čar a křivek).

化学式(/英语:chemical formula),是一种用来表示化学物质(也可能为元素或化合物)组成的式子。


Život.

František Kupka se narodil jako nejstarší z pěti dětí v rodině notářského úředníka v Opočně. Své mládí prožil v Dobrušce pod Orlickými horami, kde se vyučil sedlářskému řemeslu, ale již tehdy maloval vývěsní štíty a obrázky svatých. Projevoval velký malířský talent, a proto na přímluvu rodinného přítele nebyl nucen věnovat se svému řemeslu a byl poslán nejprve do řemeslnické školy v Jaroměři (1886) a posléze na pražskou Akademii (1887). Zde studoval v ateliéru pro historickou a náboženskou malbu jako žák profesora Sequense až do absolutoria roku 1892, kdy odjel do Vídně. Ve Vídni na Akademii zůstal až do roku 1895, kdy byl poslán jako stipendista do Paříže, kam cestoval oklikou přes severní Evropu. Během studií na École des Beaux-Arts se živil malováním plakátů, vyučoval náboženství a dokonce vystupoval jako spiritistické médium (není bez zajímavosti, že Kupka byl příznivcem teosofie, východních filosofií a mysticismu vůbec).  Kolem roku 1903 se poprvé mezinárodně proslavil publikací svých satirických kreseb v pařížském časopisu "L'Assiette au Beurre", do kterého přispíval v letech 1901–1907 a vytvořil i tři svá samostatná čísla – alba "Peníze" (francouzsky "Argent"),"Náboženství" a "Mír". V roce 1914 odešel dobrovolně na frontu jako člen roty "Nazdar", v bitvě u řeky Aisne byl raněn. Byl vyznamenán Řádem důstojníka Čestné legie a za své zásluhy v armádě získal hodnost kapitána. Pomáhal organizovat československé legie ve Francii, po návratu do Paříže, kde založil tzv. Českou kolonii, jejímž předsedou byl později zvolen.  Po válce byl jmenován profesorem pražské Akademie, na níž v roce 1920 také přednášel. Přednáškovou činnost pořádal později i v Paříži, kde vyučoval československé stipendisty. Mezi lety 1919 až 1938 byl Kupka podporován svým přítelem Jindřichem Waldesem, úspěšným pražským podnikatelem, který kupoval jeho obrazy.  Za svůj život uspořádal mnoho výstav a za svá díla získal mnohá ocenění. Většinu svého života strávil na pařížském předměstí Puteaux, kde také 24. června 1957 zemřel. Je pohřben v Paříži na hřbitově Père-Lachaise, v kolumbáriu, oddělení 87, schránka č. 22696.

Dílo.

Celé dílo Františka Kupky se do své konečné podoby utvářelo od prvopočátečního popisného realismu přes vlivy doznívajících malířských tendencí a směrů až ke konečnému vyústění do abstrakce.  Obraz "Amorpha. Fugue à deux couleurs" (ve sbírkách NG pod českým názvem "Amorfa. Dvoubarevná fuga"), byl první abstraktní obraz, který Kupka vystavil společně s obrazem "Amorfa. Teplá chromatika" na Podzimním salonu v Paříži roku 1912.  Samotná abstraktní tvorba Františka Kupky měla svůj specifický vývoj a zákonitosti. Šlo zde o zpracování tématu pohybu. Až do roku 1930 byly základem jeho nefigurativních obrazů realistické podklady, vrcholné období Kupkovy tvorby však představuje tzv. "čistá abstrakce". Důležitou úlohu také sehrál Kupkův vztah k hudbě, vedoucí k rozvinutí výtvarného směru – orfismu.  Kupkův obraz "Plochy příčné II" se v květnu 2019 stal nejdražším výtvarným dílem české historie, když byl na aukci na pražském Žofíně vydražen za 65 milionů korun (78 milionů včetně aukční přirážky).

Výstavy.

Díla Františka Kupky byla vystavována na mnoha výstavách v Čechách i v zahraničí.

František Kupka (23. září 1871, Opočno – 24. června 1957, Puteaux, Francie) byl český malíř, grafik a ilustrátor světového významu, jeden ze zakladatelů moderního abstraktního malířství. Jeho vztah k hudbě se podílel na vzniku a realizaci dalšího nového výtvarného směru – orfismu, tedy směru, přibližujícímu malířství jiným uměním (hudba, poezie). Převážnou část života žil ve Francii.

弗朗齐歇克·库普卡(1871-1957)(),捷克艺术家。生于波西米亚东部,父亲是公证人。童年对修道院中的壁画和僧侣画感兴趣,后旅游捷克各地,成为巡回画家。16岁进入工艺学校,后入读布拉格学派美术学校、维也纳艺术学院。1894年去巴黎,娶了一位法国寡妇,以教书、做插画为业,并长居巴黎。是巴黎立体-未来主义运动中的一员


Rychlost vzniku otravy.

Rozlišujeme akutní otravy (vzniklé následkem jednorázového přijetí velkého množství jedu, například konzumací muchomůrky zelené či uštknutím taipana) a chronické otravy (vzniklé následkem dlouhodobého přijímání nízkých dávek kumulativního jedu, např. většina otrav těžkými kovy).

První pomoc při otravě.

Lékařskou pomoc poskytovanou v případě otravy lze rozdělit zhruba do tří oblastí:

Příklady otrav.

Otrava leptavými látkami.

Pojmem leptavá látka se myslí kyselina nebo zásada, nejčastější otravou je požití, při kterém dochází k poleptání. Základní první pomoc spočívá ve zředění obsahu žaludku čistou vodou (popř. mlékem) a rychlém transportu k ošetření.

Otrava oxidem uhelnatým (CO).

Oxid uhelnatý je plyn bez barvy a zápachu, vzniká nejčastěji při nedokonalém spalování. Po proniknutí do organizmu se váže na hemoglobin, tato vazba je zhruba 200 – 300x pevnější než vazba kyslíku. Příznaky otravy jsou zčervenání (cihlově červený obličej), bolesti hlavy, zvracení, závratě, poruchy zraku, zrychlení dechu a tepu a poruchy vědomí až bezvědomí. První pomocí je zajištění přísunu čerstvého vzduchu, popř. umělé dýchání, lékařská první pomoc spočívá v podávání kyslíku.

Otrava alkoholy.

Nejčastěji jde o otravu metylalkoholem a etylenglykolem a zejména otrava lihem (etanolem). Alkoholy samy o sobě nejsou příliš toxické, toxické jsou jejich metabolity. První pomoc při otravě metylalkoholem a etylenglykolem (např. Fridex) spočívá v útlumu metabolizace, tedy v podání většího množství etanolu (např. vodky). Postižený musí být urychleně hospitalizován, hrozí rozvrat metabolizmu a poškození orgánů.

Otrava houbami.

Houby jakožto tradiční doplněk jídelníčku patří k běžným zdrojům otrav. Otravy houbami lze rozdělit na:

Otrava léky.

Otrava léky.

Otrava je chorobný stav vyvolaný přítomností jedu v organismu. Jako na otravu lze též pohlížet na chorobu, jejíž hlavní negativní účinek pochází z jedů produkovaných patogeny (platí např. pro tetanus).

中毒(Poisoning)是指生物体因为有毒物质或是动物的毒液导致的化学性危害。毒理学是有关中毒的症状、机制、诊断及治疗的研究及实务。