Historie.

Od počátku 18. století se na popud britského krále Jakuba I. konaly první soutěže nejlepších koní. Kvůli nim nechal založit roku 1711 první moderní dostihové závodiště v Ascotu. V roce 1752 vznikla v Anglii organizace Jockey Club, jejíž náplní bylo dostihy řídit. Byl vypracován dostihový řád, který řešil systém soutěží a kategorií koní v různých věkových třídách. Tento systém pak zavedly i ostatní státy ve světě.

Druhy dostihů.

Podle kategorie.

Kategorií se vyjadřuje kvalita koní v dostihu a finanční dotace dostihu. Od nejnižší jsou kategorie seřazeny:

Dostihy v ČR.

Cvalové dostihy, stejně jako chov plnokrevníka, v ČR organizuje a kontroluje Jockey Club České republiky (JCČR). V těchto oblastech také zastupuje Českou republiku v zahraničí. JCČR vydává předpisy pro cvalové dostihy, povoluje pořádání dostihů, registruje majitele a vydává licence jezdcům a trenérům. Dále schvaluje propozice pořádaných dostihů, jmenuje handicapera, stanovuje poplatky pro účastníky dostihového provozu a může dočasně měnit Dostihový řád. Rozhodnutí a informace pak zveřejňuje ve Věstníku ČT. Vydává dostihovou ročenku, která obsahuje všechny výsledky a statistiky za uplynulou dostihovou sezónu.

Majitelé, trenéři a jezdci.

Všem těmto osobám vydává oprávnění k účasti v dostihovém provozu Jockey Club ČR. Majitel registrací u Jockey Clubu ČR získá právo své koně do dostihů přihlašovat, škrtat je a pobírat vyhrané ceny. Majitele může téměř ve všech věcech týkajících se účasti jeho svěřenců v dostizích zastupovat trenér, což jistě usnadňuje práci oběma stranám. Majitel si u Jockey Clubu ČR zaregistruje jméno své stáje, za kterou jeho koně startují. Dále si zaregistruje dostihové barvy, tzn. barevné provedení dresu a čapky, které nosí jezdec v dostihu. Pokud v dostihu startuje víc koní jednoho majitele, jsou odlišeni různou barvou čapky.  Trenérům a jezdcům se uděluje licence na základě absolvování příslušných kurzů nebo studijních oborů. Dostihoví jezdci se dělí na jezdce z povolání a amatéry. Jezdci z povolání pak vždy před jménem nesou titul žák (ještě se učí na specializované škole), jezdec (již vyučený jezdec, který ještě nedosáhl 50 vítězství), nebo žokej (vyučený jezdec, který dosáhl 50 vítězství). Titul žokej se uděluje zvlášť v rovinových a překážkových dostizích. Jeden jezdec tedy může nést titul jezdec na rovinách a žokej na překážkách nebo obráceně. Za odježdění dostihu profesionální jezdec dostává jízdné stanovené Jockey Clubem ČR, v případě vítězství jeho dvojnásobek plus procenta z výhry. Další odměny, podíl z vyhrané ceny nebo cestovné záleží na dohodě mezi jezdcem a majitelem. Amatéři za jízdu v dostihu nárok na mzdu nebo odměnu nemají. Mohou pouze převzít čestné ceny a majitel koně jim může proplatit cestovní náklady.

Účast koní v dostizích.

Pořadatel dostihů vypracuje propozice každého dostihu, které obsahují informace o dostihu a podmínky pro účast koní v něm. Tyto propozice jsou schváleny Jockey Clubem ČR a zveřejněny ve Věstníku ČT. Když je pro daného koně vybrán vhodný dostih, majitel nebo trenér podá přihlášku, která mimo jiné obsahuje identifikační údaje daného dostihu, jméno koně a jeho věk, nesenou hmotnost dle propozic a název stáje. Současně také zaplatí zápisné stanovené v propozicích. Po uzávěrce přihlášek vydá pořadatel seznam přihlášených koní. Následuje oznámení koně do dostihu, se kterým je rovněž spojen poplatek. V oznámení startujících koní (OSK) se mimo jiné udává již i jméno jezdce, skutečně nesené zatížení a dostihové barvy. Na jeho základě se sestavuje startovní listina („startka“). Na ní už mají startující koně přidělená startovní čísla, která se určují losem. U koní, kteří mají problémy vydržet ve startovacích boxech delší dobu, lze požádat o přidělení nejvyššího startovního čísla, což ale taky znamená nejnevýhodnější startovní pozici. Koně lze za poplatek z dostihu opět škrtnout.  Podobně jsou nastaveny podmínky i v ostatních zemích, z nichž každá má svoji dostihovou autoritu. Samozřejmě v určitých aspektech dostihového provozu existují odlišnosti.

Průběh dostihového dne.

Během jednoho dostihového dne se na závodišti koná vždy několik dostihů, nejčastěji 7 až 10. Na průběh dostihů dohlíží dostihová komise, která je pro každý dostihový den ustavena pořadatelem z osob na seznamu JCČR oprávněných zastávat funkci předsedy nebo člena dostihové komise. Komise musí mít alespoň 3 členy včetně předsedy. K jejím úkolům patří především kontrola stavu dráhy, kontrola správnosti kursů dostihů, schvalování výsledků, řešení protestů proti průběhu dostihu a postihování přestupků.  Před dostihem se jezdec ve vážnici za přítomnosti trenéra zváží ve všem oblečení, s ochrannou vestou a sedlem s příslušenstvím, do hmotnostního zatížení se ale nezapočítávají přilba a bičík. Správnou hmotnost kontroluje rozhodčí u váhy. Trenér si pak sedlo vezme a koně nasedlá v sedlišti, které se nachází u padoku. V ČR se jako v dalších zemích může s povolením sedlat i mimo sedliště, v některých státech to není předepsáno, ale například Velká Británie žádné výjimky nepřipouští. V zahraničí a na českých závodištích s dostupnou technologií pověřený veterinář načte mikročip, který má kůň implantovaný pod kůží, a zkontroluje tak jeho totožnost. Koně pak provádí ošetřovatel v padoku. Diváci mají možnost si koně prohlédnout a podle toho, jak se jim líbí, popřípadě podle informací v dostihovém programu můžou tipovat umístění koní a třeba i uzavřít sázky. Jezdci na pokyn rozhodčího u startu (startéra) opustí vážnici a přejdou do padoku, kde dostanou poslední pokyny od trenéra a majitele koně (tzv. ordre). Startér pak jezdce vyzve, aby nasedli, a koně odchází na dráhu ke zkušebnímu cvalu. V překážkových dostizích navíc musí koně absolvovat zkušební skok. V případě pádu nebo dvojího zastavení nebo vybočení před překážkou jsou vyloučeni. Zkušební cval a skok umožňují dostihové komisi, aby se přesvědčila, že kůň je zdravotně způsobilý dostih absolvovat. Pak se jezdci s koňmi dostaví na místo startu. Rovinové dostihy se startují ze startovacích boxů. Startér dá pokyn k zavádění koní od nejnižšího startovacího čísla. Pokud některý kůň odmítá do boxu vstoupit, je na uvážení startéra, jak dlouho dobu mu poskytne, než dostih odstartuje případně bez něj. Startér pak dostih odstartuje odmávnutím červeným praporkem a otevřením předních dvířek boxů. Pokud je start bez problémů, a tedy platný, pomocný startér, který stojí v cílové rovině a drží nad hlavou bílý praporek, také praporkem mávne dolů. Pokud by start regulérní nebyl, oba startéři nechávají praporky nahoře a upozorňují jezdce, aby se vrátili k jeho opakování. Překážkové dostihy a rovinové dostihy na závodištích bez startovacích boxů se startují praporkem. Startér koně srovná pokud možno do řady a odmávne start praporkem. Kůň, který jako první nosem protne linii cíle, vítězí. Určení pořadí koní v cíli má na starosti rozhodčí u cíle. Ihned po doběhu se jezdci umístění na dotovaných pozicích a jezdec na první nedotované pozici (v některých zemích všichni jezdci) musí jít odvážit, opět se stejnou výstrojí jako před dostihem. Pokud proti průběhu dostihu nebyl podán protest a je potvrzeno, že umístění koně nesli předepsané zatížení, doběh schválí dostihová komise, a výsledek je oficiálně platný. V některých zemích je každý vítěz podroben antidopingové zkoušce, pro kterou se jako vzorek odebírá moč, popřípadě krev. V ČR mají JCČR a dostihová komise právo, nechat před nebo po dostihu odebrat vzorky koním, kteří figurují na OSK.  Po oficiálním schválení výsledku se přikročí k dekorování vítězů. Ceny jsou v cílové rovině nebo v padoku pro vítěze předány jezdci, majiteli a trenérovi vítězného koně.  Majitel vítěze dostává nejvýš polovinu z ceny (dotace) dostihu. Majitelé umístěných koní, tedy koní na zbylých dotovaných místech, si mezi sebe podle propozic rozdělí zbylou část dotace. V ČR se umístěním většinou myslí druhé až páté místo, při Velké pardubické se ale ceny rozdělují mezi prvních sedm koní. Pro prvních pět míst se používá pojem „tabule“. Umístit se „na tabuli“ tedy znamená být mezi prvními pěti.

Pohlaví jezdců a koní.

Ženy a muži soutěží v tomto druhu sportu společně (obdobně jako je tomu u jezdectví). Některých dostihů se zúčastní hřebci, klisny a valaši společně, některé dostihy jsou vypisovány pouze pro klisny - například Jarní cena klisen.

Dostih je závod koní, ve kterém se účastníci snaží dostat do cíle jako první, a prokázat tak výkonnost koně, která je následně důležitá pro případné zařazení do chovu. Dostihy se pořádají i chrtí a klusácké, tento článek se však věnuje pouze dostihům cvalovým. Dostihy se v dnešní době pořádají na dostihových závodištích, každý dostih má určité propozice. "Dostihový sport" je samostatné sportovní odvětví, které se odlišuje od jezdeckého sportu.

赛马(Horse racing)是一项已经存在很多世纪的马术运动,广义而言是使用人类马科动物比赛的赛事。罗马帝国时代的二轮战车比赛就是一个较早的例子,又或者如同挪威神话中神奥丁和巨人Hrungnir之间的战马比赛。它不可避免的常与赌博——对比赛结果的打赌活动——联系在一起。


ITIL 2011 Edition.

Koncem roku 2011 byly ve verzi ITIL V3 realizované změny a verze byla označená jako ITIL 2011 Edition. Vůči původnímu vydání ITIL V3 z roku 2007 změny proběhly především ve sjednocení osnovy všech 5 ústředních knih a tím se zpřehlednily struktury popisu procesů, aktivit, rolí a funkcí.  Názvy publikací zůstaly nezměněny, ale již se v ITILu nepoužívá označení V3.

ITIL V3.

Základní princip ITIL V3 je postaven na řízení životního cyklu služby IT, resp. na řízení hodnoty, kterou informační technologie poskytují svým zákazníkům, tj. odběratelům služeb IT. Ve vydaných 5 ústředních knihách popisuje ITIL V3 až 26 procesů.

ITIL V2.

Knihovna ITILv2 je rozdělena do několika částí, zaměřených na specifickou oblast řízení IT služeb, které odpovídají klíčovým procesům v IT oddělení a vzájemně se prolínají. Dodávka IT služeb (IT Service Delivery) a Podpora IT služeb (IT service Support) se běžně dohromady označují jako IT Service Management (ITSM).  ITIL přináší moderní, procesně orientovaný přístup k řízení IT služeb (na rozdíl od tradičního funkčně-liniového řízení). Proces je logický sled činností transformujících nějaký vstup na nějaký výstup, přičemž plnění jednotlivých činností v procesu je zajišťováno rolemi s jasně definovanými odpovědnostmi. Celý proces je řízen, monitorován, měřen, vyhodnocován a neustále vylepšován, což je odpovědností vlastníka procesu.  Tento rys vyplývá přímo ze samotné podstaty ITSM; všechny procesy se navrhují s ohledem na potřeby zákazníka, tzn. každá aktivita, každý úkon v každém procesu musí přinášet nějakou přidanou hodnotu pro zákazníka - pokud ne, pak je taková činnost nadbytečná. Součástí přístupu k zákazníkovi je i správné definování SLA s OLA.  Jednoznačná terminologie je někdy málo doceňovanou nebo úplně opomíjenou charakteristikou ITIL, ale jen do té doby, než budeme poprvé v praxi řešit nedorozumění plynoucí z toho, že někdo používá stejný termín v jiném významu, než očekáváme.  Rámec ITSM procesů podle ITIL je nezávislý na jakékoliv platformě. Dokonce je možné ITIL použít i pro navržení procesů (úplně mimo oblast ICT) v jakékoliv firmě, která podniká ve službách.  Knihovna je volně dostupná, což znamená, že každý si může knihy ITIL koupit a procesy ITSM podle ITIL ve svém podniku implementovat, aniž by musel platit jakékoliv další licenční poplatky. Tato skutečnost mj. přispěla k rychlému celosvětovému rozšíření ITIL.

Information Technology Infrastructure Library (ITIL) je soubor praxí prověřených konceptů a postupů, které umožňují lépe plánovat, využívat a zkvalitňovat využití informačních technologií (IT), a to jak ze strany dodavatelů IT služeb, tak i z pohledu zákazníků. Projekt vznikl ve Velké Británii v letech 1985 až 1995 a kromě Velké Británie byl využíván i v Nizozemsku. V letech 2000 – 2004 byl projekt přepracován, novou verzi 2 (ITIL V2) začaly využívat společnosti v mnoha zemích jako standard v poskytování IT služeb. V roce 2007 vznikla rozšířená třetí verze (ITIL V3). Je to metodika založená na procesním řízení organizace a je určena hlavně pro střední a vyšší management.

信息技术基础架构库(Information Technology Infrastructure Library,一般情况下使用其缩写ITIL,也译为「资讯技术基础建设馆」)是用来管理信息技术的架构设计,研发和操作的一整套概念和思想。


Přírodní safíry.

Modré safíry se vyznačují širokým spektrem odstínů; modrá barva je důsledkem obsahu titanu a železa. Některé drahokamy mají barvy bledší a vzhled je šedavý. Přírodní safíry se často pro zvýraznění barev žíhají. To se obvykle provádí ohřevem na teplotu až 1800 °C po dobu několika hodin nebo v atmosféře s nižším obsahem dusíku po dobu týdne i více. Při pozorování pod mikroskopem je vidět hedvábný lesk který způsobují inkluze rutilu ve tvaru jehlic. Jsou-li jehlice celistvé, je to známkou toho, že kámen nebyl ohříván. Pokud hedvábný lesk není vidět znamená to, že kámen byl přiměřeně zahřát. Je-li hedvábný lesk částečně narušen, je to proto, že surový kámen byl ohříván nad dřevěným uhlím; ohřev se provádí po dobu 20 až 30 minut při teplotě 1300 °C pro zvýšení sytosti barev a odstranění šedých nebo hnědých odstínů.  Safíry se dělí na modré a fancy barvy, čili nemodré odstíny. Nejvýtečnější barvy mají safíry kášmírské, za nimi následují barmské a srílanské, na ostatních nalezištích (Austrálie, Thajsko, Madagaskar, Laos se nacházejí také krásné modré kameny, ale většinou jsou podbarveny hnědou či zelenou barvou).  Mimo modrý safír je nejcennějším safírem padparádža, padparascha safír barvy lososové červeně, který se zaměňuje za oranžový safír a růžový, což je lest obchodníků. Správný poměr žluté a oranžové barvy je zárukou oné výjimečné barvy. Starověké lapidáře indické řadí padparádžu (zkomoleninu původního pojmu padmarága, lotosové touhy či padmarádža, lotosový král) do rodiny rubínových odstínů, stejně jako růžové safíry, původně bráhmanské rubíny.  Kašmírské safíry sytě modré barvy a srílanské padparádža kameny jsou špičkou safírové barevné škály a mohou dosahovat závratných částek, což využívají mnozí světoví investoři. Dalšími barvami jsou žluté safíry, ceněné hlavně v Indii jako kameny osvícení, oranžové, růžové, purpurové, fialové, zelené a hnědé safíry. Kašmírové safíry se těží v Indii, na Madagaskaru, Srí Lance a v Pákistánu. Cena za Kašmírové safíry je velmi vysoká, může se blížit milionu korun za karát.  Safíry africké jsou podkresleny hnědým a australské zelenkavým světlem, což je typické také pro východoasijské kameny. Takové nádechy barev snižují ceny kamenů, proto přírodní nepálené safíry ze Srí Lanky nebo Barmy či Kašmíru jsou pro své barevné odstíny nejvíce ceněny.  Safíry se napodobují sklem, syntetikou včetně té, která napodobuje přírodní kameny dosti věrohodně, nebo se nedostatečně zbarvené kameny ozařují, pálí či procházejí berryliovým procesem pálení, aby měly požadovanou barvu. Takto se z Afriky dodávají pálené padparádža kameny napodobující pravé srílanské a vietnamské padparádži, které směle konkurují rubínům a byly ve starověku pokládány za nejlepší rubíny vůbec. Gemmologické poznatky kolem odlišování safírů jsou velmi náročné, jelikož větší safíry stojí od tisíců po stamiliony korun a jejich napodobeniny mohou zmást i velké odborníky na přírodní vrostlice a inkluze.  Safíry byly těženy od starověku na Srílance, v Barmě a zdobí mnoho význačných klenotů starověku a středověku.

Safíry v Asii.

V Asii se dodnes používají klasické indické nebo srílanské názvy safírů – "nílamani", modrý klenot, "džalaníla", safír barvy namodralé světlé vody, "indraníla", temně modrý kášmíské modři, "padmarága" - padparádža oranžovo-červené barvy, "pušparága", žlutý safír, "ratnapušparága", zlatavého odstínu, zlatý golden safír, "raktanílamani", fialový safír, "raktagandhi", purpurový safír, "pukharádža", čirý leukosafír, "támranílamani", oranžové barvy. Dalšími barvami jsou hnědé, zelené, černé a růžové, rattu-nílamani safíry. Safíry, podobně jako spinely a turmalíny, pokrývají celé barevné spektrum. Jsou spojeny s mnoha legendami, mystickými zkušenostmi, léčebnými silami a dokonce s dějinami zemí, skrze královské a kultovní klenoty. Safíry modré barvy a padparádža losové červeně, mají-li větší karátovou váhu, slouží jako investiční drahokamy.  Na prvním místě jsou to kášmírské, na druhém a třetím barmské a srílanské safíry. Až 90 % modrých safírů je tepelně upravováno ("heated"), aby bylo dosaženo lepší barvy, což se tu a tam uplatňuje u dalších barevných odrůd korundů. Tento proces doladění barvy kamene je gemologickou obcí tolerován. Treatment s beryliovým a dalším chemickým tepelným doupravením nebo dokonce zásadní změnou barvy, vyvíjený Thajci, se nepokládá za nejlepší řešení zhodnocení drahých korundů. Safíry bez úpravy, čisté a veliké, kvalitně broušené, jsou dobrým prostředkem pro uložení investic. Indové poučovali, že žluté safíry posilují mysl a optimismus, modré ochraňují před zlými silami osudu a padparádža daruje svobodu a má plnit všechna rozvážná přání. Viz Brhat samhitá od Varáha Mihiry a Manimálá od S.M. Tagore.

Safír (název z hebrejštiny) je monokrystal oxidu hlinitého (AlO), minerálu zvaného korund. Vyskytuje se buď jako přírodní drahokam nebo se vyrábí uměle pro řadu rozličných aplikací, například pro svou tvrdost na sklíčka a ložiska hodinek.

蓝宝石是宝石级刚玉中除红色的红宝石之外,其它颜色刚玉宝石的通称,主要成分是氧化铝(AlO)。


Děj.

Na počátku příběhu se hobit Frodo, synovec a dědic Bilba Pytlíka, dozví od čaroděje Gandalfa, že jeho prsten, který zdědil po Bilbovi (jak ten jej nabyl, se popisuje v předchozí části příběhu, v knize Hobit), považovaný jím za víceméně hračku, je ve skutečnosti Jeden prsten, který si kdysi vyrobil Temný pán Sauron a nechal do prstenu přejít značnou část své moci, aby si s jeho pomocí podrobil obyvatele Středozemě, především elfy. Dozví se, že Sauron byl kdysi dávno poražen a prsten mu byl odňat, nyní však opět získal svou ztracenou moc a touží Jeden prsten získat zpět. Je pravděpodobné, že se již dozvěděl o Bilbovi, a proto musí Frodo opustit Kraj, aby se Prstenu Sauron nezmocnil. Frodo se spolu se svým zahradníkem Samvědem Křepelkou (Samem) a přáteli Smělmírem Brandorádem (Smíškem) a Peregrinem Bralem (Pipinem) vydává na Gandalfovu radu do elfské pevnosti Roklinky, kam Sauronova moc nesahá a kde se má rozhodnout o dalším osudu Prstenu.  Gandalf se mezitím vydává do Železného pasu, za vůdcem řádu Moudrých (Istari), čarodějem Sarumanem Bílým, aby s ním probral hrozící nebezpečí. Zde však zjišťuje, že Saruman zradil a je Sauronovým spojencem. Ve vzájemném souboji Gandalf prohrává a je uvězněn na vrcholu Sarumanovy věže Orthanku. Odtud jej zachrání pán orlů Gwaihir.  Hobitům jsou brzy na stopě Černí jezdci, Prstenové přízraky, Sauronovi služebníci, a hobiti jsou nuceni celou cestu prchat před jejich pronásledováním. V městečku Hůrka se seznámí s Aragornem, dědicem starobylé lidské říše Gondor na jihu Středozemě, jenž se však hobitům představí jako hraničář Chodec. Aragorn nabídne hobitům pomoc s cestou do Roklinky. Cestou jsou ovšem na vrchu Větrově téměř polapeni Prstenovými přízraky. Frodo je těžce zraněn magickou zbraní a je třeba jej co nejrychleji dopravit do Roklinky. Naštěstí se objeví elfka Arwen, dcera pána roklinky Elronda, která vyrazila skupině naproti. Její rychlý elfský kůň je pro Froda jedinou nadějí. Arwen s Frodem ujíždí s větrem o závod, v patách ovšem mají Prstenové přízraky. Divoká jízda končí až u Brodu přes řeku Bruinen/Bouřnou, kde Arwen přivolá magickou povodeň, která Prstenové přízraky smete. Frodo je zavčas dopraven do Roklinky, kde je vyléčen, ne však zcela.  V Roklince uspořádá pán Elrond poradu, jíž se zúčastní elfové, lidé, trpaslíci, Frodo se svými hobitími přáteli a čaroděj Gandalf. Elrond přítomným vypoví příběh Prstenu a v následné debatě, jak s ním naložit, je rozhodnuto, že jediný způsob, jak zamezit, aby se kdy opět dostal do Sauronovy moci, je zničit ho na místě, kde byl vyroben, tedy v srdci Sauronovy říše Mordoru v Puklinách osudu, průrvě ohnivé hory Hory osudu. Protože se nikdo nechce dobrovolně do tak nebezpečného místa vydat, nabídne se nakonec Frodo.  Jeho nabídka je přijata a jsou mu ustanoveni společníci mající mu pomáhat na cestě: všichni jeho hobití přátelé, Aragorn, Gandalf, elf Legolas, trpaslík Gimli a Boromir, syn vládnoucího správce Gondoru. První velkou překážkou na jejich cestě jsou Mlžné hory. Družina (Společenstvo Prstenu) se nejprve pokusí projít průsmykem Caradhrasu, zde je ovšem zastihne bouře vyvolaná zrádným čarodějem Sarumanem. Cesta je zatarasena lavinou. Nezbývá než se vydat do starobylé, nyní opuštěné podzemní trpasličí říše Morie. Zde ovšem výprava narazí na démona z dávných časů, balroga (jeho původ je vysvětlen v Silmarillionu). Gandalf, dosavadní vůdce výpravy, se při souboji s balrogem zřítí do propasti, zbylí členové družiny uniknou do elfské lesní říše Lóthlórien. Její vládkyně Galadriel s chotěm Celebornem poskytnou výpravě pomoc a dary. Družina dále putuje po Velké řece Anduině divočinou na jih směrem ke gondorské říši.  Před Rauroským vodopádem jsou poutníci nuceni opustit řeku, při tom se Boromir pokouší Frodovi sebrat prsten, po němž během cesty zatoužil. Vzápětí je družina napadena zmutovanými skřety (plemenem ohavných služebníků Saurona) - (i o jejich původu vypráví Silmarillion), zvanými Uhyz-hai (Skorghové), jež vyšlechtil Saruman. Boromir v boji s nimi umírá. Pipin a Smíšek jsou skřety uneseni a Frodo se rozhodne po zkušenosti s Boromirem jít do Mordoru sám (se Samem), aby Jeden prsten nepokoušel i ostatní. Na konci prvého dílu trilogie se tedy Společenstvo rozpadá a další vyprávění bude sledovat jejich osudy odděleně.

Ocenění.

V roce 2002 získal film čtyři Oscary ze třinácti nominací. Výherní kategorie byly: nejlepší kamera, nejlepší vizuální efekty, nejlepší masky a nejlepší hudba. Nevýherní kategorie byly: nejlepší mužský herecký výkon ve vedlejší roli, nejlepší výprava a dekorace, nejlepší režie, nejlepší střih, nejlepší píseň ("May It Be" od Enyy, Nickyho Ryana and Romy Ryana), nejlepší film, nejlepší zvuk, nejlepší návrh kostýmů a nejlepší adaptovaný scénář.

Pán prstenů: Společenstvo Prstenu je fantasy film z roku 2001 režírovaný Peterem Jacksonem a založený na prvním dílu Pána prstenů anglického spisovatele J. R. R. Tolkiena. Děj se odehrává ve Středozemi a vypráví o Temném pánu Sauronovi, který hledá Jeden prsten. Ten se dostane k mladému hobitu Frodu Pytlíkovi (Elijah Wood). Frodo a osm dalších členů Společenstva Prstenu se vydávají na cestu k Hoře osudu do země Mordor, jediného místa, kde může být prsten zničen.

《魔戒首部曲:魔戒现身》(英语:The Lord of the Rings: The Fellowship of the Ring),是一部于2001年上映的美国与新西兰合拍的奇幻史诗电影,由彼得·杰克逊执导,为自J·R·R·托尔金的奇幻小说《魔戒》改编的《魔戒电影三部曲》中的第一部。美国新线电影公司出品。


Děj.

Film začíná scénou jak blízko Země proletí kosmická loď a vzápětí vypustí modul, který přistane v džungli. Major Alan Schaefer, přezdívaný Dutch je povolán se svou jednotkou do Val Verde, kde se setkává se svým přítelem z Vietnamu. Společně mají za úkol zachránit členy prezidentského kabinetu Guatemaly, kteří byli zajati povstalci a jsou vězněni kdesi v džungli.  Po objevení tábora povstalců Dutch a jeho lidé zjišťují, že nejde o členy prezidentova kabinetu, nýbrž o agenty CIA. K tomu všemu nachází v pralese těla stažená z kůže a zavěšená za nohy na stromy. Jednotka zajme z tábora mladou dívku, která se jmenuje Anna.  Při návratu na místo vyzvednutí se celý tým setkává s neznámým tvorem, který není vidět a zabíjí bleskurychle. Postupně umírá jeden člen týmu za druhým, až zůstanou pouze Dutch a Anna. Protože jsou již blízko místa vyzvednutí, major pošle mladou dívku, ať utíká napřed, že se pokusí neznámého tvora zadržet. Při setkání s predátorem spadne do řeky a když vylézá na břeh, zjistí, že díky bahnu jej predátor nevidí. Rozhodne se maskovat a nastražit past. Následně vyláká mimozemského tvora na souboj.  Dutchovi se podaří predátora silně zranit nastraženou pastí, avšak ten aktivuje své sebedestrukční zařízení. Dutch utíká na poslední chvíli a následně jej vyzvedává helikoptéra, ve které je Anna.

Výroba.

Vývoj.

Pár měsíců po uvedení filmu "Rocky IV" se Sylvestrem Stallonem kolovaly po Hollywoodu vtípky, že jestli vznikne i pátý díl série, bude v něm Rocky Balboa boxovat s mimozemšťanem. Jim a John Thomas vzali vtipy vážně a začali pracovat na příběhu založeném na vtipu. Jejich náčrt se původně jmenoval "Hunter" (Česky: "lovec").  Prvotní návrhy se dostaly až k 20th Century Fox a následně do rukou Joela Silvera, který se zkušenostmi z filmu Komando zdál být správnou volbou pro vysokorozpočtový snímek žánru sci-fi. Silver vybral za koprodukčního Lawrence Gordona a na post režiséra dosadil Johna McTiermana.

Obsazení.

Jako prvního povolali Silver a Gordon Arnolda Schwarzeneggera. Tomu se ale nelíbil původní scénář, protože šlo pouze o souboj jeho a mimozemského monstra. Film tak nabral nový směr, když byl doplněn také tým vojáků.  Carl Weathers, který byl znám coby nejprve soupeř a posléze trenér z filmů o Rockym Balboa ztvárnil Dillona - dávného partnera majora Dutche. Pro roli Blaina, žoldáka s těžkou technikou, byl vybrán wrestlingový zápasník Jesse Ventura. Původní Američan Sony Landham, Richard Chaves a Afroameričan Bill Duke, který hrál se Schwarzeneggerem ve filmu Komando, byli vybráni pro etnickou vyváženost rolí. Scenárista Shane Black (Smrtonosná zbraň, Poslední skaut) byl studiem najat nejen pro vedlejší roli, ale také aby dohlédl na McTiermana, který měl za sebou pouze akční sci-fi Nomádi.  Původně měl ve filmu hrát také Jean-Claude Van Damme, který by ztvárnil mimozemského lovce. Mělo jít o agilního lovce v ninja-stylu. Když se ovšem porovnal z pohledu fyzických proporcí s herci jako Schwarzenegger, Weathers a Ventura, kteří byli známi pro jejich body-buildingové zájmy, působil podřazeně. Van Damme si navíc na kostým neustále stěžoval, že je v něm horko a nejde se moc dobře pohybovat. Především z prvního důvodu byl nahrazen Kevinem Hallem, který měřil více jak 220cm a oproti představitelům lidské rasy řádně vynikal.

Natáčení.

Začátek natáčení byl o pár měsíců opožděn kvůli Schwarzeneggerovi. Prodleva však dala vzniknout změně místa natáčení z Tabasca na Puerto Vallarta.  Jak režisér McTierman, tak herec Arnold Schwarzenegger zhubli o cca 12 kg, ale u Schwarzeneggera to byla jeho profesionální volba kulturisty, zatímco McTierman odmítal jíst mexická jídla ze zdravotních důvodů. Sony Landham byl natolik labilní, že musel být najat bodyguard, ale nikoliv pro ochranu Landhama, ale pro ochranu ostatních členů štábu před Landhamem.

Zvláštní efekty.

Samotný vývoj prodělala postava Predátora. Původní návrh kostýmu pro Van Damma byl dosti odlišný a spoléhal především na rychlý pohyb a obratnost. Samotný kostým se od začátku natáčení tvůrcům moc nezamlouval a tak byl na doporučení Arnolda Schwarzeneggera povolán Stan Winston, který ihned začal pracovat na novém obleku. Svým způsobem k finální podobě přispěl i režisér James Cameron. Když cestoval s Winstonem letadlem a sledoval vznikající skici mimozemského tvora, navrhl že by rád viděl marťana s klepety a tak je Winston přimaloval. Do nového obleku rovnou nastoupil Kevin Peter Hall.  Kostým byl přesto dost těžký a poměrně neobratný. Ve scéně, kdy Predátor jde z vody k Dutchovi Kevin Peter Hall nic nevidí a okolí si musel zapamatovat před nasazením masky. Stan Winston však na Halla vzpomínal s tím, že jej neslyšel nikdy si stěžovat.  Ve filmu se dále objevovaly efekty jako světélkující krev, neviditelnost Predátora nebo elektrické výboje po těle mimozemšťana. Krev byla vytvořena pomocí smíchání dvou chemikálií z klasické svítící trubičky, které se využívají v armádě nebo při kempingu. Maskovací systém predátora vznikl pomocí sytě červeného obleku, který byl následně z filmu vystřižen a místo nahrazeno druhým snímkem.  Film byl v kategorii zvláštních efektů nominován na cenu Akademie.

Hudba.

Soundtrack k filmu zkomponoval Alan Silvestri, který dříve skládal hudbu k filmu Návrat do budoucnosti (1985).

Predátor (v originále Predator) je americký akční sci-fi film z roku 1987, v němž hlavní roli ztvárnil známý hollywoodský představitel akčních hrdinů Arnold Schwarzenegger, který se s jeho jednotkou žoldáků setkává s neznámým mimozemským tvorem.

是一部1987年美国科幻惊悚动作片,由约翰·麦克蒂尔南执导,阿诺德·施瓦辛格主演。1987年6月12日在美国上映。电影上映后获得了成功的票房,但评价却褒贬不一;主要被批评剧情太过薄弱、简单,但数年后,影评人对本片改观,被认为是一部相当具娱乐性的科幻动作片。之后又相继推出了多部续集电影、漫画和电子游戏等。


Život.

Narodil se ve staré puritánské rodině, otec zahynul na moři a chlapce vychovávala rodina matky. V letech 1821-1824 studoval na "Bawdoin College" v Maine a brzy se začal zajímat o literaturu. Spřátelil se s básníkem Longfellowem a pozdějším prezidentem Piercem. Krátce byl zaměstnán jako celní úředník, pak se už živil pouze literaturou. Od roku 1840 patřil do kruhu transcendentalistů, kde se spřátelil s Thoreauem a Emersonem, roku 1842 se oženil s malířkou Mary Peabody a měli spolu tři děti. Dopisoval si s H. Melvillem, který mu věnoval svůj román "Bílá velryba", a roku 1852 pomohl při presidentské kampani starému příteli Piercovi, který ho později jmenoval konzulem v Liverpoolu. Po čtyřech letech v Anglii strávil rok a půl v Itálii a po návratu žil opět v Concordu.

Dílo.

Hawthorne patří mezi klasiky americké literatury a společně s Melvillem a E. A. Poem se řadí mezi "temné" romantiky. Jeho díla vyjadřují silnou skepsi a věnují se hlavně temným stránkám člověka i společnosti. Psal povídky s podivnou poeticko-fantastickou atmosférou, většinou křesťansky orientované a ovlivněné protestantským pohledem na etiku. Využívá hojně alegorie a jeho dílo některými rysy připomíná pozdější magický realismus. Je pokládán za jednoho ze zakladatelů americké fantasy.  Jeho nejznámější dílo je román "Šarlatové písmeno" z roku 1850 (Česky online) Je to symbolicko-alegorický příběh mladé ženy Hester Prynne o křesťansko-židovském pojetí viny a hříchu. Hester byla poslána manželem z Anglie do Nového světa napřed. Manžel se k ní měl připojit později, cestou však zmizel beze stopy a lidé věřili, že zahynul. Mezitím Hester Prynne, která také věřila, že je vdova, otěhotněla s protestantským duchovním. Místní úředníci (děj se odehrává v Bostonu) jí nařídili nosit na oděvu v oblasti živůtku vyšité šarlatové písmeno "A" jako "adulteress" (anglicky cizoložnice). Poté se usadila v lese na okraji města a pomáhala lidem. Tato její vznešená a ušlechtilá činnost nabyla symbolického významu. Její písmeno "A" totiž dostalo další význam "angel" (anglicky anděl). V ději vystupuje i její manžel Roger Prynne. Nezahynul na moři, nýbrž byl rok zajat Indiány. Vydává se za lékaře, za svou manželku se stydí a proto vystupuje pod smyšleným jménem Roger Chillingworth.

Nathaniel Hawthorne ["hótθórn"] (narozený jako Nathaniel Hathorne; 4. červenec 1804, Salem - 19. květen 1864, Plymouth) byl americký romantický spisovatel románů a povídek.

纳撒尼尔·霍桑(Nathaniel Hawthorne,1804年-7月4日-1864年-5月19日),19世纪美国小说家,其代表作品《红字》为世界文学的经典之一。


Historie.

Pobřeží Jižní Austrálie poprvé objevili Holanďané roku 1627. Podrobně zmapoval zdejší pobřeží v roce 1802 Angličan Matthew Flinders. První kolonii na jižním pobřeží založil kapitán Charles Sturt v roce 1830. Na rozdíl od sousední Victorie a Nového Jižního Walesu zde ale nikdy nebyly zřizovány trestanecké kolonie.

Obyvatelstvo.

Většina obyvatel Jižní Austrálie žije v jejím hlavním městě a v úzkém pásu jihovýchodního pobřeží a v povodí řeky Murray. Jižní Austrálie tvoří necelých 8 % veškerého obyvatelstva Austrálie.

Geografie.

Převážnou část území tvoří mírně zvlněné pouště a polopouště a nevysoká pohoří. Nejvyšší bod je Mount Woodroffe (1435 m n.m.). Jihozápad státu pokrývá téměř neobydlená planina Nullarbor, ohraničená na jihu útesy na pobřezí Velkého australského zálivu. Na sever od zálivu až do Queenslandu se táhne široký pás solných jezer, jež jsou pozůstatkem druhohorního moře. Nejznámější z nich, Eyreovo jezero, je zároveň největším jezerem v Austrálii; naplňuje se však pouze v létě, po zbytek roku má podobu velké solné pláně. V jihovýchodní části země se nachází úrodný pruh země, známý chovem ovcí a dobytka, pěstováním obilí a také jako místo, kde dozrává většina australské produkce vinné révy.

Podnebí.

V jižní části státu panuje středomořské klima. Průměrná teplota v lednu je zde 29 °C, v červenci 15 °C. V létě mohou teploty v některých částech státu dosahovat 48 °C. Nejvyšší teplotní maximum ve státě i v celé Austrálii 50,7 °C bylo naměřeno 2, ledna 1960 v pouštní osadě Oodnadatta. Nejnižší naměřená teplota ve státě byla -8 °C.

Ekonomika.

Jižní Austrálie vytváří 15 % HDP celé Austrálie. Významný je zpracovatelský průmysl, především výroba aut, též farmaceutická výroba a IT technologie. Významný je také chov ovcí a v současnosti i vzrůstající produkce vína. Ve státě se nacházejí také významná ložiska uranu, mědi a zlata.

Doprava.

Státem prochází řada pozemních komunikací, které spojují jeho metropoli Adelaide s ostatními regiony Austrálie. Na sever vede Stuartova dálnice do Darwinu, další významné silnice vedou do Melbourne a Sydney. Z Adelaide vychází transkontinentální železnice do Darwinu, která se v Port Augustě kříží s druhou transkontinentální železnicí Sydney–Perth. V jižní a jihovýchodní části země je poměrně hustá železniční síť. Významná je též letecká doprava včetně vnitrostátní.

Jižní Austrálie ("South Australia") je nejsušší stát Austrálie. K Jižní Austrálii náleží třetí největší ostrov kontinentu: Klokaní ostrov. Ke státu náleželo do 31. prosince 1910 také australské Severní teritorium. Sousedí se všemi kontinentálními státy Australského svazu – ze západu se Západní Austrálií, z východu s Victorií a Novým Jižním Walesem a ze severovýchodu s Queenslandem a se Severním teritoriem ze severu. Jejím hlavním městem je Adelaide.

南澳州(英语:South Australia,缩写为英语:SA),简称南澳,位于澳大利亚中南部,与澳大利亚大陆的其余四州及北领地接壤,是澳洲联邦的一州,其下划分为69个地方政府区域。


Život.

Narození a dospívání.

Roku 1864 byl schválen zákon o Britské Severní Americe, kterým vznikla Kanada. V platnost toto nařízení vstoupilo 1. července 1867. Významný den si v Kanadě připomínají oslavou nazvanou'(Den Kanady). Když se blížilo sté výročí vyhlášení platnosti zákona (1967), uspořádaly kanadské noviny soutěž o ziskání titulu ', který byl udělen prvnímu dítěti narozenému v jubilejní den a jeho rodiče navíc získali pamětní plaketu a peněžitý dar. Řada partnerských párů na tuto výzvu během podzimu 1966 reagovala složitým stanovováním nejlepšího okamžiku početí dítěte, aby soutěž vyhráli. Mezi ně ale nepatřili Barry a Carol Andersonovi. Žili na západním pobřeží Kanady, v městečku Ladysmith nacházejícím se u hranice se Spojenými státy americkými. Barry pracoval jako opravář pecí, bojlerů či kotlů a Carol se živila coby číšnice. Ač se o vyhlášenou soutěž nijak nezajímali a narození svého potomka s ohledem na ni neplánovali, narodila se jim 1. července 1967 ve čtyři hodiny a osm minut po půlnoci dcerka, kterou pojmenovali Pamela Denise. Protože byla k překvapení rodičů prvním dítětem narozeným ten den, získala titul " a její rodiče pamětní plaketu i finanční obnos.  Následně se rodina přestěhovala do Comoxu, kde na místním bulváru Douglas zakoupila velký dům se šesti ložnicemi. Jakmile Pamela vyrostla, začala navštěvovat místní knihovnu, kde spolu s ostatními dětmi poslouchala předčítání paní učitelky. Na jedno takové sezení byl přizván i fotograf, aby nafotil snímky mladých zvídavých Kanaďanů dychtících po vzdělání a osvětě. Zachytil tak i Pamelu, jejíž snímek knihovníky natolik zaujal, že pak následně visel ve většině knihoven po celé Britské Kolumbii.  Ve škole však příliš nevynikala a ani její tělesné proporce nenasvědčovaly, že by se z ní měla stát modelka. Její spolužačky se vzájemně poměřovaly, jak se jim vyvíjí poprsí, ovšem Pamele zůstávala stále plochá hruď. Naproti tomu ale vynikala svojí obratností a pružností, takže jí kamarádky přezdívaly ", tedy "Gumička". Měla vlohy ke sportu, proto jí šel každý, do něhož se pustila. Přestože byla soutěživým typem, nikdy se jí v žádném nepodařilo vyniknout. Měla ale dva koníčky, jimž se naplno věnovala, i třeba na úkor společné zábavy s kamarádkami v kině. Těmito koníčky byly volejbal a hra na saxofon, s nímž vystupovala ve školní skupině. S oběma zálibami ale přestala během střední školy, kterou dokončila v roce 1985. Během jejího studia si přivydělávala jako cvičitelka aerobiku. Od svého mládí byla také členkou organizace na ochranu zvířat PETA. Impuls k členství jí dal zážitek, kdy viděla svého otce nožem porcovat jelena, jehož předtím ulovil. Když bylo Pamele 21 let, přestěhovala se do dvě stě kilometrů vzdáleného Vancouveru, kde se živila jako instruktorka ve fitness centru. V roce 1989 prodělala plastickou operaci, při níž si nechala zvětšit poprsí. V létě téhož roku ji kamarádi vzali na utkání kanadského fotbalu mezi British Columbia Lions a Toronto Argonauts, které se uskutečnilo na BC Place Stadium. Na televizní obrazovce na stadionu se postupně během utkání střídaly záběry momentů z právě hraného utkání, reklamní spoty sponzorů a tváře nadšeně povzbuzujících fanoušků. V jeden okamžik zachytil kameraman detail pohledné dívky, jak si svlékala tričko s nápisem Labatt, což je kanadská značka piva. Divákům se záběry líbily. Po utkání pracovníci pivovaru Labatt začali po pro ně neznámé dívce pátrat a jejich hledání bylo po několika dnech úspěšné. Okamžitě s ní sepsali smlouvu o propagaci a vbrzku se plakáty zachycující Pamelu, na nichž coby „modrá dívka“ propaguje pivo "", začaly objevovat po hostincích v celé Kanadě.

Začátek spolupráce s "Playboyem" a první filmy.

Zájem spolupracovat s Pamelou mělo několik fotografů. Patřil mezi ně i Ken Honey – vyfotil několik aktů, které pak poslal do redakce časopisu "Playboy". Jeho pracovníky zaujala dívka, která neměla stud postavit se odhalená před objektiv fotoaparátu a navíc se uměla chovat přirozeně. Šéfredaktorovi časopisu se líbila, a tak na podzim roku 1989, tedy čtvrt roku po události na vancouverském fotbalovém stadionu, odjela do Los Angeles nafotit první sérii snímků pro "Playboy". V únoru 1990 se pak premiérově stala dívkou měsíce "Playboye", což jí pomohlo k televizním rolím. Do té doby měla od poloviny osmdesátých let 20. století zkušenosti jen s natáčením televizních reklam. Po fotografiích v "Playboyi" nejen dostala malou úlohu v seriálu "Ženatý se závazky", ale vystoupila také v hudebním videoklipu k písni „Blind Man“ od skupiny Aerosmith. V roce 1991 se objevila v roli Lisy v komediálním seriálu "Kutil Tim", natáčeném až do roku 1993. Seriál navíc patřil mezi oblíbená díla herce a producenta Davida Hasselhoffa, a když Pamelu zahlédl, okamžitě se rozhodl ji angažovat mezi plavčice v jím připravovaném seriálu "Pobřežní hlídka". Hrála tam postavu záchranářky Casey Jean Parkerové. Na natáčení dorazila se svým tehdejším životním partnerem, hercem Davidem Charvetem, který v seriálu také dostal svoji roli. Během filmování se ale rozešli. Vedle toho se objevila i ve snímku "The Evolution of Mr. E.", který byl natočen na motivy románu Herberta George Wellse, zakladatele anglické science fiction. Ztvárnila v něm roli bizarní sochařky. Prvním filmem, ve kterém od jeho režiséra dostala hlavní roli, byl "Dračí květ".

Manželství s Tommym Lee.

Poslední den roku 1994 potkala na večírku v New Yorku Tommyho Lee, výstředního bubeníka hardrockové skupiny Mötley Crüe. Příliš se jí ale nelíbil. Při seznámení jí například olízl tvář a během hovoru toužil získat její telefonní číslo. Když se mu to povedlo, následujících několik týdnů jí neustále volal a nenechal se odbýt. Krátce nato Pamela odjela do mexického Cancúnu, kde pózovala pro reklamu výrobce opalovacích krémů. Tommy sem za ní přijel a po čtyřech dnech, které se proměnily v jeden dlouhý mejdan, ji získal. Dvojice se vzala na pláži a při obřadu měla nevěsta na sobě malé bílé bikiny a ženich šortky. Namísto snubních prstenů si nechali na prst vytetovat partnerovo jméno (podle některých zdrojů si novomanžel vytetoval jméno své milé na svůj penis). Novomanželka tak měla na prsteníčku „“ (Tommyho) a její protějšek „“ (Pamelin). Po sňatku začala používat manželovo příjmení. Vztah ovšem provázelo střídání vášnivých vzplanutí a žárlivých scén, na nichž dobře vydělávaly bulvární časopisy referující o jejich manželství. Když například Tommy slavil své 33. narozeniny (1995), uspořádala pro něho manželka velkolepou oslavu, na níž nechyběli hadí muži, pochodně, balóny, lvi, tygři či tanečnice.  Spolu s manželem začala pracovat na natáčení snímku "Barb Wire", pro nějž Tommy složil a nahrál titulní skladbu. Ve filmu získala hlavní úlohu válečné veteránky, tanečnice a majitelky baru, která se nechává najímat na plnění nebezpečných úkolů. U kritiky se ale film s přílišným pochopením nesetkal a Pamele byl při vyhlašování Zlaté maliny udělen titul nejhorší herecký výkon. Během natáčení snímku navíc otěhotněla. Syn by se podle jejích tehdejších vyjádření jmenoval Spirit a dcera Patience. Jenže po několika týdnech kvůli pracovnímu nasazení během natáčení potratila. Ještě v tomtéž roce (1995) se jí ale povedlo otěhotnět znovu.  Během dubna 1996 se v médiích objevila zpráva, že existuje videozáznam milostných hrátek manželů a že bude vbrzku za podpory časopisu "Penthouse" zveřejněn. Manželé existenci videa nevyvrátili, nicméně tvrdili, že jim bylo ukradeno jedním z řemeslníků, který opravoval jejich dům v Malibu. Po dvou měsících od vydání zprávy o nálezu videa, 5. června 1996, se manželům narodil první syn, Brandon Thomas, mající porodní hmotnost 3,7 kilogramu. Jeho jméno mu matka vybrala podle amerického herce Marlona Branda. Krátce poté se na veřejnosti objevilo inkriminované video. Manželé sice vydavatele magazínu "Penthouse" zažalovali, ale ve skutečnosti vydělali na prodeji snímku finanční prostředky. Soudci, kteří žalobu rozhodovali, si totiž všimli, že jednotlivé scény jsou na člunu i v autě na dálnici pořízeny tak, aby se mohly následně dobře distribuovat. Neuvěřili ani příhodě o ukradení nahrávky dělníkem opravujícím dům. Navíc během vyšetřování vyšlo najevo, že Pamela nejprve dala s uveřejněním videa souhlas, který ale následně stáhla. Toto video posléze v roce 2000 začala společnost Internet Entertainment Group (IEG) nabízet zájemcům na videokazetě, DVD, popřípadě na internetu. Tommy s Pamelou firmu zažalovali a svůj spor v prosinci 2002 vyhráli, načež IEG musela každému z dvojice zaplatit odškodné ve výši 741 tisíc amerických dolarů. Když v září 1996 manželé v ranních hodinách jednoho dne opouštěli hollywoodský noční klub "", snažil se je zachytil bulvární fotograf. Tommy si toho všiml a paparazziho brutálně napadl. Postižený novinář vše nahlásil policii. Během vyšetřování vyšlo najevo, že útočník několikrát zbil i svoji manželku. Navíc se ukázalo, že i svou předchozí manželku Heather Locklearovou, která Andersonovou před svým exmanželem několikrát varovala, sexuálně podváděl. Po koncertech své kapely například chodil se svými fanynkami do šatny nebo během natáčení hudebních alb trávil v nahrávacím studiu volné chvíle sexuálními hrátkami s několika dívkami najednou. Po 21 měsících společného života se tak Pamela rozhodla požádat o rozvod. Plánovala se vrátit ke svému dívčímu příjmení, nicméně se bála soudních tahanic o syna Brandona. Její eskapády ke všemu již odmítal přehlížet producent "Pobřežní hlídky" David Hasselhoff, který v seriálu také ztvárňoval postavu hlavního záchranáře Mitche Buchannona. V dalším pokračování snímku tak již s ní přestal počítat a pronesl, že je trapné a současně i smutné, že se v touze po slávě dokáže Pamela snížit i k pornografii. Po pěti letech natáčení tak Andersonová seriál opustila.  Odluka manželů Leeových ovšem netrvala dlouho a na počátku roku 1997 svůj slib věrnosti obnovili. Následně Andersonová začala pracovat na seriálu "V.I.P.", ve kterém vystupovala v roli tělesné strážkyně hollywoodských hvězd. Pro film si nakonec nechala odstranit své prsní implantáty, aby se jí snáze běhalo. Natáčení skončilo v roce 2000 a již následující rok si nechala operativně svá ňadra zvětšit. Na konci roku 1997 se jí a Tommovi narodil druhý syn, jenž na přání otce dostal jméno Dylan Jagger, které odkazuje na hudebníka Boba Dylana. V témže roce Pamela v anketě hledající deset nejkrásnějších žen 20. století získala páté místo, když nestačila na Demi Moore, Cindy Crawford, Michelle Pfeiffer a Gabriellu Reece, naopak až za ní skončily Sophia Lorenová, Sharon Stoneová, Raquel Welchová, Sandra Bullock a Madonna.  Počátkem roku 1998 byl Tommy Lee odsouzen za napadení fotografa k pokutě ve výši 17 500 amerických dolarů a k odpracování 250 hodin veřejně prospěšných prací. V únoru téhož roku ale Tommy opětovně vztáhl na svou choť ruku. Mělo k tomu dojít po krátké slovní roztržce a postižená manželův atak odnesla zraněními na zádech a ruce, když podle policejního protokolu měla mít modřinu a zlomený nehet. Navíc jí i oběma jejich synům svým činem způsobil šok. Vyšetřovatelé jeho počínání klasifikovali jako těžký případ domácího násilí a pachatele umístili do vězení pod kaucí jednoho milionu dolarů. Dostal trest šesti měsíců odnětí svobody a jeho manželka následně požádala o rozvod. Jenže již v létě toho roku (1998) se jí začalo po manželovi stýskat. Když Tommy vyšel z vězení, musel, po různých justičních úpravách svého původního trestu, odpracovat ještě 200 hodin veřejně prospěšných prací, uhradit částku 5 000 dolarů na účet útulku pro týrané ženy a absolvovat léčení z drogové a alkoholové závislosti. Pamela, v té době žijící bez manžela, plánovala předělat si vytetované „Tommy's“ na svém prsteníčku na „Mommy's“, tedy mámina, a postupně se začala angažovat v boji na ochranu zvířat. Roku 1998 bylo jejich manželství rozvedeno. Žádost o manželskou odluku podala Pamela poté, co obvinila manžela, že ji napadl a kopal do zad či břicha, když držela v náručí sedmitýdenního Dylana. Útočníka policie odsoudila na půl roku vězení. Avšak během dubna 1999 již opět se svým exmanželem plánovala společnou budoucnost, ale nakonec z toho nic nebylo. V té době si také nechala zmenšit poprsí na velikost „C“.

Vztah s Kidem Rockem.

Na přelomu let 2000 a 2001 byl Pameliným partnerem švédský model Marcus Schenkenberg, s nímž již sice byla zasnoubena, ale ke sňatku nakonec nedošlo. V březnu 2001 ho vystřídal hudebník Kid Rock, s nímž se ještě během téhož roku zasnoubila. Koncem října 2001 snoubenci oznámili, že čekají společného potomka. Na počátku následujícího měsíce ale herečka potratila.  V polovině března roku 2002 Pamela oznámila, že se od svého někdejšího manžela nakazila hepatitidou typu C, když s ním použila stejnou tetovací jehlu. Podle jejího tvrzení Tommy Lee nemocí trpěl již v době jejich vztahu, ale neřekl jí o tom. Lee nařčení odmítl. Z nemoci se herečka úspěšně vyléčila po více než třinácti letech, na podzim roku 2015.  Během dubna Kid Rock opět požádal na večírku v Las Vegas svou dívku o ruku a ta souhlasila. Již o dva měsíce později však snoubenka plánovaný sňatek odvolala, neboť se jí nezamlouvala partnerova nadměrná konzumace alkoholických nápojů. Krátce nato však Kidovi věnovala vášnivé polibky, když přebíral hudební ocenění. V červenci si sama dobrovolně nožem vyřízla na prsteníčku vytetovaný nápis „Tommy's“, tedy vzpomínku na předchozího manžela. Krátce poté oznámila své další těhotenství. Na podzim 2002 soudy s definitivní platností rozhodly o střídavé péči o děti mezi Pamelou a jejím někdejším manželem. Na přelomu let 2002 a 2003 se Andersonová začala věnovat boji proti kožešinovému průmyslu. Vzorem jí pro to byla herečka Brigitte Bardotová a navíc se stala také vegetariánkou. Dne 27. února 2003 se zúčastnila plesu ve vídeňské Opeře. Doprovod na akci jí dělal její známý, Dan Matthews, přední člen PETA, organizace na ochranu zvířat. Ve Vídni byl s Pamelou i Kid Rock, který však pozvání na ples nedostal.  V roce 2003 se s Kidem rozešla, protože ji – podle jejích slov – začal unavovat jeho bohémský způsob života, a začala chodit s hudebníkem Fredem Durstem, zpěvákem kapely Limp Bizkit. Vedle toho urovnala vzájemné vztahy se svým bývalým manželem. Na podzim roku 2003 se ve Frankfurtu nad Mohanem konal knižní festival, na němž nakladatelka Judith Carrová prohlásila, že se Pamela chystá napsat dva romány, jejichž pracovní názvy jsou "Od pasu nahoru" a "Od pasu dolů". Popisovat měly příhody fiktivní hrdinky v tehdejším světě. V závěru roku již opět Pamela tvořila pár s muzikantem Kidem Rockem.

Konec s herectvím a psaní knihy.

Na počátku roku 2004, když jí bylo šestatřicet let, prohlásila Pamela, že končí s herectvím. V rozhovoru tehdy uvedla, že odchází do důchodu. Plánovala se intenzivněji věnovat svým dvěma synům, kterým postupně začínala školní docházka. Dne 12. května 2004 navíc získala ke svému dosavadnímu kanadskému občanství také občanství Spojených států amerických. Důvody tohoto rozhodnutí ovšem neuvedla. V polovině letních prázdnin toho roku vyšla Andersonové literární prvotina, nazvaná "" ("Hvězda"). Dílo vypráví příběh naivní krásné mladé dívky, která se z provinčního města dostane až na titulní stránku pánského časopisu. Následně si nechá zvětšit ňadra a úspěšně dobývá Hollywood. Při psaní knihy se Andersonová inspirovala vlastními životními zkušenostmi.  Své finanční prostředky spisovatelka investovala také do výchovy sportovní gymnastky Mohini Bhardwajové, dcery ruské matky a indického otce. Sportovkyně ji za to pozvala do hlediště na své závody na letních olympijských hrách 2004, které se konaly v Athénách.

Boj za práva zvířat.

Andersonová pokračovala také v podpoře kampaní bojujících za práva zvířat. Vytýkala společnosti rychlého občerstvení KFC, jež se zaměřuje na kuřecí výrobky, způsob hospodaření s kuřaty, která firma podle ní mučí, mrzačí či zaživa polévá vařící vodou. Nechala se proto nafotit na plakáty, na nichž se vedle její podobizny vyskytoval nápis „Bojkotujte KFC – Pamela Andersonová“, a ty visely například v Los Angeles, Dallasu, Bostonu nebo San Francisku. Posléze sepsala dopis adresovaný do Buckinghamského paláce, v němž se obracela na britskou královnu Alžbětu II., aby zvážila nahrazení dosud používaných medvědích kožešin na čepicích své stráže kožešinami umělými. Svůj požadavek Pamela podpořila dvěma sty podpisy svých fanoušků. Pracovníci paláce na výzvu reagovali sdělením, že o výměně těchto čepic zvaných „“ uvažovali již v roce 1997, avšak výrobky ze syntetických kožešin, které Andersonová doporučuje, se v britském deštivém podnebí neosvědčily, a proto od nich upustili.

Manželství s Kidem Rockem.

Na jaře roku 2005 tvořila Andersonová pár s hercem Stephenem Dorffem, ale v červenci toho roku přinesly noviny zprávu, že ji požádal o ruku její bývalý manžel Tommy Lee a ona s návrhem souhlasila. Po třech týdnech však vyšlo najevo, že se žádná svatba nekoná. Zpráva o sňatku jen měla přilákat pozornost veřejnosti k Tommově televizní reality show, kterou měla vysílat americká televizní stanice. V polovině roku 2006 se opětovně rozhodla podpořit organizaci PETA. V londýnském butiku Stelly McCartneyové, dcery hudebníka Paula McCartneyho, stála asi deset minut úplně odhalená. V té době již opětovně tvořila pár s hudebníkem Kidem Rockem, s nímž nyní plánovala sňatek.  Svatební obřady se konaly na čtyřech místech, přičemž prvním bylo francouzské letovisko Saint-Tropez 29. července 2006, na něž pak navazovaly americké státy Kalifornie, Michigan a Tennessee. Evropská část obřadu se uskutečnila na luxusní jachtě v přístavu u pláže Nikki. Při obřadu měla nevěsta na sobě bílé šaty na ramínka a dlouhý závoj, ženich naopak zvolil džíny, košili a na hlavu si dal černý klobouk. Po svatebním obřadu se novomanželka převlékla do bílých bikin a Kid odložil horní díl svého oděvu. Následně jachta připlula k pláži, na které se konala svatební hostina. Na počátku srpna, před další částí svatebního obřadu, který se měl konat v kalifornském Malibu, novomanželé oznámili, že je Pamela těhotná. Na konci měsíce se pak na koncertě Dustina Wilkese v nashvillském country klubu „Tootsie's Orchid Lounge“ odehrála třetí část svatby.  Během podzimu 2006 pracovala herečka ve Vancouveru na snímku "", ovšem psychické vypětí zapříčinilo, že během natáčení potratila. Na konci měsíce listopadu 2006 navíc dvojice podala žádost o rozvod kvůli, jak uvedli v žádosti, nesmiřitelným rozdílům. Příčinou rozchodu měla být rozepře při soukromé předpremiéře filmu "", ve kterém Pamela hrála blondýnu, pro niž hlavní hrdina, aby ji získal, cestuje napříč celými Spojenými státy americkými. Kid, jemuž vadila podbízivost postavy ve filmu, své manželce za tuto roli vynadal. V roce 2007 se manželé skutečně rozvedli.

První manželství s Rickem Salomonem.

Od září 2007 začala chodit s Rickem Salomonem, s nímž se – podle jejího vyjádření – v tu dobu znali již asi patnáct let. V noci z 6. na 7. října téhož roku se spolu vzali v lasvegaském hotelu Mirage. Po dvou měsících se však manželé rozešli. Poté se sice ještě dali dohromady, ale v únoru 2008 byli nakonec rozvedeni.  V létě roku 2008 se Pamela účastnila australské verze reality show "Big Brother", když ji organizátoři soutěže nechali po dobu tří dnů mimořádně pobývat v soutěžní vile. Vedle toho vystoupila jako soutěžící v sérii "Dancing with the Stars" (americké předloze pořadu "StarDance...když hvězdy tančí"). Nejprve v roce 2010 skončila jako šestá vyřazená, ale při své druhé účasti v roce 2012 se jí již tolik nedařilo a byla vyřazena jako první. Mezi tím, během roku 2011, tvořila pár s ekologem Jonem Rosem. V roce 2013 se Andersonová zúčastnila britské podoby soutěže "", během níž soutěžící předvádějí tance na ledě. Z klání ovšem vypadla hned po prvním kole. Soutěž na podobném principu vysílali tou dobou také v Nizozemsku. Její organizátoři pozvali Pamelu, aby spolu se svým tanečníkem Mattem Eversem divákům zatančila, a ta jejich přání splnila.

Druhé manželství s Rickem Salomonem.

V létě roku 2013 se Pamela opět sblížila se svým předchozím manželem Rickem Salomonem. Na počátku roku 2014 svůj vztah zpečetili druhou svatbou. Za půl roku, začátkem července 2014, ovšem opět podávala návrh na rozvod manželství, kvůli – jak sama uvedla – vzájemným nepřekonatelným rozdílům. Po téměř dvou měsících si vše rozmyslela a žádost vzala zpět. Za dalšího půl roku, v únoru 2015, ale Pamela žádala o rozvod znovu. Důvod uvedla stejný jako v předchozí žádosti. Salomon však s rozvodem nesouhlasil a žádal rovnou anulování sňatku. Pro toto řešení se rozhodl proto, aby nemusel Andersonové nic platit, neboť měl oproti ní trojnásobně větší majetek. Nakonec se na přelomu dubna a května 2015 dohodli na rozvodu, přičemž Salomon dal své manželce částku ve výši jednoho milionu amerických dolarů.

Poslední dívka "Playboye", film "Pobřežní hlídka" a páté manželství.

V říjnu 2015 se časopis "Playboy" rozhodl, že na počátku roku 2016 vyjde poslední číslo, jež bude obsahovat nahé fotografie dívek. Poslední odhalenou dívkou, která se v periodiku objevila, byla Pamela Anderson. Celkově se tak třináctkrát objevila na titulní stránce tohoto časopisu.  Když se v letech 2015 a 2016 uvažovalo o natočení filmového pokračování televizního seriálu "Pobřežní hlídka", odmítala se Pamela natáčení zúčastnit, neboť si na roli připadala příliš stará. Posléze ale změnila názor a v dubnu 2016 se svou účastí souhlasila. Premiéru měl snímek na konci května 2017, ale nesetkal se s přílišným zájmem diváků ani s příznivým hodnocením kritiků, například od Mirky Spáčilové.  Ve stejném období, tedy na konci května 2017, se v Monaku jel závod Formule 1 nazvaný Velká cena Monaka. Mezi diváky byla i Andersonová, která se zde seznámila a sblížila s francouzským fotbalistou Adilem Ramim. Posléze se za ním přestěhovala z Los Angeles do Marseille, kde za místní klub Olympique sportovec hrál. Během září 2018 ale Andersonová vztah ukončila, neboť se jí po přesídlení na jih Francie nezamlouvalo, že její partner kvůli vztahu s ní zanedbává své vlastní syny, které má z předchozích vztahů. V březnu následujícího roku se někdejší partneři pokoušeli svůj vztah obnovit, nicméně na konci června 2019 zveřejnila Andersonová na sociální síti Instagram příspěvek, v němž obvinila, že souběžně s jejich vztahem udržoval fotbalista poměr i s dalšími ženami. Počátkem roku 2020 se Andersonová popáté vdala, a to v Malibu, kde pojala za svého chotě někdejšího kadeřníka a pozdějšího filmového producenta Jona Peterse, s nímž krátce žila již v době svých začátků fotografování pro časopis "Playboy". Po dvanácti dnech se sice rozvedli, nicméně na další vztahy Andersonová nezanevřela.

Filmografie.

Pamela Anderson hrála v těchto filmech a televizních seriálech:

Pamela Denise Anderson (* 1. července 1967, Ladysmith, Britská Kolumbie, Kanada), přechýleně Andersonová, je kanadská i americká herečka, modelka a producentka žijící ve Spojených státech amerických. V devadesátých letech 20. století byla považována za sexuální symbol.

帕米拉·安德森(英语:Pamela Denise Anderson,1967年-7月1日),出生于加拿大不列颠哥伦比亚雷地史密斯是一位加拿大演员、模特儿、电视剧制片人和作家。有过两段婚姻,前夫为 Mötley Crüe 乐团鼓手 托米·李,所以有一段时间,她曾使用夫姓为 帕米拉·安德森·李 (英语:Pamela Anderson Lee),后来改嫁给美国歌手Kid Rock。


朝鮮民主主義人民共和國歷史

Založení.

Severní Korea (celým jménem "Korejská lidově demokratická republika") byla vyhlášena 9. září 1948 pod dohledem okupujících sovětských jednotek. V této době zde usilovalo o moc spoustu různých, levicových stran. Nejvýznamnější však byla zřejmě původní Korejská komunistická strana, v jejímž čele stáli Korejci, kteří žili v SSSR, či Čínské lidové republice, a měli tak již spoustu zkušeností s praktikami komunistického režimu.  V únoru 1948 se vůdčí komunista v exilu, Kim Ir-sen, stal hlavou severokorejské lidové prozatímní vlády, která měla formálně stabilizovat stát. Kimův vzestup k moci lze přičíst jeho schopnosti zaujmout běžné venkovské obyvatelstvo. Při dalších, tentokrát už oficiálních volbách, se stal premiérem a zemi vládl. Tento post zastával až do roku 1972, kdy se stal prezidentem. Vládnoucí stranou se v této době stala Korejská dělnická strana, jejímž předsedou byl právě Kim Ir-sen.

Raná léta KLDR.

Kimova vláda začala rychle zavádět sovětský model politického systému, v čele s KDS (Korejská dělnická strana), včetně ekonomiky řízené státem. Většinu produktivity země tvořily japonské a jihokorejské firmy, které byly označeny za kolaborantské. Znárodnění probíhalo od roku 1946, kdy pod stát spadalo již 70 % veškerého kapitálu. O tři roky později to bylo již 90%. Od té doby byly prakticky všechny továrny a kapitál ovládány státem.  V zemědělství se naopak tolik nepokročilo. Zemědělská reforma v roce 1946 přerozdělila veliké množství zemědělské půdy bezzemným Rolníkům. V roce 1954 však přišla částečná kolektivizace i do tohoto odvětví a 40 % z výnosu muselo být odevzdáváno. Roku 1958 už všichni rolníci přešli pod centrálně spravované celky.  Jako všechny poválečné komunistické státy se i Severní Korea pustila do masivního těžkého průmyslu, státní infrastruktury a vojenského průmyslu, zanedbávajíc produkci spotřebního zboží. Zemědělcům byly placené pouze nízké ceny stanovené státem a všechny přebytky šly do těžkého průmyslu. Stát začal plánovat pomocí systému tříletek a 47% průmyslový podíl na ekonomice státu vzrostl do roku 1959 na 70% navzdory Korejské válce. Země měla obrovský nárůst v produkci elektřiny, oceli a strojírenského průmyslu, díky němuž stoupala efektivita v zemědělství.  V roce 1958 byla ekonomika země z velké části zcela nezávislá na cizí pomoci a překonala dokonce své rivaly v Jižní Koreji. Díky tomu relativně stoupal, přinejmenším ve městech, životní standard. Také lékařská pomoc byla už na lepší úrovni než před 2. sv. válkou. Přesto byl všude kritický nedostatek spotřebního zboží a populace žila pod tlakem stálého zvyšování produktivity.

Korejská válka.

Upevnění moci I Sung-mana na jihu s pomocí americké armády a potlačení říjnového povstání v roce 1948 ukončilo naděje, že by se země mohla ubírat stejnou revoluční cestou jako na severu. Kim proto hledal od roku 1949 podporu u Číny a SSSR za účelem sjednotit zemi silou. Stažením většiny amerických jednotek v červnu 1949 zůstala země prakticky nebráněna. Jedinou složkou armády byli nyní pouze vojáci se základní vojenskou službou. Naproti tomu Severní Korea měla veterány z 2. světové války, partyzány z anti-japonského odboje a byla podporovaná sovětskou armádou.  Zpočátku Stalin odmítal Kimovy požadavky, ale později v roce 1949, kdy v Číně zvítězili komunisté a SSSR vyrobil první atomovou bombu, přehodnotil Kimovu nabídku. V lednu 1950 schválil Stalin myšlenku ovládnutí Jižní Koreje. Sověti poskytli omezenou pomoc ve formě rádců, kteří pomohli celou operaci naplánovat, a také asi 400 instruktorů, kteří trénovali některé elitní Korejské jednotky. Stalin se však nechtěl pouštět do přímé konfrontace s USA přes Koreu a neposkytl tak žádné jednotky ani v případě nutnosti. Vše mělo být zinscenované jakožto občanská válka mezi dvěma konkurenčními režimy.  Zhruba celý rok před útokem docházelo k malým potyčkám na území podél 38. rovnoběžky, který rozděluje obě země. 25. června 1950 severní jednotky vystupňovaly tlak a začaly přecházet toto pomyslné území ve velkém počtu. V kombinaci s překvapením, lepší armádou a naprostou neschopností jihokorejské armády byl rychle dobyt Soul, I Sung-man a jeho vláda byli nuceni prchnout daleko na jih. Přesto Severní Korea nebyla schopna ovládnout celý poloostrov, neboť do války vstoupily jednotky OSN a USA. V říjnu už byly všechny severní jednotky vytlačeny ze Soulu a spojenci dokonce obsadili Pchjongjang. V listopadu však přišel další zvrat – účast vojsk Čínské lidové republiky. Do konce prosince bylo hlavní město severu opět v komunistických rukou a v lednu 1951 komunisté na pár dnů dokonce obsadili Soul. Válka se tak na 2 roky dostala do slepé uličky a armády se přetahovaly o každý kilometr. Fronta se stabilizovala v roce 1953 na území, které se později stalo mírovou zónou. Po dlouhých jednáních se obě strany dohodly na tomto demilitarizovaném území (zónou) (KDZ) a byl vyhlášen klid zbraní (příměří). Zajímavostí je, že oficiální mírová smlouva nebyla nikdy podepsána a Severní a Jižní Korea se technicky nachází ve válečném stavu od roku 1950 až do současné doby.  Po válce upevnil Kim pomocí oddané armády, která ho respektovala, svou moc. Jeho hlavní protivník Pak Hon-jong byl obviněn z pomoci Jižní Koreji v průběhu války a v roce 1955 zřejmě popraven. Spousta levicových přeběhlíků z Jižní Koreje v průběhu války byla obviněna ze špionáže či jiných zločinů, a uvězněna, deportována do pracovních vesnic nebo zabita. Potenciální rivalové z jiných stran, jako například Kim T-bong byli také popraveni.

Poválečné upevnění systému.

Tříletka 1954-1956 měla za úkol napravit masivní poničení země a navrátit průmyslovou produkci na předválečnou úroveň. Poté následovala pětiletka 1957-1961 a sedmiletka 1961-1967. Tyto dva plány měly dále zvyšovat produkci a rozvoj infrastruktury. V 60. letech byla Severní Korea na druhém místě v zprůmyslnění ve Východní Asii za Japonskem. Zatímco se pomalu začaly objevovat nevýhody, tedy například totální nedostatek spotřebního zboží, spousta zemí třetího světa považovala tento systém jako alternativu kapitalistického systému. Přes to všechno však severokorejská ekonomika zvládala v 60. letech poskytovat lidem bezplatnou lékařskou péči, vysokoškolské vzdělání, přístup k dostatku jídla, a v porovnání se sousedními zeměmi, jakými byla ČLR a Jižní Korea i relativně slušné bydlení.  Kim Ir-sen se prohlásil za „Ču-Čcheho“ (tedy neomezený vládce – hlavní postava tehdejší Kimovy doktríny). Začal propagovat heslo samostatnosti a izolovanosti země. Tato ideologie se stala oficiální a nahradila marxismus-leninismus. Úkolem Ču-čche bylo vytvořit Severní Koreu dostatečně silnou k obraně proti cizím invazím a zásahům kapitalismu. Nemělo však v úmyslu vytvořit separovanou Koreu od okolního světa. Kim Ir-sen si přál, aby jeho lidé tvořili všechny složky národního hospodářství, a to tak v žádném ohledu nebylo závislé na jiných zemích.  Situace se však začala komplikovat a to zejména díky rusko-čínskému konfliktu, který začal v roce 1960. Vztahy mezi Severní Koreou a Sovětským svazem se zhoršily, když sovětská strana nařkla Kim Ir-sena z podpory čínské strany. Následkem bylo snížení hospodářské pomoci ze strany právě Sovětského svazu.

Ekonomický pokles.

Kvůli sérii politických rozhodnutí, vztahujících se k výdajům armády a těžebního průmyslu a vysokým cenám ropy ze 70. let začala ekonomika Severní Koreje upadat. Začaly se také množit zahraniční dluhy. K tomu všemu politika „Jistota jen v nás“ (ču-čche) a odpor k USA i západu jen utužovala uzavřenost severokorejského režimu.  Ropný šok v roce 1973 těžce zamával všemi zeměmi světa a Severní Korea se bez jakýchkoli zdrojů této kapaliny jen těžko stavěla na nohy. Země navíc neměla žádné vývozní zboží a byla tak odkázána jen na sebe. Kim Ir-sen a jeho ču-čche, zapříčinilo obrovské zadlužení země; země si celosvětově půjčovala ohromné částky, určené na investice do těžebního průmyslu, těžkého průmyslu a do armády. Tato militarizace měla především vést k větší nezávislosti na Číně a SSSR. Severokorejští představitelé věřili, že půjčené peníze pokryjí těžební průmysl, kde investovali polovinu půjčených peněz. Bohužel zrovna v době, kdy vynaložili ohromné částky na těžící stroje, se ceny minerálů hluboko propadly. Severní Korea se tak dostala do velkých dluhů, není schopná je splácet a navíc zajišťovat poměrně vysoký životní standard svým obyvatelům.  K tomu všemu, centrálně plánovaná ekonomika, zaměřující se na těžký průmysl, dosáhla svého potenciálního limitu. Díky malým finanční příspěvkům technologie zastaraly. Hospodářsky se severní část poloostrova propadla pod celosvětový průměr.  Kim Ir-sen, uvězněn v ideologii, která byla kdysi účinná, nebyl schopen reagovat na vzestup Jižní Koreje, což podkopalo legitimitu jeho režimu. Nedokázal utvořit tržní ekonomiku, jako se povedlo například v Číně Teng Siao-pchingovi. V 80.letech byla KLDR postavena před volbu – buď splatí půjčky, nebo bude nadále garantovat lidem už tak slabou sociální pomoc. Kim odmítl, což dostalo zemi do totálního embarga. Kvůli sociálním dávkám bylo navíc omezeno i to minimální, co země dokázala vyrobit.

Vláda Kim Čong-ila.

Kim Ir-sen zemřel 8. července 1994 a jeho syn Kim Čong-il ho následoval ve vedení Korejské dělnické strany. Prezidentské křeslo zůstalo prázdné, ale Čong-il jakožto velitel národní obrany zemi de facto vládl. O jeho následnictví bylo rozhodnuto již na počátku 80. let 20. století.  Během první dekády pod vládou Kim Čong-ila pokračovala ekonomická stagnace. Mezi lety 1996-1999 zemi postihl hladomor, při kterém zemřelo 600 - 900 000 lidí. Neefektivita stalinistického stylu kolektivizace byla, spolu s totálním nedostatkem jakýchkoliv zemědělských nástrojů, jeho hlavní příčinou. Severní Korea přispívá enormním podílem svého již tak nízkého HDP na armádu a výrobu atomové zbraně; drží všechny schopné muže ve věku 18-30 let ve vojenské službě. Základní infrastruktura státu se však bez potřebných investic rozpadá.  Výsledkem toho je, že Severní Korea dnes bez mezinárodní pomoci nedokáže pokrýt ani polovinu potřeb jídla v zemi. Podle Amnesty International více než 13 milionů lidí v KLDR trpělo v roce 2003 podvýživou. V roce 2001 dostala KLDR humanitární pomoc v hodnotě 300 milionů USD z USA, Jižní Koreje a Evropské unie. Nespecifikované množství pomoci přichází v podobě ropy, jídla a uhlí také každým rokem z Číny. Navzdory tomu vláda Severní Koreje pořád pokračuje se svým odporem vůči Spojeným státům, Jižní Koreji a Japonsku. Špatná úroda se každým rokem stává už pravidlem, obyvatelstvo trpí pořád hladem; kvete černý trh a lidé se z bezpečnostních důvodů zásobují potravinami dlouho dopředu. Proto se od roku 1997 pokouší obyvatelstvo ve velkých skupinách ilegálně utíkat do Číny nebo Jižní Koreje.  V červnu 2002 byly ohlášeny další reformy. Měna byla devalvována a některé ceny, například potravin, byly ponechány prodejcům s tím, že dojde k povzbuzení zemědělské produkce. Bylo ohlášeno, že příděly jídla, stejně jako bydlení, budou postupně rušeny. Poprvé od roku 1954 je možnost získat půdu pro potřebu své rodiny. Vláda také zavedla „speciální administrativní zónu“ v městě Sinuidžu, blízko hranic s Čínou. Tomuto městu byla dána poměrná autonomie, zejména ve finanční sféře. Byl to pokus jak napodobit úspěšné volné zóny známé z Číny. Zájem zvenčí byl však, kvůli nulové poptávce, minimální.  Prezident Jižní Koreje Kim Te-džung se aktivně snažil zmenšit napětí mezi oběma státy, což však mělo málo okamžitých výsledků. Od dob zvolení George W. Bushe jako prezidenta USA, čelila Severní Korea obnovenému tlaku ohledně jejich atomového programu, což mělo za následek ještě méně pomoci.  V roce 2002 byl trošičku uvolněn trh – vznikla průmyslová zóna Kesong, která spolupracuje s Jižní Koreou. Také byly ve spojení s Čínou vypracovány plány pro otevření trhu, avšak za udržení zdejšího režimu.  Severní Korea prohlásila 10. února 2005, že vlastní atomové zbraně. Bylo dlouho probíráno zda může být toto tvrzení pravdivé. Rusové odmítli tvrzení s tím, že není možné aby KLDR měla technologii potřebnou k výrobě atomové zbraně. 9. října 2006 zástupci KLDR prohlásili, že se podařil podzemní výbuch jaderné hlavice. Doposud klesající napětí opět narostlo. Čin byl celosvětově odsouzen. 14. října proběhlo v OSN hlasování o znovu uvalení sankcí na KLDR.  V prosinci 2011 zemřel Kim Čong-il na mrtvici. Byl severokorejskými emigranty obviňovaný ze soustavného porušování lidských a občanských práv. V totalitní zemi podle Amnesty International k roku 2011 existovaly rozsáhlé pracovní tábory, v nichž mělo být vězněno 200 000 lidí. Navzdory bídě země pracovala na velmi nákladném zbrojním programu, jehož cílem bylo zdokonalení zbraní hromadného ničení. Média přinesla zprávy o tom, že se vůdce obklopoval luxusem. Například měl ročně utrácet 800 000 amerických dolarů za oblíbený koňak, vlastnit 17 honosných domů či luxusní filmovou knihovnu s 20 000 tituly (běžným občanům KLDR je přitom sledování "západních filmů" zakázáno až pod trestem smrti").

Následovnictví Kim Čong-una.

Vedení země v roce 2011 za podpory svého strýce Čang Song-tcheka převzal Kim Čong-ilův nejmladší syn Kim Čong-un, jenž v letech 1993 až 1998 studoval na mezinárodní škole v Bernu, ve Švýcarsku pod falešným jménem Chol Pak - naučil se hovořit anglicky, francouzsky a německy a po ukončení zahraničních studií se vrátil zpět do Severní Koreje, kde studoval na vojenské akademii.  Severní Korea zůstává totalitní diktaturou. Nedostatek přístupu pro zahraniční média a tradiční tajnůstkářství znamená nedostatek informací o politickém světě, ale podle Amnesty International byly zaznamenány případy, kdy lidé byli zavíráni, mučeni či popravováni, zejména v důsledku své víry. Mučení a špatné zacházení je ve věznicích či pracovních táborech na denním pořádku. Vyšetřovací komise OSN pro Severní Koreu porušování lidských práv v KLDR přirovnala ke zvěrstvům z éry nacismu a doporučila, aby před soudem stanul i Kim Čong-un.  V prosinci 2013 nechal Kim Čang Song-tcheka v rámci rozsáhlé čistky popravit, pravděpodobně kvůli upevnění vlastní moci. Krátce po Čangově popravě byla popravena podle jihokorejské agentury Jonhap popravena také celá jeho širší rodina. Popraveni byli jeho sestra a její manžel zastávající post velvyslance na Kubě, jejich syn, velvyslanec v Malajsii a všechny děti a vnoučata Čangových bratrů. Čistky pokračovaly i v roce 2014, např. jeho bývalý náměstek byl podle jihokorejských zdrojů upálen zaživa plamenometem.

Dějiny Severní Koreje formálně začínají v roce 1948. Po konci japonské okupace, která skončila souběžně s druhou světovou válkou, byla Korea rozdělena zhruba podle 38. rovnoběžky na "Severní" (pod vedením SSSR) a "Jižní" (USA). I přes celosvětovou snahu se tyto velmoci nedohodly na společném vedení, a vytvořily tak (podobně jako ve Vietnamu či Německu) dvě oddělené vlády. Každá z těchto vlád si nárokovala legitimní vládu nad celým korejským poloostrovem.

zh-hant:;zh-hans: 朝鲜民主主义人民共和国(时常简称为朝鲜)成立于二战后的1948年。从1948年起至1994年金日成一直是党和国家最高领导人,先后出任朝鲜劳动党的委员长和总书记。在金日成死后,其子金正日接任最高领导人,金正日死后又传位于其子金正恩。由于得到中华人民共和国及前苏联的资助,朝韩分治后到70年代朝鲜在经济方面一度领先南方的大韩民国(韩国),1969年被朴正熙领导的大韩民国政府追过。随着前苏联的解体及原共产主义国家一个接一个的脱离共产主义行列,朝鲜在国际舞台上更形孤立。朝鲜自上世纪90年代中期开始了官方所称的“苦难行军”。联合国2008年报告称,朝鲜三分之一的妇女和5岁以下的儿童营养不良。朝鲜人均寿命与15年前相比缩短了3.4岁,减至69.3岁。同时,新生儿和产妇死亡率增高,分别由千分之十四增至千分之十九和由十万分之五十四升至十万分之七十七。据推算,朝鲜在20世纪90年代中叶之后的10年间因粮食困难损失了61万人。2000年由大韩民国前总统金大中积极推行阳光政策,后来的卢武铉也致力于缓解朝韩双方长期的对峙。关于北韩核问题的六方会谈在时断时续中进行而且毫无进展,朝鲜现已宣布退出。


Název.

"Santa María" se původně jmenovala "La Gallega", jejím námořníkům byla ale možná známa také jako "Marigalante" ("Galantní Marie"). Bartolomé de Las Casas nikdy nepoužil ve svých dílech název "La Gallega, Marigalante" či "Santa María", používal spíše "la Capitana" nebo "La Nao".

Popis.

Santa María byla sice vlajkovou, ale nejpomalejší z Kolumbových lodí. Loď měla kompletní palubu (menší lodě měly pouze částečně podpalubí) a tři stěžně. O rozměrech lodi není nic bližšího známo, když z doby její existence se nedochovala žádná dokumentace a ani pouhé zobrazení lodi. Rozměry jsou proto pouze odhadovány. Podle některých zdrojů byla loď dlouhá asi 40 metrů a široká 8 metrů, Podle jiných zdrojů měla loď délku 22,6 metru, šířku 7,6 metru a ponor 2,1 metru.

Ztroskotání.

V roce 1492 se loď plavila podél Haiti, přičemž u kormidla zbyl pouze plavčík; ostatní členové posádky odpočívali po bouřlivých vánočních oslavách. Loď tak 25. prosince najela na mělčinu u pobřeží dnešního města Limonade a dalšího dne se potopila. Posádka se zachránila, větší část posádky založila kolonii La Navidad (Vánoce). Vrak lodi byl do velké míry rozebrán a použit při stavbě La Navidad.  Kotva lodi se dochovala a je vystavena v Musée du Panthéon National Haïtien (MUPANAH), v haitském Port-au-Prince.  V květnu 2014 podmořský archeolog Barry Clifton oznámil, že jeho tým ztotožnili vrak, který objevil v roce 2003, s Kolumbovou vlajkovou lodí Santa Maria. Tým expertů UNESCO, vyslaný na místo haitskou vládou, však v říjnu 2014 uvedl, že se nejedná o Kolumbovu loď a datoval objevený vrak na konec 17. či začátek 18. století.

Repliky.

I přes nejasný vzhled a rozměry lodi (viz výše) bylo postaveno hned několik jejích replik.  Jedna z replik byla postavena pro španělskou vládu již v roce 1892. Další z replik byla vyrobena pro výstavu Expo 86 ve Vancouveru, nyní se nachází v nákupním centru v Edmontonu. Jinou repliku si nechalo postavit americké město Columbus v roce 1991. Další replika byla vyrobena ve Španělsku při příležitosti oslavy 500 let objevení Ameriky, nyní kotví ve španělském Palos de la Frontera. Jiná replika byla postavena v letech 1997 a 1998 na ostrově Madeira a kotví ve Funchalu.

Santa María byla největší ze tří lodí použitých Kryštofem Kolumbem při jeho první cestě přes Atlantský oceán v roce 1492. Její majitel byl Juan de la Cosa. Výpravy se zúčastnily ještě dvě karavely Pinta a Niña.

圣玛利亚号(Santa María)是1492-1493年,哥伦布首航美洲舰队三艘船中的旗舰。圣玛利亚号是一条普通帆船,而不是一条轻快帆船。关于它在1492年前的历史我们一无所知。


Trasa.

Dálniční značky začínají na křižovatce u města Schwanebeck (bývalá odbočka na Prenzlau) a označení pokračuje po směru hodinových ručiček. Je to v místě, kde dálnice A11 začíná svou trasu směrem k hraničnímu přechodu s Polskem Nadrensee/Kołbaskowo. Poté pokračuje jako polská dálnice A6 do Štětína. Od místa křížení s A11 vede okruh směrem na jih, kde se na křižovatce Spreeau kříží s dálnicí A12 vedoucí do Frankfurtu nad Odrou. V Polsku poté dálnice pokračuje jako A2. Na křižovatce Schönefeld se A10 kříží s dálnicí A13 vedoucí do Drážďan a s dálnicí A113, jenž vede k městskému okruhu ("Berliner Stadtring") a dále do centra Berlína. Trasou prochází dálnice kolem letiště Berlín Braniborsko.  Berlínský okruh posléze pokračuje na západ k Nuthetalu. Zde dálnice A115 (včetně bývalé zkušební dráhy AVUS) spojuje dálniční okruh s okruhem městským. Dále se z okruhu odpojuje dálnice A9 (na křižovatce Postupim) vedoucí do Mnichova a dálnice A2, jenž směřuje do spolkové země Porúří. Odtud okruh směřuje severním směrem až ke křižovatce s dálnicí A24 vedoucí do Hamburku. Nakonec se A10 stáčí na východ ke křižovatkám s dálnicemi A111 a A114. Obě dálnice vedou do městského okruhu. Na 196. kilometru se okruh opět dostává ke Schwanebecku.

Historie.

První úseky A10 byly otevřeny v roce 1936. Jednalo se o části u Werderu, Schwanebecku a Spreeau. Až do začátku druhé světové války v roce 1939 patřily tyto úseky do plánu říšských dálnic. Stavební práce nepokračovaly až do roku 1972, kdy východoněmecké úřady povolily výstavbu okruhu. Východoněmecká část byla hotova do roku 1979. Poté byl dokončen obchvat kolem západního Berlína, který spojoval Východní Berlín s Postupimí a dálnice vedoucí do Magdeburku a Lipska.

Dálnice A10, německy Bundesautobahn 10 (zkratka BAB 10), zkráceně Autobahn 10 (zkratka A10), je identická s vnějším dálničním Berlínským okruhem (Berliner Ring, jak je také nejčastěji zvána); neměla by být zaměněna s tzv. Berlínským městským okruhem ("Stadtring") A100, což je torzo původně plánovaného vnitřního okruhu města, které až do roku 1990 neslo označení A10.

10号高速公路(Bundesautobahn 10,简称BAB 10或A 10)是德国的一条高速公路,位于柏林,是柏林的外环道路。最初建于1931年。是欧洲E26、E30、E51和E55公路的一部分。 德国10号高速公路全长196公里,是欧洲最长的都市外环道,比排名第二的英国伦敦M25高速公路长了8公里。


Historie.

V dobách před objevením Evropany zde žili domorodci Austrálci. Dokazují to nálezy primitivních kamenných nástrojů. Tyto nálezy jsou staré nejméně deset tisíc let. Jak a kdy domorodci opustili ostrov zůstává dodnes neobjasněno. Klokaní ostrov pojmenoval Matthew Flinders v roce 1802, jakož to první Evropan který ostrov spatřil, podle klokanů na březích ostrova, jimiž se celá posádka živila z nedostatku jiné stravy. Prvním kdo se na ostrově usadil byli uprchlí trestanci a ztroskotanci kteří si zde založili pirátskou základnu. V roce 1827 toto pirátské hnízdo zlikvidovali britští vojáci. V roce 1836 sem přišli první oficiální osadníci, kteří se tu ovšem udrželi pouhé 4 roky. Tito osadníci se poté přesunuli na pevninu a založili město Adelaide. Proto Klokaní ostrov zažil postupné osídlování po celé 19. století. V roce 1803 jako první ostrov zmapoval Nicolas Baudin.

Farmaření a ekonomie ostrova.

Na ostrově žije přes milion ovcí, z nichž většina je plemene Merino. Ještě do nedávna byly ovce hlavním zdrojem obživy. Z ovčího mléka se zde vyrábějí delikátní sýry kontinentálního typu. Cena ovčí vlny v posledních letech dramaticky poklesla a tak farmáři hledají i jiné zdroje obživy.  Na ostrově je dnes 140 chovatelů sladkovodních raků. Vývozním artiklem je též med od včel, jež sem byly dovezeny v roce 1881 z italské Ligurie. Mezi další zdroje obživy patří chov ušní, ústřic a slávek, výroba olivového oleje a začíná se zde opět destilovat eukalyptový olej.

Doprava.

Spojení s ostrovem zajišťují dva trajektové spoje. První je osobním trajektem z "Glenegu" místní části Adelaide do "Kingscote", a druhý přepravní trajekt z "Cape Jervisu" do "Penneshawu". Třetí možností je 30 minutová cesta letadlem z "Adelaide" na letiště v "Kingscote". Ostrov je hustě pokrytý 1600 kilometrovou sítí silnic. Ovšem asfaltový povrch mají jen hlavní tahy mezi většími osadami. Zbylé silnice mají povrch z červené drti a jsou velmi nebezpečné, hlavně když jsou vystaveny rozmarům přírody. Na ostrově jsou 4 půjčovny dopravních prostředků a funguje tu i autobusová linka z přístavu "Penneshaw" do "American River".

Fauna.

V rámci zachování druhu byly na Klokaní ostrov vypuštěny koaly. Stalo se tak v roce 1923. Dnes je koala rozšířena po celém ostrově. Nemá zde přirozené predátory a nesužují ji nemoci a bakterie rodu Chlamydiae jako u pevninských koal. Koaly v hojné míře likvidují a ničí gumovníky a proto je jejich stav regulován. Odchycené kusy jsou přemisťovány do jiných částí Austrálie.  V malé zátoce ("Seal Bay"), lemované strmými skalisky se nalézá útočiště lachtanů šedých. Ve zdejší kolonii našli ideální místo pro odchov svých mláďat.  V národních parcích žije spousta klokanů, klokánků, ptakopysků či tučňáků. Zvířata zde pozbyla vší plachosti před návštěvníky a jsou velmi přítulná. Nedaleko "Pelican Bay" je ornitologická stanice.

Flóra a národní parky.

Celou jednu třetinu ostrova tvoří národní parky a chráněné rezervace. Je jich tu celkem 18.

Ostrovní klima.

Průměrná teplota Klokaního ostrova je mezi 11,4 °C – 19,1 °C. Letní teploty na ostrově nepřekračují 35 °C. Průměrná letní teplota se pohybuje od 20,8 °C do 25 °C. Zimní teploty od července do září jsou 8,4 °C – 14,6 °C. Úhrn ročních srážek na ostrově je 485 mm a průměrná síla větru je 14,7–17,7 km/h.

Klokaní ostrov () je po Tasmánii a Melvillově ostrově třetím největším ostrovem Austrálie. Od mysu Cape Jervis na pobřeží Jižní Austrálie je vzdálen přibližně 13 km. Je přibližně 145 km dlouhý a místy 60 km široký. Po obvodu má 450 km malebného a divokého pobřeží. Ostrov je vzdálen 120 km vzdušnou čarou od Adelaide a je vyhlášeným rekreačním rájem, hlavně pro milovníky přírody.

坎加鲁岛(英语:Kangaroo Island,又译袋鼠岛)是澳大利亚继塔斯马尼亚和梅尔维尔岛之后的第三大岛屿,面积4405平方公里。坎加鲁岛位于圣文森特海湾(Gulf St. Vincent)的入口,在南澳大利亚州的首府阿德莱德西南方向112公里处。岛上距离大陆的位置离南澳大利亚州富劳里友半岛(Fleurieu Peninsula)的(Cape Jervis)只有13公里。该岛居民超过4000名,主要产业为农业、旅游业和渔业。每年接待游客超过14万人,是南澳最著名的旅游区之一。岛上四分之一的面积被定为国家公园和保护区,有多种保育动物在其中栖息。


Děj.

Kniha vypráví o mladém rakouském horolezci, který je roku 1939 v Indii zatčen z důvodu vypuknutí 2. světové války (přepadení Polska Německem, neboť Spojené království se s Německem ocitlo ve válečném stavu). Po mnoha pokusech o únik se mu útěk podařil. Tibetu dosáhl 17. května 1944 spolu s dalšími přáteli – uprchlíky. Avšak jejich útrapy neskončily. Místní obyvatelé se k nim chovali nepřátelsky a úředníci jim odmítli vydat povolení k pobytu. Museli se vrátit zpátky do Indie. Rakušan a jeho přátelé se ale nevzdávali. Naoko se vraceli zpátky, ale potom se obrátili zpět do Tibetu. Od Heinricha se pak někteří oddělili a zůstal jenom Peter Aufschneiter. Putovali spolu napříč Tibetem, poznali Tibeťany, někteří byli velmi přátelští, zažili útrapy, které museli prodělat nekonečně prázdnou pustinou, potkali také Khanpy – bandity.  Oba dva putují stále nelegálně, a tak je potěšilo, že dostali doprovod v podobě benpy z Lhasy, kam směřovali také Harrer s Aufschneiterem.  A jednoho dne do "zakázaného města" opravdu došli. Byli přivítáni co nejsrdečněji. Pro Lhasu byli skutečnou raritou. Dennodenně proudili do domu, kde našli ubytování, lidé, aby spatřili dva Evropany, kteří prošli jejich zemí.  Harrer se zde seznámil s lidmi, která se pak stali jeho přáteli. Poznal dokonce i rodinu mladého dalajlámy.  Harrer získal stálé zaměstnání, dělal zakázky pro vládu i pro dalajlámu, stavěl pro něho kino, pracoval na jeho zahradě. Několikrát "Živého Buddhu" viděl, ale nikdy s ním nemluvil. Až jednou ho dalajláma pozval. Od té doby se stali dobrými přáteli.  Druhá světová válka skončila, k moci se v Číně mezitím dostal Mao Ce-tung a začaly boje. Politické bouře ohrozily i Tibet. Čtrnáctý dalajláma se tak musel připravit na útěk. A nejen on. Pokud se chtěl zachránit, musel z Lhasy odejít i Harrer. Nebylo to lehké, protože v Tibetu našel svůj domov. Bylo to pro něho velmi bolestivé, ale musel odejít. Stalo se to v listopadu 1950.  Zanedlouho se na cestu vydal i sám dalajláma. Putoval víc jak devět let až dosáhl bezpečí.  Za těch sedm let, co Harrer strávil v Tibetu, poznal tamní jedinečnou kulturu, zvyky i dobrosrdečnost obyvatel. Harrer po svém návratu do Rakouska otevřel muzeum věnované Tibetu.

Adaptace.

Podle knihy byly natočeny dva filmy. V roce 1956 natočil Hans Nieter dokumentární film "Seven Years in Tibet". V roce 1997 natočil režisér Jean-Jacques Annaud stejnojmenný dramatický film, hudbu složil John Williams. V hlavních rolích vystupovali herci Brad Pitt jako Heinrich Harrer a David Thewlis jako Peter Aufschnaiter.  Píseň s názvem "Seven Years in Tibet" je součástí alba "Earthling" Davida Bowieho.

Sedm let v Tibetu (v originále "Sieben Jahre in Tibet. Mein Leben am Hofe des Dalai Lama"), někdy také nazývána jako "Útěk do Tibetu", je kniha rakouského horolezce a cestovatele Heinricha Harrera z roku 1952.

《西藏七年》(,英语:"Seven Years in Tibet")是奥地利登山运动员、党卫军士官海因里希·哈勒根据他于1944年至1951年这七年间在西藏生活的亲身经历和政治立场写出的冒险故事,而非历史纪实。该书初版在1952年发表。