Rodina.

Manželka Vytautase Landsbergise je Gražina Ručytė-Landsbergienė – pianistka, profesorka na Litevské Hudební Akademii. Dcery Jūratė a Birutė jsou také hudebnice. Syn Vytautas je literát a filmový režisér.

Politická činnost.

3. června 1988 byl profesor V. Landsbergis zvolen do iniciativní skupiny Litevského Sąjūdisu a na ustavujícím sjezdu Sąjūdisu, který se konal 22. – 23. října, do jeho Sněmu a do Rady Sněmu. Od 25. listopadu 1988 do 21. dubna 1990 byl V. Landsbergis předsedou Rady Sněmu Sąjūdisu a od 15. prosince 1991 jeho čestným předsedou. 26. března 1989 voliči Panevėžysu zvolili V. Landsbergise lidovým poslancem SSSR a 24. února 1990 poslancem Nejvyššího Sovětu Litevské SSR.  11. března 1990 byl Vytautas Landsbergis zvolen předsedou Nejvyššího Sovětu Litevské SSR, předsedal parlamentní schůzi, na které v ten den byl vyhlášen Zákon o obnovení nezávislosti Litvy. Podle Prozatímní Ústavy se stal nejvyšším činitelem státu, tj. vládcem (presidentem právě vzniklého) státu.  V letech 1990-–1992 byl V. Landsbergis jedním z vedoucích činitelů Rady Baltských států a v letech 1990–1991 předsedou redakční (návrhové) Komise Ústavy Litevské Republiky. Za jeho předsednictví byly konečné návrhy Ústavy předloženy ke schválení hlasováním na podzim roku 1992, jeden z nich byl přijat v referendu. V. Landsbergis tento návrh Ústavy promulgoval a vyhlásil dne 6. listopadu. Mimo to byl V. Landsbergis předsedou delegace dvoustranných mezistátních jednání se SSSR. Litva se pod jeho vedením ubránila jak hospodářské blokádě, tak ozbrojené agresi ze strany SSSR a dosáhla mezinárodního uznání své obnovené nezávislosti a také dohodu s Ruskem (roku 1992) o odchodu Ruské armády z území Litvy.  Ve volbách v říjnu – listopadu 1992 byl V. Landsbergis zvolen členem Sněmu Litevské Republiky a od té doby hlasovaným rozhodnutím spojené opozice ve Sněmu "Vlasteneského srozumění (lit. Tėvynės Santaros)" byl činný jako lídr opozice v Litevském parlamentu. Byl taktéž členem delegace do Parlamentního shromáždění Rady Evropy a také členem delegace do Baltského shromáždění. 1. května 1993 při založení Litevskou stranu konzervativců (tehdejší název) byl V. Landsbergis zvolen jejím předsedou. V letech 1995, 1998 a 2000 jím byl zvolen opakovaně a v této funkci setrval až do roku 2003.  Ve volbách v roce 2000 byl počtvrté zvolen členem Litevského parlamentu a až do roku 2004 opět pracoval v delegacích do Parlamentního shromáždění Rady Evropy a do Baltského shromáždění. Od roku 2003 byl předsedou politického výboru Vlasteneckého svazu a členem Prezídia.  V letech 2003-2004 byl V. Landsbergis Sněmem Litevské Republiky delegován jako pozorovatel Evropského parlamentu a od 1. května 2004 jako plnoprávný člen Evropského parlamentu. 13. června 2004 byl zvolen poslancem Evropského parlamentu. Ve volbách do Evropského parlamentu v roce 2009 v Litvě byl zvolen do druhé kadence.

Umělecká a pedagogická činnost.

V. Landsbergis je litevský politik, historik umění, hudby a kultury, publicista a veřejný činitel. Vydal kolem 30 knih, ve kterých z počátku hlavně rozebíral tvorbu M. K. Čiurlionise a v pozdějších letech otázky litevské a mezinárodní politiky. Vydal také sbírky básní a vzpomínek. Zredigoval a vydal všechna Čiurlioniova díla pro klavír. Profesor V. Landsbergis byl dlouhá léta členem vedení a sekretariátu Svazu Hudebních skladatelů, dosud je předsedou společnosti M. K. Čiurlionise a také čestným předsedou Litevské šachové federace. V roce 1952 získal třetí místo na mistrovství Litvy v šachu.  V roce 1952 ještě za studií započal s pedagogickou prací, kterou se živil až do března 1990. Přednášel hru na klavír na Hudební škole M. K. Čiurlionise ve Vilniusu, na Klajpedské fakultě Státní konzervatoře, na Pedagogickém institutu ve Vilniusu. V roce 1969 obhájil disertaci „Tvorba M. K. Čiurlionise jako skladatele“.  V roce 1975 byl odměněn státní cenou Litevské SSR za monografii „Čiurlioniova tvorba“  V letech 1978 – 1990 byl profesorem na Litevské Hudební Akademii.  V roce 1988 za monografii „Život a dílo Česlova Sasnauska“ byl V. Lansbergis podruhé odměněn státní cenou Litevské SSR.  V roce 1991 se V. Landsbergis stal čestným doktorem práv na Loyolské Univerzitě v Chicagu.  V roce 1992 se stal čestným doktorem filosofie na Litevské Univerzitě Vytautase Velikého v Kaunasu a doktorem humanitárních věd na Weberově Státní Universitě v Ogdenu (Utah, USA) V roce 1992 byl také nominován na doktora práv na Yaleově Univerzitě v USA, ale pro neodkladné státní záležitosti se nemohl dostavit na ceremonii předání diplomu.  V roce 1994 na Litevské Hudební Akademii habilitoval na doktora.  Od roku 1995 je předsedou rady Mezinárodního Konkursu Varhaníků a pianistů M. K. Čiurlionise.  V roce 1997 se V. Landsbergis stal čestným doktorem na Klaipedské Univerzitě a akademikem na Litevské katolické Akademii Věd.  V roce 1998 se stal čestným členem Gediminasovy Technické Univerzity ve Vilniusu.  V roce 2000 se stal čestným doktorem Litevské Právnické Univerzity a Helsinské univerzity a čestným členem Cardiffské Univerzity (Wales, GB).  V roce 2001 se stal čestným doktorem na Sorboně (Paříž, Francie).  V roce 2003 se stal čestným doktorem na Litevské Akademii Výtvarných Umění.

Popularita.

Prof. Dr. Vytautas Landsbergis je v Litvě familiárně nazýván „tėtušis“ (tatík). V různých výzkumech popularity se po léta drží v první desítce nejpopulárnějších politiků.

Vytautas Landsbergis (* 18. října 1932 Kaunas) je litevský politik, veřejný činitel, historik umění, hudby a kultury.

维陶塔斯·兰茨贝吉斯(,,1932年-10月18日),立陶宛保守派政治家、欧洲议会议员。曾领导立陶宛独立组织争取改革运动。他是立陶宛从苏联独立后首位国家元首,曾担任立陶宛议会议长。立陶宛政治家格比亚鲁斯·兰斯伯格斯的祖父。


Život.

Narodil se v Tokiu, jeho otec Azuma Hiraoka byl vládní úředník. V dětství ho vychovávala babička Nacu, která měla uzurpátorské sklony a malému chlapci neustále zdůrazňovala jeho "samurajský" původ. Podle některých životopisců právě jeho babička ovlivnila jeho fascinaci smrtí, která se projevila v jeho dílech; svůj čas musel obvykle trávit v jejím pokoji a zřídka kdy mu dovolila hrát si venku (odůvodňovala to chlapcovo chatrným zdravím), hrát si směl pouze s pečlivě vybranými dívkami ze sousedství, a tak si v raném dětství osvojil ženskou řeč a dívčí chování. Ve dvanácti letech se vrátil do domácnosti svých rodičů, kde se ho snažil přísně vychovávat jeho otec, který mu naplánoval kariéru úspěšného právníka. Z tohoto důvodu zaujímal nepřátelský postoj k Mišimovým literárním pokusům, chlapec proto psal tajně s podporou své matky.  Chlapec v šesti letech vstoupil na základní školu elitního vzdělávacího zařízení Gakušúin ("Šlechtická škola"), ve dvanácti letech postoupil v rámci Gakušúinu na nižší střední školu. Již v prvním ročníku uveřejňuje své první básně a krátce na to i první povídky ve školním časopise Hodžinkai zašši, jeho příspěvky ihned vyvolaly v Gakušúinu značnou pozornost. Mladého autora inspirovali např. Rainer Maria Rilke, Oscar Wilde a japonští klasici. Jeho první významná novela, vysoce metaforický příběh o sepětí mezi zemřelými předky a žijícími lidmi "Hanazakari no mori" (Rozkvetlý les) byla na doporučení jeho učitele literatury Fumia Šimizua publikována v roce 1942 v prestižním literárním magazínu "Bungei-Bunka" (Literární kultura) a v roce 1944 se stala titulním příběhem sbírky kratších próz publikovaných v knižní podobě. Na doporučení Šimizua, který se domníval, že vzhledem k chlapcovu mládí by bylo vhodné skrýt jeho totožnost, uveřejnil Rozkvetlý les pod pečlivě zvoleným literárním pseudonymem Jukio Mišima, který od této chvíle používal do konce života. V roce 1946 na doporučení spisovatele Jasunariho Kawabaty vychází v literárním časopise "Ningen" (Člověk) Mišimova povídka "Cigareta" (Tabako), kde popsal, jak sportovně založení spolužáci elitní školy pohrdají chlapcem s literárními zájmy, tento příběh v roce 1954 inspiroval i významnou povídku "Ši wo kaku šónen" (Chlapec, který píše verše).  V roce 1945 byl těsně před koncem války povolán do vojenské služby, armádní lékař ale zaměnil jeho akutní respirační onemocnění doprovázené vysokými teplotami za tuberkulózu a označil jej za neschopného vojenské služby. Po absolvování střední školy vstoupil na přání svého otce na právnickou fakultu Tokijské univerzity, kde promoval v roce 1947. Jeden rok pak pracoval na ministerstvu financí, poté se ale rozhodl, že se nadále bude věnovat výlučně literatuře. Po několika časopisecky publikovaných povídkách vydal v roce 1946 román "Zloději" ( 盗賊, "Tózoku") o sebevraždě dvou mladých aristokratů.  Slávu mu ovšem získal až velmi úspěšný román s autobiografickými prvky "Zpověď masky" ( 仮面の告白, "Kamen no kokuhaku") z roku 1949, v němž líčí dětství a dospívání chlapce, který trpí kvůli své odlišnosti od většinové společnosti. Dále psal velmi populární eseje, novely a povídky a také divadelní hry, včetně her pro tradiční divadla kabuki a nó. Jeho dílo bylo velmi populární i v Evropě a Americe. Často ve svých dílech využíval aktuálních událostí. Byl třikrát považován za kandidáta na Nobelovu cenu za literaturu, ale nikdy ji neobdržel.  Od roku 1955 se věnoval posilování a kendó, nesouhlasil totiž s tím, že intelektuálové kladou tak malý důraz na cvičení svého těla. V roce 1967 podstoupil vojenský výcvik a založil svou „soukromou armádu” Tatenokai (Společnost štítu), která měla střežit japonské hodnoty.  V roce 1958 si vzal ženu jménem Jóko Sugijama, měl s ní dvě děti, dceru Noriko (narozena 1959) a syna Iičiróa (narozen 1962).  Hrál také v několika filmech režiséra Jasuzó Masamury, poprvé ve filmu "Afraid to Die" z roku 1960, "Black Lizard" (1968) a "Hitokiri" (1969). V roce 1965 podle vlastního scénáře založeného na stejnojmenné povídce natočil krátký černobílý film "Láska k vlasti" (Júkoku), v němž ztvárnil roli poručíka Císařské armády, který spáchá seppuku.  V roce 1970 se se čtyřmi členy Tatenokai zabarikádoval na velitelství japonských Sil sebeobrany (Džietai). Přivázali tamního velitele k židli a Mišima ve svém proslovu vyhlásil požadavek návratu moci císaři. Po svém proslovu spáchal rituální sebevraždu seppuku.

Dílo.

Mišima napsal čtyřicet románů, více než šedesát divadelních her (kromě moderního divadla psal i hry pro tradiční divadla nó a kabuki), dvacet svazků povídek, dvacet svazků esejí i filmový scénář. Je pokládán za jednoho z nejvýznamnějších spisovatelů poválečné japonské literatury.  K jeho hlavním tématům patří fascinace smrtí a důraz na tradiční japonské hodnoty. Většina jeho děl je situována do 20. století a vynikají bohatým metaforickým stylem.

České překlady.

V češtině vyšly Mišimovy romány "Zlatý pavilon" ( 金閣寺, "Kinkakudži", 1956) v roce 1998 v nakladatelství Brody a "Zpověď masky" ( 仮面の告白, "Kamen no Kokuhaku", 1949) v roce 2019 v nakladatelství Rubato. Oba romány vyšly v překladu Kláry Macúchové. Román "Zlatý pavilon", který s celou řadou literárních a náboženských narážek novelizuje reálné události zapálení chrámu Kinkakudži psychicky nemocným mnichem v roce 1950, zajistil autorovi díky anglickému překladu Ivana Morrise světovou slávu a počítá se k jeho nejlepším dílům. Ve Světové literatuře vyšla v roce 1996 v překladu Kláry Macúchové novela "Láska k vlasti" (japonsky 憂国, Júkoku, 1966).

Jukio Mišima ( 三島由紀夫, vlastním jménem Kimitake Hiraoka, japonsky 平岡公威, 14. ledna 1925 - 25. listopadu 1970) byl japonský spisovatel, na Západě se proslavil svou rituální sebevraždou seppuku.

三岛由纪夫(,1925年-1月14日-1970年-11月25日),本名平冈公威(),日本小说家、剧作家、记者、电影制作人、电影演员与日本民族主义者。


Typy dvojníků.

Podobní lidé.

Pokud jsou si dva lidé podobní, mluvíme o nich jako o dvojnících. Velmi podobná si bývají jednovaječná dvojčata, u ostatních lidí, byť i blízkých příbuzných, bývá vysoká podobnost poměrně málo častá, většinou jsou mezi lidmi patrné rozdíly. Často se ovšem stává, že nám nějaký člověk typově připomíná někoho jiného.  Při malých zkušenostech s lidmi jiných národností a ras se nám mohou cizinci jevit velmi podobní – například mnohým lidem v Česku všichni Vietnamci připadají stejní.  Čas od času se objevují (zpravidla zcela nepodložené) zprávy o dvojnících významných osobností:

Vidění sebe samého.

Jev, kdy člověk vidí své druhé já, se objevuje v pověstech, ale popsali jej i někteří známí spisovatelé, ať už se jednalo o jejich vlastní zážitek nebo příhodu, která se jim donesla. Často se vyskytuje u lidí trpících epilepsií. Z psychologického hlediska se tento jev označuje jako heautoskopie (halucinace vlastní osoby) a jde vlastně o jeden z typů autoskopie (iluzivní pocit, že člověk vidí sám sebe zvenku). Vyskytuje se také negativní heautoskopie, kdy člověk naopak nevidí ani sám sebe, například v zrcadle. Tato vlastnost byla v pověstech přisuzována upírům. S heautoskopií souvisí také bilokace, pocit, že jsem byl na dvou (nebo více) místech současně. Dalším podobným jevem je Capgrasův syndrom. Postižený, který jím trpí, má utkvělou představu, že někteří lidé v jeho okolí jsou ve skutečnosti pouhými dvojníky, kteří nahradili původní osoby.  Vidění vlastního dvojníka ve snu je poměrně vzácné.  V pověstech a literatuře je vidění dvojníka považováno za velmi zlé znamení. Pokud člověk uvidí své vlastní já, zpravidla krátce na to zemře, nebo jej stihne nějaká pohroma. Méně častý je případ, kdy se dvojník za člověka obětuje, takže o život přijde dvojník. Dvojník někdy nemusí být zcela identickou kopií, může být starší nebo mladší. Často bývá dvojník jakýmsi negativem své předlohy (člověk je dobrák, jeho dvojník je zlý, člověk je ostýchavý a zamlklý, jeho dvojník suverénní a mnohomluvný apod.).

Lidská duše.

V minulosti se jako dvojník označovala také duše člověka, vlastně jakési éterické já. Když člověk zemřel, duše jej opustila, dvojník tedy odešel na onen svět.

Klon.

Klonování člověka zatím není proveditelné a staví se proti němu i etické zábrany, nicméně je poměrně oblíbeným tématem sci-fi a fantasy literatury a filmu.

Dvojník v kultuře.

Dvojník – klon, kopie.

Dvojník jako klon se objevuje především ve sci-fi a fantasy, může tak vzniknout celou řadou způsobů, např. genetickým klonováním, kouzlem, jako důsledek cestování časem (časový klon).

Jako dvojník se označuje člověk, který vypadá velmi podobně nebo naprosto stejně jako někdo jiný. Vidění sebe samého je poměrně častým motivem pověstí a strašidelných historek, zpravidla je to považováno za zlé znamení. Psychologicky byl tento jev několikrát popsán, halucinace sebe samého se objevuje po intoxikaci alkoholem, u epileptiků a jiných duševně nemocných. Označuje se jako heautoskopie.

分身(;「面貌极相似的人」、doppelga(e)nger、分身体、生魂)本意是指某一生者在二地同时出现,由第三者目睹另一个自己的现象。该存在与本人长得一模一样,但不限定为善或恶。民间传说当自己见到自己的分身,代表「其人寿命将尽」。在历史记载上,据说美国第16届总统亚伯拉罕·林肯与日本作家芥川龙之介等名人曾经见过自己的分身。另一种说法是:罹患脑癌的病人丧失了自我认识的感觉,而会感受到好像有肉体以外的「另一个自己」存在。换句话说也可以想成是脑部发生某种功能障碍,死期将尽的人看到了分身,而出现「见到另一个自己的人将会不久于人世」这样的说法。不过该说法仍然只是推测,因为有过「由第三者目击到分身」的案例,与前述说法会有不合逻辑的部分。总体而言,分身大抵上被视为神秘学的现象。


Zahraniční politika.

Během období Meidži Japonsko mocensky i hospodářsky sílilo. V čínsko-japonské válce (1894–1895) donutilo ke kapitulaci Čínu a získalo Tchaj-wan, Pescadorské ostrovy a poloostrov Liatung na jihu Mandžuska. Čína také musela uznat nezávislost Koreje, což byl první krok k tomu, aby toto území získalo Japonsko pod svůj vliv.  Svoje zájmy v Mandžusku a Koreji ale mělo i Rusko. Přesvědčilo Německo s Francií, aby společně demonstrovaly sílu a přinutily Japonsko vzdát se některých územních nároků. Japonsku tak zůstal pouze Tchaj-wan a Pescadorské ostrovy.  V lednu 1902 uzavřelo Japonsko, v oblasti východní Asie nejsilnější stát, významnou spojeneckou smlouvu s Velkou Británií, která byla největší imperiální velmocí. Velká Británie se tak pokusila omezit vliv Ruska.  Spory mezi Ruskem a Japonskem vyvrcholily 10. února 1904 vyhlášením války Rusku. Po 19 měsících bojů byly obě země úplně vyčerpané. Z iniciativy amerického prezidenta Roosevelta byla 5. září 1905 podepsána Portsmouthská mírová smlouva, kterou Japonci získali jižní část ostrova Sachalin, pronájem poloostrova Liao-tung a mocenský vliv v Koreji.  Korea byla vyhlášena v listopadu 1905 za japonský protektorát a v srpnu 1910 byla Japonskem anektována.  23. srpna 1914 vyhlásilo Japonsko, jako spojenec Velké Británie, válku Německu. V ní získalo německé koloniální území ve východní Asii a Tichomoří. V roce 1919 zasedalo na Versailleské konferenci jako jedna z pěti vítězných mocností. Japonsku bylo také přiděleno křeslo v radě Společnosti národů. Svojí skromnou účastí v první světové válce si Japonsko zvýšilo mezinárodní pozici v Asii a Tichomoří.

Vnitřní politika.

Na začátku období Taišó došlo k politické krizi, která je nazývána Politická krize Taišó. V letech 1905 – 1912 docházelo ke střídání Taró Kacury a Kimmoči Saiondžiho v křesle předsedy vlády. Oba byli podporováni jedinou silnou politickou stranou v Japonsku, stranou Seijúkai. V roce 1911 byl předsedou vlády Kimmoči Saiondži, který se pokusil snížit rozpočet vlády. Naopak vojenští ministři chtěli navýšení výdajů, proto podali demisi a vláda padla.  Po odmítnutí křesla předsedy vlády několika osobami se stal předsedou Taró Kacura. Ten také nechtěl armádě vyhovět a byl zanedlouho donucen také podat demisi. Jeho nástupce v křesle předsedy vlády admirál Jamamoto omezil vliv armády na vládu umožněním přístupu penzionovaným důstojníkům k vysokým vojenským funkcím.  Politická krize Taišó vedla ke vzniku opoziční strany Dóšikai, přejmenované v roce 1916 na Kensekai. Po odstoupení Jamamota vyhrála v roce 1915 Dóšikai volby. V těchto volbách byla proběhla poprvé v Japonsku moderní politická kampaň.  Po další výměně v křesle předsedy vlády se v roce 1918 dostal na tento post Takaši Hara. Ten začal řadu reforem. Posílil autonomii obcí, propagoval výstavbu škol, dopravní infrastruktury. V roce 1921 na něj provedl fanatický ultranacionalista atentát. Po jeho smrti se opět vystřídalo několik kabinetů. Nejvýznamnější byla vláda Kómeie Katóa mezi roky 1924 – 1926. Úspěchem jeho vlády bylo v roce 1925 schválení všeobecného hlasovacího práva pro muže, obnovení diplomatických vztahů se Sovětským svazem a snížení počtu příslušníků šlechty v Horní sněmovně a zvýšení počtu členů jmenovaných přímo císařem z řad významných osobností. Omezil tak částečně její vliv. V této době došlo k poklesu výdajů na armádu, ale i zavedení povinného vojenského výcviku pro mládež.  Po Katóově smrti v roce 1926 docházelo v letech 1927 – 1932 k vzájemnému osočování obou hlavních politických stran, Seijúkai a Kensekai (přejmenované v roce 1927 na Minseitó), a opětné výměně několika vlád. Spory vedly ke zvyšování vlivu vojenských kruhů na politiku a chod státu.

Hospodářství.

V roce 1905 začala hospodářská konjunktura, která trvala až do roku 1913. Způsobila ji domácí i zahraniční poptávka po bavlně, jízdních kolech a dalších výrobcích lehkého průmyslu. Velký vliv měly také výdaje vlády do průmyslových odvětví a na armádu. Vládní výdaje byly tak velké, že v roce 1911 hrozila Japonsku vážná finanční krize. Ta byla zažehnána vypuknutím první světové války.  V letech 1915 až 1920 nastal další hospodářský růst vlivem objednávek válečného materiálu ze strany spojenců vzrůstem asijské poptávky po japonském zboží. V roce 1920 se však hospodářství v Japonsku zhroutilo. Oživení přineslo zemětřesení v roce 1923, které vedlo k rozmachu stavebnictví.

Období Taišó (: 大正時代, "Taišó-džidai") bylo historické období v dějinách Japonska mezi 30. červencem 1912 a 25. prosincem 1926. Během tohoto období stál v čele Japonského císařství císař éry Taišó (vlastním jménem Jošihito). Rok 1912 byl původně 45. rokem éry Meidži, ale po smrti císaře éry Meidži byl prohlášen 1. rokem éry Taišó. Obdobně rok 1926 byl původně 15. rokem éry Taišó, ale po smrti císaře byl prohlášen 1. rokem následující éry Šówa.

大正()是日本大正天皇在位期间使用的年号,使用时间从1912年7月30日至1926年12月25日止。承续年号为明治,接续年号为昭和。 大正天皇体弱多病,这促使政治权力从旧的寡头政治集团门阀或军人转移到帝国议会和民主党派。 因此,这个时代被认为是日本被称为“大正民主”的自由主义运动的时代,它通常区别于明治时代的混乱和随后的军国主义驱动的昭和时代初期。


Historie.

Předchůdkyně strany vznikla v roce 1885 (pod jiným názvem, současná strana na ni historicky a ideově navazuje), od ustavení všeobecného volebního práva v roce 1917 se řadila k největším politickým subjektům v zemi. Orientuje se na pravicový liberalismus, svobodný ekonomický trh, demokracii a mezinárodní spolupráci. Obecně podporuje myšlenku sociálního státu a jeho neoliberálních reforem. Historicky se vyhraňovala proti církvi a na počátku 20. století usilovala o sekularizaci.  V roce 1948 se politický subjekt Strana za svobodu (PvdV) přejmenoval na současnou Lidovou stranu pro svobodu a demokracii. Strana za svobodu vznikla transformací její předchůdkyně Liberální státní strany (LSP) v roce 1946.

Politická reprezentace.

Poslanci Sněmovny reprezentantů.

Po parlamentních volbách v roce 2006 strana dosáhla výsledku 21 křesel v dolní komoře  "Toto je seznam poslanců Sněmovny reprezentantů za VVD (stav v roce 2009):" (Rita Verdonková byla vyloučena z klubu 13. září 2007)

Členové Senátu.

"Toto je seznam senátorů horní komory za VVD po senátních volbách v roce 2003 (stav v roce 2009):"

Členové Evropského parlamentu.

"Toto je seznam poslanců Evropského parlamentu za VVD po volbách v roce 2009 (stav v roce 2009):"  Strana VVD je v europarlamentu součásti politické skupiny Evropská liberální, demokratická a reformní strana, která tvoří Alianci liberálů a demokratů pro Evropu.

Místní a provinční úroveň.

Provinční vláda.

VVD obsadila (2009) tři provinční guvernérské posty, bývalý předseda strany Ed Nijpels je královským komisařem (guvernérem) ve Frísku. Strana se podílí na všech provinčních vládách kromě provincie Groningen.  Zde jsou výsledky provinčních voleb v letech 2003 a 2007. Strana VVD je volebně silná zejména v aglomeraci Randstad, která zaujímá prostor provincií Severního Holandska, Jižního Holandska, Utrechtu a (část) Flevolandu. Naopak slabá je na periferii v provinciích Friesland, Overijssel, Zeeland a Limburg.

Místní samospráva.

Počet starostů ze strany VVD je 109 z celkového počtu 414 (2009). Strana má okolo 250 radních a 1100 zastupitelů v obecních zastupitelstvech.

Lidová strana pro svobodu a demokracii ( "Volkspartij voor Vrijheid en Democratie", zkráceně VVD) je nizozemská konzervativně-liberální strana. Po posledních parlamentních volbách v roce 2006 přešla z vládního působení do opozice.

自由民主人民党(,缩写为VVD)是荷兰的一个保守自由主义政党。


Život.

Narodila se jako páté z osmi děti meranského hraběte Bertolda a jeho druhé choti Anežky z dynastie Wettinů. Dne 1. června 1196 v Compiegne uzavřela sňatek s francouzským králem Filipem Augustem. Třicetiletý monarcha byl již dvakrát ženatý a druhé manželství s Ingeborg Dánskou stále trvalo. Sestra dánského krále se však Filipovi hned po svatební noci zprotivila, ba pociťoval k ní dokonce odpor. Rozvod novopečená královna odmítala a král ji nakonec ode dvora zapudil a i přes existenci zákonité manželky se po třech letech oženil s prý půvabnou Anežkou a snažil se získat od papeže povolení k rozvodu.  Roku 1198 se na svatý stolec dostal Inocenc III., který na skandální rodinné poměry francouzského krále zareagoval interdiktem, jenž přiměl Filipa k ochotě předložit celou věc koncilu, jehož verdikt přislíbil uznat. Koncil se konal v květnu 1201 v Soissons. Poté byla zpět ke dvoru povolána zapuzená Ingeborg a Anežka odešla na hrad v Poissy, kde při porodu syna Tristana v červenci 1201 zemřela. Byla pohřbena nejdříve v místním kostele a pak byly její ostatky přesunuty do benediktinského kláštera Saint-Corentin v Septeuil, který Filip téhož roku založil. Náhrobní kámen se nedochoval.  Anežka Meránská byla svými současníky popisována jako žena veliké krásy, která měla velký vliv na politická rozhodnutí svého manžela, což svědčí o jeho lásce a náklonnosti. Ze tří dětí přežila dcera Marie a syn Filip Hurepel, které papež 2. listopadu 1201 uznal královými dědici. Ovdovělý král se po Anežčině smrti snažil o anulování manželství s Ingeborg, použil dokonce prohlášení o impotenci způsobené magickými praktikami, ale neuspěl. Ironií osudu jej dánská princezna přežila o celých třináct let.

Anežka Meránská ( "Agnes Marie von Andechs-Meranien", "Agnès de Méranie"; 1180, Andechs – 20. července 1201, Poissy) byla francouzská královna pocházející z jihoněmeckého hraběcího rodu Andechsů.

梅拉涅的阿格尼丝(Agnes Maria of Andechs-Merania),法国王后,卡佩王朝国王腓力二世的第三任妻子。阿格尼丝是默朗公爵贝尔托尔四世与其妻韦廷的阿格尼丝所生的次女,姐姐为西里西亚公爵夫人圣黑德维希。


Biografie.

Narodil se dne 29. ledna 1931 v městečku Bánd v župě Veszprém v tehdejším Maďarském království.  Nejprve studoval na Pécsi Tudományegyetem poté fakultu státu a práva na ELTE, kde v roce 1955 úspěšně promoval. V letech 1961–1963 studoval právnickou fakultu na univerzitě ve Štrasburku. Následně pracoval v Magyar Tudományos Akadémia a roku 1971 se vrátil na ELTE, kde vyučoval právo. Jmenován vysokoškolským profesorem byl roku 1973. Až do své smrti roku 2011 byl ženatý. Se svou ženou má jednoho syna a tři vnoučata.

Politická kariéra.

Od 23. května 1990 do 22. února 1993 působil jako ministr bez portfeje v Antallově vládě. Následně byl až do 15. července 1994 oficiálním ministrem kultury a školství. V této době hrál Mádl rozhodující roli ve výzkumu vysokoškolského a vědeckého vzdělávání.  V roce 1995 kandidoval za tehdejší opozici (Fidesz, MDF, KDNP) do úřadu prezidenta republiky. Nicméně vládní koalice (MSZP, SZDSZ) zvolila svého kandidáta. Prezidentem MR na dalších pět let se stal již podruhé Árpád Göncz.  V letech 1996–2000 byl předsedou Magyar Polgári Együttműködés Egyesület a od roku 1999 byl členem vládního vědeckého poradního sboru.  Prezidentské volby v roce 2000 již byly pro něj úspěšné. Díky tehdejší vládní koalici Fidesz, MDF a FKgP, kterou vedl Viktor Orbán (Fidesz), byl dne 6. června 2000 zvolen do funkce prezidenta Maďarské republiky. Této funkce se ujal dne 4. srpna. Jeho pětileté funkční vypršelo v roce 2005 a on sám se rozhodl v dalších volbách nekandidovat. Jeho nástupcem (třetím prezidentem MR) se dne 5. srpna 2005 stal László Sólyom.  Zemřel krátce po 13. hodině 29. května 2011 v Budapešti, a to ve věku 80 let. Je pochován na místním hřbitově 'Kerepesi temető'.

Ferenc Mádl (29. ledna 1931 Bánd – 29. května 2011 Budapešť) byl maďarský politik, univerzitní profesor a bývalý ministr školství. V letech 2000–2005 byl druhým prezidentem Maďarské republiky.

马德尔·费伦茨(,1931年-1月29日-2011年-5月29日),是匈牙利第三共和国的第二任总统,任期2000年8月4日至2005年8月5日。


Synonyma.

Botanický název "Euphorbia" pochází od Euphorbuse, řeckého lékaře krále Juby II z Numidie (52-50 př. n. l. – 23 n. l.); manžela dcery Antonia a Kleopatry. Tento lékař používal některé rostliny, například "Euphorbie resinifera", v bylinkářství a vyléčil krále, když měl oteklé břicho (Euphorbia resinifera je prý silný lék proti bolesti a může také působit jako projímadlo a je možné, že Juba měl špatné trávení a trpěl nadýmáním). Carl Linné přiřadil název "Euphorbia" celému rodu na počest lékaři.  Juba II sám byl patronem umění a vědy a sponzoroval několik expedic a biologických výzkumů. Byl také autorem a napsal několik vědeckých a populárně vědeckých děl, jako jsou přírodní pojednání o historii, nebo bestsellerový turistický průvodce po Arábii. "Euphorbia regisjubae" (pryšec krále Juby) byla pojmenována na počest králových příspěvků pro přírodní historii a jeho roli v popularizaci rodu Euphorbia.

Popis.

Tyto rostliny jsou jednoletky nebo trvalky byliny, keře či stromy s žíravou, jedovatou mléčnou mízou (latexem). Kořeny jsou drobné, nebo tlusté a masité, nebo hlízovité. Mnoho druhů jsou více či méně sukulentní, pichlavé, nebo bez trnů. Hlavní stonek a většinou i boční stonky u sukulentních druhů jsou tlusté a masité, 15–91 cm vysoké. Opadavé listy jsou vstřícné, střídavé nebo v přeslenech. U sukulentních druhů jsou listy většinou malé a krátkověké. Palisty jsou většinou malé, částečně přeměněné trny či v žlázy, nebo chybí.  Stejně jako všichni členové čeledi pryšcovité, všechny pryšce mají jednopohlavné květy. Jsou značně omezeny a seskupeny do pseudanthia (květenství, které svým vzhledem připomíná jediný květ) nazývající se cyathium. Většinou jsou jednodomé (nesoucí samčí a samičí květy na téže rostlině), i když některé jsou dvoudomé. Není neobvyklé, že centrálního cyathia z vrcholíku, které má být čistě mužské, vyrůstá boční cyathium je oboupohlavné. Někdy jsou mladé rostliny, nebo ty, rostoucí za nepříznivých podmínek vytváří pouze samčí květy a samičí květy nevytváří dokud nedospějí nebo se nezlepší podmínky. Listeny jsou často hodné podobné listům, někdy jsou zářivě barevné a atraktivní, někdy jsou zkráceny na drobné šupiny. Plodem jsou tři (zřídka dvě) tobolky, někdy masité, ale téměř vždy dozrávají ve dřevitém obalu, která se pak explozivně otevře. Semena jsou 4-hranného, oválného nebo kulovitého tvaru a u některých druhů jsou olejnatá.

Xerofilní a sukulentní pryšce.

V rodu "pryšec", sukulentní druhy se často vyvíjely rozdílně a do jisté míry. Někdy je těžké rozhodnout, a je otázkou výkladu, zda je či není druh opravdu sukulentní, nebo „pouze“ xerofilní. V některých případech, zejména u geofytů, jsou rostliny blízce příbuzné k sukulentům, jsou běžné byliny. Asi 850 druhů pryšců je sukulentních v užším smyslu slova. Pokud započítáme mírně sukulentní a xerofilní druhy, pak toto číslo vzroste až o 1000, což představuje asi 45% všech druhů rodu "Euphorbia".

Toxicita.

Latex (mléčná míza) z pryšců funguje jako odstrašující prvek pro býložravce a k léčení poranění rostliny. Obvykle je latex bílý, ale ve vzácných případech (např. "Euphorbia abdelkuri") je žlutý. Vzhledem k tomu, že je pod tlakem, vyteče ze sebemenší rány a ztuhne během několika minut po kontaktu se vzduchem. Obsahuje di- nebo tri-terpenové estery, které se mohou lišit v závislosti na druhu pryšce, a v některých případech může být varianta typická pro určitý druh. Složení terpenových esterů určuje, jak žíravé a dráždivé účinky má míza na kůži. Latex, i přesto, že je zaschlý, může v kontaktu se sliznicemi (oči, nos, ústa) během i několika minut způsobit velmi bolestivé záněty, které se vyznačují podobnými symptomy jako při rýmě, tj. zduřením nosní sliznice, které omezuje průchodnost nosu, výtokem z nosu a očí, který je zpočátku vodnatý, později až hlenovitý (tyto příznaky jsou však někdy pouze jednostranné, dle zasažení té které části hlavy), dále únavou, ospalostí, malátností, bolestí hlavy, podrážděným jazykem (z toho vyplývajícím nechutenstvím) a oblasti pod nosem, nateklými rty, atd. U senzitivnějších jedinců bývají tyto záněty dokonce doprovázeny zvýšenou tělesnou teplotou, takže je možné stanovení naprosto chybné diagnózy. Po požití se objevuje pálení v ústech, zvracení, průjem a kolikové bolesti. Po vstřebání trávícím ústrojím se otrava projevuje pálením v ústech, zvracením, průjmem, rozšířením zorniček, blouzněním, křečemi, studeným potem, svalovým třesem, nejistou chůzí, puls je nepravidelný. V pokusech na zvířatech bylo zjištěno, že terpenový ester resiniferatoxin měl dráždivé účinky 10 000 až 100 000 krát větší než kapsaicin, látka způsobující pálivost chilli. U několika terpenových esterů je také známo, že jsou karcinogenní. Proto by se mělo s pryšci zacházet s velikou opatrností. Pokud přijde latex do styku s pokožkou, je třeba okamžitě důkladně promýt zasažené místo. Částečně nebo úplně ztuhlý latex je nerozpustný ve vodě, ale může být odstraněn s emulzí (mléko, krém na ruce). Lékař by měl být kontaktován, pokud jde o jakékoli záněty a sliznice, zejména bezodkladně u zasažení očí, jelikož v důsledku akutního vystavení latexu je možné až trvalé poškození zraku. Ihned po zasažení oka je důležitý intenzivní výplach očí proudem vody trvající 15 až 20 minut, i přesto, že se může zdát, že se míjí účinkem (oko stále pálí), jelikož aktivní látky, terpeny, jsou nerozpustné ve vodě. Bylo zaznamenáno, že při řezání velkých sukulentních pryšců ve skleníku se šíří výpary z latexu a mohou způsobit vážné podráždění očí až na několikametrovou vzdálenost. Jediným účinným opatřením je dostatečné větrání nebo užití ochranných uzavřených brýlí (např. potápěčských). Malé děti a domácí zvířata musí být chována tak, aby bylo zabráněno kontaktu s pryšci.

Využití.

Několik pryšců se pěstuje jako zahradní nebo pokojové rostliny, mezi nimi i "Euphorbia pulcherrima" (Vánoční hvězda neboli "poinsettia") a sukulentní "Euphorbia trigona". "Euphorbia pekinensis" je používána v tradiční čínské medicíně, kde je považována za jednu z 50 základních bylin. Několik druhů pryšců se používá jako potrava larev některých motýlů a můr, např. lišaj pryšcový "Hyles euphorbiae" a "Hyles tithymali " a "Hypercompe scribonia". Dříve se vyráběly zdravotní náplasti, nasycené latexem z některých pryšců (např. z Euphorbia cyparissias), které se používaly pro léčbu kuřích ok a tzv. patních ostruh, popř. se přímo latex v tekutém stavu užíval pro odstraňování bradavic. Pryskyřice z "Euphorbia resinifera") se nechávala uschnout, mlela na prášek a užívala i vnitřně. V Austrálii se poslední dobou provádí výzkum látek obsažených v Euphorbia peplus v souvislosti s léčbou některých rakovin kůže.

Systematika a taxonomie.

Podle nedávné studie dat sekvencí DNA většina menších rodů příbuzných s obrovským rodem "Euphorbia" je hluboce vnořeno jeden do druhého. Nikdy nebyl v důsledku této příbuznosti všeobecně uznán rod " Chamaesyce" a menší rody jako "Cubanthus ", "Elaeophorbia", " Endadenium", " Monadenium ", " Synadenium" a "Pedilanthus" byly převedeny pod rod "Euphorbia". Celý subtribus "Euphorbiinae" se nyní skládá výhradně z rodu "Euphorbia".

Podrody.

Rod "pryšec" je jedním z největších a nejkomplexnějších rodů kvetoucích rostlin a několik botaniků učinilo neúspěšné pokusy o rozdělení rodu do mnoha menších rodů. Podle nedávných fylogenetických studií lze rod pryšec rozdělit do 4 podrodů, z nichž každá obsahuje několik dosud dostatečně prostudovaných sekcí a skupin. Z těchto skupin je nejvíce bazální "Esula". Rody "Chamaesyce" a " Euphorbia" jsou pravděpodobně sesterské taxony a velmi úzce souvisí s "Rhizanthium".  Rozšířené xeromorfní adaptace se se vší pravděpodobností u pryšce vyvíjely několikrát. Není známo, je-li společný předek, podobný "Rhizanthium" a "Euphorbia", byl xeromorfický. V takovém případě by se dnes běžná morfologie musela znovu vyvíjela zejména v Chamaesyce – nebo zda je rozšířený xeromorphismus rozšířený na úroveň poddruhu.

Pryšec ("Euphorbia") je rod rostlin, čítající asi 2160 druhů, patřící do čeledi pryšcovité. Pryšec je jeden z nejrůznorodějších rodů v rostlinné říši. Většinu zástupců rodu lze nalézt především v tropických a subtropických regionech Afriky a Ameriky, ale vyskytuje se také v mírném pásu. Sukulentní druhy, pocházejí převážně z Afriky, Jižní Ameriky, a Madagaskaru. Existuje široké spektrum ostrovních druhů, rostoucích například na Havajských ostrovech, kde jsou pryšce souhrnně známé jako „akoko“. a na Kanárských ostrovech jako „tabaibas“

大戟属,又称翡翠塔属,是大戟科植物的一个属,包括了2160多种不同种类的植物,当中有些比较常见的,例如:一品红、麒麟花、灯台草等。大戟属植物是现时地球上其中一种生长范围极广的植物种属,主要在非洲及美洲的热带及亚热带地区生长,但在温带亦有发现。生长年期有一年生或多年生,有草本、木本灌木及乔木,而且都有树液。


Politika jednoho dítěte.

V Číně je zákonem vyžadováno mít pouze jedno dítě jako součást politiky jednoho dítěte. V poslední době byla ale opatření zmírněna, takže většina obyvatel Číny může mít již více dětí (jedno dítě mohou mít pouze páry z měst, z nichž oba pocházejí z více sourozenců).

Citát.

"„A právě já musel být takové dítě, které nemá vůbec žádné sourozence. Byl jsem jedináček. Jako kluk jsem se kvůli tomu cítil hrozně méněcenný. Byl jsem rarita, někdo, komu schází, co ostatní docela samozřejmě mají. Slovo ‚jedináček‘ jsem v dětství doslova nenáviděl. Jen jsem ho zaslechl, pokaždé mi znovu připomnělo, že mi něco chybí. Bylo mi vždycky, jako by na mě ukázali prstem a řekli, že jsem mrzák.“ (Haruki Murakami, Na jih od hranic, na západ od slunce, Odeon 2004)"

Stereotypy.

V západních kulturách je jedináček předmětem mnoha stereotypů, které vycházejí z pohledu na jedináčka jako „rozmazleného spratka“. Jedináčkům jsou automaticky připisovány vlastnosti: agresivita a panovačnost, sobectví, rozmazlenost. Psycholog G. Stanley Hall tvrdil, že „být jedináček je samo o sobě nemoc“. Osobností jedináčka se zabýval také psycholog Alfred Adler v rámci teorie, že pořadí narození dětí ovlivňuje jejich osobnost. Adler tvrdil, že jedináček vzhledem k tomu, že nemá rivala, s kterým se dělí o rodičovskou lásku, může být rozmazlován, a to zvláště matkou. To může později vést k horší přizpůsobivosti ve společnosti a vyžadování nadměrné pozornosti.  Studie z roku 1987 zahrnující kvantitativní přehled 141 studií 16 různých osobnostních rysů nepotvrdila Adlerovu teorii. Sociální psycholožka Susan Newman z Rutgers University v New Jersey uvádí ve své knize "Parenting an Only Child", že tvrzení o horší adaptaci jedináčků patří do oblasti mýtů a výzkumné studie neprokázaly, že se jedináček liší významně od svých vrstevníků."  Podobný postoj zastává také americký environmentalista Bill McKibben. Studie poukázaly na fakt, že jedináčcí mívají vyšší motivaci a touhu po výkonu. Také se ukázalo, že jedináček a prvorozené dítě s jedním sourozencem je lepší ve testech verbálních schopností než děti s více sourozenci. Toto vysvětlují výzkumníci tak, že dětem bez sourozenců nebo s jedním sourozencem je věnována větší pozornost rodičů.

Současné sociologické studie v České republice.

Výzkum provedený v roce 2006 VÚPSV v rámci projektu "„Rodina, zaměstnání a vzdělání“" se zaměřil na preferovaný počet dětí v rodině. Výzkum poukázal na to, že jedno dítě je ideálem pro poměrně nízký podíl lidí (svobodní 9 %, bezdětné rodiny 4,7 %, rodiny s dětmi 5,5 %), přičemž trvale bezdětnými by chtělo zůstat jen naprosté minimum osob (1 %).  Ve studii "„Jednodětnost v českých rodinách“" z roku 2007 si výzkumníci položili otázku, zda jedináček bude jevem, který bude charakteristický pro českou společnost v příštích letech. Výsledky ukazují na trend, že v dalších dvou desetiletích bude v České republice 20–25 % žen, které na konci svého reprodukčního období budou mít pouze jedno dítě. Faktorem, který k jednodětnosti významně přispívá, je počet sourozenců v původní (orientační) rodině: jedináčci budou s velkou pravděpodobností mít opět pouze jedno dítě. Na druhé straně, život na malém městě nebo na vesnici výrazně snižuje pravděpodobnost, že rodina zůstane pouze u jednoho dítěte. Vzdělání rodičů a příslušenství k církvi počet dětí neovlivnilo.

Osobnosti bez sourozenců.

Umělci  Spisovatelé  Vědci  Nečeské osobnosti

Jedináček je dítě, které nemá sourozence, ať již vlastní (biologické) nebo adoptované. Termín se nevztahuje na prvorozené dítě, které žije po určitou dobu také samo s rodiči. Naopak dítě, které má mnohem staršího sourozence, může mít rodinné prostředí velmi podobné prostředí jedináčka.

独生子女,指没有兄弟姐妹的人,独生子又称作独苗或独丁。世界多个先进国家和地区均出现少子化现象,源于不少夫妇只愿意生育一至两个子女,令独生子女越来越多;另外两个子女的情况,假如其中一个早逝(通常指未成年),另一个也会成为独生子女,当然以后再有弟妹的情况就不算。中国大陆20世纪70年代末以来实行计划生育政策,产生了大批的独生子女。


Osobní život.

V šestnácti letech ji pro modeling objevil novinový fotograf. Následující rok se stala finalistkou soutěže "Look of the Year" agentury "Elite", jejíž chicagská pobočka ji začala zastupovat.  V roce 1984 ukončila středoškolská studia na "DeKalb High School." Následně získala stipendium na Northwestern University v oboru chemické inženýrství. Na vysoké škole strávila jen polovinu prvního semestru a plně se začala věnovat modelingu. V roce 1986 se přestěhovala do New Yorku na Manhattan, kde uzavřela smlouvu s pobočkou modelingové společnosti "Elite".  V 80. a 90. letech patřila k předním topmodelkám, objevovala se na předních stranách módních časopisů včetně "Vogue, W, People, Harper's Bazaar, Elle, Cosmopolitan a Allure". Stala se součástí řady reklamních kampaní například pro značky "Gianni Versace, Escada, Revlon", stejně tak natáčela televizní spoty např. pro firmu Pepsi. V letech 1989–1995 byla hlavní postavou módního pořadu "House of Style" na hudební televizní stanici MTV.  V roce 1987 se poprvé objevila na filmovém plátně v malé roli snímku "Tajemství mého úspěchu". Hlavní ženskou úlohu si zahrála až v roce 1995 ve filmu "Jako štvaná zvěř" vedle Aleca Baldwina. Následovalo několik menších rolí v komerčně neúspěšných filmových projektech.  V červenci 1988 nafotila sérii obnažených fotografií pro časopis Playboy. Po deseti letech v říjnu 1998 se na stránky časopisu vrátila v odvážnějších snímcích. Pravidelně se umísťovala na předních pozicích nejkrásnějších žen, které jsou vyhlašovány různými časopisy a agenturami. Aktivní kariéru modelky ukončila v roce 2000. Pod názvem "Cindy Crawford Home Collection" vytvořila novou řadu nábytku vyráběného společností "HM Richards Inc". Stejně tak má nábytkovou řadu u firmy "Raymour & Flanigan".  Je podruhé vdaná za Rande Gerbera (1998–), se kterým má syna Presley Walkera (nar. 1999) a dceru Kaiu Jordan (nar. 2001). Prvním manželem byl americký herec Richard Gere (1991–1995). Podporuje také charitativní činnost, která se zaměřuje na léčbu a výzkum leukemie. Hlavním důvodem výběru této oblasti byla smrt jejího čtyřletého bratra na dané onemocnění.

Cynthia Ann „Cindy“ Crawfordová (* 20. února 1966 DeKalb, Illinois, USA) je americká herečka a bývalá supermodelka. Její úspěch na módních molech podmínil následné moderování společenských akcí a herecké příležitosti.

仙西雅·安·“仙迪”·歌罗馥(英语:Cynthia Ann "Cindy" Crawford,1966年-2月20日),美国超级名模,曾是维多利亚的秘密(Victoria's Secret)的模特儿。西北大学化学系肄业。育有1子1女,包括同是模特儿的女儿凯娅·格伯。


Historie.

První zátiší začali pořizovat daguerrotypisté společně s fotografiemi krajin na počátku 19. století – nevadily jim dlouhé expoziční časy. Jedna z prvních dochovaných fotografií byla v podstatě zátiší, jehož autorem byl Francouz Joseph Nicéphore Niépce. Niépceho scénu aranžoval na jídelním stole v období mezi rokem 1823 a 1825, pojmenoval ji "Prostřený stůl" a má velikost 7×11,7 cm. Originál této heliografie na skle se však ztratil při převozu k restaurování. Na fotografii je nůž, lžíce, sklenice, číše, miska, láhev, váza a kávová konvice. Expozice tohoto snímku trvala pravděpodobně 4 hodiny (tolik bylo potřeba času při věrné rekonstrukci v roce 2004).  Nejstarší dochovaná daguerrotypie z roku 1837 zobrazuje shodou okolností také zátiší, a je z Daguerrova ateliéru. Daguerre osobně věnoval jedno své zátiší z roku 1839 s motivem uměleckého ateliéru a s vlastnoručním věnováním kancléři Metternichovi, a které je dnes majetkem zámku Kynžvart. Jedná se o Kynžvartskou daguerrotypii, která byla v roce 2006 zařazena na seznam movitých národních kulturních památek. Daguerre při snímání nepoužil zrcadla, neboť nápis na štítku u zavěšeného obrazu v pozadí je stranově převrácený. Podle používané tradice velikostí štítků na rámech starých pláten je možné spočítat, že socha stojící postavy je přibližně 160 cm vysoká. Národní technické muzeum se zabývalo otázkou stáří této daguerrotypie: pokud ji Metternich vlastnil a v roce 1839 svému archiváři sděloval, že ji obdržel před vyhlášením vynálezu, měla by být tato dagguerotypie data staršího. Pokud je pravdou, že je rozeslal tehdy nejvýznamnějším postavám v té době a mělo by jich být přibližně 10 kusů. Rudolf Jung se přiklání k názoru, že je posílal všechny najednou, tedy i tuto do Kynžvartu. Pak by bylo nutné hovořit tak, že tato patří mezi 10 nejstarších a zachovaných fotografií, respektive daguerrotypií, na světě. Každopádně tuto Jung považuje za jednu z nejzdařilejších.  Portréty se mohly začít fotografovat až po výrobě vhodnějšího objektivu, vypočteného Josefem Maximiliánem Petzvalem v roce 1840.  Karl Blossfeldt (1865–1932) byl německý fotograf, sochař, učitel a umělec, který pracoval v Berlíně. Je známý svými fotografiemi květin, systematicky fotografoval především různá semena, šešule a listy. Řadí se do světové meziválečné avantgardy jako zástupce německé Nové věcnosti (Neue Sachlichkeit) společně s umělci jako byli Albert Renger-Patzsch, Walter Peterhans, Helmar Lerski a August Sander. Tato skupina představovala nový směr, kterým se vydala fotografie v Evropě – tzv. "nemanipulovaná fotografie".

České země.

Z českých fotografů vynikal v tvorbě zátiší Josef Sudek, kterého v padesátých letech minulého století inspiroval malíř Josef Navrátil (1798—1865). Po druhé světové válce Sudek vytvořil cyklus "Zátiší podle Navrátila" (1954), ale mnohem známější je Sudkův cyklus "„Okno mého ateliéru“" (1940–1954), "„Zahrada mého ateliéru“" (1950–1970) a "„Zátiší na okně mého ateliéru“" (1950–1958). Dílem Josefa Sudka se inspirovalo mnoho fotografů, například Jan Svoboda, Pavel Hudec Ahasver a František Provazník.  Dalším současným fotografem, který se zajímá o symboliku zátiší je Rudo Prekop ze slovenské nové vlny, například v cyklech "Pocty, Pomníky, Květiny" a "Hrdinové".

Galerie.

Fotografie zátiší v 19. století stejně jako v jiných oblastech tohoto druhu umění, vycházela z malířství. Viz srovnání obrazové kompozice zátiší fotografie Camille Silvy (1834–1910) a obrazu německého malíře Wilhelma Busche (1832–1908).

Zátiší ve fotografii je umělecké dílo, které vkusně zobrazuje předměty, obvykle běžné, které mohou být přírodního původu (ovoce, zelenina, rostliny nebo přírodniny) nebo vyrobené člověkem (sklenice, dýmky, atd.) v umělém prostředí.

静物摄影(Still life photography)是拍摄无生命主题的一种摄影类型,通常是一小组对象。它是摄影对静物艺术风格的应用。一个例子是食品摄影。


Státy a geografická uskupení.

Patnáct postsovětských republik se klasicky dělí do následujících pěti skupin. Každá z těchto oblastí má své vlastní rysy, díky nejenom geografickým a kulturním faktorům, ale také díky místní historii a vztahy s Ruskem. Kromě toho v oblasti existuje množství "de facto" nezávislých států, které nebyly uznány mezinárodním společenstvím.

Ekonomika.

Zhroucení Sovětského svazu proběhlo v důsledku celkové ekonomické stagnace, dokonce recese. Když se zhroutil Gosplan, který záměrně provázal výrobu v jednotlivých sovětských republikách, došlo k narušení vnitrorepublikových vazeb, což vedlo k ještě vážnějšímu rozpadu postsovětských ekonomik.  Většina bývalých sovětských republik začala transformační přechod k tržnímu hospodářství v letech 1990–1991 a snažila se přebudovat a restrukturalizovat své ekonomické systémy, s různými výsledky. Proces spustil prudký ekonomický pokles, při kterém hrubý domácí produkt (HDP) poklesl v letech 1990 až 1995 o více než 40 %. Tento pokles v HDP byl ještě intenzivnější než 27% pokles, který zaznamenaly Spojené státy během velké hospodářské krize v letech 1930 až 1934. Restrukturalizace veřejných financí v souladu se zásadami tržní ekonomiky vedla k dramatickým snížením výdajů ve zdravotnictví, školství a dalších sociálních programech, což vedlo k výraznému nárůstu chudoby.  Počáteční pokles byl nakonec zastaven kumulativním efektem tržních reforem a po roce 1995 se ekonomiky postsovětských států začaly uzdravovat a jejich HDP se dostal ze záporných do kladných čísel. K roku 2007 dosáhlo 10 z 15 postovětských republik lepší úrovně HDP, než jakou měly v roce 1991. Pouze Moldavsko, Ukrajina, Gruzie, Kyrgyzstán a Tádžikistán mají HDP výrazně pod úrovní z roku 1991.  Změny v hrubém domácím produktu (HDP) v konstantních cenách, 1991–2007  <nowiki>*</nowiki> Rok, kdy se zastavil pokles HDP a začal jeho růst.

Regionální organizace.

Od rozpadu Sovětského svazu vznikla řada regionálních organizací a kooperujících bloků. V této sekci jsou zahrnuty pouze organizace, které sestávají výhradně z postsovětských republik. Patnáct postsovětských republik je rozděleno podle spolupráce do regionálních bloků:

Postsovětské republiky, známé pod souhrnným označením jako bývalý Sovětský svaz (: "former Soviet Union, FSU"), země bývalého Sovětského svazu či bývalé sovětské republiky, tvoří patnáct nezávislých států, které vznikly po rozpadu Sovětského svazu v prosinci 1991. S výjimkou pobaltských států, které byly nezávislé před druhou světovou válkou, a tak po získání nezávislosti obnovily své diplomatické předválečné styky, jsou rovněž označovány jako nově nezávislé státy (anglicky: "Newly Independent States, NIS").

后苏联国家(俄语:Постсоветское пространство,近海外),也可以称为前苏联国家,是指1991年12月苏联解体之后出现的15个新的独立国家。1990年3月11日,立陶宛首先从苏联宣布独立。之后在1991年8月,同为波罗的海国家的爱沙尼亚和拉脱维亚也宣布独立,并在1991年9月17日加入联合国。波罗的海三国在二战之前本来就是独立国家,1944年被苏联并吞。波罗的海三国独立之后,其他12个国家也相继独立,这些国家大多加入了独立国家联合体。而波罗的海三国从未加入独立国家联合体,一开始就以加入欧洲联盟和北大西洋公约组织为目标。


Užití slova.

Mnoho etnických Němců je ve Spojených státech, Rusku, Kanadě, Austrálie a Jižní Americe. Mnoho z nich již nehovoří německy (coby svým mateřským jazykem). Často jsou "Deutschstämmige" lidé, kteří sami, či jejich předkové emigrovali (vycestovali) z Německa nebo některého jiného německojazyčného území v Evropě.

Problematika identity.

Změnu ve vnímání vlastního obrazu lidí, kteří se stali „německými“ oběťmi deportací za stalinské éry v SSSR, exemplárně popisuje Goethe-Institut v Tbilisi (Gruzie): "„Elsa Gilbertová se cítí být Němkou, ačkoli ví, že nikdy se do Německa již nikdy nepodívá. [...] Diana Kessnersová svůj pocit sounáležitosti k němectví znovu objevila teprve poté, co se stala členkou ‚Einung‘ [organizace založené roku 1991]. [...] Pro Mageritu Henningovou pocit německé identity neexistuje, neboť se za Němku nepovažuje.“"  V některých zemích jako například v Polsku jsou Němci pod ochranou státu jako „národnostní menšina“ ve smyslu „základního usnesení pro ochranu národnostních menšin“ Evropské rady z 1. února 1995. O „německé výuce německojazyčných školáků“ píše Hornoslezské zemské muzeum v Ratingenu, „že 35 456 školáků německé menšiny je vyučováno ve 350 vzdělávacích zařízeních německy“.  Podle publikací Spolkového střediska pro politické vzdělávání je změna jazyka v Německu exemplárně rozpoznatelná: ještě v roce 2000 se hovořilo o „osudu "Němců" v Polsku, Rumunsku, ale především v Sovětském svazu“. Nicméně již v roce 2005 Spolkové středisko vyjádřilo pochybnost, zda v nástupnických státech SSSR ještě existuje významnější počet "Němců". Správně jsou jako "Deutschstämmige" označováni dosud tam žijící potomci příslušníků německé národnosti.

Česko a Slovensko.

Před druhou světovou válkou asi 30% osídlení českých zemí bylo tvořeno etnickými Němci. V České republice je asi 40 000 Němců (počet Čechů, kteří mají alespoň částečně německý původ se odhaduje na stovky tisíc). Jejich počet soustavně od konce války klesá. Podle sčítání lidu z roku 2001 zbylo v Česku 13 měst a obcí s více než 10% podílem Němců.  Situace na Slovensku se od té české liší v tom, že původní počet německých občanů byl významně nižší a že Němci ze Slovenska byli téměř úplně evakuováni na německá území, jak Rudá armáda postupovala od východu přes Slovensko na západ, a pouze zlomek z nich se po skončení války vrátil zpět na Slovensko poté, co byli deportováni společně s Němci z Čech, Moravy a Slezska.  Mnoho představitelů různých spolků vyhnaných podporuje vztyčení dvojjazyčných návěstí na původně německojazyčných územích jako viditelný znak společného kulturní dědictví regionu. Vztyčení dvojjazyčných návěstí se připouští, pokud menšina tvoří alespoň 10% osídlení.

Externí odkazy.

Projev předsedy vlády dr. Jürgena Rüttgersa u příležitosti uspořádání „325 let prvního německého přistěhovalce do USA“ v německém historickém institutu ve Washingtonu a German Society in Philadelphia 30. ledna 2008 v Union League of Philadelphia. http://www.nrw.de/Presseservice/redenDokumente/01_2008/080130USA-MP.ph

Za etnické Němce (německy ) jsou v tradičním označení považovány osoby, jejichž předkové jsou nebo byli Němci, a kteří nemají německé občanství, respektive kteří se ho vzdali, či je ztratili. Užití přídomku "deutschstämmig" na německé občany je v běžné řeči relativně nové a je spíše zřídka k slyšení.

德意志族()指的是没有出生在德国本土,但民族上属于德意志的人,如伏尔加德意志人。纳粹德国时期曾称为德意志裔人(),两者意义相同但后者现在已不常用。另外一个需要区分的概念是“海外德国侨胞”(),指的是侨居于德国本土以外,有权参与德国选举的德国“公民”。


Historie.

Bloodhound pravděpodobně vznikl ze starobylého svatohubertského psa, kterého přivezli do Evropy vojáci bojující v křížových výpravách, a o přímé vyšlechtění se postarali ardenští mniši z opatství sv. Huberta v Belgii, kteří je nekřížili s jinými plemeny a udržovali tak čistou linii. Jeho předci byli parforsní honiči, používal je v 7. století mnich Hubert, jenž byl později jmenován biskupem a ještě později, po svatořečení, se stal patronem lovců. Psi podobní těmto však existovali již dávno před křížovými výpravami. Na jedné babylonské hliněné tabulce, staré asi 2 000 let př. n. l., je vyobrazeno několik loveckých psů, z nichž jeden se velmi podobá dnešnímu bloodhoundovi.  Další možnou informací o těchto starých psech je i rukopis z doby 55 let př. n. l., ve kterém je popsán pes se záhyby kůže na krku a výborným nadáním pro čich. Oba dva tyto příklady nejspíše nehovořily přímo o bloodhoundovi, ale je možné, že se jednalo o jeho přímého a velmi podobného předchůdce.  V dnešní době se bloodhound chová všude na světě. Využívá se nejen jako společník do rodiny, ale i jako lovecký pes stopující kořist. Ve Velké Británii jej využívají k dohledávání pachatelů, v Americe zase k hledání ztracených dětí a dospělých.

Povaha.

Bloodhound je přátelský, hravý, aktivní a inteligentní pes. Zároveň ale i tvrdohlavý a temperamentní. Je klidný a rozvážný, vždy si nejprve rozmyslí, jestli skutečně udělá to, co po něm žádáte — zda to za tu námahu vůbec stojí. Nikdy není a nesmí být bojácný nebo agresivní. Protože má skvělý čich, často se může stát, že bude utíkat „za lovem“, pokud nebude mít dost pohybu. Svému majiteli nebo rodině je oddaný a loajální, v 99 % případů je na nich i silně závislý. Není moc samostatný a samotu snáší špatně. Není moc mrštný ani rychlý, pokud zrovna nejde po stopě.  S dětmi vychází skvěle a bezproblémově. Má vysoký práh bolesti a dětské hry mu nevadí. S ostatními zvířaty vychází dobře a na rozdíl od jiných honičů nebo barvářů nemá potřebu zabíjet, jen stopovat. Nemá ani sklony pronásledovat rychle se pohybující předměty. Je vhodné jej chovat ve větší smečce společně s jinými psy, protože není příliš dominantní.

Péče.

Péče o srst.

Jeho srst je přiléhavá, krátká a dobře kryje proti chladu i vodě. Také nevyžaduje častou péči, ale líná 2× do roka a v tomto období je potřeba ji vyčesávat každý den kartáčem s měkkými štětinkami. Mytí šamponem jí nevadí ani ji nepoškozuje.

Pohyb.

Vyžaduje hodně pohybu. Nikam nespěchá a protože není ani rychlý, nehodí se k běhu při kole nebo jen k běhu. Vhodnější je pro něj stopování nebo normální dlouhé procházky, ale ne žádná rychlochůze. Plavání mu nevadí, ale ze zdravotních důvodů se to nedoporučuje, pokud se totiž do uší dostane voda, vznikne zánět zvukovodu.

Péče o uši.

Bloodhoundům se často stává, že si při jedení máchají uši v jídle a mají v nich pak drobečky, proto je dobré je po jídle otřít suchým kapesníčkem. Velký pozor na uši je nutné si dát při koupání, aby se nedostala do uší voda. Bloodhoundům se také často tvoří v uších maz, který ve velkém množství může i zhoršit sluch. Pokud chceme psa ušního mazu zbavit, navlhčíme si hadřík (ne papírový kapesník, ten by se rozpustil a psovi by v uších zůstaly kusy mokrého papíru!) a uši vytřeme.

Bloodhound (též bladhaund či svatohubertský pes Chien de Saint-Hubert) je největší pes lovící čichem na světě. Má vynikající nos (dokáže navětřit i dva týdny starou stopu). Tito psi mají až 40krát více čichových receptorů než člověk. Na krku má charakteristické záhyby volné kůže, které tvoří proslulý truchlivý výraz a štěká nezaměnitelným melodickým hlasem.

寻血猎犬(Bloodhound)是一种大型嗅觉猎犬。


Obsah.

Text začíná tím, jak Chuej-neng předstoupil v klášteře Velké čistoty před zástup posluchačů a začíná nejdříve vykládat svůj životní příběh, poté vykládá dharmu a odpovídá na otázky svých posluchačů ohledně buddhistické nauky.  Chuej-neng pocházel z chudé rodiny. Jednou náhodou zaslechl přednes "Diamantové sútry" od muže, který mu pověděl, že ji slyšel od patriarchy Chung-žena z Feng-mu v prefektuře Čchi (zhruba oblasti dnešní Šen-si). Chuej-neng, který v tomto setkání viděl karmickou příčinu, se rozhodl se do těch míst vydat. Když došel do kláštera, Chung-žen ho přijal za svého žáka, avšak nechal Cuej-nenga první měsíce jen šlapat mlat. Jednoho dne si Chung-žen své žáky zavolal a sdělil jim, že každý má složit gáthu (krátká veršovaná skladba), ve které by dokázal, že správně pochopil Buddhovo učení. Chung-žen by si tyto gáthy pak přečetl a pokud uzná, že některou z nich složil ten, který správně pochopil Buddhovo učení, odevzdá mu roucho a daný muž se tak stane šestým patriarchou.  Žáci však mínili, že jejich učitelem už je dávno opat Šen-siou, a ten že se po smrti Chuen-žena stane dalším patriarchou, tudíž není třeba nějakou gáthu skládat. Šen-siou si však řekl, že gáthu odevzdá a přesvědčí tak Chuen-žena o tom, že chápe dharmu správně a je hoden stát se šestým patriarchou. Dlouho do noci o gáthě přemítal, až jednu vymyslel a napsal ji v noci tajně na zeď kláštera. Mistr Chuej-žen si ji druhý den přečetl a poté, co zjistil, že jejím autorem je Šen-siou, mu sdělil, že je velmi dobrá a může mnohým velmi pomoci, pokud se jí lidé budou řídit. Pokud však bude někdo chtít dojít k cíli ("bódhi"), obsah gáthy nebude stačit. Šen-siou se proto odebral do svého pokoje a dále přemýšlel o nové gáthě, která bude skutečným vyjádřením podstaty dharmy. Mezitím se Chuej-neng, stále šlapající mlat, dozvěděl o těchto událostech. Rovněž složil gáthu a jelikož neuměl psát, nechal ji napsat na západní zeď kláštera.  Když pátý patriarcha Chuej-nengovu gáthu spatřil, pochopil, že jejím autorem je ten, který skutečně cele a do hloubky pochopil dharmu a je hoden stát se šestým patriarchou. V noci si proto Chuej-nenga nechal potají zavolat a celou noc mu přednášel o "Diamantové sútře", načež Cheuj-neng přes noc dosáhl probuzení. Chuej-neng však musel uprchnout z kláštera, jelikož mu hrozilo vážné nebezpečí ze strany mnichů, kteří by nesouhlasili s Cheuj-nengovou ordinací. Chuej-neng navíc ani nebyl řádným Chuej-ženovým žákem, pocházel z „barbarského“ jihu apod. Vydal na jih Číny, a za ním se vydalo stovky mnichů připravených ho o roucho dharmy připravit. Všichni až na jednoho se však v půli cesty obrátili a zamířili zpět do kláštera. Jediným mužem, který vytrval, byl Chuej-šu-na. Jakmile však Chuej-nenga dostihl, poprosil jej nikoli o roucho, ale o výklad dharmy. Chuej-neng tak učinil a Chuej-šu-na prozřel a vrátil se zpět na sever obracet na dharmu ostatní lid. Tím Chuej-neng zakončil první část svého vyprávění.  V další části se snaží o samotný, podrobnější výklad dharmy. Člověk se má snažit dosáhnout bódhi, jehož zárodek každý nosí sám v sobě. Jde jen o to najít dobrého učitele a plně se soustředit na probuzení. Nejsou důležité plané řeči nebo pojmy, důležitá je skutečná praxe, lidské smýšlení a chování, které jedině může vést k úplnému samádhi. Dále podává učení o trikáji a mahápradžňápáramitě, občas přitom cituje z "Vimalakírti sútry".  Poté, co Chuej-neng svým posluchačům vyložil dharmu, jej jeho publikum začalo velebit a ptát se na různé další otázky ohledně dharmy. Po delší disputaci, kdy byl Chuej-neng tázán na různé otázky týkající se nauky, bylo celé shromáždění ukončeno. Kniha končí smrtí Chuej-nenga, který měl zemřít ve věku 76 let.

Dějiny.

Text byl sepisován zhruba v letech 700 až 720 Cheuj-nengovým žákem Fa-chajem. Dvě kopie tohoto spisu, jejichž datace spadá zhruba do let 830 a 860, byly nalezeny v jeskyních Mo-kao v Kan-su. Obě kopie jsou pravděpodobně založeny na vydání z roku 780. V roce 1056 Tribunovou sútru vydával a šířil čínský mnich Čchi-sung. Cungpao v roce 1291 produkoval nové vydání, které se stalo součástí buddhistického kánonu dynastie Ming. Tato kanonická verze je až o třetinu delší než verze nalezené v Mo-kao a je odlišná i strukturou. Japonský učenec Jabuki Keiki ve dvacátých letech 20. století vytvořil verzi Tribunové sútry o 57 kapitolách, založenou na verzi z Mo-kaa. V roce 1934 D. T. Suzuki publikoval vydání založené na textu z Mo-kaa (tehdy bylo ještě známé jen jedno vydání z Mo-kaa). Čínský buddhistický učenec Jang Ceng-wen publikoval roce 1993 anotované vydání druhého textu z Mo-kaa (to obsahovalo méně chyb než první text z Mo-kaa).  První překlad původně čínsky psaní sútry do angličtiny byl vydán v roce 1930. V českém jazyce sútra poprvé vyšla v roce 1988 v překladu Oldřicha Krále.

Tribunová sútra Šestého patriarchy, často jen Tribunová sútra (čínsky 六祖壇經, plný název 南宗頓教最上大乘摩訶般若波羅蜜經六祖惠能大師於韶州大梵寺施法壇經), je buddhistický text původem z Číny, za jehož autora je považován Chuej-neng (638–713), poslední zenový patriarcha. Text vznikl v první polovině 8. století, jeho zapisovatelem byl Chuej-nengův žák Fa-chaj. V českém jazyce sútra poprvé vyšla v roce 1988 v překladu Oldřicha Krále.

《六祖坛经》,亦称《坛经》、《六祖大师法宝坛经》,全称《南宗顿教最上大乘摩诃般若波罗蜜经六祖惠能大师于韶州大梵寺施法坛经》,是佛教禅宗六祖惠能说,弟子法海集录的一部经典。


Spojené státy.

V USA byly ratingy věkové přístupnosti navrženy 19. prosince 1996 kongresem, televizním průmyslem a FCC ("Federal Communications Commission" – Národní sdělovací úřad) a nabyly platnosti 1. ledna 1997, kdy byly přijaty hlavními televizními společnostmi včetně kabelových operátorů. Důvodů bylo hned několik; návrh přišel ze strany znepokojené veřejnosti, která se obávala zvyšující se míry sexuální obsahu a kresleného násilí v televizních programech. Původně se zamýšlelo, že systém bude používán s takzvaným "V-chipem" (televizní zámek), což je čip v televizi, jenž zablokovává či dovoluje divákovi sledování různých programů, kanálů, atd; původně se navrhovalo, že V-chip bude zabudován ve všech televizích vyrobených od roku 2000. Systém věkové přístupnosti nezasáhl sportovní a zpravodajské kanály typu CNN, Fox News Channel, ESPN či Fox Sports Net.

Hodnocení.

TV-Y.

Obsah v programech, které jsou ohodnoceny tímto znakem, je většinou doporučen pro malé děti ve věku 3–7 let. U těchto programů se nepředpokládá, že by mohly děsit či nějak podráždit malé děti. Mezi příklady takovýchto programů patří "Go, Diego, Go!", " Dora the Explorer", či "Wow! Wow! Wubbzy!". U některých TV-Y programů se může vyskytnout ještě E/I logo, které sděluje, že program má výchovný charakter.

TV-Y7.

Tyto programy nejsou pro děti, kterým není víc než 7 let. Seriály s tímto značením můžou obsahovat lehké fantasy násilí, mírný dvojsmyslný humor a obsah, který není vhodný pro mladší děti. Mezi příklady takovýchto programů patří " Foster's Home for Imaginary Friends", "Johnny Test", "SpongeBob SquarePants". Když program obsahuje více násilí, dostane nálepku TV-Y7-FV ("f"antasy "v"iolence – fantasy násilí). Toto ohodnocení získaly programy jako "Digimon", "Pokémon nebo "Strážci vesmíru".

TV-G.

Sem patří například programy typu "The Price Is Right" nebo "Chcete být milionářem?"

TV-PG.

Tento rating říká, že programy nejsou vhodné pro děti mladší 14 let, bez účasti rodiče. Spousta výherních show či reality show je ohodnocena tímto ratingem pro hrubé, dvojsmyslné dialogy či specifický humor. Mezi příklady takovýchto programů patří některé prime-time sitcomy jako "Raymonda má každý rád", "The Simpsons" a "Seinfeld". Vedle TV-PG může program ještě dostat písmeno:

TV-14.

Tento rating říká, že programy nejsou vůbec vhodné pro děti mladší 14 let. Většina programů, které se začínají vysílat před devátou hodinou, jako je například "Saturday Night Live" nebo "The Tonight Show" dostávají tento rating. Vedle TV-14 může program ještě dostat písmeno:

TV-MA.

Programy s ratingem TV-MA jsou obvykle určeny pro osoby, jimž je víc než 16 let. Tyto programy mohou zobrazovat extrémní grafické násilí, vulgární jazyk, nahotu a silné sexuální obsahy.  Vedle TV-MA může program ještě dostat písmeno:  Nepříliš mnoho programů má tento rating, ale největším příkladem je "South Park", jenž tento rating proslavil.

Slovensko, Maďarsko.

Na Slovensku a Maďarsku mají kulaté piktogramy s číslem uvnitř. Na Slovensku původně v těchto piktogramech měli i malé usmívající se emotikony (veselý smajlík – program do 7 let, smutný smajlík – program pro 12, 14 a 18 let), ale v průběhu času se od nich upustilo. Rating vysílají všechny tamější kabelové i veřejné televizní společnosti, včetně televizí jako "TV JOJ, RTL Klub, Magyar 1 (M1), Magyar 2 (M2), TV2, Duna TV, Markíza, Jednotka a Dvojka".  Grafické symboly "Jednotného systému na Slovensku" (zkráceně JSO), které se běžně vyskytují ve slovenských médiích používají takovéto symboly:  U výchovných programů se pak používají takovéto ratingy:  Neklasifikují se hrubé pornografické, neodůvodnitelné násilné programy, tudíž se nemohou ani vysílat. Od roku 2008 se tyto symboly objevují i na krabicích od DVD distribuovaných na slovenském území..  Stejně jako na Slovensku, i v Maďarsku mají na TV ratingy vyhlášku. V případě Maďarska se jedná o vyhlášku 1494/2002, ze 17. října), vyhlášenou "Radou pro rozhlasové a televizní vysílání".  Systém televizních ratingů v Maďarsku se rozděluje do čtyř kategorií:

Polsko.

V Polsku neměli až do jednadvacátého století žádný televizní rating. Do srpna 2005 byly programy označovány 3 symboly (, a ). Od 15. srpna 2011 se rating dělí na 5 skupin: zelený úsměv (pro všechny věkové kategorie), tři čtverce (od 7, 12, 16 let), červený klíč (od 18 let).

Česko.

Pro označení "pořadů nevhodných pro mládež" před revolucí používala ČST svou „hvězdičku“: Vysílala několik desítek sekund jen černou obrazovku s bílou hvězdou v pravém dolním rohu, velikosti třetiny výšky obrazovky. Hvězda měla tvar „plus“ či rovnoramenného kříže se špičatými vrcholy, jako kompasová růžice celá bílou barvou.  Ačkoliv některé (zahraniční) kabelové televize takzvané piktogramy s číslicí věkové přístupnosti používají (A+, Spektrum, HBO2), v našich končinách dnes neexistuje nic jako "systém věkové klasifikace televizních programů" a jediným znaménkem toho, že se v programu bude zobrazovat explicitní obsah je značení miniaturní "komety" hned za logem televizní společnosti. Kometa se zobrazuje v programech se softcore pornografií a v programech, které jsou vysílány po dvaadvacáté hodině.  Jako první dobrovolně zavedl jednoduchý systém ratingů dětský televizní program veřejnoprávní České televize. Ten označuje pouze programy, které jsou vhodné pro skupinu dětí od 8 let a mladší děti by nemuseli jejich obsah plně pochopit. Vysílán má být zhruba u pěti pořadů týdne, jako je například dětské zpravodajství Zprávičky nebo cyklus Děsivé dějiny od BBC.

Systém věkové klasifikace televizních programů dává divákovi informaci a přehled, zda je konkrétní pořad vhodný pro děti či dospělé. Spousta zemí má vlastní systém televizních hodnocení, který se může lišit.

电视分级制度为对电视节目所做之分级规范,透过此规范使电视阅听人了解其所收看之节目的内容是否符合其需求。此规范多由一国政府统一制定,有时随着一国的民情与文化不同,也有一国之中多个分级标准的情形,例如加拿大对英语及法语分级制度就有所不同。


Biografie.

Narodil se v Brooklynu. Má bratra jménem Rodney, který je o 5 let starší než on. Jeho sestra Denisa zemřela v roce 1991 ve věku 25 let na infarkt. Jeho otec Jimmy Kirkpatrick opustil jeho rodinu v roce 1968, od té doby žil jen se svou matkou Lornou Smith Tysonovou, která byla alkoholičkou. Žili v Bedford-Stuyvesant, ale kvůli nedostatku peněz se, když mu bylo 10 let, odstěhovali do Brownsville v Brooklynu. Během těchto let podstupoval první intezivní tréninky pod vedením tehdy ještě neznámého trenéra Jana Vojíka s českým původem až do svých 14 let. O 2 roky později, tedy v jeho 16 letech, matka zemřela a do péče si ho vzal boxerský manažer a trenér Cus D'Amato, který nahradil Vojíka poté, co Vojík odešel pracovat pro volejbalovou asociaci. Tyson říkal: ""Nikdy jsem neviděl, že by se mnou byla matka šťastná nebo na mě pyšná. Znala mě jen jako divokého kluka, o kterém věděla, že nezaplatil za nové šaty, které si vzal domu. Na můj profesionální život to nemá vliv, ale emocionálně to je zdrcující.""  V dětství byl všude kolem něj jen zločin. Pral se už jako malý, ve svých 13 letech měl na kontě již 38 zatčení, byl dopaden při drobných krádežích, nebo při šarvátce s dětmi, co se mu posmívaly za jeho šišlání a pronikavý hlas.  Jeho bratr je psychologem v Jižní Kalifornii v zdravotním centru. Velmi podporoval jeho kariéru a často chodil na jeho zápasy. Říká: ""S bráchou se vidíme příležitostně, ale milujeme se" "a také" "můj bratr byl vždy něco, a já nebyl nikdy nic.""  Když se vrátil, měl se utkat o titul s Evanderem Holyfieldem. V roce 1996 nepřipravený a už v mnohém jiný byl knockoutován v desátém kole. V roce 1997 pak následovala odveta. Zápas se stal fiaskem. Tyson v jeho průběhu opakovaně upozorňoval rozhodčího na porušování pravidel ze strany Holyfielda. Ten si měl podle Tysona údajně pomáhat údery hlavou. Rozhodčí tomu však nevěnoval pozornost a Tysonova frustrace z nepříznivě se vyvíjejícího zápasu posléze vyvrcholila tím, že Holyfieldovi ukousl kus ucha, za což byl diskvalifikován. Po zápasech s Holyfieldem Tyson vyhrál několik soubojů se slabšími soupeři, ale jeho vítězná šňůra skončila při posledním pokusu o znovuzískání titulu mistra světa. V něm byl v Memphisu v roce 2002 poražen Lennoxem Lewisem. Následovalo vítězství nad Cliffordem Etienem, kterého Tyson dokázal knockoutovat v prvním kole za necelou jednu minutu. Po zápase s Kevinem McBridem v roce 2005 ukončil svoji boxerskou kariéru.  Konvertoval k islámu. Dne 2. července 2010 navštívil Mekku a vykonal rituál zvaný Umra.

Boxerská kariéra.

Svých prvních 19 zápasů vyhrál K.O., dvanáct z nich v prvním kole. V roce 1987 vyhrál tituly těžké váhy (WBA, WBC a IBF) a byl nazýván "neporazitelným šampionem". V roce 1990 v zápase s Jamesem "Busterem" Douglasem byl ""Iron Mike" "v 10. kole překvapivě knockoutován a prohrál všechny tituly. Jeho skóre bylo 37 výher a 1 prohra.

Michael Gerard Tyson (* 30. června 1966, Brooklyn, New York City, USA) je bývalý americký boxer, šampion těžké váhy, bývalý profesionál a herec. Jako nejmladší boxer získal tituly těžké váhy organizací WBA, WBC a IBF najednou. WBC titul vyhrál když mu bylo 20 let, 4 měsíce a 22 dní, po technickém K.O. Trevora Berbicka ve druhém kole. Jako jediný boxer těžké váhy získal tituly těchto tří organizací postupně jeden po druhém a ne všechny nebo více z nich najednou. Mike Tyson je od roku 2011 vegan.

迈克尔·杰拉德·“麦克”·泰森(英语:Michael Gerard "Mike" Tyson,1966年-6月30日),生于美国纽约市,前职业拳击手,曾获世界重量级冠军,被认为是世界上最好的重量级拳击手之一。在其全盛时期,他以毁灭性的风格多次击败了著名的对手,一度是最具威胁性的拳击手之一。但其事业前途却因个人问题、缺乏训练和两次收押而中断。在监狱他曾企图恢复职业生涯,但在与知名对手比赛中却没有获胜。2005年6月11日泰森与拳击手凯文·麦克布莱德打了最后一场比赛,但亦以失败收场,因此他决定永远从拳坛退休。


德米特里·谢尔盖耶维奇·梅列日科夫斯基

Život.

Merežkovskij se narodil v rodině vysokého úředníka, jeho bratr Konstantin Sergejevič Merežkovskij byl známý přírodovědec. Dmitrij Merežkovskij absolvoval roku 1886 studium historie v Petrohradě a věnoval se literatuře. Psal kritiky, básně a překlady řecké poezie, roku 1895 vyšel jeho první román „Zavrženec“. Roku 1889 se oženil s básnířkou Zinaidou Gippius (Hippius) a společně pořádali literárně-náboženský salon. Roku 1901 vydal román „Leonardo da Vinci“ – druhou část trilogie „Kristus a Antikrist“ – který mu získal světovou proslulost. Následovala dlouhá řada historických románů se symbolickým až apokalyptickým pozadím, které byly rychle překládány do mnoha jazyků, včetně češtiny. Roku 1919 emigroval do Varšavy a v následujícím roce do Paříže. Svůj odpor k bolševickému režimu vyjádřil v románu „Říše Antikristova“ (1922) a v komunistických zemích bylo jeho dílo zakázáno. Roku 1933 byl navržen na Nobelovu cenu, ale jeho politické názory a sympatie k Mussolinimu tomu zabránily. Zemřel v nouzi v Paříži na počátku války.

Myšlení.

Merežkovskij byl silně ovlivněn jednak F. M. Dostojevským a Vl. Solovjovem, jednak F. Nietzschem. Moderní historii chápal jako zápas Krista s Antikristem, v němž připadá zvláštní úloha Rusku, nezasaženému západním liberalismem. V revoluci viděl nejprve příchod Kristovy „třetí říše“, brzy ji ale ostře odsoudil. V pozdějších letech se věnoval mystickým spekulacím a vydával například „Tajnou moudrost východu“ a „Neznámý Ježíš“.

Česká vydání.

Poprvé vyšlo dílo D. S. Merežkovského v češtině v roce 1912 ("Luza na postupu", nakladatel Josef Pelcl). Souborné dílo vydalo v letech 1923–1935 nakladatelství Kvasnička a Hampl (částečně se Stanislavem Minaříkem).

Rozhlasové zpracování díla.

V roce 1999 byl zpracován román "Leonardo da Vinci" jako desetidílný rozhlasový seriál. Z překladu Anny Teskové připravil dramatizaci Roman Císař, v dramaturgii Jany Paterové režírovala Markéta Jahodová. Osoby a obsazení: Leonardo da Vinci (Viktor Preiss), Giovanni /Antonio/ Boltraffio (Tomáš Petřík), Cipriano Buonaccorsi (Karel Pospíšil), Grillo (Stanislav Fišer), Antonio da Vinci (Rostislav Čtvrtlík), Giorgio Merula (Vladimír Ráž), Strocco (Pavel Pípal), Faustino (Rudolf Kvíz), Girolamo Savonarola (Jiří Zahajský), Cesare da Sesto (Vladimír Dlouhý), Salaino, vl.jm. Gian Giacomo Caprotti (Jan Hrubec), Marco d'Oggione (Zdeněk Hruška), Mona Cassandra (Lenka Krobotová), Zoroastro (Alois Švehlík), dvorní topič (Steva Maršálek) a další. Hudba: Lukáš Matoušek.

Dmitrij Sergejevič Merežkovskij (14. srpna 1865 Petrohrad – 9. prosince 1941 Paříž) byl ruský symbolistický básník, kritik, spisovatel a konzervativní politický myslitel.

德米特里·谢尔盖耶维奇·梅列日科夫斯基(,1866年8月14日-1941年12月9日),俄罗斯作家、哲学家,俄罗斯最早的象征主义者之一。主要著作有小说《诸神之死:叛教者尤里安》、《诸神的复活:列奥纳多·达·芬奇》及《反基督:彼得和阿列克塞》,评论《论当代俄国文学衰落的原因及其新流派》、《永远的同路人:世界文学中的肖像》,诗《黑暗之子》等。因反对十月革命于1920年携妻子季娜依达·吉皮乌斯偷渡法国,1941年病逝于巴黎。


Stavba těla.

Králík divoký dosahuje délky těla 40–50 cm, ocásek měří asi 6 cm, hmotnost se pohybuje od 1,3 do 2,5 kg. Postavou se podobá zajíci, je však asi o polovinu menší, má kratší uši i končetiny. Nepoměr mezi délkou předních a zadních končetin není tak výrazný jako u zajíce a přední končetiny jsou silnější. Uši králíka měří 6–8 cm a pokud ucho přehneme, nepřesahuje čumák králíka. Uši také nikdy nemají černou špičku. Zbarvení divokého králíka kolísá v odstínech pískové a hnědé, s šedými tóny. Na břiše je světlejší, nápadný je bílý ocásek. Vyskytují se i barevné odchylky, zvláště melanismus. Králice se od samce pozná podle jemnější a kulatěji utvářené hlavy, obvykle bývá menší.

Rozšíření.

Původní domovinou králíka divokého je jihozápadní Evropa, zvláště Pyrenejský poloostrov a jižní polovina Francie. Uvádí se, že králíci divocí dali jméno Španělsku, i když se jednalo v podstatě o omyl. Když staří Féničané osídlili počátkem 1. tis. př. n. l. Pyrenejský poloostrov, všimli si velkého množství králíků, které však pokládali za drobné kopytníky damany, vyskytující se na Blízkém východě, odkud Féničané pocházeli. Proto nově objevené zemi dali jméno "i-saphan-im" „Damaní ostrov“, z čehož vzniklo latinské jméno "Hispania" a z něj i české jméno Španělsko. Záměna ovšem fungovala i opačně, v Bibli Kralické, například v Levitiku a Knize přísloví, jsou damani označováni jako králíci. V původním areálu patří mezi silně ubývající druhy a jeho populace je decimována infekčními chorobami, zvláště myxomatózou. Již od starověku však byl introdukován do řady nových oblastí, např. do střední Evropy či na Britské ostrovy. Na Baleárách způsobilo vysazení a následné přemnožení králíků za císaře Augusta takovou ekologickou katastrofu, že na hubení králíků musely nastoupit římské legie. Staří Římané totiž velmi rádi jedli maso králíků a jejich mláďat, dokonce i nenarozených. Králíci tak obsadili téměř celou Evropu až po jižní Skandinávii, Rusko a Kavkaz. Později, v době objevných plaveb, byl vysazován v mimoevropských oblastech, místy s vyloženě katastrofálními následky. V Austrálii je králík, který zde nemá přirozené nepřátele, považován za jeden z nejhorších invazních druhů a snaha o kontrolu jeho populace odčerpává obrovské sumy ze státních rozpočtů. Králíci byli vysazeni též v Chile nebo na některých ostrovech v Pacifiku.

Králík divoký v Česku.

V Česku byl králík divoký vysazován již ve středověku, zřejmě od 14. stol. Později měli např. Rožmberkové v 16. stol. poblíž zámečku Kratochvíle oboru pro chov králíků. Z obor králíci unikali do volnosti, kde postupně vytvořili stálé populace. Dříve byl v Česku divoký králík významnou lovnou zvěří, např. ve 30. letech 20. stol. se v Česku ulovilo až 250 000 králíků. Roku 1956 však jeho stavy zredukovala infekční myxomatóza. Od té doby se epidemie opakují v nepravidelných intervalech a králíků silně ubylo. Ačkoli se smí lovit od 30. 11. do 31. 12., význam divokých králíků pro myslivost je nepatrný a po roce 2000 roční odstřel nepřesahuje několik desítek kusů. Dříve se k lovu králíků často užívala ochočená fretka nebo se chytali do sítí.

Prostředí.

Králík divoký žil původně v křovinatých porostech středomořského typu a stálezelených světlých lesích. Ve střední Evropě obývá nejčastěji nižší polohy do 450 m n. m. Preferovaným biotopem jsou suché louky, stepi, polní remízky, stráně a okraje lesů, zvláště borových. Např. v Německu a v Anglii si oblíbil vřesoviště. Králíci preferují suché prostředí s mírnými zimami a propustnou půdu, v níž se jim dobře hrabou nory. Králíci se dobře adaptovali na život v kulturní krajině, kde osidlují staré lomy a pískovny, železniční náspy nebo výsypky po těžbě uhlí.

Způsob života.

Králíci jsou společenská zvířata. Žijí v koloniích tvořených jednotlivými rodinami. Králičí rodina společně obývá jednu noru či systém nor a tvoří ji samec, jedna či více samic a mláďata. V kolonii panuje hierarchie, dominantní samci osidlují nejbezpečnější nory ve středu kolonie a páří se s více samicemi. Ostatní rodiny žijící na kraji kolonie jsou monogamní. V přehuštěných koloniích se stává, že dominantní samci odmítají své soky k rozmnožování pustit. Jednotlivé rodiny mají v rámci kolonie svá teritoria, tvořená norou a jejím okolím. Značkují si je močí a sekretem pachových žláz. Na území kolonie si králíci budují nory, které mohou být vzájemně propojené. Nory nejsou příliš hluboké, ale tvoří pod zemí rozvětvený labyrint s únikovými východy a větracími šachtami. Pokud má králice mláďata a musí na čas opustit noru, pak její vchod ucpe zátkou z trávy a listů. Všichni králíci v kolonii odkládají trus na oddělené místo, jakousi latrínu. Králíci mají bystré smysly, hlavně sluch a zrak. V nebezpečí divocí králíci varují dupáním zadníma nohama.

Rozmnožování.

Králík divoký se vyznačuje mimořádnou plodností. Samice rodí třikrát až pětkrát ročně 6 až 12 mláďat. Březost trvá 31 dnů. Mláďata se rodí holá a slepá (nidikolní typ), oči se jim otevřou až 10 dní po narození. Matka o ně pečuje tři týdny v podzemní noře vystlané srstí. Po měsíci se osamostatňují a ve věku 6–8 měsíců pohlavně dospívají. Králík se může dožít 10 let, ale v přírodě jen málo z nich přežije druhý rok, také ztráty na mláďatech jsou vysoké. Zvláště v letech s vlhkým a chladným jarem se králíkům podaří vyvést málo mláďat.

Potrava.

Králíci jsou býložraví. Přes léto se živí zelenými částmi rostlin, trávou, hlízami a oddenky. V zimním období s oblibou loupe kůru stromů a keřů. Proto může způsobit značné škody v lesních porostech i ovocných sadech poblíž kolonie. Zvláště obtížní mohou být králíci ve vinohradech.

Domestikace.

Domestikací králíka divokého vznikl na konci starověku v prostředí jihoevropských klášterů králík domácí. Mniši králíky chovali hlavně proto, že jejich neosrstěná mláďata pokládali za postní jídlo. Ve středověku se králící často chovali ve stájích a chlévech jako živá hračka pro děti. Jejich maso se však jedlo ve větší míře jen ve Francii a Španělsku, do Německa a Českých zemí se chov králíků pro maso rozšířil až v 19. stol. po napoleonských válkách. Např. v Rusku se králičí maso dodnes moc nejí. Od 17. století byla vyšlechtěna četná plemena králíků chovaná obvykle v malochovech pro maso, kůži nebo srst (angorský králík) či jako domácí mazlíčci. Plemena domácích králíků se od sebe liší velikostí, zbarvením, strukturou srsti a někdy též tvarem těla (např. postavením a délkou uší).

Králík divoký, též králík evropský ("Oryctolagus cuniculus") je původně jihoevropský druh králíka, který žije od středověku též na území Česka. Patří mezi lovnou zvěř. Jeho domestikací vznikl králík domácí. Je to jediný zástupce rodu Oryctolagus.

穴兔(学名:"Oryctolagus cuniculus")是一种原产于西南欧(西班牙和葡萄牙)的兔子。它被广泛地引进其他地方,常为当地的生物多样性带来灾难性的后果,但其种群在原产地的衰减(成因是黏液瘤病、兔杯状病毒、过度捕猎和栖地丧失)也导致极度依赖它的捕猎者,包括伊比利亚猞猁和西班牙帝雕的数量下降。


Stavba těla.

Paježura Bruijnova je středně velký vejcorodý živočich, jehož blízkým a známějším příbuzným je i ježura australská. Ta je ale o něco větší a má i více ostnů, než paježura. Tělo paježury měří 45 až 77 cm, ocas je zakrnělý. Má na dotek hrubou, vlnitou srst, z které ční krátké a tupé, menší bodliny. Ty jsou často jen slabě patrné. Čenich je delší než u ježury, tvoří dvě třetiny délky hlavy a je mírně zahnutý dolů. Na jazyku má jemné háčky pro chytání potravy. Na každé noze má pět prstů, ale na zadních jsou drápy jen na prostředních prstech. Samci mají na zadních nohou rohovité ostruhy. Pravděpodobně se jedná o největšího ptakořitného savce.

Způsob života.

Je to převážně noční tvor, který pátrá po hmyzu v lesní půdě. Živí se hlavně žížalami, larvami, mravenci a termity. Samici se v době rozmnožování vytváří dočasný záhyb na břiše, ve kterém přechovává vajíčka i mláďata, která se zde v bezpečí vyvíjejí a jsou krmena mlékem. O životě tohoto skrytě žijícího živočicha víme jen málo, ale předpokládá se, že má podobné zvyky jako Ježura australská.

Vyhynutí v Austrálii.

Původně se předpokládalo, že paježury na území Austrálie vyhynuly zhruba před 10000 lety. Avšak při studiu vycpaných ježur v londýnském přírodovědném muzeu, si Kristofer Helgen všiml exempláře téměř dvojnásobně většího než ostatní ježury. Jednalo se o paježuru Bruijnovu, přivezenou Johnem T. Tunneyem z Austrálie, kde pobýval mezi lety 1901 až 1903. O ještě nedávném výskytu těchto paježur v Austrálii, svědčí i výpovědi místních obyvatel. Díky svému nočnímu a skrytému způsobu života je tedy možné, že by mohlo několik jedinců přežívat v austrálských horách dodnes.

Chov.

V zajetí se nechová, pouze ZOO Moskva vlastní 1 samce (stav k 31.01.2008).

Paježura Bruijnova ("Zaglossus bruijni") je druh paježury z rodu "Zaglossus". Druh žije ve vnitrozemí Nové Guineje a na ostrově Salawatti ve vlhkých horských lesích 1000-3000 m n. m. Populace paježury klesá kvůli kácení lesů a nadměrnému lovu. Podle klasifikace IUCN je tento druh kriticky ohrožený. Poprvé jej popsali Peters a Doria v roce 1876.

长吻针鼹("Z. bruijni"),又名原针鼹、三趾针鼹、五趾针鼹或曲喙针鼹,是地球上最原始的现生哺乳动物之一,近年来数量下降很快。


Původ teorie.

Již v roce 1898 si George Howard Darwin (syn Charlese Darwina) se domníval, že se Měsíc ze Země oddělil a vzdálil odstředivou silou.  V 70. letech 20. století vyslovili A. G. W. Cameron a W. Ward hypotézu, že Měsíc vznikl při střetu Prazemě s tělesem desetkrát méně hmotným, než je hmotnost současné Země. S podobnou hypotézou přišli i W. K. Hartman a Donald R. Davis.  A. G. W. Cameron a W. Ward svou hypotézu založili na velkém momentu hybnosti, který má systém Země-Měsíc. Tento moment hybnosti je největší ze všech systémů planet a měsíců ve sluneční soustavě.  W. K. Hartman a Donald R. Davis na teorii velkého impaktu přišli při zkoumání, proč je na Měsíci málo chemického prvku železa.

Současná teorie velkého impaktu.

Podle dřívějších poznatků vznikla Theia na oběžné dráze blízko oběžné dráhy Země, pravděpodobně v jednom z Lagrangeových bodů. Vzniklá protoplaneta Theia však měla vzhledem k Zemi velkou hmotnost, a proto vlivem gravitace došlo k přiblížení Thei k Zemi, až došlo k téměř tečné srážce.  Přiblížení obou protoplanet způsobilo rozžhavení obou plášťů těles v místě střetu a tento materiál vytvořil kolem Země prstenec, ze kterého vznikl Měsíc. Zbytek Thei dopadl na Zemi. Prstenec obíhající Zemi tvořilo 80 % materiálu z pláště Thei, ostatní byl materiál ze Země. Protože v tu dobu byl již materiál obou těles převážně diferenciován (železo bylo zkoncentrováno v jádru těles), vysvětluje se tak malé železné jádro Měsíce.  Podle novějších výpočtů nevzniklo z prstence obíhající hmoty jedno těleso, ale tělesa dvě. Menší těleso mělo poloměr asi 600 km (dnešní Měsíc má poloměr 1730 km). Tyto „protoměsíce“ se nacházely na kolizních drahách a proto se po čase srazily. Vysvětluje to rozdílný vzhled přivrácené a odvrácené strany Měsíce. Menší protoměsíc podle této teorie dopadl na tu část druhého tělesa, kterou dnes vidíme jako přivrácenou stranu Měsíce. Vytvořil zde rozsáhlé pánve („měsíční moře“), které se na odvrácené straně Měsíce nevyskytují.  Podle nejnovějších měření rozdílu izotopického složení vznikla Theia dále od Slunce. Ukazuje se také, že vzorky odebrané z jistých částí povrchu Měsíce (což byl také argument teorie impaktu), nemusejí být reprezantivní a odpovídat těm uvnitř Měsíce.  Impakt mohl dodat Zemi těkavé prvky jako uhlík, dusík a síru, které jsou důležité pro vznik života. I veškerá voda (hydrosféra) mohla být impaktem na Zem přinesena.

Údaje podporující teorii velkého impaktu.

Vznik protoplanety Thei v blízkosti Země podporuje podobný poměr izotopů kyslíku O, O a O na Zemi i na Měsíci. Teorii velkého impaktu podporuje velikost momentu hybnosti soustavy Země-Měsíc. Měsíční horniny obsahují málo těkavých prvků, takže Měsíc musel projít během svého vývoje obdobím vysokých teplot. Toto období nastalo při rozžhavení materiálu, ze kterého se vytvořil Měsíc.

Další teorie vzniku Měsíce.

Vznik Měsíce odtržením ze Země.

Tuto hypotézu poprvé vyslovil George Howard Darwin, když si uvědomil, že pokud se Měsíc od Země vzdaluje, musel být kdysi jeho součástí. Odtržení Měsíce vysvětlil velkou rotací Země a tím i velkou odstředivou silou.  V roce 1907 vyslovil astronom W. H. Pickering domněnku, že k odtržení došlo v oblasti Tichého oceánu a způsobilo odtržení Evropy od Ameriky.  Pro tuto teorii by musela mít soustava Země-Měsíc 3,7× větší moment hybnosti, než má nyní.

Měsíc dvojče Země.

Další z teorií je, že Měsíc vznikl současně se Zemí ze zárodečného oblaku. Podle této hypotézy by však obě tělesa musela obsahovat podobné složení materiálu, na Měsíci je však, na rozdíl od Země, málo těkavých prvků.

Měsíc zachycen Zemí.

Americký astronom T. J. J. See přišel s hypotézou, že Měsíc by mohl být tělesem zachyceným z okolí. Pak by ale musela mít soustava Země-Měsíc menší moment hybnosti, než má dnes.

Impaktů bylo více.

Podle teorie (Raluca Rufu, Weizmann Institute, a kol.) z roku 2017 mohlo být impaktů více, menších, a Měsíc ve své současné podobě se zformoval až na oběžné dráze Země z menších těles.

Teorie velkého impaktu (anglicky "The Giant Impact Formation", někdy také "Big Splash") je vědecká hypotéza vysvětlující vznik Měsíce. Podle této hypotézy v době před 4,533 miliardami let došlo ke srážce vznikající Země s protoplanetou velikosti Marsu a hmotnosti 66×10 až 84×10 tun (11 až 14 procent hmotnosti Země), která byla nazvána Theia. Tato srážka způsobila vyvržení materiálu ze Země a z Thei na oběžnou dráhu Prazemě. Z tohoto materiálu se vytvořil prstenec, který se postupně zformoval do našeho Měsíce. Vzniku se ale pravděpodobněji zúčastnilo více objektů.

大碰撞说(英语:"Giant impact hypothesis"),是一种解释月球形成原因及过程的假说,也可用于探讨金星及火星等类地行星的卫星生成。该假说认为在大约45亿年前(或太阳系形成后约2,000万到1亿年前的冥古宙),地球和一颗火星大小的天体发生撞击,残留的碎片形成了月球。这颗撞击地球的天体被称为忒伊亚(Theia),这名字是希腊泰坦神话里月神塞勒涅的母亲之名。


Klubová kariéra.

Atlético Madrid.

Je odchovancem klubu Atlético Madrid, kde strávil šest let a plnil dokonce i funkci kapitána, které se ujal v 19 letech, čímž se stal nejmladším kapitánem v historii Atlética.

Liverpool FC.

Zájem projevoval Manchester United a Chelsea. 20. června 2007 se však v britských médiích objevila zpráva, že je číslem 1 na seznamu posil Liverpoolu. 29. června náhle přerušil dovolenou a v Madridu se setkal se zástupci Liverpoolu. Odcestoval do Liverpoolu, aby zde podstoupil zdravotní prohlídku a dojednal poslední detaily smlouvy. Začátkem července 2007 se stal definitivně hráčem Liverpoolu za nespecifikovanou částku, která se odhadovala na 20 milionů liber (včetně transferu Luise Garcíi Sanze do Atlética). Podepsal šestiletou smlouvu.  V sezóně 2007/08 vstřelil 24 ligových gólů. V další sezóně 2008/09 pak nastřílel 17 ligových gólů.

Chelsea FC.

31. ledna 2011 přestoupil za odhadovanou částku 50 milionů liber šterlinků do londýnského klubu Chelsea FC, což by byla rekordní přestupní částka na Britských ostrovech mezi anglickými kluby. V londýnské Chelsea však očekávání zpočátku nenaplňoval a postupem času se z něj stal střídající hráč. V sezóně 2011/12 pomohl svému klubu Chelsea FC k zisku cenného poháru Ligy mistrů.  25. září 2012 v utkání anglického ligového poháru proti Wolverhamptonu Wanderers vstřelil jeden gól, Chelsea zvítězila 6:0. 19. května 2013 v posledním ligovém kole Premier League 2012/13 vstřelil gól v zápase s Evertonem, Chelsea zvítězila 2:1, se ziskem 75 bodů skončila na 3. místě a definitivně si tak zajistila účast v Lize mistrů 2013/14. Fernando tak protrhl své střelecké trápení v Premier League, které trvalo od prosince 2012 (v Evropské lize se naproti tomu gólově prosazoval).  Do jarního šestnáctifinále Evropské ligy 2012/13 byl Chelsea přilosován český klub AC Sparta Praha, Torres nastoupil 14. února 2013 v Praze v základní sestavě, anglický celek zvítězil 1:0 gólem mladého brazilského fotbalisty Oscara. O týden později se představil v odvetě na Stamford Bridge a měl několik kvalitních gólových příležitostí, žádnou z nich však neproměnil. Sparta dlouho vedla 1:0, až gól Edena Hazarda na konečných 1:1 ve druhé minutě nastaveného času znamenal postup Chelsea do osmifinále Evropské ligy. V osmifinále postoupila Chelsea přes rumunský celek Steaua Bukurešť po výsledcích 0:1 venku a 3:1 doma. Torres vstřelil poslední ze tří branek na domácí půdě. Ve čtvrtfinále čekal Chelsea ruský FK Rubin Kazaň, v prvním utkání na Stamford Bridge se Fernando střelecky prosadil hned dvakrát, výrazně tak pomohl k vítězství 3:1. Jedenkrát se trefil i v odvetném zápase 11. dubna, Chelsea stačila k postupu do semifinále porážka 2:3. Přesně mířil i v odvetě semifinále proti švýcarské Basileji, kde dal jeden gól, Chelsea vyhrála 3:1 a postoupila do finále proti Benfice Lisabon. Ve finále vstřelil první branku utkání a mohl se po skončení střetnutí radovat z vítězství 2:1 a získání trofeje pro vítěze Evropské ligy.  28. září 2013 byl v ligovém utkání proti Tottenhamu Hotspur po dvou žlutých kartách vyloučen. Při první žluté se dostal do konfliktu s obráncem "Spurs" Janem Vertonghenem. Utkání skončilo remízou 1:1.

AC Milán.

Koncem srpna 2014 odešel na dvouleté hostování do italského klubu AC Milán. V utkání proti Empoli vstřelil svůj první gól za AC Milán, když ve 43. minutě snížil na 2:1.  Na konci roku 2014 se AC Milán dohodl s Chelsea na přestupu Torrese a obratem jej poslal na hostování do Atlética Madrid.

Atlético Madrid.

Svůj druhý debut v dresu Atlética prožil 7. 1. 2015 v osmifinále Copa Del Rey proti Realu Madrid (odehrál 59 minut, výhra 2:0). V lize debutoval 11. ledna proti Barceloně (odehrál 22 minut, prohra 1:3). Svůj první gól vstřelil v odvetě Copa Del Rey proti Realu Madrid. Skóroval v 1. a 46. minutě. Díky jeho trefám Atlético remizovalo 2:2 a postoupilo do čtvrtfinále.

Reprezentační kariéra.

V A-týmu Španělska debutoval 6. 9. 2003 v přátelském utkání proti Portugalsku (výhra 3:0).  V roce 2008 vyhrál s reprezentací Španělska Mistrovství Evropy, když ve finálovém zápasu proti Německu dal jediný gól zápasu a rozhodl tak celý turnaj. V roce 2010 se stal na světovém šampionátu v Jižní Africe se španělskou fotbalovou reprezentací mistrem světa.  Ve finále ME 2012 zvyšoval na 3:0 a stal se tak prvním hráčem historie Mistrovství Evropy, který dokázal skórovat ve dvou po sobě jdoucích finále. Na Euru 2012 získal zlatou kopačku pro krále střelců. 3 góly sice vstřelilo vícero fotbalistů (mimo něj ještě Mario Gómez, Mario Balotelli, Mario Mandžukić, Alan Dzagojev, Cristiano Ronaldo), ale Torres měl nejméně odehraných minut.  30. května 2014 odehrál 60 minut v přátelském zápase proti Bolívii, ve kterém vstřelil gól z pokutového kopu. Utkání nakonec skončilo 2:0. Druhou branku přidal Andrés Iniesta. Skvělý výkon v tomto zápase Torresovi pomohl se dostat do nominace na světový šampionát 2014. Trenér Vicente del Bosque jej tedy vzal na Mistrovství světa 2014 v Brazílii, zde Španělé jakožto obhájci titulu vypadli po dvou porážkách a jedné výhře již v základní skupině B.

Fernando José Torres Sanz zkráceně jen Fernando Torres (* 20. března 1984, Fuenlabrada, Španělsko) je bývalý španělský fotbalový útočník a bývalý reprezentant, od roku 2018 hráč klubu Sagan Tosu, kde se po jedné sezóně, ve které vstřelil 5 branek, rozhodl ukončit kariéru.

费尔南多·何塞·托雷斯·桑斯(,1984年-3月20日),简称为费尔南多·托雷斯,是一名已退役的西班牙足球运动员,曾效力日职联球队鸟栖砂岩,司职前锋。2019年6月21日,托利斯将于球季结束后退役。


Historie.

Altmanův model byl publikován v roce 1968 profesorem financí na New York University Stern School of Business Edwardem Altmanem.  Prvotně byl vzorec složen z 22 ukazatelů rozdělených do skupin likvidita, rentabilita, zadluženost, solventnost a řízení aktiv. Poté tento vzorec testoval na vzorku dvou skupin akciových firem. Každá skupina obsahovala třicet tři firem, přičemž jedna skupina - tzv. bankrotní obsahovala firmy které byly v letech 1946-1965 zařazeny do tzv. bankrotní petice. Druhá, tzv. nebankrotní, skupina byla tvořena z existujících firem s majetkem v rozmezí mezi jedním a dvaceti pěti milióny amerických dolarů. Po výběru skupin byly hledány vhodné poměrové ukazatele, které by nejlépe postihly problém směřování k bankrotu a jimž byla přiřazena různá priorita. Z původních ukazatelů bylo nakonec vybráno 5 nejdůležitějších, které nejlépe předpovídali bankrot. Výsledkem byla diskriminační funkce, která se vyjadřáje Z faktorem (Zetou).

Vzorec.

Z-Score je kombinací pěti ukazatelů  na principu diskriminační analýzy vyjadřuje obecný zápis diskriminační funkci.  "Z" = 1,2"X" + 1,4"X" + 3,3"X" + 0,6"X" + 1,0"X".  Tento vzorec je jen ukázkou, která se nejčastěji používá, může být použit i jiný vzorec s jinými násobky.

Poměrové ukazatele.

formula_1 = pracovní kapitál / aktiva firmy. V této souvislosti je třeba si uvědomit, že samotný výpočet pracovního kapitálu je poměrně komplikovaný a ne zcela jasně definovaný. Jednotlivá literatura uvádí různé vzorce. Idea tohoto poměru spočívá ve snaze jedním číslem vyjádřit pravděpodobnost prohloubení či vzniku finančních problému. Zjednodušeně lze říci, že obecně lze u firmy ve ztrátě očekávat problémy s likviditou, protože se snižuje poměr oběžných aktiv ku celkovým aktivům. Problémem tohoto vztahu je, že ačkoli je poměrně jasný vztah mezi likviditou a solventností je v tomto vztahu výrazně narušena ve prospěch akciových společností, neboť mají vyšší čistý pracovní kapitál.  formula_2 = nerozdělený zisk / aktiva firmy. Není zcela jasně řešeno zda počítat i fondy ze zisku a jednotlivá literatura se v tomto liší. Slabinou tohoto ukazatele je, že výrazně zvýhodňuje společnosti, které existují déle díky tomu si vytvořily dostatečné rezervy, ovšem aktuálně v českém prostředí není vytváření rezervy povinné, což opět může ovlivnit tento ukazatel. Přestože má tento poměrový ukazatel ukazovat na rentabilitu firmy, sráží prakticky všechny rozvíjející se nové trhy do oblasti bankrotujících firem, je zde možnost upravit ukazatel upravující "X" a to tak, že vybereme jiné číslo pro rozvíjení tohoto ukazatele (snížíme nebo zvýšíme číslo 1,4). Původní idea vyjadřuje to, že pokud existují rezervní fondy, je Úpadek méně pravděpodobný, jenže na rozvíjejícím trhu je tato slabina vyvažována prudkým rozvojem, který není Altmanův model schopen uvažovat.  formula_3 Výsledek hospodaření před úroky a zdaněním (EBIT) / aktiva firmy.  formula_4 Tržní hodnota vlastního kapitálu (Tržní kapitalizace) / cizí kapitál.  formula_5 Tržba / aktiva.  formula_6 mohou být použity i další koeficienty, které prvotně Altmanův model obsahoval

Vyhodnocení.

Z > 2,99 - prosperity  1,81 ≤ Z ≤ 2,99 - šedá zóna  Z < 1,81 - bankrot

Využití.

Ukazatel Z faktor by měl předpovídat bankroty podniků s dvouletým předstihem, čím dál do budoucnosti bychom chtěli předpovídat, tím menší je pravděpodobnost bankrotu.  Zároveň jej lze využít jako součástí finanční analýzy a hodnocení finančního zdraví firmy. Vylepšené modely mohou celkem věrohodně mapovat finanční situaci podniku.

Problematika.

Altmanova analýza byla testována pouze na akciových společnost pouze na Americkém trhu, tudíž v případě, že se vzorec neupraví, tak nemusí být úplně přesná pro jinou zemi, v závislosti na zákonech, které daná země má nastavené pro podnikání firem, např. v případě, že jsou firmy povinné vytvářet rezervu, tak se ovlivní i výsledek analýzy.  Prostředí na kterém byla analýza testována moc nepodporuje nově vznikající společnosti (start-upy), které vlivem hodně rychlého vývoje můžou být i pomyslně ve ztrátě, avšak to je způsobeno inovací, do které tyto firmy investují přednostně.

Reference.

Nechte si vypočítat souhrnný ukazatel Altmanův index na těchto stránkách  Analýza vlastností Altmanova Z-Score Bakalářská práce Helena Wohlmuthová

Altmanova analýza (též Altmanův model, identifikátor bankrotu, Altmanovo Z-score, Z-Score model, v praxi se pak používá jen označení Z-score či Z-skóre) je bankrotní model založený na poměrových ukazatelích využívaný zejména ve finanční analýze. Cílem tohoto modelu je vyjádřit finanční stav firmy pomocí jediné hodnoty, která hodnotí s jakou pravděpodobností se ve střednědobém horizontu dostane firma do bankrotního stavu. Tím se tato hodnota stává jakýmsi indexem důvěryhodnosti zdraví firmy.

Z-Score模型(Z-Score model)是由美国纽约大学的教授Edward Altman于1968年所提出,借由企业主要的财务指标分析和模拟,来预测企业破产的可能性,从而预测企业的信用风险,是常见信用风险的模型之一。


Výskyt.

Roste přirozeně v Číně, od provincie Ťiang-su jižně po Fu-ťien a Kuang-tung, a od západu po jihovýchod Kan-su a Jün-nan.

První informace.

Strom původně objevil Armand David, misionář v centrální Číně. Znovuobjevil jej Charles Maries během návštěvy Jiangsu v roce 1878.

Popis.

Je to malý opadavý strom, rostoucí do výšky 10–15 m s kmenem do 40 cm v průměru, ale většinou menším, často s několika kmeny a širokou korunou s dlouhými obloukovitými větvemi. Kůra je hladká, olivově zelená s pravidelnými úzkými svislými pruhy na mladých stromcích, která se nakonec stává temně šedo-hnědou na kmenech starých stromů. Listy jsou 6–18 cm dlouhé a 4–9 cm široké, s 3–6 cm dlouhým řapíkem. Jsou tmavě zelené, slabě třílaločnaté, jemně zoubkaté. Barva se na podzim mění na zářivě žlutou, oranžovou nebo červenou. Květy jsou malé, žluté, s pěti kališními lístky asi 4 mm dlouhými, obloukovitě visící v 7–12 cm dlouhém hroznu. Kvete koncem jara, květy jsou jednopohlavné, samčí a samičí květy rostou v jiných hroznech. Plody jsou 7–10 mm dlouhé a 4–6 mm široké nažky, s křídly 2–3 cm dlouhými a 5 mm širokými.

Taxonomie.

Existují dva poddruhy, často rozlišované jako odlišné druhy:

Pěstování a použití.

Spolu s" Acer rufinerve" patří dva poddruhy javora Davidova mezi nejčastěji pěstované javory s pruhovanou kůrou. Oba jsou poměrně odolné a rychle rostoucí.  Mezi kultivary "A. davidii" patří např. 'Canton' (holandský kultivar s nafialovělým odstínem na jeho zelených pruzích), 'George Forrest' ( skotský kultivar s velkými listy a tmavě červenými mladými výhonky), 'Ernest Wilson' (odrůda, která může být viděna ve Westonbirt Arboretum v Anglii) a 'Serpentine' (kultivar s výrazně malými, úzkými listy). V některých případech tyto kultivary nelze zařadit do jednoho z poddruhů ostatních, a jsou prostě považovány za kultivary "A. davidii".

Použití.

Javor Davidův lze použít v ČR jako okrasnou rostlinu. Je to efektní solitéra, ale uplatní se i do skupin poblíž cest.

Nároky.

Vyžaduje slunce, ale snáší i částečné zastínění. Snese mírně kyselou i mírně alkalickou půdu (pH 6,1–7,8). Vhodná je propustná, humózní půda dobře zásobená vodou.

Rozmnožování.

Rozmnožuje se dřevitými řízky, bylinnými řízky, semeny na jaře, očkováním.

Javor Davidův ("Acer davidii") je druh javoru s typickou výrazně podélně pruhovanou kůrou. Pochází z Číny a je v České republice pěstován jako okrasná dřevina.

青榨槭(学名:)为无患子科槭属的植物,是中国的特有植物。分布于中国大陆的西南、中南、华北、华东等地,生长于海拔500米至1,500米的地区,一般生于疏林中,目前尚未由人工引种栽培。