Život.

Narodil se 1. listopadu roku 1661 na zámku ve Fontainebleau jako nejstarší syn krále a královny Francie. Byl pokřtěn 24. května 1668 v sedmi letech věku. Při tomto obřadu zastupoval kardinál z Vendôme oficiálního kmotra, papeže Klementa IX., a princezna Anna Marie de Bourbon-Conti zastupovala kmotru Henriettu Marii Bourbonskou. Pro tuto velkou událost zkomponoval dvorní skladatel Jean-Baptiste Lully moteto "Plaude Laetare Gallia".  Po svém křtu byl Ludvík odebrán ženské péči a umístěn do mužské společnosti. Jeho vychovatelem se stal Charles de Saint-Maure, jeho učitelem Jacques-Bénigne Bossuet. Ludvíkova výchova však nebyla příliš úspěšná.  Říkalo se, že když Ludvík dospěl, mohl se celý den jen houpat v křesle. Nicméně díky své štědrosti, přívětivosti a liberálnosti byl v Paříži a v celé Francii velmi populární a oblíbený.  Ludvík byl jeden ze šesti legitimních dětí svého otce. Všechny ostatní zemřely v raném dětství. Druhá nejdéle žijící dcera, Marie Tereza Francouzská (1667–1672), zemřela ve věku pěti let, když bylo Ludvíkovi 11 let.  Ludvík XIV. chtěl svého syna oženit s princeznami z evropských nebo i francouzských rodin, např. s Annou Marií Luisou de Medici, nebo Marií Louisou Orleánskou, která byla Ludvíkovou sestřenicí jako dcera Filipa I. Orleánského a Henrietty Anny Stuartovny. Podle některých zpráv byli Ludvík a Marie Louisa Orleánská do sebe zamilovaní, nicméně Ludvík XIV. využil Marii Louisu k navázání kontaktu se Španělskem a přinutil ji, aby se provdala za španělského Habsburka Karla II., jenž byl zároveň nevlastním strýcem Velkého Dauphina. Nakonec se Ludvík oženil s Marií Annou Bavorskou, která údajně nebyla atraktivní, byla však velmi inteligentní.

Politická a vojenská role.

I když mu bylo dovoleno účastnit se Královské rady (Conseil du Roi), v politice žádnou velkou roli nehrál, místo toho se věnoval umění (sbírky ve Versailles a v Meudonu). Žil tiše v Meudonu, obklopen svými dvěma nevlastními sestrami, které ho obě milovaly. Tito tři tvořili "Cabal de Meudon" (tajný spolek na Meudonu), kterému oponoval Ludvíkův syn, Ludvík Burgundský a jeho manželka Marie Adelaide Savojská.  Během Devítileté války byl poslán do Porýní. Před odjezdem mu jeho otec řekl: „Posílám tě velet mé armádě, dávám ti příležitost zviditelnit své zásluhy; jdi a ukaž je celé Evropě, abys, až umřu, nemusel oznámit: Král je mrtev.“ Vzhledem k tomu, že dauphin Ludvík zemřel již roku 1711 na pravé neštovice, jeho otec jej přežil o čtyři roky.

Manželství.

Ludvík se oženil s Marií Annou Viktorií Bavorskou, se kterou měl tři syny. Ve Francii byla známá jako "la dauphine" Marie Anne Victoire. Po Mariině smrti v roce 1690 se Ludvík roku 1695 tajně oženil se svou milenkou Marie Emilie de Joly (ta však již nezískala titul "dauphine").

Ludvík Bourbonský z Viennois (1. listopadu 1661, Zámek ve Fontainebleau, Francouzské království – 14. dubna 1711, Zámek Meudon, Francouzské království) byl nejstarší syn a dědic krále Ludvíka XIV. a jeho choti Marie Terezy Španělské. Jako právoplatný dědic francouzského trůnu byl titulován dauphinem francouzským. Stal se známým jako "Velký dauphin" (" le Grand Dauphin") po narození svého syna Ludvíka Burgundského, známého jako "Malý dauphin" (" le Petit Dauphin"). Protože zemřel dřív než jeho královský otec, nikdy na francouzský trůn neusedl.

法兰西的路易(,1661年-11月1日-1711年-4月11日)是法国国王路易十四与西班牙的玛丽·特蕾莎的长子,路易十四的王位继承人。为了与他的儿子小路易区分,他被称为大太子(Grand Dauphin)。 由于他在父亲之前去世,他从未成为国王。他的另一个儿子成为了西班牙国王菲利普五世。他是路易斯一世、斐迪南六世、路易十五的祖父。1680年3月7日,路易与玛丽亚·安娜·维多利亚结婚。 。 虽然这段婚姻并不亲密,但这对夫妇有三个儿子。 王妃于1690年去世,1695年路易秘密地与他的情人结婚。 他的新婚妻子没有获得法国王太子妃的身份,婚姻也没有继续存在。 她结婚时怀孕了,生了一个儿子,被秘密送到农村,这个孩子死于1697年,年仅两岁,没有公开姓名。


Rozšíření.

Druh má rozsáhlý areál na severní polokouli. V Evropě je považován za glaciální relikt a jako původní druh se v její severní části vyskytuje na Britských ostrovech a ve Švédsku, na západě ve Španělsku, Francií a Itálii, na východě v Pobaltí, Rusku, Bulharsku a ve Střední Evropě pouze na Slovensku. V Asii vyrůstá od Uralu, Turecka a severního Kavkazu přes západní i střední Sibiř, Střední Asii, Čínu, Mongolsko a ruský Dálný východ až na Korejský poloostrov a do Japonsko. Na jih od Kavkazu roste na severu Pákistánu a Indie, na jih od Himálaje v Nepálu a Bhútánu. Zabírá také velký areál v Severní Americe, od Aljašky téměř přes celou Kanadu a v převážné části Spojených států amerických.

Ekologie.

Světlomilný, hustě větvený fanerofyt nejlépe rostoucí a kvetoucí v mírně vlhké, dobře propustné a výživné půdě. Je odolný vůči živočišným škůdcům, houbovitým chorobám i nízký teplotám. Snáší krátkodobé sucho, dlouhodobý nedostatek vláhy se ale negativně projevuje na bohatosti kvetení a může společně s velmi vápnitou půdou vyvolat chlorózu, která se způsobí žloutnutí listů a někdy i jejich opad. Keř začíná kvést obvykle v červnu a zůstává v květu po dva až tři měsíce.

Taxonomie.

Někdy jsou rozeznávané dva až tři poddruhy:  Prvý z nich, nominátní, je tetraploidní až oktoploidní, mívá nejčastěji květy oboupohlavné a převažuje v Evropě a v jižní části svého asijského areálu. Druhý je diploidní, mívá často květy funkčně jednopohlavné a vyskytuje se hlavně v Severní Americe a na severu Asie. Třetí poddruh roste v horách Střední Asie.

Popis.

Opadavý, vzpřímený keř dorůstající do výše 0,5 až 1,5 m. Mladé letorosty jsou chlupaté, starší větve bývají lysé a mají papírově odlupčivou kůru. Jsou porostlé střídavými listy s chlupatými řapíky, mají blanité palisty se srostlými oušky a jsou lichozpeřené. Mívají nejčastěji dva nebo tři páry přísedlých lístků, jež jsou 1 až 2,5 cm dlouhé a 0,5 až 1 cm široké, podlouhle vejčité až kopinaté, na bázi klínovité, po obvodě celistvé a mírně podvinuté, na líci tmavozelené, na rubu světlejší a oboustranně hedvábně chlupaté.  Květy jsou nejčastěji žluté, 1,5 až 5 cm velké, pětičetné a někdy bývají funkčně jen samčí nebo samičí. Vyrůstají jednotlivě na listnatých výhoncích nebo v málokvětých terminálních vrcholících. Kališní lístky mají úzce kopinaté a stejně dlouhé jako jsou vejčité lístky koruny, jež bývají převážně žluté a jen řídce mají barvu bílou či růžovou až načervenalou (kultivary). V květu je větší počet tyčinek rostoucích v několika kruzích, mají žluté prašníky o jediném prašném pouzdru a dále větší počet dlouze chlupatých pestíků s kyjovitými, k vrcholu se rozšiřujícími čnělkami. Květ je schopen opylit se vlastním i cizím pylem přeneseným na bliznu hmyzem přilétající pro nektar, bývají to různé druhy včel.  Plod je tmavě hnědá, dlouze chlupatá nažka uzavřená ve vytrvalém kalichu, která obsahuje několik semen. Rozmnožování semeny se používá jen ve šlechtitelství, jinak se snadno se množí řízky nařezanými z mladých výhonů, jenž se v květnu a červnu vysazují na záhon pod fólii.

Význam.

Mochnovec křovitý patří k důležitým okrasným keřům, které hrají významnou úlohu při tvorbě zahrad a veřejné zeleně. Patří k málo náročným dřevinám odolným vůči chorobám, škůdcům i nízkým teplotám. Na zahradách se nižší odrůdy uplatní jako solitéry, předsadba před vyšší keře, nebo v malých skupinách v kombinaci s travami nebo letničkami. Odrůdy se silným a přímým růstem se nejlépe hodí do nižších kvetoucích živých plotů. Výhodou je dlouhá doba kvetení, která u kultivarů bývá od června až do druhé poloviny října. V mnoha zemích jsou i nadále vytvářené odrůdy vhodné pro místní podmínky.  V České republice se šlechtění nových kultivarů vhodných pro středoevropské klimatické podmínky věnují v Dendrologická zahradě v Průhonicích. Mezi neoblíbenější odrůdy patří: žlutě kvetoucí 'Orlice', 'Olsa', 'Úhlava', 'Svitava', bronzová 'Radbuza' oranžově zlatá 'Oskava', červená 'Jizera' a lososová 'Volyňka'. Mají hustou stavbou keře s větvemi i v dolní části, kde zakrývají okolí a nedávají prostor pro růst plevelů.

Mochnovec křovitý ("Dasiphora fruticosa") je opadavý keř, průměrně okolo 1 metru vysoký, kvetoucí v letních měsících žlutými květy. Tato rostlina, dlouhodobě známa pod vědeckým jménem mochna křovitá ("Potentilla fruticosa"), byla na základě podstatně odlišných morfologických i molekulárních znaků přeřazena pod jménem mochnovec křovitý do nového rodu mochnovec.

金露梅(学名:'),又名金老梅,在藏语中被称为格桑花(,音译「格桑梅朵」),意思是幸福的,为拉萨市的市花。格桑花曾被指为多种花,例如波斯菊、紫菀属及翠菊等高原植物均在列,现在一般来说指的是蔷薇科委陵菜属落叶灌木的各种,广泛分布于北半球亚寒带至北温带的高山地区,植株极耐低温。


Popis.

Démon xinetd naslouchá příchozím požadavkům v síti a spustí příslušnou službu pro daný požadavek. Požadavky jsou zpracovány s použitím čísel portů jako identifikátory a xinetd spustí jiného démona, který požadavek zpracuje. To může být použito pro spuštění služeb využívající jak privilegované tak neprivilegované porty.  Démon xinetd má k dispozici mechanismy řízení přístupu, např. TCP Wrapper, rozšířené možnosti loggování a schopnost nastavovat dostupnost služby v určitém čase. Je možné nastavit limity počtu serverů, které může systém spustit, a nasadit obranné mechanismy na ochranu před skenery portů.  Na některých implementacích systému OS X tento démon obsluhuje různé internetové služby, např. FTP nebo Telnet. Jako rozšíření původního Inetd nabízí vyšší úroveň zabezpečení. Démon xinetd nahradil původní Inetd v systému OS X 10.3, nicméně Apple inetd udržuje v systému z důvodů kompatibility.

Konfigurace.

Konfigurace démona xinetd je ve výchozím stavu uložena v souboru /etc/xinetd.conf a nastavení jednotlivých služeb, které budou obsluhovány, je uloženo v adresáři /etc/xinetd.d. Konfigurace každé služby obvykle zahrnuje přepínač, který určí, zda démon xinetd službu povolí nebo zakáže.  Níže je uveden konfigurační soubor pro RFC 868 time server. service time  service time  Řádky se znakem "#" na začátku jsou komentáře, které nemají na konfiguraci vliv. Existují dvě verze služby, první je založena na protokolu TCP, druhá je založena na protokolu UDP. Typ a plánované použití služby určuje výběr protokolu. Jednoduše řečeno, UDP není vhodný pro přenos velkých objemů dat, protože nezaručuje doručení paketů ve správném pořadí a nezajišťuje integritu přenesených dat, ale je rychlejší než TCP. TCP tyto funkce zajišťuje ale na úkor rychlosti. V konfiguračním souboru se pro obě verze ve složených závorkách vyskytují dva sloupce. První je typ volby, druhý je aplikovaná proměnná. Možnost "disable" určuje, zda bude služba spuštěna nebo ne.  Existují tři typy služeb. Typ "internal" je služba poskytovaná samotným démonem xinetd. Typ "RPC" je služba založená na RPC, která je definována v souboru /etc/rpc a typ "unlisted" je služba, která není definována ani v souboru /etc/services ani v /etc/rpc.  "Id" je unikátní identifikátor služby.  "Socket_type" určuje způsob přenosu dat prostřednictvím služby. Existují tři typy: "stream, dgram" a "raw." Poslední možnost je užitečná, pokud chceme vytvořit služby na základě nestandardního protokolu.  S možností "user" je možné vybrat uživatele, pod kterým bude služba spouštěna. Z bezpečnostních důvodů se doporučuje, aby služba nebyla spouštěna pod uživatelem root. Pokud je možnost "wait" nastavena na "yes", tak démon xinetd neobdrží požadavek na spuštění, pokud spojení již existuje. Počet spojení je tak omezen na jeden. To poskytuje velmi dobrou ochranu, když chceme v čase navázat pouze jedno spojení.  Existuje mnoho dalších možností nastavení xinetd. Ve většině linuxových distribucí lze úplný seznam možných variant a jejich popis pomocí příkazu "man xinetd."  Pro použití nové konfigurace se musí zavolat tzv. SIGHUP signál, který způsobí nové načtení konfiguračních souborů. Toho lze dosáhnout pomocí následujícího příkazu: $ kill -SIGHUP "PID" PID je aktuální identifikátor procesu xinetd, který lze získat pomocí příkazu: $ pgrep xinetd

xinetd ("extended Internet daemon") je v informatice název open-source démona, který zastává funkci super-serveru. Běží na mnoha unixových systémech a slouží k obsluze internetových služeb (ftp server, http server, ssh server apod.). Funkčně nahrazuje démona inetd, přičemž nabízí navíc lepší bezpečnost, a proto ho využívá většina současných linuxových distribucí.

xinetd是一个运行于类Unix操作系统的开放源代码的超级服务器(Super-server)守护进程。它的功能是管理网络相关的服务。由于其较高的安全性,xinetd开始逐渐取代inetd。


Biografie.

Sanna se od dětství účastnila lokálních pěveckých soutěží – v roce 1994 zvítězila v jedné z talentových show v Kallinge, díky čemuž následující dva roky vystupovala s dansbandovou kapelou Mats Elmes. Posléze získala svůj první kontrakt, vystoupila v populárním televizním programu "Café Norrköping" a ve věku jedenácti let nahrála píseň ""Till en fågel"", která se v květnu 1996 záhy dostala na první místo švédské hitparády – Sanna se stala nejmladší interpretkou, která dosáhla takového úspěchu.  V září následně vyšlo debutové album "Silvertoner". Média mladou zpěvačku připodobnila k populární Carole, vítězce Eurovize 1991 která se také stala populární ve velmi útlém věku.  Během dospívání Sanna pokračovala ve studiu hudebních umění na škole v Malmö. V roce 2001 podnikla první masivní turné s populárními interprety, mezi nimiž nechyběli Charlotte Perrelli či Christer Sjögren. Tentýž rok se jako šestnáctiletá poprvé zúčastnila švédského národního kola do Eurovision Song Contest Melodifestivalen, v němž s písní ""I går, i dag"" obsadila třetí příčku. Během následujících let se o vítězství v soutěži pokusila ještě šestkrát.  Třetího alba "Nära mej nära dej" se švédské publikum dočkalo až deset let po vydání debutové nahrávky – v roce 2006. Následující léto se Sanna vydala na turné se zpěvačkami Shirley Clamp a Sonjou Aldén. S nimi spolupracuje trvale – v roce 2008 vyšlo společné album "Our Christmas", které obsadilo první místo švédské hitparády.  Rok 2008 byl pro Sannu zlomovým – mimo spolupráce vydala v dubnu čtvrté album "Stronger", které vedle dalšího prvního místa hitparády také obdrželo zlatou desku. Součástí alba byl singl ""'Empty Room"", s nímž zpěvačka opět zkusila své štěstí v Melodifestivalen. Po úspěšné kvalifikaci v semifinálovém kole Sanna ve finále obdržela téměř 450 000 diváckých hlasů, o více než čtyřicet tisíc více, než druhá Charlotte Perrelli – díky odborné porotě však Sanna obsadila až druhé místo. Perrelli zvítězila a reprezentovala Švédsko na Eurovizi 2008.  V roce 2011 Sanna v národním kole obsadila čtvrté místo s písní ""I'm In Love"". V roce 2014 zvítězila s písní ""Undo"" s dvoubodovým náskokem před Ace Wilder a reprezentovala Švédsko na Eurovizi v Kodani. Po postupu ze semifinálového kola obsadila ve finále 3. místo se ziskem 218 bodů včetně nejvyšších ohodnocení z Dánska, Rumunska a Ukrajiny. Spolu s vítězkou Conchitou Wurst a čtvrtým Aramem Mp3 z Arménie patřila mezi favority soutěže.

Osobní život.

Sanna žije v kytaristou Joakimem Ramsellem nedaleko Stockholmu. V minulosti byla zasnoubená.

Sanna Viktoria Nielsen (* 27. listopadu 1984, Edenryd, Skåne) je švédská populární zpěvačka.

桑娜·维克托利亚·尼尔森(,1984年-11月27日)是一名瑞典流行音乐歌手。在参加过7次瑞典旋律节后,她终于凭借歌曲《复原》()夺得了冠军,并代表瑞典参加2014年欧洲歌唱大赛。在决赛中名列第3位。


Život.

Narodil se ve velmi bohaté a vlivné rodině, která měla blízko k Medicejským. Již jako velmi mladý se stal florentským velvyslancem na dvoře aragonského krále Ferdinanda II. Když se Medicejští ve Florencii chopili moci, vrátil se domů, aby se podílel na tvorbě nového režimu. Když se roku 1513 Giovanni Medici stal papežem Lvem X., vstoupil Guicciardini do jeho služeb. Sloužil poté i dalšímu medicejskému papeži Klementu VII. Guicciardini sehrál klíčovou roli při Klementově příklonu na stranu francouzského krále Františka I. v jeho sporu s císařem Karlem V. Při Karlově vpádu do Itálie Guicciardini, jako nově jmenovaný velitel papežských vojsk, sice odvrátil útok na Florencii, Řím se však ubránit nepodařilo (tzv. Sacco di Roma) a papež Klement byl uvězněnen na Andělském hradě (nakonec se uchýlil do jakéhosi polozajetí v Orvietu). Guicciardini musel brzy (1527) odejít i z Florencie, když se moci chopila protimedicejská frakce "Arrabiati". Roku 1530 byl ve Florencii zkonfiskován i jeho majetek. Ve stejném roce však Florentská republika padla pod náporem císařských vojsk a Guicciardini se do města mohl vrátit. Jeho msta vůči radikálním protimedicejským politikům byla velmi krutá. Roku 1531 byl jmenován guvernérem v papežském státě Bologni. Po smrti medicejského papeže Klementa VII. se roku 1534 vrátil do Florencie a stal se poradcem vévody Alessandra Medicejského. Ten byl roku 1537 zavražděn. Guicciardini se tedy obrátil na teprve sedmnáctiletého Cosimo Medicejského, aby ho připravil na jeho politickou roli. Nesedli si však a Cosimo ho propustil ze svých služeb. Závěr života strávil v medicejském sídle Arcetri, kde začal psát své vrcholné dílo "Storia d'Italia".

Francesco Guicciardini ["frančesko gviččardíny"] (6. března 1483, Florencie – 22. května 1540, Arcetri) byl italský historik, politický filozof, diplomat a politik. Jeho nejslavnějším dílem je kniha "Storia d'Italia" ("Dějiny Itálie"), kde se pokusil využít novou historiografickou metodu, mnohem více opřenou o zdroje a analýzy než u jeho předchůdců. Dějiny nicméně vnímal jako dějiny osobností, nikoli sociálních procesů, k čemuž asi přispěla skutečnost, že nahlédl osobně do politického dění a byl blízko řadě osobností. Byl též blízkým přítelem Niccolò Machiavelliho, zachovala se jejich vzájemná korespondence.

弗朗切斯科·圭恰迪尼(,1483年-3月6日-1540年-5月22日)是意大利历史学家、政治家。马基雅维利的友人和批评者。著有《意大利史》,于1561年他死后出版,该书涵盖了从1494年至1534年前后四十年的历史,此书很快被翻译为各种主要的欧洲语言。他被认为是意大利文艺复兴时期政治学作家之一。


České internetové memy.

Na diskusních serverech českého Internetu se jako memy šířily odkazy na nejrůznější fenomény a osobnosti. Jedním z prvních se zřejmě díky svému jménu stala americká sociální psycholožka Ziva Kunda, v pozdějších obdobích účastníci diskusí příbuzných serveru Kompost pěstovali odkazy například na obřího skejťáka. Některé z těchto fenoménů se dostaly i za hranice internetových komunit: příznivci sdružení na Okoun.cz za účelem šíření svého oblíbeného memu Rozum a chtíč dokonce pronajali reklamní prostor na pražské tramvaji.

Věra Pohlová.

"„Věra Pohlová, 72 let, důchodkyně“" byla v deníku Metro 17. září 1999 uvedena jako účastnice ankety týkající se úniku informací o sporožirových účtech klientů České spořitelny. Její odpověď se pak v mnoha internetových komunitách šířila jako mem a symbol restriktivního přístupu k problémům informační společnosti. Anketa v deníku Metro ze 17. září 1999 byla otištěna na straně 12 v rubrice Můj názor (ID ME1999092007388472). Byly otištěny názory čtyř lidí, Pohlová zaujala nesmiřitelný postoj. Její odpověď zněla: "„Tyhle aféry každého jenom otravují. Já bych všechny ty internety a počítače zakázala.“"  Podle redakčního článku Lupy se záhy objevily zprávy, že výrok si vymysleli sami novináři deníku Metro.  Paní Pohlová je příkladem memu na téma internetu, který se jako obrázek právě po internetu rozšířil, který však jeho hranice překročil a rozšířil se i dále do běžné mluvy, kdy už jako řečený či psaný bonmot je dále parafrázován: Například hlášku kritik byrokracie a omezování svobod občanů, obecně direktivního státního přístupu, pronese úmyslně v ženském rodě, byť je sám mužem, aby zachoval původní nesmiřitelný postoj a zdůraznil odkaz na parafrázovaný zdroj. Právě parafrázováním tento mem dále žije, na základě všeobecně známého kontextu, co hlášku že je parafrázováno.

Henryk Lahola.

JUDr. PhDr. Mgr. et Mgr. Henryk Lahola je autor "Nezávislých, apolitických, mimovládních webových stránek www.henryklahola.nazory.cz", na nichž se představuje jako český doktor práv a filozofie, zastávající silně konzervativní katolické postoje. Své jméno uvádí vždy důsledně se všemi těmito tituly, byť z hlediska ustálených zvyklostí je obvyklé uvádět pouze "JUDr. PhDr. Henryk Lahola", neboť uvedené tzv. „malé“ doktorské tituly získal v rigorózním řízení ve stejných oborech jako své tituly magisterské. On sám zastává názor, že zatajování nižších akademických titulů je trestné.  Ačkoli webové stránky existovaly již v říjnu 2006, do širšího povědomí se dostaly zvláště na konci července 2007, kdy byly magazínem Technet serveru iDNES navrženy mezi dvacet nejhorších českých webů. Zařazení bylo zdůvodněno tím, že se na svých stránkách Lahola "„nezabývá ničím jiným než propagací svých čtyř akademických titulů a urážením všech, kteří titul nemají nebo jsou nositeli pouze jednoho ‚jedináčka‘“". Laholův web nakonec obsadil v anketě druhé místo s více než třiceti tisíci hlasy.

Jožin z bažin.

Díky YouTube se v roce 2008 v Polsku šířilo jako internetový fenomén video k české písni Banjo Bandu Ivana Mládka „Jožin z bažin“ z roku 1978. Píseň se v Polsku dostala do rádií i televize a dočkala se několika variací. Z Polska se fenomén rozšířil do Ruska, kde vznikla i verze s ruským textem odkazujícím k Putinovi.

LuŠtěLa.

LuŠtěLa (odvozeno od křestních jmen původního složení "Lu"cie, "Ště"pánka, "La"risa) je česká kapela, která se v roce 2010 skládala ze tří třinácti až patnáctiletých dívek z Ledče nad Sázavou. 28. července 2009 natočily klip ke svému hitu "Patnáctiny", který se následně objevil na serveru YouTube, kde byl po několika dnech zhlédnut 120 000 krát. Během čtvrt roku měl více než 560 tisíc zhlédnutí. U klipu se objevilo dva tisíce komentářů, většina z nich byly nadávky a výsměch, nebo ostrá kritika. Vešel ve známost pomocí internetových sociálních sítí.  Internetová popularita skupiny způsobila, že koncert 23. 1. 2010 v pražském klubu Matrix, původně plánovaný jako uzavřený večírek gymnasistů, s lístky za 60 korun, navštívilo okolo tisícovky lidí. „Za celých šest let, co klub funguje, bylo takhle plno jen dvakrát,“ vyjádřil se Michal Tůma, který měl na starosti pořádání koncertu. Podle Petra Adámka se většina lidí ale přišla do klubu Matrix prostě bavit, nebo si z dívek dělat legraci.  V roce 2010 plzeňská skupina Umbrtka natočila parodii na píseň LuŠtěLy (uváděnou jako "A tribute to LuŠtěLa") s názvem "Šedesátiny".  LuŠtěLa navzdory posměchům vystoupila za rok 2010 na více než padesáti akcích. Koncem listopadu 2010 ze skupiny odešla Larrisa Khachatryan a z LuŠtěLy se tak stalo duo, ve kterém zůstaly Štěpánka Vrbová a Vanessa Suchecká. Larissin odchod zapříčinil také pozdržení vydání jejich debutového alba, neboť zbylé dívky musely v již natočených písničkách přezpívat Larrissiny party.

Zvědavé dotazníky.

"Zvědavé/Zvídavé dotazníky" jsou krátká videa, která v roce 2010 vytvořila česká bloggerka Natálie Smutková  Na svůj blog (http://natalia-sadness.blog.cz/) Natalia dostávala spoustu dotazů. Jednou dostala návrh, aby odpovědi na ty dotazy nahrála na video. Natalia se toho chytla a vytvořila video nazvané "Zvědavý/Zvídavý dotazník". Video je ovšem velmi nekvalitní a také velice zřetelně neprofesionální. Hudební kulisa je příliš hlasitá, Natalia dělá časté přeřeky a anakoluty. Výrazný je také vzhled a dětský hlas Natalie a její dětský pokoj, který má stěny vymalovány na křiklavou růžovou. Video ovšem viděl Kazma, autor populární One Man Show, a v domnění, že video obsahuje chyby schválně, aby bylo vtipné, ho vložil na Facebook. Video se rázem stalo na Facebooku (a následně i na YouTube) velmi populární, brzy ho zhlédlo více než půl milionu lidí. Blog Natalie se stal na nějakou dobu nejnavštěvovanějším českým blogem a Natalia si vysloužila přezdívku "Královna českého internetu". Krátce na to Natalia natočila druhý a později i třetí díl a i tato videa se stala velmi populární.  Natalii probíralo mnoho českých médií, m.j. několikrát i Reflex (jednou dokonce tvořila hlavní část titulní strany), její videa se objevila i v televizi.

Internetový mem (, známý také jako "internetový meme" [mím] nebo "internetový fenomén") je označení pro myšlenkový koncept, který se šíří prostřednictvím internetu. Termín pochází ze slova mem, které bylo poprvé použito v roce 1976 Richardem Dawkinsem v jeho knize "Sobecký gen". Může se jednat o jakoukoli akci, styl nebo jednání, které je šířeno pomocí internetu (sociálních sítí, blogů, e-mailu, diskusních fór) a šíří se tak, že si jej lidé přeposílají mezi sebou. Internetové memy mohou mít formu slov, obrázků, odkazů, internetových stránek, videí, hashtagů aj.

网络模因或是网络迷因(),是指一夕间在因特网上被大量宣传及转播,一举成为备受注目的事物,亦可称为网络爆红事物。


Pozadí.

Po podepsání Dohody o příměří, po které skončily boje války v Koreji, bylo severokorejské hospodářství vleklým konfliktem vyčerpáno. Zestátňování průmyslového sektoru nepřineslo očekávaný růst a úplná kolektivizace zemědělství způsobila dokonce propad výroby a ztrátu potravinové soběstačnosti. Navíc Kim Ir-sen Dohodu o příměří vnímal jako střednědobý oddech, po kterém bude válka pokračovat a to na vyčerpaný průmysl přineslo požadavek vysoké produkce zbraní. Proto vznikl koncept Čchollima, který měl za cíl zvýšit výrobu ve všech důležitých oblastech ekonomiky.

Rysy hnutí.

Hlavním organizačním rysem bylo vytváření pracovních skupin, které měly za úkol stachanovskými výkony přispět k růstu výroby. Širokým pokrytím úseků hospodářství, hromadnou kolektivní soutěží, ideologickým zaměřením a propagandistickými náměty připomínala Čchollima ve svém nejvíce intenzivním období mezi lety 1958 až 1962 čínský Velký skok. Na rozdíl od Velkého skoku, Čchollima nebyla nikdy zrušena.

Důsledky.

Čchollima způsobila nerovnováhu mezi ekonomickými sektory, nerovnoměrné využití kapacity průmyslu a velmi nekvalitní produkci. Už v roce 1960, tedy dva roky po zavedení Čchollimy, bylo jasné, že zvládnutí prvního pětiletého plánu není možné, proto byl rok 1960 označen za "vyrovnávací" a statisticky nebyl do této pětiletky zahrnut. Kvůli katastrofální kvalitě produktů byla zavedena metoda Čchongsanni, pojmenována podle vzorové vesnice. Tato metoda si žádala, aby na kvalitu dohlíželi místní straničtí funkcionáři. Dohled stranických funkcionářů byl dokonce zapsán do revize ústavy z roku 1960. V prosinci 1960 byla zavedena metoda Tean, která odňala řízení továren a jiných podniků technickým ředitelům a svěřila je místnímu stranickému výboru.  Čchollima nebyla i přes své sporné výsledky nikdy revidována a to ani nástupcem Kim Ir-sena, Kim Čong-ilem a dokonce ani Kim Čong-unem. Její symbol, okřídlený kůň je námětem poštovních známek, objevil se i na bankovkách, je po něm pojmenovaný fotbalový tým, značka autobusu a traktoru. Sochy a mozaiky okřídleného koně jsou k vidění v mnoha severokorejských městech.

Čchollima je ideologická mobilizační kampaň probíhající v Severní Koreji, inspirovaná sovětským stachanovským hnutím. Je pojmenována po mýtickém okřídleném koni Čchollima. Hnutí bylo vytvořeno Kim Ir -senem v srpnu 1958 a hnutí ve své činnosti pokračuje i v druhé dekádě 21. století.

千里马运动是朝鲜劳动党委员长、内阁首相金日成在1957年至1961年五年计划的称呼。是在1956年12月会议通过促进朝鲜经济社会发展的运动。


Karolinský sloh.

Předrománské umění úzce souvisí s historickým vývojem ve střední a západní Evropě v době po stěhování národů. Postupně se na území Západořímské říše rozšiřovali od 5. století barbarské státy Germánů. Nejvýznamnější jsou Frankové – postupem doby tak franská říše pokrývala dnešní Německo, Francii a Belgii. Králové z rodiny Merovejců říši rozšířili jak do střední Evropy, tak na západ. V 8. století ale jejich vliv začal upadat a do popředí se dostávali majordomové, správci královského domu.  V počátcích se setkáváme hlavně s drobnými drahocennými předměty ze zlata a drahých kamenů, v průběhu 7. a 8. století se v merovejských klášterech a v Irsku rozvíjela knižní malba. Ta je charakterizována dekorací počátečního písmene geometrickým ornamentem s rozetami stylizovanými zvířaty a lidskými postavami. Projevovaly se zde domácí vlivy skytské keltské tradice, ale i vlivy křesťanské syrsko-koptské. Nejvýznamnějšími díly jsou pak knihy Kniha z Durrow a Kniha z Kellsu. V pozadí nezůstávala ani architektura. Z oné doby se dochovala například baptisteria v Poitiers a v Aix.  S narůstajícím vlivem majordomů se ve Franské říši setkáváme se jmény jako Karel Martell (porážka Arabů roku 732 u Poitiers) či Karel Veliký (768–814). Obyvatelstvo se uchylovalo pod ochranu feudálů, vznikla řada opevněných sídel, šířil se feudalismus. Karel Veliký, vnuk Karla Martella, získal od papeže roku 800 císařskou korunu a založil tak de facto Svatou říši římskou, která trvala následujících tisíc let. Karel Veliký se cítil být nástupcem římských císařů, jeho říši se dařilo a tak na svých dvorech podporoval i kulturu. S jeho smrtí však došlo k rozkolu Franské říše ve dví a tak i k zániku karolinské renesance. Roku 843 vznikla Východofranská říše a Západofranská říše – obě spravovány Karlovci. Rozpad dokončily i vpády Maďarů, Vikingů a Saracénů.  Na dvůr Karla Velikého přicházela řada představitelů kultury hlavně z anglosaského světa, z Irska a Itálie. Obroda umění nacházela nové interpretace antických vzorů. Nejvíce se vyhraňovala architektura, kde oproti dosavadnímu chóru podle římské liturgie směrovanému na východ se připojuje i další na západ. Vzniká tak stavba s lodí ukončená na východ a západ apsidou, ve které se nachází krypta. Pro kostely je také typický pevnostní vstup mezi dvěma věžemi. Z té doby se dochovala například kaple v Cáchách, či v Saint-Germain-des-Prés. Stavěly se hrady a paláce v Cáchách, Ingelheime či Nijmegene, mezi kterými Karel cestoval. Vedle architektury i sochařství značně kopírovalo antiku, např. přebíráním různých antických sloupů, zachovalo se však i vlastní umění, což dokazuje bronzová jezdecká soška Karla Velikého uložená v Louvru. Význačné jsou také karolinské miniatury zdobené irskými pletenci, které se zhotovovaly v Cáchách, Trevíru, Remeši či Tours. Umění té doby je však úzce spjato s Karlem Velikým jako donátorem.  V roce 987 zemřel Ludvík V., poslední Karlovec. S ním také mizí karolinská renesance. V Západofranské říši se ujali vlády Kapetovci, ve Východofranské pak roku 919 nastoupil na trůn Jindřich I. Ptáčník, zakladatel otonské dynastie. Kapetovci se dělí na řadu dynastií a v podstatě vládnou v západní Evropě až do dneška (španělští králové z rodu Bourbon-Anjou). Již v průběhu karolinské renesance, na počátku 11. století, se po ochabnutí spojeném se strachem z konce světa v roce 1000 zrodil v kulturně bohatém prostředí Západofrancké říše sloh románský.

Otonský sloh.

V roce 962 byl korunován na císaře Ota I. Veliký, čímž došlo k upevnění Svaté říše římské. Otonští císaři upevnili vztahy s Vatikánem – zakládají církevní stavby. Stejně jako Karel Veliký podporovali vzdělávání a umění. Vzniká tak otonská renesance, která se rozvíjela i za panování Oty II., Oty III. a Jindřicha II..  Otonské umění se opět soustřeďovalo na dvorech císařů a jeho cílem bylo velebení císařova obrazu. Inspirovalo se v karolinské renesanci, přejímalo však i vlivy byzantské. Typickou ukázkou karolinské renesance tak může být kostel svatého Cyriaka v Olpe s apsidami, kryptami a opevněnou částí mezi věžemi, který již předznamenává nástup slohu románského jak dispozicí tak výzdobou. Postupně se stále více staví kostely s dvěma chóry, které v 9. století zmohutní až do hmoty, kterou můžeme nalézt v kostele svatého Michala v Hildesheimu. Z malířství se zachovaly fresky v kostele svatého Jiří v Oberzellu na ostrově Reichenau na Bodamském jezeře charakteristické lineární abstraktní kresbou s kolorovanými postavami zvýrazňujícími tvar. Ze stejného místa pocházejí i četné iluminace. Význačné je i sochařství, které se reprezentuje zvláště reliéfní prací. Jedná se například o antependium basilejské tvořené dřevěným reliéfem ve zlatě zobrazujícím Ježíše Krista a Jindřicha II. s manželkou, nebo dveře hildesheimského domu s výjevy z Bible. Byzantské vlivy se pak projevily zvláště v oblasti uměleckého řemesla vytříbeností linie.

Jako předrománské umění se označuje evropské umění raného středověku přibližně v 6. až 10. století. Navazovalo především na umění antického Říma, raně křesťanské umění, ovlivněno bylo i uměním byzantským a uměleckými tradicemi nově usazených národů. Relativní úpadek civilizačních center a kulturní výměny mezi nimi zapříčinil slohovou nejednotnost a nižší průměrnou uměleckou úroveň. Ty byly překonány v dobách snahy silných dynastií (Karlovci – Karel Veliký, Otoni) o obnovení jednotné římské říše.

前罗曼式艺术与建筑(英语:Pre-Romanesque art and architecture,又译前罗马式)是指西欧历史上从莫洛温帝国兴起(约公元500年)到8世纪末的卡洛林文艺复兴以及11世纪罗马式艺术开始前一段时期中的艺术与建筑成就。该时期的主题是日耳曼风格与经典地中海风格、基督教风格的融合,并导致了11世纪罗马式风格的产生。


Popis.

Pižmovka je velká kachna, kačer dorůstá délky těla 75 cm a hmotnosti téměř 7 kg, samice jsou menší a lehčí. Naopak domácí pižmovky mohou vážit až 9 kg. Zbarvení divokých ptáků je černé se zeleným leskem. V křídlech jsou bílá zrcátka, peří na hlavě je kadeřavé a může být bíle skvrnité. Pižmovka má silné tmavé nohy s dlouhými drápy, ale poměrně slabými plovacími blanami. Obličej je holý, u samce nápadně červený a porostlý bradavičnatými výrůstky. Nápadně velký zakulacený výrůstek má samec nad zobákem. Navzdory svému jménu nepáchne pižmem.

Rozšíření a způsob života.

Pižmovka obývá Ameriku od jižního Texasu po Argentinu. Preferuje zalesněné oblasti, bažiny, okolí pralesních řek a potoků. Ačkoli dobře plave a dokáže se i potápět, tráví mnoho času na souši, kde si hledá potravu. Hnízdí a nocuje na stromech, kde šplhá pomocí osrých drápů. Jedná se o stálý druh ptáka. Pižmovky netvoří stálé páry, kačer se v době toku páří s jednou nebo více samicemi a nepodílí se na výchově mláďat. Zvláštností pižmovky je absence hlasových projevů. V dospělosti se ozývá výhradně tichým syčením, jiné zvuky není schopná vydávat. Proto se v některých jazycích (např. ve španělštině) označuje jako němá kachna.  Pižmovky hnízdí v dutinách stromů nebo v opuštěných hnízdech stromových ptáků. Samice klade 6-10 žlutobílých až zelených vajec, z nichž se za 35 dnů líhnou mláďata. Doba inkubace je tedy o týden delší než u kachny domácí a nejdelší ze všech druhů domácí drůbeže. Káčata ihned po oschnutí seskakují z hnízda anásledují matku na vodu. Pižmovka sedí na vejcích velmi pevně, vysedí i cizí vejce, která jí podložíme. Proto ji lze použít jako pěstounku k vysezení cizích vajec.  Pižmovky se živí smíšenou potravou, jíž si hledají na souši i ve vodě. Tvoří ji zelené části rostlin, oddenky, semena i drobní živočichové včetně plžů, pavouků a žab.

Pojmenování.

Pižmovka velká se někdy označuje též jako "kachna pižmová", lidově jako "čínská kačena", "čínka", "barbárie" nebo na Moravě "husokačena". Její jméno patrně vzniklo omylem, protože nevylučuje pižmo ani podobné páchnoucí látky. Carl von Linné ji pojmenoval "Anas moschata" (tj. pižmová kachna) omylem, zřejmě podle anglického jména "Muscovy duck" (tj. doslova moskevská kachna). Etymologie anglického jména není jasná, podle jedné verze se první pižmovky dostaly v 16.stol. do Anglie z Ruska, pravděpodobnější však je, že se jedná o záměnu se jménem indiánského kmene "Muisca" (z Kolumbie) nebo "Miskito" (z Nikaraguy a Hondurasu), od nichž pižmovky získali conquistadoři.

Domestikace a chov.

Pižmovka byla domestikována americkými indiány už v předkolumbovském období. Mayové, Aztékové, Čibčové, Inkové i amazonští indiáni ji chovali nejen pro maso, ale i pro peří, používané k výrobě ozdob a čelenek. Např. Tupinambové ji chovali jen pro peří. Věřili totiž, že by pojídáním jejího masa zlenivěli a získali "kachní" chůzi. S portugalskými námořníky a později s osvobozenými černými otroky se z Brazílie záhy dostala do Afriky a indomalajské oblasti, kde se výborně adaptovala. Podle některých názorů se do jihovýchodní Asie dostala už před příchodem Porugalců prostřednictvím Polynésanů. Do Evropy se zřejmě dostala v polovině 16. stol., buďto přímo z Jižní Ameriky, nebo "oklikou" přes portugalské kolonie v Africe. Renesanční učenci Pierre Belon a Ulysses Aldrovandi ji pokládali za afrického ptáka a nazvali ji "guinejská kachna" či "káhirská kachna". Latinské jméno pižmovky - "Cairina" je odvozeno od staršího názvu Káhiry - Cairo. Zde je také třeba hledat původ pojmenování "barbárie", jímž se označujě více prošlechtěná linie pižmovek, chovaných pro produkci brojlerovách kachen. Toto jméno odkazuje na severoafrické Berbery. Pižmovka je na chov nenáročná, na rozdíl od kachny domácí nepotřebuje k životu vodní plochu. Krmí se bramborami, šrotem, zrním, kuchyňskými odpadky, ale také se sama pase, podobně jako husa. Lze ji křížit s kachnou domácí, kříženci, zvaní "mulardi", jsou neplodní, snadno se však vykrmují. Pižmovky mají chutné maso, tmavší a méně tučné než kachna domácí, pochoutkou jsou játra z vykrmených pižmovek, která lze použít stejně jako husí (foie gras). Lze použít i jejich vejce, peří a trus. Mohou sloužit také k vypásání trávy, podobně jako husy, zbaví zahradu plevelů, ale také škůdců, žerou totiž slimáky). Pižmovka má však i špatné vlastnosti, především je nesnášenlivá vůči jiné drůbeži, proto se nehodí do velkochovů. Samec v období páření je velmi náruživý a pokouší se pářit se samicemi jiných druhů kachen, s husami i slepicemi. Přitom se chová dost surově a slabším ptákům může ublížit. Proto je na něj nutné dohlédnout.

Pižmovka velká ("Cairina moschata") je jihoamerický druh kachny z řádu vrubozobých. Byla domestikována v Mexiku a Jižní Americe již před příchodem Evropanů. Domestikací vznikla pižmovka domácí ("Cairina moschata" f. "domestica"), která se od dívokého předka liší větší hmotností a bílým nebo strakatým zbarvením.

疣鼻栖鸭(学名:),俗称麝香鸭、红面鸭、番鸭、姜母鸭,原产中、南美洲。


Život.

Narodil se v rodině chudého skotského imigranta, nechodil do školy a naučil se sám číst, až když mu padla do ruky kniha, která ho zaujala. Vyučil se hodinářem a stříbrníkem a zabýval se různými pokusy, konstruoval elektromagnety a veřejně je předváděl ve svém rodném městě. Roku 1826 byl jmenován profesorem matematiky a přírodní filosofie na "Albany Academy" a ještě před pokusy Samuela Morse předvedl, jak lze pomocí telegrafu posílat zprávy na velkou vzdálenost a roku 1831 to publikoval v "American Journal of Science".  V letech 1832-1837 byl profesorem přírodních věd na "Princeton College" (pozdější Princetonské univerzitě), roku 1846 se stal prvním tajemníkem Smithsonian Institution v hlavním městě Washingtonu a jeho programovým zakladatelem. Cestoval po Evropě a spřátelil se zvláště s Michaelem Faradayem. Zabýval se také pozorováním slunečních skvrn a počasí a vytvořil první meteorologickou pozorovací síť i první meteorologické mapy. Od roku 1852 byl členem "majákové komise" a staral se o lepší bezpečnost pobřežní plavby. Za občanské války byl poradcem presidenta Lincolna. Před svou smrtí patřil k nejslavnějším Američanům.

Dílo.

Henry patří k zakladatelům věd o elektromagnetismu, objevil indukčnost (samoindukci) a významně zdokonalil elektromagnet, zkonstruoval první elektromagnetické relé a zapsal se i do dějin meteorologie. Publikoval "Contributions to electricity and magnetism". ("Příspěvky k elektřině a magnetismu", Filadelfie 1839) a zanechal po sobě neobyčejně rozsáhlé deníky, kde podrobně zaznamenával své experimenty, myšlenky i poznámky ke své době.

Ocenění.

Roku 1831 byl zvolen členem American Academy of Arts and Sciences, byl členem italské Accademia dei Lincei a Německé akademie věd Leopoldina. Je po něm pojmenován "Henry" (H), jednotka indukčnosti v soustavě SI a kráter Henry na Měsíci.

Joseph Henry ["džosef enry"] (17. prosince 1797, Albany, New York – 13. května 1878 Washington, D.C.) byl americký fyzik a vynálezce, který se zabýval hlavně elektromagnetismem.

约瑟·亨利(英语:Joseph Henry,1797年-12月17日-1878年-5月13日)是一位美国科学家,是美国科学振兴会的创始成员之一,也是史密森尼学会首任会长。他被认为是本杰明·富兰克林之后最伟大的美国科学家之一,对于电磁学贡献颇大。他于1830年的独立研究中发现法拉第电磁感应定律,比法拉第早发现这一定律,但其并未公开此发现。


Historie prostorové analýzy.

Prostorová analýza začala vznikat s prvními pokusy v kartografii a mapování, ale mnoho jiných oborů také posloužilo k jejímu růstu do momentální podoby. Biologie přispěla skrze botanické studie a distribuci světových, rostlinných a místních lokalit rostlin, etologické studie se zabývaly pohybem zvířat a krajin, ekologické studie zahrnovaly vegetační tvárnice, prostorovou populační dynamiku a studie biogeografie. Epidemiologie přispěla k práci na mapování onemocnění, zejména dr. Snow a jeho práce mapování propuknutí cholery, dále pak výzkumem na mapování šíření nemocí a místní studií pro poskytování zdravotní péče. Prostorová statistika sloužila velkou měrou k rozvinutí práce ve statistice. V ekonomii se projevily zejména prostřednictvím prostorové ekonometrie. Geografický informační systém je v současné době hlavním přispěvatelem prostorové analýzy, vzhledem k důležitosti zeměpisného softwaru a moderních analytických nástrojů. Dálkový průzkum přispěl značně morfometrickou a „clustering“ analýzou. Informatika značně využívá studium algoritmů, zejména ve výpočetní geometrii. Matematika nadále poskytuje základní nástroje pro analýzu a možnosti odhalit složitost prostorové oblasti, například nedávná práce s fraktály a měřítky invariance. Vědecké modelování produkuje užitečný rámec pro nové přístupy.

Základní problémy v prostorové analýze.

Prostorová analýza konfrontuje mnoho zásadních otázek v definici svých předmětů studia, v konstrukci analytických operací, které mají být použity, v používání počítačů k analýze, v omezení a zvláštností analýz, které jsou známy, a v prezentaci analytických výsledků. Mnohé z těchto problémů jsou aktivními subjekty moderního výzkumu.  Časté chyby vznikají v prostorové analýze kvůli matematice prostoru, některé zase s ohledem na zvláštní způsoby, jakými jsou údaje prezentovány v prostoru, a některé kvůli nástrojům, které jsou k dispozici. Řadu statistických otázek vyvolávají údaje ze sčítání lidu, jelikož chrání individuální soukromí tím, že shromažďují údaje v místních jednotkách. Přesné měření délky fraktálního charakteru pobřeží je často velice obtížné, někdy dokonce nemožné. Počítačový software dosazuje rovné čáry na křivky pobřeží, čímž lze snadno vypočítat délku čar, jež pobřeží definují. Nicméně tyto přímky nemusí mít žádný konkrétní význam v reálném světě, jak bylo prokázáno u pobřeží Británie.  Tyto problémy představují výzvu pro prostorové analýzy, jako síla map či prezentace v mediích. Pokud jsou výsledky prezentovány jako mapy, pak prezentace kombinuje prostorová data, která jsou obecně přesnější, ale s analytickými výsledky, které mohou být nepřesné, což vede k dojmu, že analytické výsledky jsou přesnější, než údaje samy naznačují.

Prostorová charakteristika.

Definice prostorové přítomnosti subjektu omezuje možné analýzy, které lze použít k tomuto subjektu, a ovlivňuje konečné závěry, kterých může být dosaženo. I když tato vlastnost je v podstatě pravdivá, ze všech možných analýz je zvláště důležité, aby v prostorové analýze byly nástroje pro definování studie subjektů upřednostňovány konkrétní charakteristikou subjektů, které jsou studovány. Statistické metody upřednostňují prostorovou definici objektů, jako jsou body, protože existuje jen velmi málo statistických technik, které pracují přímo s liniemi, oblastmi nebo objemovými prvky. Počítačové nástroje podporují prostorovou definici objektů, jakožto homogenních a samostatných prvků, z důvodu omezeného počtu databázových prvků a výpočetních struktur a díky snadnosti s jakou mohou být tyto primitivní konstrukce vytvořeny.

Prostorová závislost nebo auto-korelace.

Prostorová závislost je kovariance vlastností v geografickém prostoru: charakteristiky v proximálních lokalitách korelují, ať už pozitivně nebo negativně. Prostorová závislost vede k prostorové autokorelaci, což je problémem ve statistice, stejně jako časové autokorelace, jelikož porušují standardní statistické metody, které předpokládají nezávislost mezi pozorováními. Příkladem je regresní analýza, která nedokáže nahradit prostorovou závislost a tím pádem může mít nestabilní odhady parametrů, čímž nám může ukázat nespolehlivé významnosti testů. Naopak prostorové regresní modely (viz níže) netrpí těmito nedostatky a tyto vztahy zachycují. Je také příhodné vidět prostorovou závislost jako zdroj informací, spíše než jako něco, co musí být napraveno.  Místní účinky se také projevují, jako prostorová heterogenita (různorodost) nebo jako zjevné změny v procesu s ohledem na umístění v geografickém prostoru. Není-li prostor jednotný a neomezený, bude mít každé místo svůj určitý stupeň jedinečnosti ve vztahu k ostatním místům. To ovlivňuje vztahy prostorových závislostí, a proto se tomu také říká „prostorový proces“. Prostorová heterogenita znamená, že všechny parametry stanovené pro celý systém nemusí dostatečně popisovat postup v určitém místě.

Změna měřítka.

Prostorová měření stupnic jsou přetrvávajícím problémem v prostorové analýze. Krajinní ekologové vyvinuli řadu měřítek invariantních metrik z hlediska ekologie, kterými jsou například fraktály v přírodě. Obecně řečeno je bez měřítka nezávislé metody analýzy velice těžké se rozhodovat, jak v prostorové statistice dále postupovat.

Vzorkování.

Prostorové vzorkování zahrnuje stanovení omezeného počtu míst v geografickém prostoru pro přesné měření jevů, které jsou předmětem závislosti a různorodosti. Závislost naznačuje, že od jednoho umístění lze předpovědět hodnotu jiného umístění a tím pádem nepotřebujeme pozorování v obou místech. Heterogenita však naznačuje, že se tento vztah se může měnit v rámci prostoru, a proto nemůžeme věřit pozorované míře závislosti u oblasti, která je malá. Základní schémata prostorového odběru vzorků jsou náhodné, seskupené nebo systematické. Tyto základní systémy mohou být použity na více úrovních v určité prostorové hierarchii (např. městská oblast, město, „sousedství“). Je také možné využít doplňkové údaje, jako jsou například hodnoty vlastností, vodítko v režimu prostorového odběru vzorků nebo měření dosaženého vzdělání a příjmu. Prostorové modely, jako je autokorelační statistika, regrese a interpolace (viz níže) mohou také diktovat složení vzorku.

Časté chyby v prostorové analýze.

Základní problémy prostorové analýzy mohou vést ke zkreslení, k deformaci, a tím ke vzniku přímých chyb v dosažených výsledcích. Tyto problémy jsou často vzájemně propojeny, ale byly provedeny různé pokusy oddělit konkrétní problémy od sebe navzájem.

Délka.

Benoît Mandelbrot vytvořil dokument o pobřeží Británie, kde se ukázalo, že je ve své podstatě nesmyslné diskutovat o určitých prostorových konceptech i přes vlastní domněnky platnosti konceptu. Délky v ekologii jsou přímo závislé na rozsahu, ve kterém jsou naměřené, a na zkušenostech s měřením. Takže zatímco inspektoři běžně změří délku řeky, tato délka má význam pouze v kontextu významu měřicí techniky a v otázkách v rámci studie.

Lokalizační klam.

Lokalizační klam se týká chyb v důsledku určité prostorové charakteristiky, zvolené pro prvky studie, která závisí zejména na volbě umístění prostorové přítomnosti prvku.  Prostorová charakteristika může být zjednodušená nebo dokonce špatná. Studie lidí často snižuje jejich prostorovou existenci na jedno místo, například jejich domácí adresy. To může snadno vést k špatné analýze, například když se bere ohled na přenos onemocnění, které se může stát v práci nebo ve škole, a tím pádem daleko od domova.  Prostorová charakteristika může implicitně omezit předmět studia. Příkladem může být prostorová analýza dat kriminality, která se nedávno stala populární, ale u těchto studií lze pouze popsat jednotlivé druhy trestných činů, což je možné i prostorově. Téma napadení lze uplatnit v mnoha mapách, ale v méně mapách, například jedná-li se o zpronevěru s politickými důsledky v pojímání zločinu a politiky navrhovanému řešení tohoto problému.

Atomický klam.

Atomický klam popisuje chyby ve zpracování prvků, jako oddělené „atomy“, které jsou mimo svoji prostorovou souvislost.

Ekologický klam.

Ekologický klam popisuje chyby způsobené provedením analýz souhrnných údajů, které se snaží dosáhnout závěrů o jednotlivých jednotkách. Chyby se vyskytují v části od prostorové agregace. Například pixel reprezentuje průměrné povrchové teploty v prostoru. V ekologickém klamu by se předpokládalo, že by všechny body v této oblasti měly stejnou teplotu. Toto téma úzce souvisí s problémem modifikovatelných plošných jednotek.

Řešení základních problémů.

Geografická místa.

Matematický prostor existuje, když máme řadu pozorování a kvantitativních měření a jejich atributů. Například můžeme reprezentovat příjem nebo roky vzdělávání jednotlivců v určitém souřadnicovém systému, kde umístění každého jednotlivce může být stanoveno s ohledem na oba rozměry. Vzdálenosti mezi jednotlivci v rámci tohoto prostoru jsou kvantitativní měrou a bere se v potaz jejich rozdíly s ohledem na příjmy a vzdělání. Nicméně se v prostorové analýze zabýváme konkrétními typy matematických prostorů, a to konkrétně geografickým prostorem. Pozorování v geografickém prostoru odpovídají místu v rámci prostorového měření, které zachycuje jejich blízkost v reálném světě. Umístění v rámci prostorových měření často představují místa na povrchu Země, ale není to vždy nezbytně nutné. Rámec prostorového měření může také zachytit blízkosti s ohledem na vesmírný prostor nebo i v rámci biologické entity, jako jsou třeba játra. Základním principem je Toblerův první zákon v geografii: v případě, že se vzájemný vztah mezi subjekty zvyšuje s blízkostí v reálném světě, pak jsou zastoupení v geografickém prostoru a hodnocení pomocí metody prostorové analýzy vhodné.  Euklidovská vzdálenost často představuje blízkost mezi umístěními, i když je to jen jedna z možností. Existuje nekonečné množství vzdáleností kromě Euklidovy, které mohou podporovat kvantitativní analýzu. Například „Manhattan“ vzdálenost, kde je pohyb omezen na cesty rovnoběžně s osami, může být významnější než euklidovské vzdálenosti třeba při práci v městském prostředí. Kromě vzdáleností existují i další geografické vztahy, jako je připojení (např. existence nebo stupně společných hranic) nebo směr, které také mohou ovlivnit vztahy mezi entitami. Je také možné spočítat minimální náklady cesty, k čemuž nám poslouží vzdálenosti mezi místy, přičemž bereme též v potaz, že se náklad musí pohybovat v celém členitém terénu.

Typy prostorových analýz.

Prostorová data přichází v mnoha variantách, a není proto snadné přijít na systém klasifikace, který je zároveň exkluzivní, vyčerpávající, nápaditý a uspokojující (G. Upton & B. Fingelton).

Analýza prostorových dat.

Městské a regionální studie se potýkají s velkým množstvím tabulek prostorových dat, získaných ze sčítání lidu a průzkumů. Je třeba zjednodušit obrovské množství podrobných informací za účelem získání hlavního trendu. Vícerozměrná analýza nebo též faktorová analýza umožňuje změnu proměnných. Například transformaci mnoha proměnných ve sčítání lidu, obvykle v přímém vztahu mezi sebou, do menšího počtu nezávislých „faktorů“ nebo „hlavních komponent“, kterými jsou v podstatě vektory datové korelační matice, vážená koeficientem inverzí vlastních hodnot. Tato změna proměnných má dvě hlavní výhody:  Faktorová analýza je závislá na měření vzdáleností mezi pozorováními: výběr z významné metriky je rozhodující. Euklidovská vzdálenost (analýza hlavních komponent), „Chi-Square“ vzdálenost (korespondenční analýza) nebo zobecněné Mahalanobisova vzdálenost (diskriminační analýza) patří k širokému využití. Složitější modely byly navrženy pomocí rotace a společných rysů.  Použití vícerozměrných metod prostorové analýzy začaly už v roce 1950 (ačkoli některé příklady byly na počátku století) a vyvrcholily v roce 1970 s rostoucím výkonem a dostupností počítačů. Již v roce 1948 v klíčové publikaci dva sociologové, Bell a Shevky, ukázali, že většina městské populace v USA a ve světě by mohla být reprezentována třemi nezávislými faktory: 1. sociálně-ekonomický status – pokládá proti sobě bohaté a chudé čtvrti a rozděluje je do sektorů běžících podél silnic od centra města, 2. životní cyklus – tj. věková struktura domácností, rozdělená v soustředných kruzích a 3. rasa a etnický původ – identifikace území města zaplněného migranty. V roce 1961 byla v průkopnické studii britských geografů použita faktorová analýza ke klasifikaci britských měst. Brian J. Berry a jeho studenti z Univerzity v Chicagu široce využili tyto metody a uplatnili je na nejdůležitější města po celém světě a umožnili tak projev společné sociální struktury. Použití faktorové analýzy v geografii, která se dala snadno vytvořit pomocí moderních počítačů, bylo široké, ale ne vždy moudré.  Vzhledem k tomu, že získané vektory jsou určeny maticemi dat, není možné, aby tyto faktory byly získány z různých sčítání. Řešení spočívá ve spojení několika matic v jedinečné tabulce, která pak může být analyzována. Zde se však předpokládá, že definice proměnných se nemění v průběhu času a navíc se vytvářejí obrovské tabulky - pracuje se s tím velmi složitě. Lepší řešení navrhli psychometrici, a to skupiny dat v krychlových maticích se třemi položkami (například umístění, proměnné a lhůty). „Three-Way Factor Analysis“, jak se jí říká, vyrábí tři skupiny faktorů souvisejících s malými krychlovými jádry matice. Avšak tento způsob, který vykazuje vývoj dat v průběhu času, nebyl v geografii nijak široce využit. Ačkoliv v Los Angeles dostala část města, tzv. „Downtown“, svoji roli jakožto organizačního centra pro celé město na několika desetiletí, která však byla tradičně ignorována.

Prostorová autokorelace.

Prostorová autokorelační statistika nám opatřuje a analyzuje míru závislosti mezi pozorováními v geografickém prostoru. Klasické statistiky prostorové autokorelace jsou Moranova, Gearyho, Getisova a standardní odchylky elipsy. Tyto statistické údaje vyžadují měření, které závisí na prostorové matici, odráží intenzitu geografického vztahu pozorování v okolí, např. vzdálenosti mezi sousedy, jako je délka společné hranice, nebo spadají-li do zadané směrové třídy, jako třeba do třídy „západ“. Klasické statistiky prostorové autokorelace porovnávají váhu prostorového kovariančního vztahu v párových místech. O prostorovém vzoru podobnému šachovnici svědčí prostorová autokorelace, která je příznivější, než se kdy očekávalo od náhodně indikujících shlukování podobných hodnot napříč geografickým prostorem, zatímco významná negativní prostorová autokorelace naznačuje, že jsou sousední hodnoty jsou odlišné, než se očekávalo.  Prostorová autokorelační statistika, jako je Moranova nebo Gearyho, je globální v tom smyslu, že odhadne celkovou míru prostorové autokorelace pro určitou datovou sadu. Možnost prostorové heterogenity naznačuje, že odhadovaná míra autokorelace se může značně lišit v různých geografických prostorech. Lokální statistika prostorové autokorelace poskytuje odhady členěné na úrovně jednotek prostorové analýzy, což umožňuje posouzení vztahu závislosti napříč prostorem. Getisova statistika porovnává sousedství v globálním měřítku a určuje silu autokorelace lokálních regionů. Lokální verze Moranovy a Geryho statistiky jsou také k dispozici.

Prostorová interpolace.

Prostorová interpolační metoda odhaduje proměnné v nesledovaných místech v geografickém prostoru na základě hodnot sledovaných míst. Základní metody zahrnují inverzní váhu vzdálenosti: to znamená, že proměnná s klesající vzdáleností ze sledovaného místa zeslabuje. Kriging je sofistikovanější metodou, která interpoluje prostor podle vztahu prostorového zpoždění, které má i systematické a náhodné složky. Tímto může obsáhnout širokou škálu prostorových vztahů pro skryté hodnoty mezi pozorovanými lokalitami. Kriging poskytuje optimální odhady vzhledem k předpokládanému zpoždění vztahu a odhady chyb, které mohou být mapovány pro zjištění, zda existují nějaké prostorové vzory.

Prostorové regrese.

Prostorová regresní metoda zachycuje prostorovou závislost v regresní analýze, vyhýbá se statistickým problémům, jako jsou nestabilní parametry a nespolehlivé významnosti testů, a taktéž poskytování informací o prostorových vztazích mezi zúčastněnými proměnnými. V závislosti na konkrétní technice může prostorová závislost vstoupit do regresního modelu jako vztahy mezi nezávislými proměnnými a závislou, mezi závislými proměnnými a prostorovým odstupem sama o sobě, nebo v chybových podmínkách. Geograficky vážená regrese (GWR) je místní verze prostorové regrese, která generuje parametry členěné podle prostorových analytických jednotek. To umožňuje posouzení prostorové heterogenity v předpokládaných vztazích mezi nezávislými a závislými proměnnými. Použití „Markov chain Monte Carlo“ (MCMC) metody může dovolit odhad komplexních funkcí, jako jsou například „Poisson-Gamma-CAR“, „Poisson-lognormal-SAR“ nebo „Overdispersed logit“ modely.

Prostorové interakce.

Prostorová interakce nebo též „gravitační modely“ odhadují pohyby osob, materiálů či informací mezi umístěními v geografickém prostoru. Faktory mohou zahrnovat původ pohonné proměnné, jako je počet dojíždějících v obytných oblastech, určení přitažlivosti proměnných, například množství kancelářských prostor v oblasti zaměstnanosti a bezdotykových vztahů mezi místy, která byla naměřená, dále pak jako je ujetá vzdálenost nebo doba jízdy. Mimo jiné, topologické nebo spojující vztahy mezi jednotlivými oblastmi musí být identifikovány, a to zejména s ohledem na často protichůdné vztahy mezi vzdáleností a topologií, ku příkladu dvě prostorově blízká sousedství nezobrazí žádné významné interakce, pokud jsou od sebe odděleny dálnicí. Po zadání funkční formy těchto vztahů, může analytik odhadnout parametry modelu, a to pomocí dat pozorovaných toků a standardní techniky odhadu, jako jsou metoda nejmenších čtverců nebo metoda maximální věrohodnosti. Konkurenční destinační verze modelů prostorových interakcí zahrnují blízkost mezi cíli (nebo původy) nebo též původ-cílovou blízkost, což zachycuje dopad určující shluky na tocích. Výpočetními metodami, jako jsou například umělé neuronové sítě, lze také odhadnout vztahy prostorové interakce mezi lokalitami a zároveň kvalitativní údaje a údaje o hlučnosti.

Simulace a modelování.

Prostorové modely interakce jsou souborem ze shora-dolů: uvádějí celkové řídící vztahy k proudům mezi lokalitami. Tuto vlastnost též sdílí městské modely, jako jsou ty, založené na základě matematického programování, proudící mezi hospodářskými odvětvími nebo teorií „bid-rent“. Cílem alternativního modelování perspektivy je systému na nejvyšší možné úrovni representovat členění, detailně studovat vznik složitých vzorců a vztahů z chování a interakce na individuální úrovni.  Z teorie komplexních adaptivních systémů aplikované na prostorové analýzy vyplývá, že jednoduché interakce mezi blízkými subjekty mohou vést k složitým, trvalým a funkčním prostorovým subjektům na všech úrovních. Existují v zásadě dvě simulační metody, a to jsou buněčné automaty a „agent-based“ modelování. Buněčné automaty modelování ukládají pevný prostorový rámec, jako jsou mřížky buněk a určují pravidla, která tvoří stav buňky založené na stavech sousedních buněk. Jak čas postupuje, prostorové vzory se jeví jako buňky měnící své stavy na základě stavu jejich sousedních buněk, což mění podmínky pro budoucí časové období. Příkladem mohou být buňky představující umístění v městské oblasti a jejich stavy, které mohou být různého typu, dle využití půdy. Mezi vzory, které mohou vzniknout z jednoduchých interakcí místního využívání půdy, patří kancelářské obvody a rozrůstání měst. „Agent-based“ modelování používá softwarové subjekty (prostředky), které mají cílevědomé chování (cíle) a mohou reagovat, komunikovat a měnit své životní prostředí a zároveň se snažit dosáhnout svých cílů. Na rozdíl od buněk v buněčných automatech mohou být prostředky mobilní a jsou ohleduplné, pokud jde o prostředí. Například jeden by mohl modelovat dopravní zácpu a dynamiku pomocí prostředků, které představují jednotlivá vozidla, kvůli snaze minimalizovat čas mezi cestou z původního místa do místa určení. Zatímco sledují minimální čas cestování, musí také prostředky dávat pozor, aby nedocházelo ke kolizím s ostatními vozidly, a také se snaží i jinak minimalizovat dobu jízdy. Buněčné automaty a „Agent-based“ modelování jsou komplementární modelovací strategie. Mohou být integrovány do běžného geografického automatického systému, kde některé látky jsou pevné, zatímco jiné jsou mobilní.

Geostatistika Multiple-Point (MPS).

Prostorová analýza koncepčního geologického modelu je hlavním cílem každého MPS algoritmu. Metoda analýzy prostorové statistiky geologického modelu, tzv. zkušební obraz, generuje realizaci z jevů, které ctí více vstupních bodů statistiky.  Současný MPS algoritmus vyřešil úkol, vzorec je založen na metodě „Honarkhah“. V této metodě se přístup založený na vzdálenosti používá k analýze vzorů ve zkušebním obrazu. To umožňuje reprodukci statistik na více bodech a reprodukci složitých geometrických vlastností zkušebního obrazu. Každý výstup algoritmu MPS je realizace představující náhodné pole. Několik realizací může být společně použito pro kvantifikaci prostorové nejistoty.  Současná MPS metoda, vytvořená Tahmasebi, využívá funkce vzájemné korelace pro zlepšení reprodukce prostorového vzoru. Této MPS simulační metodě říkají CCSIM algoritmus. Tato metoda je schopna kvantifikovat prostorová připojení, variabilitu a nejistotu. Kromě toho tato metoda není citlivá na jakýkoliv typ dat a je schopna simulovat jak kategorické, tak i nepřetržité scénáře.

Geografické informační vědy a prostorová analýza.

Geografické informační systémy (GIS) a základní věda geografických informací urychlují technologie, které mají silný vliv na prostorové analýzy. Zvyšující se schopnost zachytit a zpracovat geografické údaje znamená, že prostorová analýza probíhá v rámci stále více narůstajících, na data bohatých prostředí. Geografické systémy sběru dat zahrnují dálkově snímané obrazy, systémy monitorování životního prostředí, jakými jsou inteligentní dopravní systémy a lokalizační technologie, jako jsou mobilní telefony, které mohou nahlásit místo v téměř reálném čase. GIS poskytuje platformu pro správu těchto dat, výpočet prostorových vztahů (vzdálenost, konektivitu a směrové vztahy mezi prostorovými jednotkami) a vizualizaci jak surových dat, tak i prostorových analytických výsledků v rámci kartografického kontextu.

Obsah.

Geovizualizace (GVis) kombinuje vědecké vizualizace s digitální kartografií k podpoře průzkumu a k analýze geografických dat a informací, včetně výsledků prostorové analýzy a simulace. GVis využívá lidské orientace k vizuálnímu zpracování informací v průzkumu, a analýzy a komunikace geografických dat a informací. Na rozdíl od tradiční kartografie je GVis typicky tří nebo čtyř-dimenzionální (později zahrnující i čas) uživatelský program.  Geografické znalosti objevu (GKD) je člověkem usměrněný proces aplikování efektivních výpočetních nástrojů pro zkoumání masivních prostorových databází. GKD zahrnuje geografické dolování dat, ale také související činnosti, jako je výběr dat, čištění dat a přepracování a interpretace výsledků. GVis může sloužit také jako ústřední role v procesu GKD. GKD je založen na předpokladu, že masivní databáze obsahují zajímavé (platné, neotřelé, užitečné a srozumitelné) vzory, které standardní analytické metody nemohou najít. GKD může sloužit jako hypotéza generující proces pro prostorovou analýzu, produkující předběžné vzorce a vztahy, které by měly být potvrzeny za použití prostorových analytických technik.  Prostorové systémy pro podporu rozhodování (SDSS) berou existující prostorová dat a používají různé matematické modely, aby vytvořily projekci do budoucnosti. Toto poskytuje městským a regionálním plánovačům intervenční test a usnadňují rozhodování před jejich zavedením.

Prostorová analýza, nebo též prostorová statistika, zahrnuje některé z formálních technik, které studují entity pomocí jejich topologické, geometrické nebo geografické vlastnosti. Prostorová analýza zahrnuje řadu technik, mnoho ještě v rané fázi vývoje, které se využívají v různých analytických postupech a různorodých oblastech, například ve studiích o umístění galaxií ve vesmíru u astronomie, při výrobě čipu v inženýrství nebo k vytvoření algoritmu pro naplánování tras, při kterých dochází k vytváření složitých struktur. Zjednodušeně řečeno, prostorová analýza je metoda, která využívá struktury v běžném lidském měřítku a to zejména k analýze geografických dat.

空间分析是指利用拓扑关系、几何关系或地理属性等来研究事物的一种技术。严格上说空间分析指的并不是一种技术,而是一系列使用不同的分析手段并应用于各个领域的一系列技术,许多方面尚在探索阶段。目前空间分析主要的应用是在地理信息系统中用来分析地理数据。


Závazek.

V memorandu se signatáři zavázali mimo jiné respektovat ukrajinskou nezávislost a suverenitu v rozmezí tehdy platných státních hranic, zdržet se hrozby silou nebo použití síly proti Ukrajině, zdržet se použití ekonomického nátlaku na Ukrajinu ve snaze ovlivnit její politické směřování, zdržet se použití jaderných zbraní proti Ukrajině, řešit případné použití jaderných zbraní vůči Ukrajině na půdě Rady Bezpečnosti OSN, či vzájemně konzultovat vzniklé nejasnosti ohledně zmíněných záruk.

Porušení memoranda.

Podle prohlášení premiérů zemí Visegrádské skupiny a některých politologů bylo memorandum porušeno přijetím Krymu do Ruské federace na základě výsledků referenda v roce 2014 a ruským postupem během ukrajinské krize. Za porušení platného znění tohoto memoranda označili postup Ruska vůči Ukrajině také lídři států G7. Valné shromáždění OSN při této příležitosti přijalo rezoluci, ve které se připomíná povinnost dodržování Charty OSN, co se týká jednoty a územní celistvosti členských států OSN a upozorňuje se na bezpečnostní záruky vyplývající z budapešťského memoranda z roku 1994.

Závaznost memoranda.

V souvislosti s anexí Krymu Ruskou federací a výzvami, aby Ruská federace dodržovala budapešťské memorandum, prohlásil ministr zahraničí RSFSR Sergej Lavrov: „"Ruská federace se podpisem budapešťského memoranda o poskytnutí bezpečnostních záruk Ukrajině nezavázala, že bude uznávat výsledek ozbrojeného státního převratu."“ Samotnou platnost tohoto memoranda však Rusko vyjádřením svého ministra zahraničí nepopírá. Ostatní tři signatáři znění memoranda nepopírají.  Argumentace ohledně nezávaznosti budapešťského memoranda se opírá o fakt, že je podepsali pouze prezidenti signatářských zemí, tedy že nebylo nikdy ratifikováno jejich parlamenty. Dále dle prohlášení ministra zahraničních věcí Ruské federace Sergeje Lavrova, Rusko anexí části území Ukrajiny neporušuje toto memorandum, protože se v něm nezavázalo uznávat výsledek ozbrojeného státního převratu.  Budapešťské memorandum nemá parametry mezinárodní smlouvy, ovšem odkazuje na ustanovení Závěrečného aktu Konference o bezpečnosti a spolupráci v Evropě.  Memorandum bylo sjednáno na politické úrovni, není tedy zcela jasné, zda má nástroj právní ustanovení. Odkazuje na ujištění, ale nestanovuje žádné právní povinnosti ani sankce z neplnění memoranda. V USA administrativa Georgea W. Bushe, ani Clintonova administrativa nebyla připravena poskytnout závazek Ukrajině, ani nevěřili, že by senát USA ratifikoval mezinárodní smlouvu, proto bylo přijato jen toto omezenější memorandum.  Ruský prezident Vladimír Putin odpověděl na otázku o porušení Budapešťského memoranda tak, že popsal aktuální situaci po Euromajdanu jako revoluci, tudíž vznikl „nový stát“ a s ním žádné dokumenty podepsané nejsou. Rusko také prohlásilo, že se „nezavázalo donutit jakoukoli část ukrajinského civilního obyvatelstva zůstat na Ukrajině proti své vůli“ a naznačilo, že USA porušily Budapešťské memorandum „podněcovaným převratem“.

Budapešťské memorandum je označení mezinárodní dohody podepsané 5. prosince 1994 v maďarském hlavním městě Budapešti ukrajinským prezidentem Leonidem Kučmou, ruským prezidentem Borisem Jelcinem, americkým prezidentem Billem Clintonem a britským premiérem Johnem Majorem. Čína a Francie poskytly poté poněkud slabší individuální ujištění v samostatných dokumentech. V rámci tohoto memoranda Ukrajina slíbila vzdát se svého jaderného arzenálu, kdežto zbylé tři státy poskytly Ukrajině některá bezpečnostní ujištění.

布达佩斯安全保障备忘录是1994年12月5日由乌克兰、美国、俄罗斯和英国在匈牙利首都布达佩斯签署的一份备忘录形式的外交文件,不属于正式的国际条约,以解决乌克兰在苏联解体后独立以来,前苏联遗留下来的武器问题。


Pozadí krymské krize.

Historický vývoj.

Předmětem sporu je oblast ukrajinského poloostrova Krymu, na níž leží Autonomní republika Krym a město Sevastopol. Místní obyvatelstvo je většinově ruského původu.  Po klíčovém vítězství Ruského impéria nad Osmanskou říší v páté rusko-turecké válce (1768–1774) byl Krym v roce 1783 připojen k Ruskému impériu pod vládou carevny Kateřiny II. Veliké. Kníže Grigorij Potěmkin založil přístav Sevastopol, který byl postupně opevňován a začala zde být budována vojensko-námořní infrastruktura.  V rámci Sovětského svazu (SSSR) byl Krym součástí Ruské sovětské federativní socialistické republiky (RSFSR). 19. února 1954

Smluvní postavení ruského Černomořského loďstva.

V Sevastopolu sídlí od roku 1783 ruské Černomořské loďstvo, zvané též „Černomořská flotila“. Podle ukrajinsko-ruské „Smlouvy o postavení a podmínkách Černomořského loďstva“ má Rusko na Krymském poloostrově povoleno umístit až 25 000 vojáků, 24 dělostřeleckých systémů, 132 obrněných vozidel a 22 vojenských letadel. Rusko také získalo 81,7 procent původně sovětských lodí Černomořské flotily po zaplacení 526,5 milionů US

Průběh krize a anexe Krymu Ruskem.

Příprava anexe a referendum.

Po převratu v Kyjevě a příklonu Ukrajiny k Evropské unii vypukly na východě a jihovýchodě země a také na Krymu protesty proti nové ukrajinské vládě. Na Krymu, kde je většina obyvatelstva ruskojazyčná, zavládla silná proruská nálada. Na mnoha místech na Krymu se také konaly proruské demonstrace.  27. února 2014 se na Krymu mimo existující ruské vojenské základny objevili neoznačení vojáci s moderními zbraněmi a vybavením ruského původu, odpovídajícím výstroji jednotek typu Specnaz, některými médii označovaní jako "„zelení mužíčci“", kteří pomohli rychle obsadit klíčové krymské objekty, jako jsou např. letiště, přístavy, vládní budovy a další objekty infrastruktury. Obsadili též budovu regionálního parlamentu. Rada ministrů Autonomní republiky Krym odhlasovala rezignaci (60 hlasů ve

Obsazování teritoria ruskou armádou.

V noci na pátek 28. února proruští ozbrojenci zablokovali letiště u Sevastopolu a v Simferopolu. Ukrajinské úřady tvrdily, že na Krymu už jsou dva tisíce ruských vojáků. V průběhu dne 1. března 2014 se počet vojáků Ruské federace na území poloostrova Krym zvýšil až na šest tisíc. Ruští kozáci rovněž ustanovili kontrolní stanoviště na příjezdové silnici na poloostrov, aby znemožnili příchod stoupenců prozápadních ukrajinských sil. Dle slov zástupce Ukrajiny při OSN se jednalo dokonce o 15 tisíc ruských vojáků.  Moskva opakovaně popírala, že by došlo k nasazení jejích vojáků na Krymu mimo sevastopolskou základnu. Tisíce ozbrojenců operujících na krymském poloostrově neměli na svých uniformách žádné insignie určující jejich státní příslušnost. Moskva je označovala za místní domobranu. Tito ozbrojenci byli nicméně vyzbrojeni moderní ruskou vojenskou technikou, jako například tichými odstřelovačskými puškami VSS Vintorez, nebo vojenskou verzí moderního ruského terénního vozu GAZ Tigr. Některá vozidla používaná ozbrojenci navíc nesla

Demonstrace na východě Ukrajiny.

Krymskotatarská menšina politicky podpořila prozápadní vládu v Kyjevě, což situaci na poloostrově také vyostřilo. Velká většina ruskojazyčného obyvatelstva Krymu však ruská vojska přivítala s nadšením jako osvoboditele. Ne všichni krymští Rusové ale s přítomností ruských vojáků souhlasili, několik lidí natočilo video, ve kterém ukázali své ruské pasy a vzkázali Rusku, aby je nezachraňovalo.  Ve stejné době došlo k rozsáhlým

Reakce ukrajinské vlády a vývoj na Ukrajině.

Ruská armáda útokem na orgány ukrajinského státu porušila mezinárodní dohodu nazývanou Budapešťské memorandum, kterou podepsalo také Rusko. Ukrajinský politik Vitalij Kličko 1. března 2014 vyzval, aby ukrajinská armáda vyhlásila mobilizaci vojska. Podobný kroku požadovaly i nacionalistická strana Svoboda i hnutí Pravý sektor, které vyzvalo k mobilizaci „proti imperialismu bez ohledu na národnostní příslušnost jednotlivých občanů Ukrajiny“.  Prozatímní prezident Ukrajiny Oleksandr Turčynov dne 1. března ve večerních hodinách vydal rozkaz ukrajinské armádě k bojové pohotovosti. Kroky, které provedlo Rusko ještě během téhož dne, označil za „neodůvodnitelnou agresi“. Požadoval, aby se ruská vojska na Krymu stáhla do svých základen, neboť jakákoliv další eskalace napětí by mohla vést k otevřenému ozbrojenému konfliktu. Ruská média na tento krok reagovala, že použije-li prozápadní ukrajinská vláda sílu pro pacifikaci východních oblastí země, prohlásí Rusko prezidenta Turčynova za válečného zločince.  Poté, co Rusko anektovalo Krym, se někteří tamní Ukrajinci cítí ohroženi, protože zastávají jiný než radikálně proruský postoj. Ukrajinské ministerstvo sociálních věcí zahájilo podporu pro Ukrajince, kteří se stěhovali z Krymu

Rozhodnutí Krymu a referendum.

Dne 6. března přijala Nejvyšší rada Autonomní republiky Krym rozhodnutí o připojení Krymu k Rusku, které podle slov vicepremiéra Rustama Těmirgalijeva mělo okamžitou platnost. Ukrajinské ozbrojené síly, jež měly do té doby na Krymu své základny, Krym prý „okupovaly“. Dostaly na vybranou buď přijmout ruské občanství a připojit se k ruským vojskům nebo z poloostrova odejít. Několikatisícový dav proruských aktivistů shromážděný před simferopolským parlamentem přijal tuto zprávu s projevy radosti. Datum konání referenda, na němž se mělo kromě zvýšení autonomie Krymu v rámci Ukrajiny rozhodnout i o jeho připojení k Rusku, bylo posunuto na 16. března 2014.  Podle ruských státních médií se účastnilo referenda 70 až 135 zahraničních pozorovatelů. Nestrannost těchto pozorovatelů byla některými kritiky zpochybněna s ohledem na jejich

Reakce na anexi.

Mezinárodní reakce.

V souvislosti s nárůstem počtu ruských vojsk na poloostrově Krym došlo k zostření prohlášení západních politiků. Představitelé zemí Evropské unie a USA vyzvali Rusko k respektování teritoriální integrity Ukrajiny. Vysoká představitelka pro jednotnou zahraniční politiku Evropské unie, Catherine Ashtonová, označila rozhodnutí Rady federace vyslat na Ukrajinu ozbrojené síly za bezprecedentní eskalaci napětí. Ruská strana se hájí tím, že na Krymském poloostrově nepřekročila legálně domluvený počet vojáků na mezinárodní úrovni.  27. března 2014 byla přijata Rezoluce Valného shromáždění OSN č. 68/262 potvrzující územní celistvost Ukrajiny a zdůrazňující neplatnost referenda o nezávislosti Krymu.  V tzv. "Crimea Declaration", vydané ministrem zahraničí USA Michaelem R. Pompeem dne 25. července 2018, se připomíná tzv. Wellesova deklarace z roku 1940, ve které Spojené státy americké odmítly uznat obsazení Pobaltských republik silou a v rozporu s mezinárodním právem. V Krymské deklaraci USA potvrzují své stanovisko, že napadení Ukrajiny a pokus o anexi Krymu je snahou podkopat základní mezinárodní princip sdílený demokratickými zeměmi, který zapovídá obsazení cizího území a změnu hranic vojenskou silou. USA odmítají uznat ruskou suverenitu na

Reakce Ukrajiny a Krymských Tatarů.

Krymští Tataři požadují po Rusku autonomii oblastí, ve kterých žijí, o které připravují referendum, Krymská vláda chce naopak od Krymských Tatarů vrátit část pozemků.  Nějakou dobu po anexi Krymu bylo kyjevským soudem nařízeno pozastavení vysílání ruských televizních stanic na Ukrajině. Moskva se proti tomuto kroku ohradila s tím, že zjevným cílem je odstřihnout miliony rusky mluvících lidí od pravdivých informací o dění na Ukrajině. Ukrajinská Rada národní bezpečnosti naopak udala jako důvod šíření informací, které ohrožují národní bezpečnost a svrchovanost a

Reakce obyvatel Krymu.

GfK, německá společnost provádějící průzkumy veřejného mínění a čtvrtá největší organizace pro výzkum trhu na světě, provedla v roce 2015 průzkum v krymském regionu. Podle tohoto průzkumu 82 % lidí na

Reakce Ruska.

Po anexi Krymu Rusko slíbilo stáhnout své vojáky od hranic s Ukrajinou, podle NATO se tak tehdy ale nestalo. Podle Philipa Breedlova by v případě invaze ruských vojáků na Ukrajinu tito dosáhli svých cílů za tři až pět dnů.  Prezident Putin na téma údajného ohrožení jiných zemí ze strany Ruska prohlásil, že nemá zájem na dalším dělení Ukrajiny a že se nemá věřit těm, kteří vykřikují, že po Krymu budou anektovány další oblasti. O tom, že ruská vojska nechystají vpád na východní Ukrajinu, ujišťoval tehdy amerického ministra obrany Chucka Hagela ruský ministr obrany Sergej Šojgu. Avšak britský "Královský institut pro obranná a bezpečnostní studia" vypracoval studii čtyř možných scénářů (autoři poznamenali, že se jedná pouze o možnosti, nikoliv o předpověď vývoje), kterými by mohla pokračovat ruské cvičení u hranic s Ukrajinou, od prosté demonstrace síly ruské armády bez vstupu na Ukrajinu po nutnost vstupu na Ukrajinu kvůli vytvoření koridoru, kterým by byl zásobován Krym, protože

Stanovisko mezinárodního trestního soudu.

Mezinárodní trestní soud v Haagu (ICC) rozhodl, že situace na Krymu a v okolí přístavního města Sevastopol se rovná mezinárodnímu ozbrojenému konfliktu mezi Ukrajinou a Ruskem. Ozbrojený konflikt vypukl nejpozději 26.

Následky anexe.

Porušení budapešťského memoranda.

Podle prohlášení premiérů zemí Visegrádské skupiny a některých politologů bylo ruskou anexí Krymu v roce 2014 a následnou intervencí na východní Ukrajině porušeno Budapešťské memorandum. Jako jasné porušení platných dohod toto jednání označili např. lídři států G7. Valné shromáždění OSN přijalo rezoluci,

Následky na Krymu.

Životní úroveň a ekonomika.

Z Krymu odešly mezinárodní společnosti a nejsou možné platby kartou. Lze pozorovat určitý chaos v administrativě. Podstatně změněny byly školní osnovy. Stouply ceny potravin, zmenšila se nabídka zboží a nová vláda znárodnila majetek za více než miliardu dolarů. Uzavření přívodu vody z Ukrajiny vedlo k tomu, že zemědělci k pěstování rýže používali vodu ze studní, tato voda ale kvůli své slanosti pole poničila. Na Krym přestali resp. nemohou jezdit zahraniční turisté (Evropská unie zakázala cesty výletních lodí na Krym) a i počet turistů z

Občanské svobody.

V rozhovoru s krymsko-tatarskou aktivistkou Elzarou Beshuili vyplynulo, že období po anexi provázela snaha omezit proukrajinský aktivismus a lidé se museli nuceně přizpůsobit novým reáliím. Obyvatelé byli nuceni k přijetí ruského občanství, ostatní občané měli těžší život. Proukrajinští aktivisté byli prověřováni ruskou tajnou policií FSB pod záminkou, že u nich hledá zbraně nebo extremistickou literaturu. Bolestně anexi vnímali Krymští Tataři, kteří se v minulosti stali obětí deportací Sovětským svazem a stálo je velké úsilí se na Krym později vrátit. Po anexi Krymu Ruskou federací neměli kam odejít, přesto byli k dobrovolnému odchodu tlačeni jak tvrdila Beshuili. Ukřivdění jsou také místní Ukrajinci, kteří mají pocit, že se o ně Ukrajina málo zajímá.  Ke konci roku 2017 vydala Human Rights Watch zprávu ke stavu svobod na Krymu, v které uvedla, že Moskva přitvrdila, a začala na

Další plány Ruska.

Už po obsazení Krymu se objevily obavy, že se Rusko nespokojí pouze s Krymem, ale že bude chtít obsadit i další území, především v Pobaltí. Tyto obavy se snažil v březnu

Vyšetřování.

V listopadu 2016 vydal svou zprávu Mezinárodní trestní soud, který rozhodl, že situace na Krymu je ozbrojeným konfliktem

Anexe Krymu Ruskou federací byla vyvrcholením politické krize na poloostrově Krymu na jaře 2014. Latentní krymská krize se vyostřila po sérii občanských protestů na Ukrajině zvaných Euromajdan, jež vedly k sesazení prezidenta Viktora Janukovyče, k vytvoření nové prozatímní vlády a k ukončení proruské orientace Ukrajiny. Rusko vyslalo na poloostrov část svých speciálních jednotek, které pomohly vojensky obsadit klíčová místa. Krymská vláda 16. března 2014 vyvolala referendum, které ukrajinský Ústavní soud považuje za protiústavní. Rusko začlenilo na žádost parlamentu Republiky Krym jak Krym, tak město Sevastopol do svého státního území. Představitelé Ukrajiny považují anexi za nelegální a většina zemí světa podpořila ukrajinskou územní celistvost. Dva dny po referendu bylo kvůli anexi Krymu pozastaveno Rusku členství ve skupině G8. Jen Rusko, které tuto událost představovalo jako obranu etnicky ruských obyvatel Krymu, a několik málo dalších zemí dosud uznalo ruskou anexi poloostrova.

2014年年初,俄罗斯联邦吞并克里米亚半岛。克里米亚半岛于1954年由俄罗斯赠与乌克兰。现在克里米亚半岛属于俄罗斯的克里米亚共和国和塞瓦斯托波尔。这一事件也是2014年乌克兰革命之后乌克兰南部及东部动乱的一部分。2014年2月22日至23日,俄罗斯总统普京与安全部门的负责人召开会议,并表示「我们必须让克里米亚回归俄罗斯」。2月23日,塞瓦斯托波尔发生亲俄示威游行。2月27日,得到掩饰的俄罗斯军队接管了克里米亚议会,并占领克里米亚战略要地,建立亲俄政府。在3月16日的公投之后,克里米亚宣布独立。3月18日,俄罗斯声称拥有克里米亚主权。乌克兰和众多世界其他国家谴责俄罗斯,认为这一行为违反国际法和俄罗斯签署的保障乌克兰领土完整的协议。联合国也拒绝承认俄罗斯合并克里米亚。2016年,联合国大会重新确认不承认俄罗斯兼并乌克兰领土,并谴责俄罗斯占领克里米亚和塞瓦斯托波尔。但俄罗斯反对使用「吞并」来形容这次事件。普京表示这次公投符合前途自决。2015年7月,俄罗斯总理梅德韦杰夫表示克里米亚已经完全融入俄罗斯。


Historie a struktura.

Pohár evropských mistrů (PEM) v basketbale se poprvé hrál v sezóně 1957/1958. Hrálo se vyřazovacím způsobem, když v každém kole proti sobě dva týmy odehrály 2 zápasy (každý tým hrál doma a venku) a podle výsledku a skóre z obou zápasů lepší tým postoupil do dalšího kola. Zúčastnit se mohly pouze týmy - vítězové národní ligy.  Od sezóny 1965/66 se hrálo nejdříve kvalifikační a eliminační kolo, ze kterého postupovala družstva do čtvrtfinálové fáze hrané ligovým systémem. Čtyři nejlepší družstva postoupila do tzv. Final four, ktoré se odehrálo v jednom dějišti.  V sezóně 1976/77 se znova měnil formát soutěže. Družstva byla od 1. kola nasazená do skupín a hrálo sa ligovým způsobem. Vítězové těchto skupín postupovali do hlavní nadstavbové skupiny. Po ní následovalo Final four.  Od sezóny 1982/83 se znova přešlo na model soutěže, který se hrál v letech 1965 až 1976.  V sezóně 1991/92 změnila soutěž název na Euroliga FIBA. Po kvalifikačním a eliminačním kole následovala skupinová fáze, ve které ale již družstva hrála ve 2 skupinách. Následovala čtvrtfinálová fáze vyřazovacím způsobem a po ní Final four.  Od sezóny 1996/97 již přestala existovat kvalifikační kola a družstva byla přímo zařazena do skupin 1. kola a později 2. kola. Následovalo osmifinále a čtvrtfinále vyřazovacím způsobem a poté Final four.  Do roku 2000 organizovala Euroligu FIBA Europe), která v poslední sezóně nazvala soutěž "Suproliga". Od této sezóny však začal řídit soutěž ULEB. Formát soutěže se znova měnil, když po skupinové fázi následovala vyřazovací část, která se hrála systémem play off na 2 vítězné zápasy, po nichž následovalo Final four.  Další změna nastala v sezóně 2009/10, od které se hrají již kvalifikační kola a Euroliga již není uzavřenou soutěží.

Účast českých a slovenských klubů v Poháru evropských mistrů a v Eurolize.

Semifinále Poháru evropských mistrů hrály české kluby celkem devětkrát: Zbrojovka Brno 4× (1963, 1964, 1968, 1969), Slavia VŠ Praha 4× (1966, 1967, 1970, 1971), Slovan Orbis Praha 1× (1960) a slovenské kluby jedenkrát: BK Iskra Svit v roce 1962. Ve finále Poháru evropských mistrů hrály české kluby celkem třikrát, Zbrojovka Brno dvakrát (1964, 1968) a Slavia VŠ Praha v roce 1966.,

České kluby.

Spartak Sokolovo Praha / Sparta Praha - 1 ročník, čtvrtfinále (1961)  BK ECM Nymburk / ČEZ Basketball Nymburk - 5× v kvalifikaci o Euroligu (od roku 2010)

Slovenské kluby.

BK Baník Cigeľ Prievidza - 3 ročníky, osmifinále (1990)  BK Iskra Svit - 1 ročník, semifinále (1962)

Euroliga v basketbale (anglicky Euroleague Basketball) je nejprestižnější evropská basketbalová klubová soutěž mužů. Organizuje ji Unie evropských basketbalových líg - (ULEB), do roku 2000 to byla FIBA Europe.

欧洲篮球联赛(Euroleague,简称EL),原名“欧洲篮球冠军杯”(European Champions' Cup),是欧洲最大规模的跨国男子职业篮球联赛,创立于1957年,现有来自欧洲18个国家的24支球队参加。欧洲篮球冠军杯原由国际篮球联合会举办,但在2000年,一些顶级欧洲篮球俱乐部自行成立了欧洲篮球联赛联盟,接管了欧洲篮球冠军杯,迫使国际篮联另行举办FIBA超级联赛,导致欧洲篮坛出现分裂,次年出现两个冠军。2001年,国际篮联同ULEB妥协,将超级联赛并入冠军杯,改名为欧洲篮球联赛,此后国际篮联专职组织国家队比赛,退出俱乐部际比赛组织活动。欧洲篮球联赛历史上,获得冠军次数最多的是西班牙的皇家马德里,共曾10次夺冠;其次是俄罗斯的莫斯科中央陆军篮球俱乐部,曾经8次称王。


Generování a distribuce.

Pro vytváření hesel se využívají algoritmy s náhodností případně s pseudonáhodností. Je to nutná podmínka pro jednorázová hesla. Jinak by bylo možné pozorováním starých hesel zjistit hesla budoucí. Algoritmy pro generování se mohou velmi lišit. Různé přístupy pro generování jednorázového hesla:  Jsou různé nástroje jak uživatele informovat jaká další jednorázová hesla použít. Některé systémy používají speciální elektronické tokeny, které má uživatel u sebe, které generují jednorázová hesla, ty se pak zobrazují na malém displeji. Jiné systémy používají software, který má spuštěný na mobilním telefonu. Další systémy mohou generovat hesla na straně serveru a posílat je uživateli na jiném nezávislém kanálu, např. SMS zprávou. Některé systémy mohou využívat vytisknutá jednorázová hesla, které je uživatel povinen mít u sebe.

Metody generování.

Časová synchronizace.

Časově synchronizovaná hesla bývají často spojena s nějakým fyzickým zařízením. (např. každý uživatel dostane osobní zařízení, které generuje jednorázová hesla). Uvnitř zařízení je přesně definovaný čas, který byl synchronizován s lokálním ověřovacím serverem. V těchto systémech je čas velmi důležitý, jelikož generování nových hesel se odvíjí od aktuálního času. Předchozí jednorázové heslo anebo tajný klíč zde nehraje velikou roli. Takové zařízení může být v podobě klíčenky, mobilního zařízení, nebo jiné elektroniky, kde by mohl být nahrán takovýto software. Příkladem normy pro generování jednorázových hesel založené na časové synchronizaci může být například TOTP.  Všechny metody doručování jednorázových hesel používají převážně časovou synchronizaci místo algoritmu.

Matematické algoritmy.

Každé nové jednorázové heslo může být vytvořeno z předchozích, již použitých jednorázových hesel. Příklad tohoto typu algoritmu, připisováno Leslie Lamport, používá jednosměrné funkce (nazývané "f"). Systém pro generování jednorázových hesel začne s počáteční hodnotou "s", poté pokračuje v generování hesel tolikrát kolikrát je to nutné. Každé heslo je použito v opačném směru než bylo generováno. Od "f"("f"(..."f"("s"))...) až po "f"("s"). Když budou hesla vyčerpána, může být vygenerována nová posloupnost hesel s jiným zadaným "s". S/KEY OTP systém a jeho derivované OTP jsou založeny na Lamportově schématu.  Útočník, který by nějakým způsobem získal jednorázové heslo, může mít jednorázový přístup k přihlášení. Heslo použije pouze jednou, k jedné činnosti. K získání následujícího hesla z předchozího, by musel najít způsob výpočtu inverzní funkce "f". Vzhledem k faktu, že funkce "f" je navržena jako jednosměrná, je nalezení inverzní funkce velmi obtížné. Pokud je "f" kryptografická hašovací funkce, pak obecně platí, že se jedná o výpočetně neproveditelný úkol.  V některých schématech matematického algoritmu může uživatel poskytnout serveru jednorázové heslo jakožto statický šifrovaný klíč.  Použití challenge-response (výzva-odpověď) u jednorázových hesel vyžaduje, aby uživatel zadal odpověď na výzvu. Například, může být provedeno vložením hodnoty, kterou token vygeneroval do tokenu samotného. Aby se předešlo duplikátům, je zde obvykle přidán další čítač, pokud dojde ke stejné výzvě dvakrát, výsledkem bude stále jiné jednorázové heslo.  Metody doručení jednorázového hesla, které jsou založeny na tokenu využívají tyto typy algoritmů místo časové synchronizace.

Možnosti doručení jednorázového hesla.

Textové zprávy (SMS).

Nejběžnější technologií používanou pro doručování OTP jsou textové zprávy. Jelikož textové zprávy jsou nejrozšířenějším komunikačním kanálem, který je k dispozici v téměř ve všech mobilních zařízeních, přes převod textu na řeč až po mobilní a pevné telefonní linky, tak má textová zpráva největší potenciál dostat se k největšímu počtu zákazníkům za nejnižší náklady na zprovoznění. Nicméně cena textových zpráv pro každé OTP, by nemusela být pro všechny uživatele přijatelná. OTP skrze textové zprávy může být šifrována použitím A5/x standardu, kterou několik hackerských skupin označilo jako lehce rozšifrovatelnou během několika minut nebo sekund. nebo OTP skrze SMS nemusí být šifrována vůbec v závislosti na poskytovateli služby. Kromě útočníků může ohrozit bezpečnost i poskytovatel mobilních služeb. V případě roamingu, kdy do komunikace vstupuje více nežli jeden poskytovatel mobilní služby, musí počítat s odposlechem komunikace třetí osobou. (problematika Man in the middle)  Nedávno Google začal poskytovat OTP skrze mobil nebo pevné linky pro všechny Google účty. Uživatel může obdržet OTP buď jako textovou zprávu nebo jako automatický telefonát s využitím převodu textu na řeč. V případě, že žádný uživatelem zaregistrovaný telefon není dostupný, může uživatel použít jedno z automaticky generovaných záložních kódů (kterých je až 10) jako druhotnou autorizaci místo dynamicky generovaného OTP, po příhlášení se s jejich heslem.

Mobilní telefony.

Náklady na mobilní telefony jsou nízké, kvůli široké základně uživatelů, kteří mobilní telefon již vlastní nejen ke generování OTP. Potřebný výpočetní výkon a úložiště pro OTP je většinou zanedbatelný ve srovnání s dnešní výbavou mobilních telefonů. Mobilní telefony navíc podporují jakékoliv množství tokenů v rámci jedné instalace aplikace, což uživateli umožňuje se ověřit vůči více zdrojům z jednoho zařízení. Toto řešení také poskytuje specifické aplikace pro mobilní zařízení. Nicméně, mobil použit jako token může být ztracen, zničen nebo ukraden.

Osobní tokeny.

EMV () začíná používat challenge-response algoritmus (zvaný “Chip Authentication Program”) pro kreditní karty v Evropě. SecureID od společnosti Security je jeden příklad časově synchronizovaného typu tokenu.  Jako všechny tokeny, i tyto se mohou ztratit, zničit nebo mohou být zcizeny, navíc je tu i problém s vybíjením baterie což je typické hlavně pro tokeny bez nabíjecího zařízení nebo s nevyměnitelnou baterií. Varianta osobního tokenu byla RSA navržena v roce 2006 a byla popsána jako “všudypřítomné ověření” kde by se RSA spojila s výrobci a přidala SecureID čipy do zařízení jako je například mobilní telefon.  Nedávno se podařilo vzít elektronické komponenty související se standardním bezpečnostním klíčem OTP a zabudovat je do kreditních karet přímo u výrobce. Nicméně, tloušťka karet z 0,79mm na 0,84mm znemožňuje standardním komponentům nebo bateriím jejich použitelnost. Speciální polymerové baterie mající kratší životnost baterie se používají spíše než ploché baterie. Polovodičové komponenty musí být ploché a musí minimalizovat energii použitou jak v režimu standby tak i během procesu.  Yubico nabízí malý USB token se zabudovaným čipem, který vytváří OTP když je klíč spuštěný a také simuluje klávesnici aby ulehčil zadávání dlouhého hesla. Jelikož je to USB zařízení, není zde potřeba řešit nepříjemnosti spojené s výměnou baterie.  Nová verze této technologie, která zabudovává klávesnice do platebních karet standardní velikosti a tloušťky je se stále vyvíjí. Karta má zabudovanou klávesnici, displej, mikroprocesor a bezkontaktní čip.

Webové metody.

Poskytovatel ověření jako služby nabízí různé webové metody pro doručování OTP bez potřeby tokenů. Jedna taková metoda využívá uživatelovu schopnost rozeznat společnou kategorii náhodně vybraných obrázků. Při prvním přihlášení na webové stránky, vybere uživatel několik tajných kategorií věcí; jako například psi, auta, lodě a květiny. Pokaždé, když se uživatel přihlásí na webové stránky, které jsou prezentovány s náhodně generovanými obrázky, textem a čísly. Uživatel vyhledá obrázky, které spadají do předem vybrané kategorie a vloží související alfanumerické znaky, ze kterých se skládá OTP.

Papírové metody.

V on-line bankovnictví některých zemí banka pošle uživateli číslovaný seznam OTP vytištěný na papíře. Některé banky posílají plastovou kartu se stírací vrstvou a uživatel po setření vrstvy získává jednorázové heslo. Pro každý on-line obchod je nutné, aby uživatel zadal konkrétní OTP ze seznamu. Některé systémy žádají číslované OTP postupně, jiné pseudonáhodně vybírají OTP, které mají být zadány. V Německu a mnoha dalších zemích jako je Rakousko a Brazílie, jsou OTP seznamy typicky označovány jako TANs(). Některé banky dokonce vysílají tyto TANs na mobilní telefon uživatele prostřednictvím SMS. V takovém případě je služba nazývána mTANs ().

Srovnání technologií.

Srovnání implementací OTP.

Nejlevnější OTP řešení jsou ty, které poskytují OTP v papírové formě a ty, které generují OTP na stávajících zařízeních, bez nákladů spojených se (znovu)vydáváním proprietárních elektronických bezpečnostních tokenů a SMS zpráv. U systémů, které se spoléhají na elektronický token, se musí algoritmus založený na OTP generátorech vyrovnat se situací, kdy se token pohybuje mimo synchronizaci s jeho serverem, pokud systém vyžaduje OTP které může vypršet. To vede k dodatečným nákladům na vývoj.  Časově synchronizované systémy, na druhé straně, zabraňují nutnosti udržovat hodiny v elektronickém tokenu (a offset hodnotu s ohledem na hodinový pohyb). Zda jsou nebo nejsou časově synchronizovány, je v zásadě irelevantní pro stupeň zranitelnosti, ale vyhýbá se potřebě znovu zadávání hesla, pokud server čeká na poslední nebo následující kód, který by měl token mít, protože server a token se posunuly mimo synchronizaci.  Použití stávajícího mobilního zařízení odpadá nutnost získávat a mít další OTP generátor. Baterie mohou být nabíjeny avšak od roku 2011 většina malých karetních zařízení nemají dobíjecí, nebo dokonce vyměnitelné, baterie. Většina proprietárních tokenů má funkce na ochranu proti zfalšování.

OTP oproti jiným metodám zabezpečení dat.

Jednorázová hesla jsou zranitelná vůči útokům, které využívají sociální inženýrství, díky čemuž podvodník získá OTP které uživatelé využívali. Na konci roku 2005 byli zákazníci švédské banky podvedeni a vydali svá jednorázová hesla.  V roce 2006 byl tento typ útoku používán na zákazníky banky v USA.  Dokonce i časově synchronizované OTP jsou náchylné k phisingu a to dvěma způsoby: heslo může být rychle použito útočníkem stejně jako oprávněným uživatelem, v případě, že útočník je schopný získat OTP v otevřeném textu dostatečně rychle. Jiný typ útoku (který může být zněmožněn využitím OTP systémů, ve kterých se používá hash řetězec) kteří podvodníci využívají, je využít starých, již neplatných OTP hesel a pomocí reverzního inženýřství, tedy předpovědí, které OTP kódy budou použity v budoucnosti. Například, generátory OTP hesel, které jsou pseudo-náhodné spíše než opravdově náhodné mohou nebo nemusí být ohroženy, protože pseudo-náhodné generátory se dají předpovídat jedině pokud máme některé staré OTP hesel. Systém OTP lze použít pouze v případě, že hesla jsou generována skutečně náhodně a přenášena ověřovatelem (nejčastěji mimo skutečný provoz) k uživateli, jinak musí být OTP nezávisle generováno na každé straně, což vyžaduje opakovatelné a tedy pouze pseudo-náhodné algoritmy.  I když OTP jsou v některých ohledech bezpečnější než stálá naučená hesla, uživatelé těchto systémů jsou stále zranitelní vůči man-in-the-middle útokům. OTP by proto neměly být zpřístupněny třetím stranám a za použití OTP jako jedné z více vrstvené bezpečnosti je bezpečnější než použití samotného OTP. Jedním ze způsobů, jak realizovat vrstvené zabezpečení je použití OTP v kombinaci s heslem, které si pamatuje uživatel (a nikdy nebylo uživateli předáno, jak tomu často je). Výhodou použití vrstveného zabezpečení je, že jednoduché přihlášení v kombinaci s jedním hlavním heslem nebo některým správcem hesel se stává bezpečnější než použití pouze 1 vrstvy zabezpečení při přihlašování. Nicméně, nevýhodou použití více forem zabezpečení najednou během jednoho přihlášení je, že uživatel musí projít více bezpečnostních opatření při každém přihlášení, i když jeden je s přihlášením jen pro krátké použití počítače na přístup k informacím nebo do aplikací, které nevyžadují tolik bezpečnostních opatření jako některé přísně tajné položky, které počítač používá. Viz také související technologie, níže.

Související technologie.

Čím dál častěji jsou jednorázová hesla ztělesněním dvoufaktorové autentizace (2FA) nebo (T-FA) (dvoufázové ověření). T-FA je forma vrstvené bezpečnosti, kde je nepravděpodobné, že obě vrstvy mohou být narušeny použitím pouze jednoho typu útoku. Některé jednoduché přihlášení využívají jednorázových hesel. Technologie jednorázového hesla je často používána s bezpečnostním zařízením.

Jednorázové heslo (anglicky One-time password, zkratka OTP) je heslo, které je platné pouze pro jedno přihlášení nebo pro nějakou transakci. Jednorázová hesla se snaží vyhnout problémům spojených se standardními statickými hesly, jako je například odposlechnutí hesla a znovupoužití. Pokud tedy útočník odposlechne jednorázové heslo, jeho znovupoužití již není možné. Nevýhodou jednorázových hesel je jejich téměř nemožné zapamatování. Každou chvíli se heslo mění. Proto, ve většině případů, je potřeba využít dalších nástrojů.

一次性密码(英语:one-time password,简称OTP),又称动态密码或单次有效密码,是指计算机系统或其他数码装置上只能使用一次的密码,有效期为只有一次登录会话或交易。OTP 避免了一些与传统基于(静态)密码认证相关联的缺点;一些实作还纳入了双因素认证,确保单次有效密码需要存取一个人有的某件事物(如内建 OTP 计算机的小钥匙挂件装置)以及一个人知道的某件事物(如 PIN)。


Životopis.

Narozen 16. ledna 1952 v Moskvě. V roce 1973 absolvoval Moskevský státní institut mezinárodních vztahů. V roce 1978 obhájil svou disertační práci na téma "Zkušenosti z parlamentní demokracie v Thajsku". V roce 1989 obhájil svou doktorskou práci "Parlamentní demokracie a politické tradice Východu". Ve stejném roce na základě této práce jmenován doktorem historických věd. Od roku 1989 do roku 2001 působil v Institutu orientálních studií. Do roku 2014 pracoval ve Státním institutu mezinárodních vztahů v Moskvě.

Kritika oficiální ruské politiky v otázce Krymské krize.

V roce 2014 probíhala ve východní Evropě tzv. Krymská krize, během které se Andrej Zubov kriticky vyjádřil k postupu ruských vládních činitelů a oficiální zahraniční politice své země. V liberálně orientovaném deníku "Vedomosti" publikoval 1. března 2014 článek "To už tady bylo", ve kterém přirovnal vojenskou intervenci Ruska na Krymském poloostrově k událostem z let 1938 až 1939 ve střední Evropě. Tehdy nacistické Německo připojilo Rakousko při anšlusu Rakouska, dále české pohraniční oblasti a nakonec také litevskou oblast Klaipėda (označovaná jako Memelland).  Dle jeho slov bylo cílem článku zjistit, jak bude ruská společnost, žijící v demokratickém, nesovětském a nekomunistickém Rusku, reagovat na prohlášení, které je v rozporu s oficiální politikou Ruské federace a v rozporu s politikou prezidenta Vladimíra Putina. Reakce na článek byla poměrně rychlá a profesor Zubov byl propuštěn ze svého místa ve Státním institutu mezinárodních vztahů v Moskvě do tří týdnů. Jako důvod propuštění uvedlo MGIMO na svých oficiálních stránkách „nemorální chování“. Ještě před tímto krokem MGIMO byl na osobu profesora Zubova vyvíjen nátlak, aby sám odešel z Institutu. On to však zcela odmítl.  Na jeho podporu se vyjádřila část kolegů z MGIMO, a to ústně nebo písemně. Nejsilněji reagovala jeho kolegyně Ella Kolesniková, která podala sama výpověď, aby tak protestovala proti propuštění profesora Zubova. Mezinárodní akademická obec se většinou postavila za profesora Zubova a vyjádřila mu podporu. V České republice to byla např. Masarykova univerzita, která nabídla profesorovi Zubovovi místo na své fakultě sociálních studií.

Zajímavost.

V jednom z rozhovorů pro Echo Moskvy v únoru 2017 prohlásil, že „náš úkol profesionálů je říkat pravdu tak, aby ji lidé pochopili“. Později v dialogu došlo i na církev v Německu:

Andrej Borisovič Zubov (, * 16. ledna 1952 v Moskvě) je ruský historik, religionista a politolog. Je absolventem a bývalým profesorem Státního institutu mezinárodních vztahů v Moskvě a vedoucím katedry dějin náboženství na Ruské pravoslavné univerzitě.

安德雷·祖博夫(,拉丁转写:英语:Andrei Borisovich Zubov,1952年-1月16日),全名安德雷·博里索维奇·祖博夫,俄罗斯历史学家、政治学家,历史学博士。祖博夫1973年毕业于莫斯科国立国际关系学院,后来在莫斯科国立国际关系学院任教授。2014年3月,祖博夫发表文章,将俄罗斯吞并克里米亚与纳粹德国吞并奥地利相提并论,他随即因此被莫斯科国立国际关系学院解职。