Život.

Mládí.

Narodil se 28. února 1942 v Cheltenhamu v hrabství Gloucestershire. Vyrůstal v hudebně založené rodině – jeho matka Louisa byla učitelkou hry na klavír a jeho otec Lewis Jones (povoláním letecký inženýr) hrál na klavír, varhany a vedl pěvecký sbor v místním kostele. Sám hrál na klarinet a ve čtrnácti letech se stal prvním klarinetistou školního orchestru.  Navštěvoval místní školy – od září 1949 do června 1953 základní školu Dean Close School a následně cheltenhamské chlapecké gymnázium.  V roce 1957 uslyšel hudbu Cannonballa Adderleyho, což podnítilo jeho zájem o jazz. Přiměl rodiče, aby mu koupili saxofon, a o dva roky později dostal od rodičů k sedmnáctým narozeninám první akustickou kytaru.  Na jaře roku 1959 Jonesova čtrnáctiletá přítelkyně, cheltenhamská školačka Valerie Corbettová, otěhotněla a on opustil školu a odešel z domova. S jinými ženami zplodil další tři děti.

Založení Rolling Stones.

Poté, co odešel z Cheltenhamu do Londýna, spřátelil se s Alexisem Kornerem, budoucím zpěvákem skupiny Manfred Mann Paulem Jonesem, budoucím basistou skupiny Cream Jackem Brucem a dalšími hudebníky, kteří tvořili londýnskou rythmandbluesovou scénu, jíž měli Rolling Stones zakrátko začít dominovat. Stal se bluesovým muzikantem, krátce si říkal Elmo Lewis a hrál na slide guitar. V té době stál také u zrodu kapely "The Roosters", kterou založil s Paulem Jonesem. V lednu 1963, kdy už oba tuto kapelu opustili, přijal uvolněné místo kytaristy po Brianovi Eric Clapton.  V květnu 1962 si Brian Jones dal inzerát do "Jazz News", což byl informační bulletin programu klubů v Soho, kde zval muzikanty na zkoušku nově zakládané R&B kapely. První, kdo na tento inzerát zareagoval, byl pianista Ian Stewart řečený „Stu“. Později se k této vznikající kapele přidal také zpěvák Mick Jagger. Mick a jeho spolužák Keith Richards se s Brianem setkali už dříve, a to když ho viděli na koncertě v Ealing Clubu, kde tehdy spolu s Paulem Jonesem hrál v kapele, kterou vedl Alexis Korner. Mick Jagger pak jednou vzal s sebou na zkoušku kytaristu Keitha Richardse. Brian ani Stu neměli nic proti tomu, když se Keith snažil do repertoáru prosazovat songy Chucka Berryho. S tím však zásadně nesouhlasili ortodoxní bluesoví puritáni Geoff Brandford a Brian Knight, kteří později kapelu opustili.  Jméno The Rollin’ Stones (později psáno s g) si kapela vybrala po tom, co jim zavolal majitel jednoho z londýnských klubů. Ten se samozřejmě ptal na název kapely. Na podlaze tehdy ležela výběrová deska od Muddyho Waterse, první píseň se jmenovala "Rollin’ Stone Blues". The Rollin' Stones si odehráli první koncert 12. července 1962 v londýnském klubu "Marquee". Složení tehdy bylo Jagger, Richards, Jones, Stewart, na basu hrál Dick Taylor (později skončil u The Pretty Things) a bubeníkem byl Tony Chapman.  Mezi zářím 1962 a zářím 1963 bydleli Jones, Jagger a Richards společně v jednom bytě v Chelsea. Jejich spolubydlícím byl ještě James Phelge. Jeho jméno se objevuje u fiktivní autorské dvojice „Nanker–Phelge“ – této dvojici připisovali raní Rolling Stones autorství svých písniček. Jones a Richards tu trávili celé dny trénováním kytarových partů, které odposlouchali ze svých oblíbených bluesových desek. Mezi oblíbence patřili především Jimmy Reed, Muddy Waters, Willie Dixon a Howlin' Wolf. V této době také Brian Jones naučil hrát Micka Jaggera na foukací harmoniku.  Kapela pořád ještě hledala stálého basáka a bubeníka. Jako nejvhodnější baskytarista se nakonec jevil Bill Wyman, protože vlastnil zesilovač VOX AC30 a měl stále u sebe cigarety. Navíc hrál na basu, kterou si sám vyrobil. Na postu bubeníka kapela vystřídala v rychlém sledu Micka Avoryho, Tonyno Chapmana a Carla Littleho, než konečně v lednu 1963 za bicí usedl jazzový bubeník Charlie Watts. Tou dobou byl všeobecně uznáván jako jeden z nejlepších bubeníků v Londýně. Předtím hrál (mimo jiné) s kapelou Alexise Konrnera Blues Incorporated.  Stones tehdy hrávali v místních bluesových a jazzových klubech. V této době byl Brian Jones leaderem kapely – sháněl kluby, kde by mohli koncertovat, a vyjednával honoráře s majiteli klubů. Brian v těchto prvopočátcích kapely hrál na kytaru a harmoniku. Jako leader kapely si v té době nechával Brian o pět liber vyšší honorář, což v kapele vyvolávalo rozepře.

Hudební přínos Rolling Stones.

Příklady slide kytary, kterou nahrál Brian Jones na deskách Rolling Stones: "I Wanna Be Your Man" (1963), "I'm a King Bee" (1964, na albu The Rolling Stones), "Little Red Rooster" (1964), "I Can't Be Satisfied" (1965, na albu Rolling Stones No. 2), "I'm Movin' On" (1965, on EP "Got Live If You Want It!"), "Doncha Bother Me" (1966, na albu Aftermath) a "No Expectations" (1968, na albu "Beggars Banquet"). Brian Jones také hrál doprovodnou kytaru ve stylu Bo Diddleyho "I Need You Baby (Mona)", užíval kytarový riff v "The Last Time"; hrál na sitár v "Street Fighting Man" a "Paint It, Black"; na varhany v "Let's Spend the Night Together", "Complicated"" a "2000 Man"; na marimbu v "Under My Thumb", "Out Of Time" a "Yesterday's Papers"; na zobcovou flétnu v "Ruby Tuesday" a "All Sold Out"; na trumpetu v "Child of the Moon"; na dulcimer v "I Am Waiting" a "Lady Jane"; na cembalo v "Lady Jane"; na akordeon v "Backstreet Girl"; na saxofon a hoboj v "Dandelion"; na mellotron v "She's a Rainbow", "We Love You", "Stray Cat Blues" a "2000 Light Years from Home"; a v poslední nahrávací session s Rolling Stones na autoharfu v singlu "You Got the Silver".  Brian Jones si také zahrál na harmoniku v mnoha písničkách raných Rolling Stones. Pár příkladů: "Stoned" (1963), "Not Fade Away" (1964), "I Just Want to Make Love to You", "Now I've Got A Witness" (1964) (z alba The Rolling Stones), "Good Times, Bad Times" (1964), "2120 South Michigan Avenue" (1964) (z EP "Five By Five"), "The Under Assistant West Coast Promotion Man", "One More Try" (1965) (z "Out Of Our Heads"), "High and Dry" a "Goin' Home" (1966) (z alba Aftermath), "Who's Driving Your Plane?" (1966), "Cool Calm and Collected", "Who's Been Sleeping Here" (1967) (z alba Between The Buttons), a "Dear Doctor" a "Prodigal Son" (1968) (z Beggars Banquet).  V dřevních dobách Rolling Stones zpíval Brian jeden z vokálů. Opět jen pár příkladů: "Come On", "I Wanna Be Your Man", "I Just Wanna Make Love to You", "Walking the Dog", "Money (That's What I Want)", "I'm Alright", "You Better Move On" a "It's All Over Now". Má také na svědomí pískání ve skladbě "Walking the Dog". Brian spolu s Keithem Richardsem naposlouchávali desky Jimmyho Reeda a jak sami říkali: „Snažíme se hrát dvě kytary tak, aby to znělo, jako když hrají čtyři nebo pět.” Kytary Jonese a Richardse byly poznávacím znamením zvuku Rolling Stones, přičemž oba hráli jak sólovou, tak doprovodnou kytaru bez jasně vymezených hranic.

Odcizení se spoluhráčům.

S příchodem managera Andrewa Oldhama začala role Briana Jonese v kapele slábnout. Z pozice lídra kapely ho také postupně začali vytlačovat Mick Jagger a Keith Richards, kteří mezitím vytvořili fungující autorskou dvojici ve stylu Lennon-McCartney. Navíc sám Oldham prosazoval spíše Jaggera, ze kterého podle něho vyzařovalo charisma, a byl to právě Jagger, který na sebe dokázal strhnout nejvíce pozornosti na pódiu. Brian si také přál, aby kapela hrála více blues, ale manažer Oldham měl jiný názor: chtěl, aby ze Stones byla spíš R&B kapela, kterých v Londýně zatím moc nebylo. Navíc styl kapely většinou určovalo autorské duo Jagger-Richards.  Jak uvádí Oldham ve své knize "Stoned", Brian Jones se vyděloval již od počátku. Už při prvním turné v roce 1963 cestoval odděleně od kapely, ubytovával se v jiných hotelech a žádal pro sebe stále vyšší honoráře. Oldham také tvrdí, že Jones byl velmi citlivý a jako málo produktivní autor cítil, že se kapele odcizuje. Navíc byl zcela zbaven role manažera. Stále byl však závislý na životním stylu kapely, z čehož byl den ze dne otrávenější. Nikdo z jeho spoluhráčů ovšem nečekal, že to s ním dojde až tak daleko.  Čím více kapela bohatla a stávala se slavnou, tím více upadal Brian do závislosti na alkoholu a ostatních drogách. Brian bral často LSD, různé pilulky, kouřil marihuanu a soustavně to přeháněl s alkoholem. To se také podepsalo na jeho dušením zdraví. Navíc se Brian začal později vůči všem chovat nepřátelsky. Kvůli svým zdravotním problémům si také často pobyl v nemocnici.  Nedaly na sebe dlouho čekat ani problémy se soudy. Brian Jones byl za držení drog uvězněn v květnu 1967, krátce po policejním zátahu v Redlands – doma u Keitha Richardse. Policie také našla u Jonese doma marihuanu, kokain a pervitin. Brian se tehdy přiznal ke kouření marihuany, ale zapřel jakékoli užívání tvrdých drog. S ohledem na podobné případy jeho spoluhráčů, davy protestujících před soudní budovou, které žádaly jeho propuštění, nebyl nakonec Brian uvězněn. Vyvázl pouze s podmínkou, pokutou a povinností vyhledat odbornou pomoc.  V červnu 1967 navštívil Monterey Pop Festival spolu se zpěvačkou Nico, se kterou měl krátký vztah. Tady se také potkal s Frankem Zappou a Dennisem Hopperem. Na pódiu také ohlašoval v té době ve Spojených státech ještě neznámou skupinu Jimi Hendrix Experience. Některé recenze festivalu mluvily o Jonesovi jako o „neoficiálním králi festivalu“.  Rostoucí nepřátelství mezi Jonesem a Richardsem umenšovalo Jonesovu roli v kapele. Brianovy nálady se často měnily – chvilku byl starostlivý a laskavý a následující minutu dokázal propuknout v hněv vůči komukoli a čemukoli. Jak tvrdí Bill Wyman ve své knize "Stone Alone": „Znali jsme dva Briany... jeden byl introvertní, stydlivý, citlivý a hluboce zamyšlený. Druhý byl náfuka, který ovšem uměl hrát, na co sáhl, a který neustále vyžadoval uznání okolí... Každé přátelství dokázal dotlačit až na samou hranici únosnosti, kterou pak velmi často překročil.“  Postupem času také ubývalo Brianových hudebních příspěvků kapele. Role kytaristy ho postupně začínala nudit, a tak si vybíral exotické nástroje. Proto také často chyběl na nahrávacích sessions. V té době se Brian přátelil s mnoha jinými umělci, mezi které patřili například: Bob Dylan, George Harrison, Paul McCartney, John Lennon, Jimi Hendrix, Noel Redding, Steve Winwood, Eric Burdon a Steve Marriott.  V březnu 1967 ho opustila Anita Pallenberg, se kterou měl vztah dva roky. Když byl v nemocnici během cesty do Maroka, utekla od něho ke Keithu Richardsovi. Vztah mezi Richardsem a Jonesem se tak propadl na samé dno.  Začínalo být čím dál jasnější, že Jonesovo setrvání v kapele visí na vlásku. Zatímco dřív hrál ve spoustě skladeb na množství nástrojů, nyní hrál okrajovou roli jen v pár skladbách. Jonesovo poslední formální vystoupení bylo v prosinci 1968 v The Rolling Stones Rock and Roll Circus. To byla série koncertů proložená cirkusovými čísly, kterou tehdy Rolling Stones zorganizovali. Film čekal na vydání dlouhých 25 let. Mick Jagger tehdy nebyl spokojený s výkonem kapely. Nebylo se co divit, ve srovnání s jinými kapelami (zahráli si tu Jethro Tull, The Who a Taj Mahal) zněli Stones skutečně „unaveně“. Na DVD není Brian Jones téměř vůbec slyšet, kromě skladeb "Jumpin' Jack Flash", "Sympathy For The Devil" a "No Expectations".

Smrt.

Smrt.

V noci z 2. na 3. července Brian utonul na dně svého bazénu. Skupina se o Brianově smrti dozvěděla při práci ve studiu s producentem Jimmy Millerem. Spousta dalších hudebních kolegů se o smrti dozvěděla a vyjádřila lítost, např. zpěvák Jim Morrison napsal pro Briana báseň. John Lennon prohlásil, že se Rolling Stones nad Brianovým mrtvým tělem rozpadnou, přitom se spíše jeho domovská kapela The Beatles blížila k jistému konci. Po smrti byl začleněn do klubu 27 Club.

Pitva a vyšetřování.

Výsledek pitvy ukázal, že Brian měl v těle několik nelegálních látek a alkohol, to však nevysvětlovalo, jestli se jednalo o sebevraždu, nebo vraždu. Vyšetřování jeho smrti probíhalo s výslechy jeho přítelkyně Anny Wohlin a Franka Thorogooda, architekta, který měl Brianovi navrhnout rekonstrukci jeho domu na farmě Cotchford v obci Hartfield. Spekulace hovořily o vraždě a sama přítelkyně Wohlinová tvrzení několik let věřila. Protože nebyl případ zcela uzavřen, vyšetřování se několik let opakovalo a často označovaným vrahem byl právě architekt Thorogood, který s Brianem trávil poslední čas. Ten údajně na smrtelné posteli přiznal manažerovi Stones Tomu Keylockovi vinu na Brianově úmrtí. Přesně po třiceti letech detektiv Terry Rawlings vyšetřování opět otevřel a prohlásil nové tvrzení: "„Brian Jones byl zavražděn, a to bez jakýchkoliv pochybností. Nasvědčuje tomu množství důkazů, podle nichž je jasné, že čin byl pak velice pečlivě zahlazený.“" Důvodem mohl být finanční konflikt.

Pohřeb.

Pohřeb se konal 10. července 1969 v Cheltenhamu, v místě, kde se Brian narodil. Zúčastnili se ho jeho rodiče, přítelkyně Wohlinová, architekt Thorogood. Ze skupiny Rolling Stones se přišli rozloučit pouze dva členové: baskytarista Bill Wyman a bubeník Charlie Watts. Mick Jagger se svojí přítelkyní Marianne Faithfullovou zaslali květiny, protože byli v Austrálii, kde Jagger natáčel hlavní roli kriminálníka "Neda Kellyho." Keith Richards se vyjádřil jako "„člověk nemilující pohřby“", a proto se pohřbu neúčastnil.

Hold.

5. července 1969 skupina vzdala Brianovi hold v londýnském Hyde Parku. Vstup byl zdarma a park zaplnilo asi 500 000 diváků. Se skupinou poprvé vystoupil nový kytarista Mick Taylor. Skupina zahrála písně z raných let a také poprvé některé nové skladby z tehdy chystaného alba "Let It Bleed", jehož nahrávání se Brian účastnil minimálně.

Brian Jones, vlastním jménem Lewis Brian Hopkins Jones (28. února 1942 – 3. července 1969), byl zakladatel a původní vedoucí kapely The Rolling Stones. Hrál hlavně na kytaru a foukací harmoniku, ale uměl hrát na celou řadu nástrojů. Kvůli změně výsledného zvuku desek Rolling Stones neváhal použít po svém marimbu či sitár. Původně byl lídrem skupiny, později ho ale zastínili Mick Jagger a Keith Richards, ze kterých se časem stala velmi úspěšná autorská dvojice. Jeho pozice v kapele také postupně slábla kvůli drogovým a sexuálním skandálům. V červnu 1969 kapelu opustil. Ani ne měsíc na to se za ne zcela objasněných okolností utopil v bazénu ve vlastním domě. V kapele jej nahradil Mick Taylor.

布莱恩·琼斯(英语:Brian Jones,1942年-2月28日-1969年-7月3日),全名路易斯·布莱恩·霍普金斯·琼斯,英国音乐家,滚石合唱团创始团员。他所演奏的乐器不胜枚举,但以吉他和口琴为主。他独领乐坛、创先融入西塔琴、马林巴等传统或民族乐器,是滚石乐团曲风转变的重要功臣。琼斯原本是滚石乐团的领导人,但很快地在米克·杰格和凯斯·理查兹成为默契十足的创作搭挡后,锋芒转黯。由于长期沉溺于酒精和毒品中,他在团内的重要性更日趋渺小。1969年6月,琼斯离开滚石乐团,为米克·泰勒所取代。翌月,他在自家游泳池溺毙身亡。


Vlastnosti.

Hydroxid draselný je bílá krystalická látka, silně hygroskopická, velmi dobře rozpustná ve vodě a nižších alkoholech (např. methanol, ethanol, butanol). Je rozpustný také v ostatních polárních rozpouštědlech. Rozpouštění ve vodě je silně exotermní reakce, při níž se teplota roztoku může zvýšit i o více než 100 °C. Koncentrovaný vodný roztok se nazývá draselný louh a je silně zásaditý. Hydroxid draselný vytváří pevné hydráty a sice monohydrát KOH·HO, dihydrát KOH·2HO a tetrahydrát KOH·4HO, který je používán jako velmi silné sušidlo pro chemickou syntézu. Protože je KOH silná zásada, má silně korozivní účinky na velké množství organických látek včetně živých tkání.

Výroba.

Hydroxid draselný byl dříve vyráběn starou metodou vaření roztoku uhličitanu draselného s hydroxidem vápenatým (hašeným vápnem). Reakce probíhá podle následující rovnice:  sražený uhličitan vápenatý je poté odfiltrován a následný hydroxid draselný vyvařen z roztoku. Tento způsob, užívající KCO (potaš, extrahovaný z dřevěného popele) a hašené vápno, byl znám pravděpodobně již v antických dobách a byl velmi důležitou metodou výroby hydroxidu draselného až do konce 19. století. Poté byl do převážné míry nahrazen moderní metodou elektrolýzy roztoku chloridu draselného:  současně probíhá anodová oxidace chloru:  při níž jako vedlejší produkt vzniká chlór.

Použití.

Je to důležitá chemikálie pro průmysl, používaná k výrobě řady průmyslového zboží a produktů; např. se používá při výrobě čokolády a kakaa, slazených nápojů a při barvení textilu. Roztok hydroxidu draselného se používá jako elektrolyt do různých druhů baterií – galvanických článků. Jeho korozivní vlastnosti jsou někdy používány při čištění a dezinfekci odolných vrstev na materiálech. Texturace povrchu fotovoltaických článků (monokrystalický (1,0,0) Si) leptáním v KOH snižuje odrazivost povrchu – zvýšení účinnosti.

Hydroxid draselný (KOH) je také známý jako louh draselný či draselný hydrát. Je to silně zásaditá sloučenina podobně jako hydroxid sodný, hydroxid lithný nebo hydroxid vápenatý.

氢氧化钾(化学式:KOH),俗称苛性钾,白色固体,溶于水、醇,但不溶于醚。在空气中极易吸湿而潮解。可与二氧化碳反应生成碳酸钾。所以它会被用作吸收二氧化碳之用。


Kyselina listová v potravě.

Kyselina listová je obsažena především v listové zelenině. Dobrými zdroji jsou i kvasnice a z živočišných produktů játra. Vařením se jí však zničí až 95 %. Odborníci proto doporučují užívat kyselinu listovou ve vitamínových doplňcích, kde je vstřebatelnost do organizmu až 100 %. Vstřebatelnost kyseliny listové přijímané v potravinách je zhruba 50 %.  Významné zdroje kyseliny listové:  "Údaje z Recommended Dietary Allowances, 10th Edition. Food and Nutrition Board, National Research Ccouncil–National Academy of Sciences, 1989"  Dá se říci, že ani při vysokém příjmu není tento vitamín toxický a toto nadbytečné množství se snadno vylučuje močí.  Výjimečně se však mohou objevit např. žaludeční potíže (nadýmání) a příznaky podráždění centrálního nervového systému (podrážděnost, poruchy spánku, atd.). Pokud se však kyselina listová přestane užívat, nejpozději do 3 týdnů dochází k vymizení těchto negativních příznaků.

Role v organismu.

Aktivní forma kyseliny listové, tetrahydrofolát, je koenzym transferaz, které přenášejí jednouhlíkaté zbytky. Tato reakce je součástí syntézy nukleotidů, proto kyselina listová umožňuje vznik nukleových kyselin (což jsou látky, které tvoří genetický materiál – tedy DNA a RNA). Další metabolické cesty, ke kterým je nutný tento vitamín, zahrnují řadu reakcí metabolismu aminokyselin, konkrétně v metabolismu glycinu, serinu, threoninu, tryptofanu, histidinu, methioninu. Při syntéze methioninu z homocysteinu je zapotřebí ještě druhý kofaktor s podobným účinkem: kobalamin, tedy vitamín B.

Kyselina listová a těhotenství.

Kyselina listová se doporučuje ve zvýšeném množství užívat během těhotenství, nejlépe však již tři měsíce před samotným otěhotněním. Mícha a mozek dítěte se vytváří již v prvních týdnech těhotenství, a proto pozdější podávání již nemá takový efekt.  Kyselina listová napomáhá dělení buněk, podporuje růst plodu a diferenciaci tkání, zvláště nervové soustavy. Je prokázáno, že podávání folacinu během těhotenství snižuje výskyt vrozených vad nervového systému i jiných. Podle časopisu The Lancet (350, 513, 1997) se ale ukazuje, že nižší počet postižených dětí je způsoben tím, že kyselina listová vyvolává časné potraty takto poškozených plodů.

Projevy nedostatku.

Nedostatek kyseliny listové způsobuje megaloblastickou anémii. Červené krvinky jsou zvětšené, zdeformované a jejich schopnost přenášet kyslík je omezená. Také se mohou vyskytnout poruchy růstu i neplodnost. Hrozí odtržení placenty a tím i zvýšené riziko potratu. Nízký příjem kyseliny listové také zvyšuje riziko depresí.

Projevy nadbytku.

Mohou se objevit žaludeční potíže (hořká pachuť v ústech, nadýmání, nevolnost) nebo příznaky podráždění centrálního nervového systému (zvýšená aktivita, podrážděnost, poruchy spánku).

Kyselina listová je ve vodě rozpustný vitamín ze skupiny B-komplexu. Je nezbytný pro syntézu nukleových kyselin, při krvetvorbě a zvláštní význam má pro normální růst a vývoj plodu.

叶酸(Folate、folic acid)也称为维生素B、维生素M、维生素B,属于维生素B。叶酸可用于治疗由叶酸缺乏症引起的贫血。叶酸也是孕妇的营养补充品。在新生儿的神经管缺损病例中,有超过一半认为是因为怀孕初期叶酸不足所造成。有超过50个国家利用加入叶酸的营养强化食品来减少神经管缺损的比例。长期补充叶酸和中风及心血管疾病风险的小幅下降有关。叶酸可以口服,也可以用注射的方式补充。 正常剂量下的叶酸不会造成副作用,还不确定长期的高剂量摄取是否有需要关注的问题。不过已知的是高剂量的叶酸摄取会让维生素B12缺乏症的问题较不易检查到。人体在制造DNA、RNA,以及制造细胞分裂需要的氨基酸代谢时,都必须要用到叶酸。因为人体无法自行制造叶酸,因此叶酸属于人体必需的维生素。 叶酸摄取不足会造成叶酸缺乏症,会导致巨母红血球性贫血,症状包括疲劳、心悸、呼吸困难、舌头上的疮,以及皮肤或发色的变化,儿童若膳食摄入不足,一个月后会出现叶酸缺乏症。成人体内正常的叶酸总量在10,000–30,000μg,而血液中的浓度则为7 nmol/L(3 ng/mL)。 叶酸是在1931年至1943年之间所发现的,由米切尔(H.K.Mitchell,1941)及其同事首次从菠菜叶中提取纯化出来,命名为叶酸。叶酸列在世界卫生组织基本药物标准清单中,是基础公卫体系中所需,最有效及安全的药物。2014年在开发中国家,每一剂的叶酸膳食补充品价格在0.001至0.005美金之间。叶酸的英文folic源自拉丁文的folium,意思就是叶子。在许多的食物中都含有叶酸,特别是深绿色的叶菜类以及肝。


Příprava.

Pražská operace byla plánována postupně již od února 1945. Vzhledem k situaci, kdy se na území Čech a Moravy nacházela silná armáda o počtu zhruba 900 tisíc mužů, bylo zřejmé, že postup přes hraniční hory bude obtížný a že ještě dojde k náročným bojům. Pražská operace se měla uskutečnit útokem ze tří stran směrem na Prahu, přičemž mělo dojít k osvobození podstatné části Čech. Ze Saska měla útočit vojska 1. ukrajinského frontu maršála I. S. Koněva, z jižní Moravy měla útočit vojska 2. ukrajinského frontu pod velením maršála Rodiona Malinovského a ze severní Moravy a Slezska měl postupovat 4. ukrajinský front generála Andreje Jeremenka. Počátkem května 1945 došlo k podstatné změně situace, kdy Rudá armáda dobyla Berlín a německá vojska přestala prakticky klást odpor západním spojencům. Dne 5. května vypuklo Pražské povstání a povstalci žádali o pomoc.

Poměr sil.

Do boje vstupovala sovětská vojska s impozantní silou. Německé armády měly zhruba 900 000 vojáků seskupených ve dvou armádních skupinách Střed - Mitte a Východní Marka - Ostmark. Část tohoto vojska však postupovala na Linec a tak se objevuje údaj, že německé armády Ostmark na jihovýchodní Moravě čítaly okolo 150 000 vojáků. Podle hlášení OKW měla armáda Mitte a podřízená armáda Ostmark v květnu 600–650 000 vojáků, podle výpovědi Schörnera jeho armáda měla 500 000.  Proti této stále impozantní síle stál 1.ukrajinský front Koněva čítající 980 000 příslušníků (včetně 69 522 vojáků 2. polské armády, 5.pěších divizí a tankový sbor, Dále 2. ukrajinský front Malinovského 710 000 příslušníků (včetně 139 432 vojáků 1. a 4. rumunské armády) a 4. ukrajinský front 410 000 příslušníků (včetně 48 400 vojáků 1. československého armádního sboru). Vojska Rudé armády tvořilo 1 770 637 vojáků, 151 divizí, 14 tankových a mechanizovaných sborů, 18 brigád. Nesovětské spojenecká vojska tvořily dohromady 257 354 vojáků. Dohromady tvořilo seskupení tří frontů a všech armád teoreticky 2 027 991 vojáků.  Převaha spojenců měla výhodu v poměru sil u děl a minometů 3 : 1 (29 496 : cca 9 000), v bojových letounech 3 :1 ( 3 014 : cca 1000 ) a v tancích a samohybných dělech měla také převahu 1 808 obrněnců proti 876 německým..  Němci se však mohli spoléhat na dobře členěnou obranu i přírodní bariéru nejen pohraničních pohoří, ale také o Oderské vrchy, Drahany, Zábřežskou vrchovinu a Českomoravskou Vysočinu. K zákopovým a opevňovacím pracím bylo v závěru války i pod hrozbou trestu smrti nuceno české civilní obyvatelstvo. Na druhou stranu morálka většiny německých a zejména maďarských vojsk v této době již byla nízká a o válečné porážce již nebylo žádných pochyb a hlavním cílem vojáků bylo dostat se do amerického zajetí.

6. květen.

Hlavní útok za Prahu začal po poledni dne 6. května, kdy se vojska 1.Ukrajinského frontu u Riesy poblíž Drážďan dala do pohybu. Rychlé tankové úderné skupiny 3. a 4. gardové tankové armády obešly Drážďany a postupovaly směrem ke Krušným horám na Mostecko, Lounsko a Kladensko. Německá armáda v tomto prostoru kladla jen slabý odpor a tak jednotky postupovaly poměrně rychle, a to i vzhledem k deštivému počasí.

7. květen.

Dne 7. května začaly z oblasti Moravy na západ i útoky 2.Ukrajinského frontu pod velením maršála Rodiona Malinovského, který zakončoval Bratislavsko-brněnskou operaci a 4. Ukrajinského frontu generála Andreje Jeremenka, které se krátce před tím účastnily Ostravsko-opavské operace. Další sovětské jednotky útočily přes severní Rakousko směrem k Českým Budějovicím. Fašisté soustředění ve startegickém trojúhelníku Prostějova, Přerova a Olomouce, ale neustávali v boji až do 8.května, kdy byly města osvobozena společně s Jihlavou.  Velmi těžké boje v posledních válečných dnech probíhaly okolí Tovačova, obcí Skalka, Klenovice na Hané, Čelčice, Pivín, Ivaň a Klopotovice. Těžké boje s nasazením tanků představovala největší tanková bitva květnových dnů u Tovačova. Například obec Pivín musely osvobodit sovětské jednotky hned dvakrát. Boje zde probíhaly od 1.května.

Kapitulační akt Jodla.

Dne 7. května Německo v zastoupení náčelníka štábu OKW ozbrojených sil generálplukovníka Alfréda Jodla podepsalo bezpodmínečnou kapitulaci v sídle Vrchního velení spojeneckých expedičních sil v Remeši. Platnost složení zbraní byla stanovena od 8.května 23:01. Kapitulaci podepsal vrchní velitel spojeneckých vojsk generál Dwight Eisenhower.a za sovětskou stranu generál Ivan Susloparov. O celé záležitosti byl informován Stalin, avšak unáhlil se a těsně po podpisu telefonicky vetoval dohodu a tak trval na podpisu nového kapitulačního dokumentu v Berlíně. Tento právní dokument totiž nebyl ratifikován vrchním velitelem sovětských ozbrojených sil maršálem Žukovem a vrchním velitelem německých vojsk Wilhelmem Keitelem a prezidentem Třetí říše admirálem Dönitzem.  V noci ze 7. na 8. května překročily úderné skupiny Rudé armády v prostoru hraničních přechodů Cínovec, Moldava a Mníšek předmnichovské hranice a pokračovaly v útoku směrem na Teplice a Duchcov. Do všeobecného útoku se pustila ze severu a severozápadu 3. gardová tanková armáda generálplukovníka Pavla Rybalka z čáry Sasko – Lužice– Slezsko, kde byla rozmístěna s jednotkami spojenecké 1.Polské armády. Tato vojenská síla se dala do pohybu směrem k severním československým hranicím.

8. květen 1945.

Na Moravě jednotky 4.Ukrajinského frontu dosáhly 8. května německý obranný výběžek u Prostějova, Přerova a Olomouce a jeho vojskům se v součinnosti s  jednotkami 1. čs. armádního sboru podařilo proniknout na čáru Jeseník – Šumperk –Litovel - Olomouc - Prostějov. Tento den byla osvobozena také Jihlava a Němci do večera vyklidili Svitavy.  Německé armády v Praze kapitulovaly odpoledne 8. května do rukou České národní rady. Německé jednotky odcházely z města po silnici na Beroun a Plzeň od 23.00 do rána 9.00 následujícího dne 9. května.  V severních Čechách pokračovala v útoku 4. tanková armáda gen. Dmitrije Leljušenka a 1.gardová armáda Andreje Grečka směrem na Louny a na Terezín., U Žatce zajaly jednotky ustupující kolonu se štábem polního maršála Ferdinanda Schörnera. který prchal z lázní Velichovek u Jaroměře. Poslední německý Feldmarschall, však předtím celou svoji armádu hanebně opustil, přestože trestem smrti trestal všechny dezerce, nebo vojáky nalezené v civilním oděvu a také vysoké důstojníky za poraženectví. Odletěl letadlem do Rakouska do amerického zajetí, kde byl v Salzburgu rozpoznán v pracovním oděvu.  Večer 8. května dělostřelecká baterie Waffen-SS provedla před ústupem palebný přepad Karlova. Ze svých pozic na Pankrácké pláni se Kampfgruppe SS začala stahovat na jih kolem půlnoci. Němci ovšem před stažením z Pankráce zapálili ve 21.20 na Zelené Lišce sklad dělostřelecké munice. Detonace nábojů z tohoto skladu pak tvořila zvukovou kulisu v noci z 8. na 9. květen a vytvořila iluzi pokračujícího dělostřeleckého ostřelování.  Večer 8. května dostal plk. Emil Strankmüller v Londýně od Oddělení pro zvláštní operace (SOE) zprávu o tom, že pokud Němci budou pokračovat v bojových operacích i po nulté hodině 9. května mohou v Praze Američané zasáhnout. Do půlnoci z 8. na 9. května, kdy měl vstoupit v platnost kapitulační akt z Remeše, úderné mechanizované skupiny 1. ukrajinského frontu postoupily až do Loun. Ostatní oddíly tohoto frontu postoupily do těsné blízkosti západních a severních hranic předmnichovského Československa.

9.květen.

Dne 8. května ve 23:01 hod středoevropského času (01:01 hodin východoevropského a moskevského času), byl podepsán Akt bezpodmínečné kapitulace nacistického Německa, jenž se uskutečnil v Berlíně., Ratifikoval ji vrchní velitel německých ozbrojených sil polní maršál Wilhelm Keitel a za sovětskou stranu, vrchní velitel sovětských ozbrojených sil maršál Georgij Žukov. Účastnili se jí také zástupci spojeneckých vojsk USA, Velké Británie a Francie.  O půlnoci z 8. na 9. května vydal velitel Vojenského velitelství Velké Prahy generál Karel Kutlvašr rozkaz, kterým doplnil nařízení vydané rozhlasem o německé kapitulaci. Povstaleckým jednotkám nařídil, aby jako součást spojeneckých sil zůstaly vázány klidem zbraní do půlnoci 9. května. Zakázal jakoukoliv útočnou bojovou činnost a palbu, s výjimkou sebeobrany. Navzdory 2. článku kapitulační listiny však nadále docházelo na celé čáře fronty k ničení nepotřebné německé techniky a materiálu a k ústupu německých sil, které se většinou bezvýsledně pokoušely dostat do amerického zajetí. Během rána v Hájích u Bílého Beránka odevzdali Němci část své těžké výzbroje čs. armádě.  V časných ranních hodinách přijel do Prahy na Klárov první střední ruský tank T34/85 s číslem I-24.  Bojové akce Rudé armády a spojenců 9. května prakticky spočívaly v pronásledování německých jednotek, přičemž místně docházelo ještě k drobným vojenským střetům. 4. ukrajinský front postupoval od Svitav na Litomyšl - Pardubice - Kolín - Praha. 2.ukrajinský front postupoval ve třech hlavních směrech na Pelhřimov - Vlašim - Benešov u Prahy. Druhý hlavní směr směřoval na Jindřichův Hradec a jižní Čechy - Veselí nad Lužnicí - Tábor a levé křídlo postupovalo z Rakouska na Gmünd - České Velenice a České Budějovice.  9. května v časných ranních hodinách pronikla vojska 1. ukrajinského frontu ze směru od Slaného a Veltrus a jako první dorazily do Prahy Rybalkovy tanky. Do středních Čech a do Prahy postupovala téhož dne sovětská vojska prakticky ze všech směrů.

10. – 11. květen.

10. května brzy ráno dorazily do Prahy prvosledové vojska Malinovského 2. ukrajinského frontu a Pardubice osvobodil 4. ukrajinský front. 1. československá tanková brigáda, které poslední boje svedla u Litovle 8.5. a pokračovala na Svitavy a Kutnou Horu přijela do Prahy krátce po půlnoci 10. 5. Do 11. května docházelo k likvidaci posledních ohnisek německého odporu. I poté však ještě sovětské jednotky i spojenečtí vojáci československé, rumunské a polské armády čistili lesy od zběhlých a skrývajících se německých vojáků. Odminovávali cesty, infrastrukturu a mosty. Sovětská vojska zůstala na osvobozeném území do listopadu 1945, kdy (stejně jako americké jednotky) Československo opustila.

Pražská operace nebo též Pražská ofenzíva 6. května – 11. května 1945 () byla poslední větší ofenzíva na východní frontě druhé světové války. Ofenzíva výrazně napomohla a uspíšila osvobození Československa v roce 1945.

布拉格攻势()是苏联红军在第二次世界大战欧洲战场的最后一次攻势行动,该攻势和进攻布拉格的战役在1945年5月6日至5月11日进行,该战役特别值得记载是因为它是在纳粹德国于5月8日投降后才结束的,而战役进行时亦出现布拉格起义。


Souvislost se sklizní.

Kromě významnosti, coby svátek připomínající darování Tóry na hoře Sinaj, se s tímto svátkem v Izraeli pojí období sklizně obilí. V biblických dobách trvala sklizeň obilí sedm týdnů a byla obdobím radosti a veselí. Začínala během Pesachu sklizní ječmene a končila o Šavu'ot sklizní pšenice. Šavu'ot je tedy závěrečný svátek sklizně obilí, obdobně jako je osmý den svátku Sukot závěrečný svátek sklizně ovoce. Během existence jeruzalémského Chrámu se o Šavu'ot přinášela oběť dvou bochníků kynutého chleba.

Obřad bikurim.

Šavu'ot byl rovněž prvním dnem, kdy mohli jednotlivci přinést "bikurim" (první ovoce) do jeruzalémského Chrámu. Jako bikurim bylo přineseno sedm druhů, kterými podle Tóry oplývá země izraelská, a to: pšenice, ječmen, vinná réva, fíky, granátová jablka, olivy a datle. V převážně rolnické společnosti starověkého Izraele židovští sedláci uvazovali na svých polích stéblo rákosu kolem prvního zrajícího plodu zmíněných sedmi druhů. V době sklizně pak plody označené rákosem byly utrženy a uloženy koše pleteného ze zlata a stříbra. Koše pak byly naloženy na voly, jejichž rohy byly pozlaceny a ozdobeny girlandami z květů a kteří byli vedeni ve velkém procesí do Jeruzaléma. Když sedláci během procesí procházeli městy a vesnicemi, byli doprovázeni hudbou a průvody.

Etymologie.

V hebrejštině znamená slovo „Šavu'ot“ „týdny“ a označuje sedm týdnů, během kterých Židé putovali z Egypta až pod horu Sinaj. Pokud Pesach symbolizuje vysvobození fyzické, z otroctví samovládce, pak Šavu'ot symbolizuje vysvobození duchovní, zpod jha modloslužby. Právě přijetím Tóry na Sinaji bylo dovršeno vykoupení Izraele z Egypta a Izrael se stal vyvoleným národem jediného Boha. Darování Tóry není pouze milníkem v židovské historii, učenci je přirovnáváno ke svatbě mezi Izraelem a Bohem a tento svazek trvá dodnes. Na Šavu'ot si znovu a znovu Židé připomínají povinnosti, které z takového vztahu vyplývají.  Tóra má dvě části - psanou a ústně tradovanou. Psaný zákon obsahuje Tóru, Proroky ("Nevi'im") a Spisy ("Ktuvim"). Spolu s psanou Tórou byl Mojžíšovi na Sinaji darován i ústní zákon, který doplňuje a vysvětluje psaný zákon. Tato část zákona byla předávána ústně z generace na generaci až do doby tanaitů, kdy zachované tradice byly sepsány v Mišně. Ani tehdy však ústní výklad tradice nezanikl a dále pokračoval a pokračuje až do dnešních dnů.  Židovští učenci tvrdí, že: „Bůh se dívá do Tóry a tvoří svět.“ Je také psáno, že: „Pro Tóru byl stvořen svět.“ Učíme-li se Tóru a plníme její příkazy, dáváme světu smysl, protože plníme záměr Stvoření.  Když se Bůh zjevil na Sinaji, slyšel židovský národ Desatero přímo z Božích úst:  Podle jednoho výkladu nabízel Bůh Tóru i jiným národům. Ezau ji nepřijal, protože se odmítl vzdát zabíjení. Lotovi potomci ji nepřijali kvůli tomu, že se odmítli vzdát smilstva. Pouze Mojžíš ji bez výhrady přijal.

Datum konání svátku se přímo odvíjí od svátku Pesach a následuje bezprostředně po konci počítání omeru.. Tóra ukládá počítat sedm týdnů od oběti "omer" (, doslova „odříznuté klasy, snop, snopek“) přinášené na druhý den svátku Pesach a v padesátý den (7 týdnů a 1 den) slavit tento svátek. Toto počítání dnů a týdnů se chápe jako vyjádření přání a očekávání darování Tóry. O Pesachu byl židovský národ osvobozen od svého zotročení faraonem a o Šavu'ot mu byla darována Tóra a stal se národem zavázaným k službě Hospodinu.

七七节,又名沙夫幼特节、周日节、收获节、新果实节(基督教叫五旬节),是犹太教三大朝圣节日之一,因在逾越节的七周之后举行,故名“七七”。具体日期是在犹太历3月希万月(即西历大约5到6月左右)第6同7日两日,而犹太教改革派只过其中一日。


Svitek.

Svitek, nejdůležitější součást mezuzy a esence samotné micvy, je podroben obdobným předpisům, jako svitek Tóry nebo svitky uložené v Tfilin. Pergamen musí být vyroben z kůže košer zvířete zabitého košer způsobem. Text je napsán kvalifikovaným písařem ("soferem") v kvadrátním hebrejském písmu, brkem a inkoustem vyrobeným z nesyntetických látek, tradičně ve dvaceti dvou řadách (podle počtu písmen hebrejské abecedy).

Připevnění mezuzy.

Připevnění mezuzy na dveřní rámy podléhá halachickým pravidlům. Mezuza by měla být připevněná na pravé straně dveří (z pohledu člověka, který stojí venku před dveřmi), ve spodní části horní třetiny dveří (v případě vysokých dveří, zhruba v úrovni ramen). Podrobně pravidla popisuje Šulchan Aruch. Vzhledem k tomu, že všechny židovské domácnosti mají mezuzu na dveřích, jedná se o jeden z tradičních poznávacích znaků v judaismu. V aškenázském prostředí je zvykem naklánět mezuzu horním koncem směrem do bytu. Schránku je možné upevnit hřebíky, šroubky, lepidlem nebo oboustrannou lepicí páskou. Je třeba dbát, aby nedošlo k porušení svitku pergamenu uvnitř schránky a tím k jeho zneplatnění.  Před vlastním připevněním se recituje požehnání, jehož překlad zní:  Po tom, co je pronesena modlitba, se mezuza připevní. Pokud se instaluje více mezuz, modlitba se pronáší pouze jednou.  Ortodoxní Židé připevňují mezuzy na všechny dveře svých domů s výjimkou malých prostor a místností, kde by umístění mezuzy bylo považováno za neuctivé (koupelny, toalety). V Izraeli jsou mezuzy připevňovány i na veřejné budovy a na brány. Velké mezuzy je možné najít např. na branách do Starého města Jeruzaléma. Současné mezuzy byly na brány upevněny až poté, co nad Starým městem získal během šestidenní války v roce 1967 kontrolu Izrael. V letech 1948–1967 totiž byly mezuzy, stejně jako další symboly židovské přítomnosti ve Starém městě zničeny.

Původ mezuzy.

Nejstarší důkaz plnění tohoto přikázání nacházíme v období Druhého Chrámu. Pergamen mezuzy s pasážemi z a o rozměrech 6,5×16 cm byl nalezen v Kumránu. Samaritáni dělali mezuzot z kamenů, které připevňovali do překladů dveří, na které ryli desatero. Podobnou praxi přejaly i některé skupiny karaitů, kteří rovněž nepřipevňují mezuzu ale pouze dvě prázdné desky ve tvaru desek Desatera.  Ve středověku se vlivem kabaly stále více objevovaly tendence k textu mezuzy přidávat různé symboly jako např. Davidovu hvězdu. Tato praxe se setkala s velkým nesouhlasem u Maimonida, který píše, že „tito blázni, kteří nezískají podíl na budoucím světě, změnili plnění Božího přikázání na amulet“. Maimonidův názor se ujal a tyto přídavky byly z mezuz odstraněny. Přesto máme důkazy již z talmudického období, že mezuza byla brána někdy jako amulet. Jako amulet s údajnou nadpřirozenou mocí ji chápali i někteří křesťanští panovníci, kteří nechávali na brány měst přitloukat mezuzy, neboť věřili v jejich zázračnou moc proti zlým silám.  Díky Maimonidovi tak mezuza dodnes obsahuje pouze dvě výše zmíněné biblické pasáže. Přesné zákony ohledně mezuzy ještě upřesnili v průběhu 13. a 14. století Ašer ben Jechiel (Roš), jeho syn Ja'akov ben Ašer v díle Arba'a turim a nakonec Josef Karo v Šulchan aruchu.

Text svitku.

Text obsažený ve svitku mezuzy zní v českém ekumenickém překladu takto:

Kontrola svitku.

Starší svitek je velmi křehký a snadno se poškodí, písmena se mohou snadno smazat, porušit nebo zničit. Svitek s porušeným nebo chybějícím písmenem není platný. Halacha říká, že každý svitek musí být dvakrát za sedm let zkontrolován "soferem", který se ujistí, zda svitek není poškozen, případně zjedná nápravu.

Zvyky.

Když Židé procházejí dveřmi s mezuzou, dotknou se jí konečky prstů a ty poté políbí, stejně jako je tomu v případě Tóry nebo Tfilin. Tento zvyk má údajně původ v příběhu, který je popsán v Talmudu:

Mezuza (, „rám dveří, veřej, zárubeň“, v množném čísle "mezuzot") je malá schránka obsahující svinutý pergamen s dvěma pasážemi z Tóry – a. Umísťuje se na rám dveří v židovských domech, bytech a obchodech vlastněných židy za účelem naplnění jednoho z 613 přikázání Tóry v judaismu.

门框经文盒(;mezuzah)是一块羊皮纸(通常放在一个装饰盒内),上刻有指定的希伯来圣经经文 (和)。这些经文包括犹太人祈祷,用这句话开头:“以色列啊,你要听!耶和华我们神是独一的主”。


Historie.

1871–1998.

Dne 25. prosince 1871 Joseph Edward Sydenham založil Reading FC  V roce 1913 cestovali po Itálii a porazili Genoa CFC 4:0, AC Milan 5:0, těsně prohráli s Casale 1:2, poté porazili italské mistry Pro Vercelli 6:0 a celý Italská fotbalová reprezentace 2:0, což si vyžádalo, aby o Reading napsali tamní sportovní noviny Corriera della Sera „"bez pochyb je Reading nejlepším zahraničním fotbalovým klubem, který kdy byl v Itálii."“  Reading byl zvolen do třetí divize v roce 1920, od této doby strávili většinu času na třetí a čtvrté úrovni ligy, s občasným koketováním s druhou úrovní.  Poté, co byla liga po druhé světové válce obnovena, byl Reading pravidelně v první polovině třetí divize. V roce 1986 postoupili do druhé divize, bohužel jen na krátkou dobu dvou let. V roce 1988 se vrátili zpět do třetí divize.  Osud se změnil pod vedením Marka McGhee, který je provázel celou cestu až do první divize, do které postoupili v roce 1994. Nicméně po několika úspěšných sezónách a play-off v roce 1998 sestoupil opět do druhé divize.

Vzestupy a pády (1998–2008).

V roce 1998 se Reading přestěhoval na nový Madejski Stadium s kapacitou 24 200 míst, stadion byl pojmenován po předsedovi Siru Johnu Madejskim. V roce 2001 se Reading stal prvním fotbalovým klubem registrující svoje fanoušky jako oficiální členy týmu. Dostali dres s číslem 13 jako fanoušci Reading. V sezóně 2002/03 se Reading vrátil do první divize, poté co vyhrál divizi druhou.  S ligovým rekordem 106 bodů, 99 vstřelenými góly a pouze dvěma prohrami, vyhrál v sezóně 2005/06 Reading soutěž The Championship pod vedením Steve Coppella. Poprvé ve své historii tak Reading postoupil do nejvyšší anglické fotbalové ligy. Útočník Dave Kitson se stal prvním hráčem, který skóroval za Reading v Premier League, po výhře 3:2 s Middlesbrough FC. The Royals se vzepřeli předsezónní předpovědi o jejich sestupu a skončili na osmém místě s 55 body. Nejlepším klubovým střelcem v lize byl Kevin Doyle se 13 góly.  Druhá sezóna v Premier League již nebyla tolik úspěšná a tak Reading opět sestoupil do Championship na základě ztráty formy v druhé polovině sezóny. A to i přesto že vyhráli 4:0 nad Derby County F.C. v posledním kole sezóny.

Nedávná doba (2008– ).

7. ledna 2008 Reading oznámil, že podepsal tří a půl roční smlouvu s Markem Matějovským z FK Mladá Boleslav a to v nezveřejněné výši, přibližně však okolo 1.42 milionu liber. V této době byl Matějovský spojován s významnými evropskými kluby jako například Liverpool FC, Hamburger SV a Steaua Bukurešť.  Reading zahájil sezónu 2008/09 s 15 výhrami, prohrál až se Southamptonem. V druhé polovině sezóny znovu usilovali o získání formy, nakonec skončili čtvrtí a kvalifikovali se do play-off, kde nakonec prohráli s Burnley FC v semifinále. Reading nakonec skončil na 5. místě v Championship a kvalifikoval se do play-off divize. Po výhře nad Cardiff City FC v semifinále prohráli ve finále 2:4 se Swansea City AFC na Wembley Stadium.  Sezónu 2011/12 začal Reading prodejem kapitána Matta Millse a hráče sezóny Shane Longa. Zprvu se to zdálo jako špatný tah, po šesti hrách byl klub druhý od konce. Nicméně dobrá forma, do které se dostali v druhé polovině sezóny, v kombinaci s příchodem nových hráčů Adama Le Fondre, Kaspara Gorkšse a Jasona Robertse zajistili Readingu postup do Premier League a to 17. dubna 2012 po výhře 1:0 nad Nottingham Forest FC. V dalším zápase 21. dubna 2012 si Reading zajistil vítězství v Championship remízou 2:2 s Crystal Palace FC.  Dne 21. ledna 2012 bylo oznámeno, že Madejski plánuje prodat 51% klubu Thames Sport Investments v čele s Antonem Zingarevichem.

Rivalita.

Reading má větší rivalitu s Oxford United a Swindon Town, kteří sousedí s Readingem. V době kdy všechny tyto tři týmy hrály ve stejné divizi, bylo jejich soupeření přezdíváno „Didcot Triangle“.  Jejich hlavním rivalem však byl Aldershot, do doby než v roce 1992 zanikl. Není známo zda rivalita s novým Aldershot Town je stejně velká.

Stadiony.

Až do roku 1878 hrál club na hřišti v Reading, poté se přestěhoval na kriketové hřiště v Reading, kde hráli v letech 1878–1882, dále pak Coley Park (1882–1889) a Cavershamské kriketové hřiště (1889–1896). Madejski Stadium, kde hrají dnes, nahradil stávající stadion Elm Park. I ragbyový klub London Irish zde hraje své domácí zápasy, ačkoliv Londýn je vzdálený přibližně 40 mil východně a Irsko asi 240 západně. Stadion je taktéž využíván při Readingskěm půlmaratonu.  Madejski Stadium má v současné době kapacitu 24 161 míst, ale již má stavební povolení a chtějí zvýšit kapacitu na 36 900 míst a to v roce 2012.

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Reading FC (celým názvem: Reading Football Club) je anglický fotbalový klub, který sídlí ve městě Reading v nemetropolitním hrabství Berkshire. Je jedním z nejstarších týmů v Anglii, byl založen v roce 1871, ale i přesto se připojil k Football League až v roce 1920 a taktéž nikdy nehrál v horní úrovni anglického ligového systému až do sezony 2006/07. Od sezóny 2013/14 působí v EFL Championship (2. nejvyšší soutěž).

雷丁足球俱乐部(英语:Reading F.C.,),英国英格兰东南部区域伯克郡雷丁的职业足球队,2011/12年球季再夺英格兰冠军联赛冠军重返英格兰超级联赛作赛。


Vznik.

Podoba samotného tance je odvozena z "taniec polski" (Polský tanec) 18. století – tato forma byla postupně odvozena z tance "chodzony" (chozený), populárního v 17. století, kde byl znám především jako "pieszy" ("pěšák", "pro pěší") nebo i "taniec chmielowy" ("poskočný"). Pozdější forma měla také své kořeny ve folklórních svatebních tancích, ze kterých se následně vyčlenila a vstoupila do tanečního repertoáru šlechty. Polské jméno tance, "polonez", vychází zřejmě z francouzského termínu "polonaise", který se objevil v 17. století, rovněž přijatého v Anglii. Polský termín tak nahradil dřívější jméno taniec polski v 18. století. Nejstarší polský původní hudební pramen je pravděpodobně sbírka rukopisů 62 polonéz Josepha Sychry z roku 1772.  Před koncem 16. století byly polské folklórní tance, předchůdci polonézy, “adoptovány” nižšími vrstvami vyšší společenské třídy (venkovskou šlechtou a méně významnou aristokracií). Zpočátku si udržovaly pouze zpívaný doprovod, ale jak se tyto tance stávaly populárnějšími mezi lidmi s “vyšším” statutem, hudba byla postupně přenesena i hudebníkům doprovázejícím dvorské taneční zábavy. Dvorská polonéza byla tak posléze hrána hudebníky na galeriích rozlehlých uvítacích sálů, zatímco slavnostně oblečené shromáždění pod nimi tančilo v procesních figurách. V této formě byl tanec přenesen do nanejvýš urozeného projevu polského národního ducha a stal se postupem času nejreprezentativnějším polským tancem v Evropě.  Nejranější melodie polských folklórních tanců, z kterých byla polonéza odvozena, byly shromážděny Oskarem Kolbergem (* 1814, † 1890) v polovině 19. století. Skládají se zde z krátkých frází v třídobém metru bez zdvihové doby, často charakterizovanými dvoutaktovým úsekem zopakovaným uprostřed.  Jak polonéza přestávala být tanec s výhradně zpívaným doprovodem a stávala se převážně instrumentální záležitostí, došla záhy stylistických i formálních změn. Především melodie se stávaly širšího rozsahu a více ornamentální. Polonézy začaly být také někdy prováděny s kontrastním středním dílem – triem (“vypůjčeným” z formální stavby dvorského menuetu; takové trio se poprvé objevilo v polonézách Michała Kleofase Ogińskeho), nebo též sledující rozvrh ronda s vracejícím se refrénem a kontrastními epizodami. Existují v zásadě dva charakteristické rytmy, dle kterých lze polonézu lehce rozeznat: osmina následovaná dvěma šestnáctinami a poté čtyři osminky v 3⁄4 taktu na začátku tance (vrchní obrázek), nebo kadenční formule čtyř šestnáctek a dvou čtvrťových not (obrázek dole).  Abychom získali představu o všech charakteristikách klasické polonaise v ne-polské umělecké hudbě (mírné tempo, třídobé metrum, jednotlivé fráze bez zdvihů, opakovaná rytmická figura a závěrečná formule), lze mezi prvními příklady najít některá díla Johanna Sebastiana Bacha (Francouzská suita č. 6, Orchestrální suita č. 2). Němečtí skladatelé, pro které polonéza představovala “polský vkus a polský styl”, často uváděli polonézu jako jednu část svých rozsáhlejších kompozic – tanečních suit nebo sonát (např. Georg Philipp Telemann, Wilhelm Friedemann Bach, Johann Philipp Kirnberger, Johann Schobert, ale i W. A. Mozart). Po roce 1800 začala být instrumentální podoba polonézy v Polsku kultivována skladateli jako Michał Kleofas Ogiński (20 polonéz), Wojciech Żywny, Józef Elsner, Józef Kozłowski, nebo Karol Kurpiński. Popularita některých polonéz těchto skladatelů značně přispěla k rozšíření tohoto žánru napříč Evropou, zejména v jejich salonní podobě (za všechno lze jmenovat např. polonézy klavírní virtuozky Clary Schumannové). Obecně je za největšího skladatele polonéz v klasické hudbě považován právě Fryderyk Chopin, jehož skladby pro klavír učinily z tohoto tance hudební symbol Polska.  Polonézy se také objevily v oblasti hudby komorní, v koncertech i operách, často s titulem Polacca. Je možná zajímavé zmínit se o tom, že během historických úseků, kdy Rusko okupovalo až jednu třetinu Polského území, byli někteří ruští skladatelé „lákáni“ hudební formou polonézy, jež nabývala významu „vznešenosti“ či „královské důstojnosti“ a byla často spojena s postavou cara, nebo obecně vládnoucích postav. V ruských operách se také objevila jako symbol polské aristokracie (např. Musorgského Boris Godunov, Čajkovského Evžen Oněgin), nebo např. nostalgické polonézy M. K. Ogińského (zejména v jeho Sbohem vlasti) se staly v Rusku velmi populární a byly i aranžovány a transkribovány pro množství instrumentálních obsazení.  Dlouhý a bohatý vývoj této hudební formy lze v dnešní době posuzovat jako velmi přínosný a obohacující pro celý hudební svět, kdy primární vnímání je stále v rovině polské noblesy a odkazu polské aristokracie. Proto se často hraje na velmi významných událostech, či například v tanečních kurzech na poslední lekci tzv. věnečku.

Polonéza je svým původem vznešený polský procesní tanec, tančený páry dokola v tanečním sále, hudba je v trojdobém metru a mírném tempu.

波兰舞曲(英语:polonaise;波兰语:polonez,chodzony;意大利语:polacca),又被译为波洛奈兹或波洛内兹,是一种3/4拍子,重音通常落在每小节第2拍上,中等或偏慢速度的舞曲,源于波兰。


Život.

Abraham se narodil jako nejstarší ze sedmi dětí. Jeho rodiče byli chudí židé z tehdejšího Ruského impéria, kteří emigrovali do USA, aby unikli carským perzekucím na počátku 20. století. Sami nebyli intelektuálně orientovaní, ale vzdělání přikládali význam. Maslow jako dítě zažíval v newyorském Brooklynu těžké časy, stal se terčem antisemitismu některých učitelů i dětí z okolí. Prožíval také komplikovaný vztah ke své matce, který přerostl do silného odporu. Kromě svého bratrance Willa měl málo přátel, a tak trávil mnoho času čtením.  Absolvoval City College a poté studoval psychologii na University of Wisconsin. V roce 1928 se oženil se svou sestřenicí Berthou, která v té době ještě studovala střední školu. Narodily se jim dvě děti. V letech 1951 až 1969 byl profesorem na Brandeis University v Massachusetts. Roku 1967 prodělal silný infarkt. O tři roky později, ve věku 62 let, dostal při běhání další infarkt, který se stal příčinou jeho smrti.

Maslowova pyramida lidských potřeb.

K nejvýznamnějším příspěvkům Abrahama Maslowa v psychologii patří hierarchie lidských potřeb, kterou obvykle zobrazoval jako pyramidu:  Nejzákladnější potřeby (fyziologická, bezpečí, sounáležitost a úcta) Maslow označuje jako "potřeby nedostatkové" (potřeby deficience), pátou kategorii (seberealizace) pak jako "potřeby růstové". Obecně platí, že níže položené potřeby jsou významnější a jejich alespoň částečné uspokojení je podmínkou pro vznik méně naléhavých a vývojově vyšších potřeb. Toto však nelze říci zcela bezvýhradně a je doloženo, že uspokojování vyšších potřeb (estetických, duchovních) může napomoci v mezních situacích lidského života, ve kterých je možnost uspokojování nižších potřeb omezena (např. v prostředí koncentračních táborů, o čemž referovali mj. Viktor Frankl nebo Konrad Lorenz). Za nejvyšší považuje Maslow potřebu seberealizace, jíž označuje lidskou snahu naplnit své schopnosti a záměry.  Na konci svého života Maslow změnil své známé schéma hierarchie potřeb a na vrchol pyramidy namísto potřeby seberealizace umístil potřebu dosažení životního štěstí, uspokojení a přispění následující generaci, již nazval potřebou sebetranscendence.

Abraham Harold Maslow (1. dubna 1908 Brooklyn, New York, USA – 8. června 1970 Menlo Park, Kalifornie, USA) byl americký psycholog, jeden ze zakladatelů humanistického proudu v psychologii, 10. nejcitovanější psycholog ve 20. století. Nejčastěji bývá uváděn jako autor Maslowovy pyramidy lidských potřeb.

亚伯拉罕·哈罗德·马斯洛(英语:Abraham Harold Maslow,1908年-4月1日-1970年-6月8日),美国心理学家,以需求层次理论最为著名,为一种心理健康的理论,认为首先要满足人类天生的需求,最终达成自我实现。马斯洛曾于布兰戴斯大学、布鲁克林学院、新学院与哥伦比亚大学担任心理学教授。他强调心理学的关注重点在人的正面特质,而不是把人当作是「一袋症状」。


Život.

Konstantin Dmitrijevič Ušinskij vystudoval práva v Moskvě. Pedagogickými otázkami se začal zabývat jako profesor Děmidovského lycea v Jaroslavli. Během působení na tomto ústavu též napsal svou první významnou knihu, kterou pojmenoval "O kamerálním vzdělání". Pro politickou nespolehlivost byl Ušinskij propuštěn a pět let pracoval jako úředník v petrohradkém departmentu.  Jako učitel byl znovu zaměstnán v roce 1854 v Gatčinu, kde se stal na nějaký čas i ředitelem. V roce 1859 se stal inspektorem v petrohradském Smolném ústavu pro výchovu dívek a redaktorem pedagogického časopisu. Od tohoto roku také rozvíjí svou literární činnost. Pro své názory a výchovné metody se dostal do sporu s ředitelem ústavu i jinými vysoce postavenými činiteli a byl i na čas nucen opustit Rusko. Během svých zahraničních cest se hlouběji seznámil s myšlenkami západoevropských pedagogů, které jej v mnohém inspirovali.

Myšlenky a dílo.

Ve svých pedagogických článcích (př. odborný článek "Rodné slovo") a knihách kladl Ušinskij před výuku cizích jazyků na první místo výuku jazyka mateřského a zastával též názor, že by výchova měla mít národní ráz. Cílem výchovy byl pro něj člověk, který žije pro zájmy společnosti, je mravný a miluje svou práci. Byl zastáncem názoru, že vztah učitele k dítěti by měl být humánním. Ve své dvoudílné pedagogicko-psychologické knize "Člověk jako předmět výchovy" se Ušinskij snažil zjistit zákonitosti rozvoje lidské osobnosti a z nich odvozovat cíle a metody výchovy. Jako jeden z prvních pedagogů v Rusku se zabýval předškolní výchovou. Za svůj život napsal mnoho učebnic, které byly používány ještě řadu let po jeho smrti. Např. "Dětský svět", čítanka pro nejmenší děti.

Konstantin Dmitrijevič Ušinskij, "rusky Константин Дмитриевич Ушинский", (2. března 1824 Tula – 3. ledna 1871 Oděsa) byl ruský učitel a pedagogický teoretik ukrajinského původu. Je považován za zakladatele ruské pedagogiky a ruské národní školy.

康斯坦丁·乌申斯基(,-)是一位俄国教育家,俄国科学教育学的创建者.


Trestněprávní stav v České republice.

Pohlavní zneužívání svéprávných osob nebo pohlavní zneužívání menší intenzity v současné době v České republice nespadá pod trestný čin pohlavního zneužívání, ale může spadat pod kvalifikaci jiného trestného činu (útisk, ohrožování výchovy mládeže) nebo přestupku. V tomto významu není "pohlavní zneužívání" právnickým, ale psychologickým, sociologickým nebo etickým termínem, do nějž naopak nemusejí spadat některé konsensuální případy trestného činu pohlavního zneužívání. V odborné literatuře bývá například opakovaně citována část definice pohlavního zneužívání, která údajně byla obsažena v blíže neurčeném dokumentu zdravotní komise Rady Evropy z roku 1992.  Podle platného českého trestního zákoníku (§ 187 tr. z.) se trestného činu pohlavního zneužívání dopustí ten, kdo vykoná soulož s osobou mladší než patnáct let nebo kdo takové osoby jiným způsobem pohlavně zneužije. Dle již neplatného trestního zákona se takové činu dopustil i ten, kdo zneužívaje závislosti osoby mladší než osmnáct let nebo osoby svěřené jeho dozoru, přiměje ji k mimomanželské souloži, nebo kdo takové osoby, zneužívaje její závislosti, jiným způsobem pohlavně zneužije.  Za pohlavní zneužití hrozí jeden rok až osm let odnětí svobody, v případě že je čin spáchán na dítěti patnácti let svěřeném dozoru pachatele, zneužívaje jeho závislosti nebo svého postavení a z něho vyplývající důvěryhodnosti nebo vlivu, hrozí trest odnětí svobody na dvě léta až deset let. Má-li čin za následek těžkou újmu na zdraví, což znamená dlouhodobé poškození zdraví, ale také hluboké psychické problémy, je trestem odnětí svobody na pět až dvanáct let. Je-li pohlavním zneužitím způsobena neúmyslně smrt, je trestem odnětí svobody na 10 až 18, avšak takový případ se v poslední době neodehrál.  Každý je povinen trestný čin pohlavního zneužívání překazit (§ 167 tr. z.), nevztahuje se na něj však všeobecná oznamovací povinnost (t. j. obecně není trestné neoznámení již dokonaného činu). Zákon o sociálně-právní ochraně dětí (359/1999 Sb.) však v § 10 stanoví, že obce, státní orgány, pověřené osoby, školy, školská zařízení a zdravotnická zařízení, popřípadě další zařízení určená pro děti jsou povinny mimo jiné oznámit obecnímu úřadu obce s rozšířenou působností skutečnosti, které nasvědčují podezření, že dítě je ohroženo trestným činem, násilím, živí se prostitucí atd.  S trestným činem pohlavního zneužívání úzce souvisí trestný čin svádění k pohlavnímu styku (§ 202 tr. z.), kterého se dopouští ten, kdo nabídne, slíbí nebo poskytne dítěti nebo jinému za pohlavní styk s dítětem, pohlavní sebeukájení dítěte, jeho obnažování nebo jiné srovnatelné chování za účelem pohlavního uspokojení úplatu, výhodu nebo prospěch, přičemž dítětem se myslí osoba mladší osmnácti let.  Trestný čin pohlavního zneužívání nesl dříve název trestný čin pohlavního zneužití (1950–1961) či zločin zprznění (do r. 1950).

Judikatura.

Historická.

Bývalý Nejvyšší soud Republiky československé judikoval, že ke skutkové podstatě zločinu zprznění stačí po stránce objektivní již pouhý dotek těla (nahého) (R 3417), jakož i sahání pod sukně nedospělého děvčete (R 4151), nikoli však pouhé vyzvednutí sukně a obnažení těla (R 1622); dále rozhodl, že zneužíváním jest nejen dotýkání se pohlavních údů, nýbrž i jiných částí těla dítěte, pakli směřovalo k ukojení chlípných chtíčů pachatelových (R 1230), v jiném rozhodnutí pak specifikoval, že se může jednat například o ohmatávání na prsou neb jiných (byť i oděvem zakrytých) částech těla nedospělců za účelem ukojení chlípných chtíčů (R 1192), přičemž ukojením chtíčů jest již podráždění nebo stupňování smyslnosti (R 316).

Známé kauzy.

Zejména v Evropě a Severní Americe na přelomu 20. a 21. století byly případy obvinění z pohlavního zneužívání dětí nebo mladistvých mohutně a často i soustavně po dobu několika let medializovány. Nejznámější je vlna obvinění katolických duchovních v USA a proces se zpěvákem Michaelem Jacksonem, který byl na konci dramatického soudního procesu zproštěn viny. V České republice vzbuzoval velký mediální zájem případ sochaře Pavla Opočenského, katarského prince Sáního nebo sbormistra Bohumila Kulínského. Mimořádnému zájmu médií se však často dostává i obviněním a odsouzením lidí, kteří nejsou obecně známí. Výsledek trestního stíhání bývá v případech známých osobností velmi špatně odhadnutelný, protože definice skutkové podstaty je velmi vágní (nejde-li přímo o soulož), a přímé objektivní dokazování skutkového děje většinou není možné. Často tak bývá výsledek soudního řízení dáván do spojitosti především s kvalitami advokáta nebo státního zástupce.

Pohlavní zneužívání je v terminologii trestního práva trestný čin, jehož skutková podstata spočívá ve vykonání soulože s osobou ve věku pod stanovenou hranicí nebo v jiném způsobu pohlavního zneužití takové osoby. V některých státech a některých obdobích je či byl shodný pojem používán i pro sexuální kontakt s jinými osobami v závislém postavení nebo s omezenou způsobilostí.

性虐待(英语:Sexual abuse)是针对非自愿的人士进行与性有关的虐待。与虐恋不同的是,虐恋是双方都同意的性行为,性虐待的受方则非自愿,即一方在对方未经同意的情况下对其进行性侵犯和虐待等暴力行为,在大多数国家都属违法。在某些情况下被归为家庭暴力的一种。


Historie.

Vznik a první vystoupení (1974–1975).

Původní čtyři členové Ramones pocházeli ze čtvrti Forrest Hills v Queens a chodili do stejné střední školy. John Cummings a Thomas Erdelyi spolu na střední škole v letech hráli v garážové skupině známé jako Tangerine Puppets. Johnny a Thomas se zkamarádili s Douglasem Colvinem, který se zrovna přistěhoval z Německa, a Jeffrym Hymanem, který byl původním zpěvákem glam rockové skupiny Sniper, založené v roce 1972.  Základy Ramones byly položeny, když Cummings a Colvin pozvali Hymana do jejich nové skupiny. V původní sestavě figuroval Colvin jako hlavní zpěvák a doprovodný kytarista, Cummings jako hlavní kytarista a Hyman hrál na bicí. Colvin, který brzy přešel od doprovodné kytary k baskytaře, byl první, kdo přijal jméno „Ramone“, když si začal říkat Dee Dee Ramone. Inspirací mu byl Paul McCartney, který užíval pseudonym Paul Ramone během éry Silver Beatles. Dee Dee přesvědčil ostatní členy, aby také přijali toto příjmení a přišel také s nápadem, aby se skupina jmenovala Ramones. Hyman se stal Joeym Ramonem a Cummings Johnnym Ramonem.  Přítel skupiny Monte A. Melnick (jejich pozdější tour manager) jim pomohl sehnat zkušebnu v Manhattan's Performance Studios, kde v té době pracoval. Johnnyho bývalý spoluhráč Erdelyi byl ustanoven jejich manažerem. Brzy po vzniku kapely si Dee Dee uvědomil, že nedokáže hrát na baskytaru a zpívat zároveň. Proto se na Erdelyiho doporučení stal hlavním zpěvákem Joey. Dee Dee ovšem dál zpíval vedlejší vokály a také začínal každou píseň, pro Ramones typickým, odpočítáním Brzy se ukázalo, že Joey zase se zpěvem nezvládá hrát na bicí. Ramones se snažili sehnat nového bubeníka, aby nakonec zjistili, že ideální náhradu už dávno znají – Thomas Erdelyi se stal Tommym Ramonem.  První vystoupení se odehrálo 30. května 1974 v Performance Studios. Písně, které hráli, byly velmi rychlé a krátké, většinou pod dvě minuty. V této době se v New Yorku začala vytvářet nová hudební scéna kolem dvou klubů na Manhattanu – kolem Max's Kansas City a především kolem CBGB. Ramones hráli v CBGB poprvé 16. srpna 1974. Legs McNeil, který o rok později založil časopis "Punk", později popsal dojem z představení takto: „Všichni byli oblečení do černých křiváků. Odpočítali písničku... a přišla hluková hradba... Vypadali pozoruhodně. Nebyli hippies. Bylo to něco úplně nového.“  Skupina se brzy stala v CBGB „domácí“ kapelou, ještě do konce roku zde hráli celkem dvaasedmdesátkrát. Poté, co přitáhli pozornost svými vystoupeními, která trvala v průměru kolem sedmnácti minut, podepsali ke konci roku 1975 nahrávací smlouvu se Seymourem Steinem ze Sire Records. Steinova manželka, Linda Steinová, byla později spolu s Dannym Fieldsem manažerkou kapely. Ramones byli v té době považování za vůdčí skupinu scény, která stále častěji dostávala přívlastek „punková“. Velký podíl na tom měl frontman kapely Joey. Jak Dee Dee později vysvětloval: „Všichni ostatní zpěváci (v New Yorku) kopírovali Davida Johansena (z New York Dolls), který zase kopíroval Micka Jaggera... Ale Joey byl jedinečný, naprosto jedinečný.“

V čele punku (1976–1977).

Ramones nahráli své debutové album, pojmenované jednoduše "Ramones", v únoru 1976. Z čtrnácti písní na albu, jejichž většinu napsal Dee Dee Ramone, je nejdelší „I Don't Wanna Go Down to the Basement“, která jen o málo přesahuje dvě a půl minuty. Album bylo produkováno Craigem Leonem ze Sire Records a Tommym Ramonem jako pomocným producentem a mělo extrémně malý rozpočet, jen okolo 6 400 USD. Bylo vydáno v dubnu 1976. Kultovní fotografie z obalu alba byla vyfocena Robertou Bayleyovou, fotografkou pro časopis "Punk", který byl výrazně zodpovědný za rozšíření pojmu „punk“ pro scénu kolem CBGB. "Punk" také vydal ve svém třetím čísle (které vyšlo stejně jako album v dubnu) velký článek o Ramones.  Debutovému albu se od kritiků dostalo pozitivních recenzí. V časopise "Rolling Stone" o něm Paul Nelson napsal, že „je postavené v podstatě ze samých rytmických písní se vzrušující intenzitou, kterou rock & roll nepoznal od prvních let po svém vzniku“, a poznamenal, že „je čas, aby i populární hudba následovala jiné druhy umění a začala uctívat svoje základy.“ Wayne Robbins z magazínu "Newsday" Ramones označil za „nejlepší mladou rock & rollovou skupinu ve známém vesmíru.“  Album "Ramones" se navzdory velkým očekáváním Sire Records komerčním úspěchem nestalo – dosáhlo jen na 111. příčku žebříčku Billboard 200. Dva vybrané singly, „Blitzkrieg Bop“ a „I Wanna Be Your Boyfriend“, se do žebříčku nedostaly vůbec. Pokleslou náladu kapele nezlepšilo ani jejich první větší vystoupení mimo New York, které odehráli v červnu 1976 v Youngstownu ve státě Ohio a na které přišlo asi jen deset lidí. Satisfakce přišla v podobě krátkého turné po Anglii, na kterém Ramones odehráli dva koncerty v londýnských klubech The Roundhouse (4. července 1976) a Dingwalls (5. července 1976). Koncert v The Roundhouse, kde předskakovali americké rockové kapele Flamin' Groovies, měl obrovký úspěch a spolu s koncertem v Dingwalls, na kterém se Ramones setkali se členy Sex Pistols a The Clash, pomohl nastartovat britskou punkovou revoluci. Koncert s Flamin' Groovies si zopakovali o měsíc později v Roxy v Los Angeles, kde rovněž pomohli vzniknout tamní punkové scéně, podobně jako jejich zářijové vystoupení v Torontu dodalo energii kanadskému punkovému hnutí.  Následující dvě alba, "Leave Home" a "Rocket to Russia", byla vydána v průběhu roku 1977. Obě byla produkována Tommym a Tonym Bongiovim, příbuzným slavného Jona Bon Joviho. "Leave Home" se dočkalo ještě menšího komerčního úspěchu než "Ramones", a to i přesto, že obsahovalo například píseň „Pinhead“, která se se svým refrénem „Gabba gabba hey!“ stala jedním z poznávacích znamení kapely. "Rocket to Russia" si vedlo lépe než předchozí dvě alba a dosáhlo v Billboard 200 na 49. příčku. Kritik Dave Marsh z "Rolling Stone" označil desku za „nejlepší americký rock & roll roku“. Album také obsahuje první singl, který se zapsal do žebříčku "Billboard" – píseň „Sheena Is a Punk Rocker“ se umístila na 81. místě. Následující singl „Rockaway Beach“ se umístil dokonce na 66. pozici a lepšího výsledku už v USA žádný pozdější singl od Ramones nedosáhl. 31. prosince 1977 nahráli Ramones v londýnském Rainbow Theatre koncertní dvojalbum "It's Alive", které ovšem vyšlo až v dubnu 1979. Název alba odkazuje na stejnojmenný horror z roku 1974.

Popovější nahrávky (1978–1983).

Na začátku roku 1978 z kapely odešel Tommy, protože věčné cestování ho už příliš unavovalo. S Ramones dále spolupracoval pod svým vlastním jménem (Erdelyi) jako producent. Na pozici bubeníka ho vystřídal Marc Bell, bývalý člen skupin Dust, Wayne County and the Backstreet Boys, nebo Richard Hell & The Voidoids. Bell přijal jméno Marky Ramone.  První album s Markym a celkově čtvrté LP "Road to Ruin" vyšlo v září 1978 a bylo produkováno Tommym a Edem Stasiem. Objevily se na něm některé nové prvky, například party zahrané na akustickou kytaru, několik balad a také první dvě skladby od Ramones, jejichž stopáž je delší než tři minuty. Album se neprobojovalo do Billboard Hot 100. Píseň "I Wanna Be Sedated", která vyšla zároveň i jako singl, se ovšem stala jedním z největších hitů kapely. Obal alba vytvořil spoluzakladatel magazínu "Punk" John Holmstrom.  Po hereckém debutu ve filmu Rogera Cormana "Rock 'n' Roll High School" z roku 1979 se o kapelu začal zajímat renomovaný producent Phil Spector. Jeho spolupráce s Ramones na jejich další studiové desce "End of the Century" (1980) ovšem nebyla bezproblémová – během nahrávání v Los Angeles například Spector nutil s pistolí v ruce Dee Deeho k dokonalosti opakovat nahrávaný riff. Přestože se jednalo o vůbec nejlépe prodávané album v celé historii kapely, které vystoupalo v prodejnosti na 44. příčku v USA a na 14. pozici ve Velké Británii, ne všichni byli s výsledkem spokojeni. Johnny se nijak netajil tím, že jsou mu bližší agresivnější, punkovější skladby: „"End of the Century" bylo jen slabým odvarem z Ramones. Nebyli to ti praví Ramones.“ Tento svůj postoj také později vyjádřil při vybírání skladeb pro kompilaci "". I přes mnohé výhrady ke Spectorově práci, Johnny uznal některá pozitiva spolupráce s proslulým producentem: „Fungovalo to, když pracoval na pomalejších skladbách, jako je třeba ‚Danny Says‘ – tam byla produkce perfektní. ‚Rock 'N' Roll Radio‘ je také velmi dobré. Na tvrdších věcech ale jeho postupy nefungovaly.“ Neramoneovsky sladký cover od The Ronettes „Baby, I Love You“, vydaný jako singl, se stal největším hitem skupiny ve Velké Británii, když vystoupal v žebříčcích na 8. příčku.  Šesté album skupiny "Pleasant Dreams" vyšlo roku 1981 a pokračovalo v trendu nastaveném albem "End of the Century" a ještě více skupinu vzdálilo syrovému punkovému zvuku prvních nahrávek. Johnny později prohlásil, že šlo především o tah nahrávací společnosti, která se marně snažila dostat Ramones do amerických rádií. "Pleasant Dreams" dosáhlo na 58. místo americké hitparády, ale singly z tohoto alba se do žebříčku nedostaly vůbec.  Deska "Subterranean Jungle", produkovaná Ritchiem Cordellem a Glenem Kolotkinem, byla vydaná v únoru 1983. Album vystoupalo na 83. příčku amerických žebříčků a stalo se posledním albem Ramones, které se kdy dostalo do první stovky nejprodávanějších desek. Bicí k druhému singlu, coveru „Time Has Come Today“ od The Chambers Brothers, nahrál Billy Rogers, bubeník Johnny Thunders and The Heartbreakers.

Změny v sestavě (1983–1989).

Po vydání "Subterranean Jungle" byl Marky vyhozen z kapely kvůli jeho problémům s alkoholem. Byl nahrazen Richardem Reinhardtem, ze kterého se stal Richie Ramone. První album, které s ním nahráli, je "Too Tough to Die" z roku 1984, na kterém se Tommy Erdelyi a Ed Stasium vrátili na pozice producentů. Deska znamenala návrat k původnímu zvuku kapely – podle Stephena Thomase Erlewina ze serveru Allmusic je zpět „rytmus rychlosti sbíječky a písně jsou krátké, hutné výpovědi.“  Hlavní počin kapely pro rok 1985 bylo vydání britského singlu „Bonzo Goes to Bitburg“, který byl velmi hraný americkými vysokoškolskými rádii a to i přesto, že singl nebyl v USA běžně k dostání. Píseň, na které měl největší podíl Joey, byla protestem proti návštěvě Ronalda Reagana na německém vojenském hřbitově, kde byli pohřbeni i příslušníci SS. Píseň se pod jménem „My Brain Is Hanging Upside Down (Bonzo Goes to Bitburg)“ objevila na devátém studiovém albu "Animal Boy" (1986), produkovaném Jeanem Beauvoirem z Plasmatics. "Rolling Stone" album charakterizoval jako „nekončící původní fuzz pop“ a vyhlásil jej albem týdne. Kritik Jon Pareles z "New York Times" o Ramones prohlásil, že „mluví za vyděděnce a podivíny“.  Následující rok nahráli LP "Halfway to Sanity" – první album které produkoval Daniel Rey a poslední na kterém hrál Richie Ramone. Richie měl rozepře s ostatními členy, protože mu ani po čtyřech letech společného hraní nechtěli přiznat podíl na zisku z prodeje triček, a nakonec kapelu opustil v květnu 1987. Náhradou se stal Clem Burke z kapely Blondie, která byla zrovna v tu chvíli rozpadlá. Podle Johnnyho byly koncerty s Burkem (který přijal jméno Elvis Ramone) úplnou katastrofou. Z kapely byl vyhozen po dvou koncertech, protože nedokázal udržet tempo se zbytkem kapely. Situaci vyřešil návrat Markyho, který se mezitím zbavil své závislosti na alkoholu.  Dee Dee opustil Ramones v roce 1989 po nahrání jejich jedenáctého alba "Brain Drain", které produkovali Beauvoir, Rey, a Bill Laswell. Byl nahrazen Christopherem Josephem Wardem, který pod jménem C.J. Ramone hrál s kapelou až do jejího rozpadu. Dee Dee se pokusil o rapovou kariéru pod jménem Dee Dee King, ale brzy se vrátil zpět k punk rocku a zformoval několik kapel podobného stylu, jako byli Ramones. Pro Ramones také dál skládal.

Poslední roky (1990–1996).

Po více než patnácti letech u Sire Records přešli Ramones k vydavatelství Radioactive Records. Prvním počinem pro nový label bylo album "Mondo Bizarro" z roku 1992, na kterém znovu spojili síly s producentem Edem Stasiem. Rok nato přišlo album "Acid Eaters", skládající se výhradně z coververzí. Ramones také pronikli do populárního seriálu Simpsonovi, když se objevili v epizodě Medvídek z roku 1993. 13.10.1994 se uskutečnil jediný koncert Ramones v České republice, na kterém kapela vystoupila ve vyprodané Lucerně.  V roce 1995 Ramones vydali "¡Adios Amigos!" a oznámili, že pokud neuspěje, tak ukončí činnost. Prodeje alba byly slabé – deska se na chvostu žebříčku "Billboard" udržela pouhé dva týdny. Ramones tak vyjeli na rozlučkové turné a na konec kariéry ještě přijali nabídku prodloužit turné o známý putovní festival Lollapalooza. Poslední koncert odehráli 6. srpna 1996 v klubu Palace v Los Angeles. Záznam z tohoto koncertu byl později vydán na CD pod názvem "We're Outta Here!". Během tohoto koncertu se na scéně objevil zakládající člen Dee Dee a mnoho dalších hostů, například Lemmy z Motörhead, Eddie Vedder z Pearl Jam, Chris Cornell z Soundgarden nebo Tim Armstrong s Larsem Frederiksenem ze skupiny Rancid.

Po rozpadu.

Dne 20. července 1999 se Dee Dee, Johnny, Joey, Tommy, Marky a C. J. sešli na autogramiádě ve Virgin Megastore v New Yorku. Bylo to naposled, co se původní čtyři členové sešli. Joeymu byla v roce 1995 diagnostikována rakovina lymfatických žláz a této nemoci 15. dubna 2001 v New Yorku podlehl.  V roce 2002 byli Ramones uvedeni do Rock and Rollové síně slávy – jmenovitě byli přijati Dee Dee, Johnny, Joey, Tommy a Marky. Tommy Ramone na přijímací ceremonii řekl, že kapela je velmi poctěna, a že by toto ocenění jistě pro Joeyho mnoho znamenalo. Johnny poděkoval fanouškům a podpořil prezidenta George W. Bushe. Dee Dee se svým specifickým smyslem pro humor poděkoval a pogratuloval sám sobě, zatímco Marky poděkoval Tommymu za to, že ovlivnil jeho styl bubnování. Green Day na ceremonii zahráli „Teenage Lobotomy“ a „Blitzkrieg Bop“ a ukázali tak, že Ramones mají vliv i na novou generaci punk rocku. Bylo to také poslední veřejné vystoupení Dee Deeho Ramonea – jen o dva měsíce později, 5. června 2002, zemřel ve svém domě v Hollywoodu na předávkování heroinem.  Dne 30. listopadu byla část East 2nd Street v New Yorku přejmenována na Joey Ramone Place. Zpěvák totiž na East 2nd Street určitou dobu bydlel a také je to nedaleko od klubu CBGB, který byl v té době ovšem už zrušený. V roce 2004 vyšel dokument "". Johnny Ramone, který bojoval s rakovinou prostaty, zemřel krátce na to – 15. září 2004 v Los Angeles. Shodou okolností bylo v den Johnnyho smrti otevřeno museum Ramones v Berlíně.  Ramones byli v roce 2007 uvedeni do Long Island Music Hall of Fame. Sada DVD s koncertními záznamy "It's Alive", která obsahuje 118 písní ze 33 vystoupení během celé jejich kariéry, byla vydána v říjnu 2007. V únoru 2011 byla kapele udělena cena Grammy za celoživotní přínos. Na ceremoniál předání se dostavili bubeníci Tommy, Marky a Richie. Marky uvedl: „Je to úžasné. Nikdy jsem nemyslel, že bych někdy dostal takovéto ocenění, a řekl bych, že ani Johnny, Joey, nebo Dee Dee nic takového nečekali.“ Richie poznamenal, že je to poprvé, co jsou všichni tři bubeníci pohromadě pod jednou střechou, a řekl, že nemůže nepomyslet na Joeyho, jak se na ně „právě teď dívá s malým úsměvem za jeho narůžovělými brýlemi.“

Konflikty mezi členy.

Nejvýznamnějším konfliktem v Ramones bylo napětí mezi Joeym a Johnnym, kteří se neshodli v mnoha směrech. Významným zdrojem hádek byly jejich odlišné politické názory, protože Joey byl liberál, zatímco Johnny konzervativec. Také jejich osobnosti byly ve výrazném rozporu – Johnny, který strávil dva roky ve vojenské škole, žil podle pravidel tvrdé sebedisciplíny, naopak chování Joeyho bylo ovlivněno obsedantně kompulzivní poruchou. Johnny také údajně několikrát nadával Joeymu za jeho židovský původ. Na začátku 80. let Johnny Joeymu přebral jeho dívku Lindu, se kterou se později oženil. Kvůli těmto sporům spolu od 80. let nemluvili, a to i přesto, že spolu ještě mnoho let hráli. Johnny ani nezavolal Joeymu do nemocnice, když v ní v roce 2001 neúspěšně bojoval s rakovinou, ale v dokumentu "End of the Century" uvedl, že po jeho smrti byl celý týden v depresi.  Problémy také přinášela Dee Deeho bipolární afektivní porucha a jeho opakované pády do drogové závislosti. Tommy z kapely odešel také proto, že byl „psychicky šikanován Johnnym, opovrhován Dee Deem a ignorován Joeym“. S novými členy přišly hádky o rozdělení příjmů a také o vzhledu členů kapely. V roce 1997 se v rozhlasovém pořadu Howarda Sterna Marky s Joeym vzájemně obvinili, že jejich problémy s alkoholem poškodily kapelu.

Styl.

Hudební vlivy a hudební styl.

Jednoduchý, rychlý a hlasitý styl Ramones byl ovlivněn populární hudbou 50. a 60. let, na které členové skupiny vyrostli. Velmi je ovlivnili The Beach Boys, The Beatles, The Kinks a The Rolling Stones, dále bubblegumeové kapely, jako byli 1910 Fruitgum Company nebo Ohio Express, a také dívčí skupiny, například The Ronettes a The Shangri-Las. Popové vlivy smíchali s tvrdým rockovým zvukem protopunkových The Stooges a New York Dolls. Styl Ramones byl z velké části reakcí na složitě aranžovanou, až překombinovanou, hudbu, jež opanovala žebříčky v 70. letech. „Rozhodli jsme založit vlastní skupinu, protože jsme byli znudění ze všeho, co jsme slyšeli,“ vysvětloval později Joey. „V roce 1974 znělo všechno jako desátá kopie Led Zeppelin, desátá kopie Eltona Johna, překombinovaně, nebo to prostě nestálo za nic. Samé dlouhé jamy, dlouhá kytarová sóla...“ Ira Robbins a Scott Isler z "Trouser Press" popsali výsledek takto:  Ramones jsou, jakožto vůdčí skupina newyorské punk rockové scény 70. let, nejčastěji škatulkováni jako punk rock, ačkoliv se lze setkat i s označením pop punk nebo power pop. V 80. letech kapela několikrát zabrousila i do vod hardcore punku, zejména na LP "Too Tough to Die".

Vizuální styl.

Členové Ramones přijali jednotný vzhled, sestávající z dlouhých vlasů, kožené bundy (tzv. křiváku), roztrhaných džínů a tenisek. Jednoduchost jejich oblékání tak dobře pasovala k minimalismu hudby. „Byli jsme ovlivněni komiksy, filmy, scénou kolem Andyho Warhola a avantgardními filmy. Osobně jsem velkým fandou časopisu "Mad Magazine",“ řekl o jejich hudebním i vizuálním stylu později Tommy Ramone.  Logo kapely vytvořil newyorský umělec Arturo Vega, který byl dlouholetým přítelem skupiny (Dee Dee Ramone u něj dokonce čas bydlel). Vega měl na starosti také výrobu ramoneovských triček, která byla pro kapelu velkým zdrojem příjmů. Nápad na logo dostal brzy po návratu z výletu do Washingtonu:  Ramones jsem vnímal jako opravdu americkou kapelu. Představovali pro mě pravý americký charakter, tedy až dětsky nevinnou agresivitu... Řekl jsem si, že Velká pečeť prezidenta Spojených států s orlem držícím šípy – které symbolizují sílu a agresivitu, jež by byla použita proti útočníkům – a s olivovou ratolestí, která je nabídnuta přátelům, by byla pro Ramones perfektní. Ale rozhodli jsme se jí trochu pozměnit. Olivovou ratolest jsme nahradili větvičkou z jabloně, protože Ramones byli přesně tak američtí jako jablečný koláč. A protože Johnny byl fanatik do baseballu, tak jsme šípy v orlových pařátech vyměnili za baseballovou pálku.  Text na svitku v orlově zobáku byl změněn na „Hey ho let's go“, tedy ústřední motiv prvního singlu kapely „Blitzkrieg Bop“. Po okraji, kde originální prezidentská pečeť říká „Seal of the President of the United States“, Vega rozmístil pseudonymy členů skupiny, tedy jména Johnny, Joey, Dee Dee, a Tommy. Při výměně člena kapely se změnilo i jméno v logu skupiny.

Vliv.

Ramones měli na vývoj populární hudby velký vliv, který je i dnes, mnoho let po rozpadu skupiny, stále patrný. Hudební historik Jon Savage o jejich debutovém albu napsal, že „jde o jednu z mála nahrávek, jež změnila tvář populární hudby navždy.“ Podle kritika Stephena Thomase Erlewinea ("Allmusic") „první čtyři alba ukázala cestu punku, zejména americkému punku a hardcoreu, na další dvě dekády.“ V magazínu "Slate" popsal Douglas Wolk Ramones jako „jednoduše nejvlivnější kapelu posledních třiceti let.“  Zejména první desce se dnes přisuzuje mnohem větší význam, než jaký by se dal odhadnout z jejích tehdejších průměrných prodejů. „Každý, kdo si poslechl debutové LP Ramones, musel začít hrát třikrát rychleji. Punk rock, celý tenhle princip superrychlých písniček, mají na svědomí Ramones. Do té doby všichni hráli v rytmu MC5,“ říká Tony James, člen mnoha klíčových britských punkových skupin, zejména Generation X. Dva koncerty v Británii v červenci 1976 jsou považovány za zásadní impulz pro britskou punkovou revoluci. Jejich koncert navštívili například členové Sex Pistols, The Damned nebo The Clash. Manažer Ramones Danny Fileds si vybavil konverzaci mezi Johnnym Ramonem a baskytaristou Clash Simononem: „Johnny se ho zeptal:,Co děláš? Hraješ v nějaký kapele?‘ a Paul mu odpověděl:,No, jenom zkoušíme. Říkáme si Clash, ale nejsme nic moc,‘ na což mu Johnny odpověděl:,Počkej, až uvidíš nás – vypadáme divně, nestojíme za nic, neumíme hrát. Prostě vylezte ze zkušebny a hrajte.‘ “ Nejdůležitější fanzin rozvíjející se britské punkové scény "Sniffin' Glue" byl pojmenován podle písně Ramones „Now I Wanna Sniff Some Glue“ z prvního alba.  Koncerty i nahrávky Ramones zásadně ovlivnily vývoj punku v Kalifornii, ve které je od té doby vysoká koncentrace úspěšných punk rockových skupin – za svůj vzor je označili například Greg Ginn z Black Flag, Jello Biafra z Dead Kennedys, Mike Ness ze Social Distortion, Brett Gurewitz z Bad Religion, nebo Descendents. První tři důležité kanadské punkové scény v Torontu, Victorii a Vancouveru byly rovněž hluboce ovlivněny Ramones. Na konci 70. let hráli v ramoneovském stylu angličtí The Lurkers, irští The Undertones, Teenage Head z Kanady, nebo američtí The Zeros a The Dickies. Zásadní hardcoreová kapela Bad Brains si vzala své jméno z písničky od Ramones. Frontman Green Day Billie Joe Armstrong pojmenoval svého syna Joey na počest Joeyho Ramonea a bubeník Tré Cool pojmenoval svou dceru Ramona.  Ramones inspirovali i muzikanty, kteří jinak spojovaní s punkem nejsou. Kytarista Kirk Hammett ze skupiny Metallica uvedl, že Johnnyho extrémně rychlá hra na kytaru měla vliv na jeho hudební vývoj. Zpěvák Motörhead Lemmy, který se s Ramones přátelil od konce 70. let, pro skupinu mixoval v roce 1985 písničku „Go Home Ann“. Členové Motörhead také později složili píseň „R.A.M.O.N.E.S.“ a Lemmy účinkoval jako host na posledním koncertě Ramones v roce 1996. Píseň „53rd and 3rd“ dala název britskému indie popovému vydavatelství, které založil Stephen Pastel ze skotské kapely The Pastels.  Evan Dando z The Lemonheads, Dave Grohl z Nirvany a Foo Fighters, Eddie Vedder z Pearl Jam nebo The Strokes jsou další z mnoha muzikantů, jež uvedli Ramones jako svou inspiraci.  Vliv mají Ramones i na české a slovenské skupiny – jako své vzory je uvádí například pražská kapela The Fialky, která na počest Ramones složila píseň „Good Bye Ramones“, nebo slovenská Zóna A.

Tribute alba.

V dubnu 2009 redaktor časopisu "Spin" Mark Prindle spočítal, že Ramones do té doby „inspirovali celkem neuvěřitelných 48 (minimálně!) dlouhohrajících tribute desek.“ První takovým albem, na kterém se představili různí umělci, bylo "Gabba Gabba Hey: A Tribute to the Ramones" z roku 1991, na kterém se objevili třeba The Flesh Eaters, L7, Mojo Nixon nebo Bad Religion. V roce 2001 několik kapel přehrálo pod názvem "Ramones Maniacs" celou kompilaci "Ramones Mania", přičemž na jedné písni spolupracoval i Dee Dee. Kompilace "The Song Ramones the Same", jež vyšla následující rok, obsahuje nahrávky od The Dictators, kteří byli součástí newyorské punkové scény půlky 70. let, nebo Waynea Kramera, kytaristy protopunkových MC5. Na kompilačním tribute albu "We're a Happy Family: A Tribute to Ramones" z roku 2003 se podíleli Green Day, Metallica, Kiss, The Offspring, Red Hot Chili Peppers, U2 nebo Rob Zombie, který přispěl i obalem desky. V roce 2009 vyšla také kompilace od českých skupin "CZ Ramones Tribute", na které se představili například The Fialky, Degradace, E!E nebo N. V. Ú.  Punkové kapely Screeching Weasel, The Vindictives, The Queers, The Mr. T Experience, Boris the Sprinkler, Beatnik Termites, Tip Toppers, Jon Cougar Concentration Camp, Shonen Knife a McRackins nahráli coververze celých ramoneovských alb. The Huntingtons na albu "File Under Ramones" vydali coververze napříč kariérou Ramones.

Ramones ve filmu.

Písně od Ramones byly použity v mnoha filmech a seriálech, jako například:  Ramones hráli ve filmu Rock 'n' Roll High School z roku 1979 a objevili se i v seriálu Simpsonovi v epizodě 5x04 Medvídek.

Ramones byla americká punk rocková skupina založená v roce 1974 v New Yorku. Je považována za vůbec první punkovou kapelu. Ačkoliv Ramones dosáhli jen omezeného komerčního úspěchu, stali se hlavní inspirací pro punkové hnutí v USA i Velké Británii.

雷蒙斯(Ramones)组团于1974年,为成立于美国纽约皇后区的摇滚乐队,由四名成员组成,主要风格是庞克,并成为首位卖座叫好的庞克乐团,更被视为纽约庞克曲风的代表者。持续至1990年代中期,该团仍活跃于流行音乐界。


Nástup na trůn.

Byl synem důstojníka (Seti) v armádě, dlouhodobě působil ve velení armády vedle Haremheba, nejen jako velitel ale také ve funkci Vezíra a nejvyššího kněze boha Amona. Věkově asi byli vrstevníci. Po smrti Haremheba, a zřejmě i jeho vlivem, se stal jeho následníkem na trůnu.. Po korunovaci vládl jen 16 měsíců. Na stele v Buhen (Wadi Halfa), kterou objevil v roce 1829 Champollion, jsou texty popisující jeho posmrtné obětiny pro chrám Min-Amona a jeho služebníky.

Vláda.

Ramesse I. na trůn nastoupil již ve vyšším věku, při korunovaci přijal jméno "Menpehtire". Hned na počátku své vlády přijal svého syna Sethiho jako spolukrále. Pokračoval hlavně v reformách, které zahájil jeho předchůdce Haremheb. Plánoval a také zahájil stavbu sloupové kolonády v Karnaku. Ta byla dokončena až za života jeho syna, následníka Setiho. V Abydu nechal zbudovat kapli a chrám.

Hrobka.

Hrobka Ramesse I., značená KV16, se nachází v Údolí králů. Byla zbudována ještě v době jeho působení v armádě. Objevena byla Belzonim v roce 1816. Má hlubokou vstupní chodbu, v její pohřební komoře je sarkofág vyrobený z růžové žuly. Na zdech hrobky se zachovala mnohá vyobrazení, na kterých jsou zachyceny nejrůznější scény z posmrtného života. Na jedné z nich se Ramesse I. je s Atumem-Reem-Cheprerem. Toto je jeden z prvních známých důkazů, že byly dohromady sloučeny tři formy boha slunce. Mumie byla ukradena a prodána do Kanady, kde byla později nalezena v zachovalém stavu a vrácena do Egyptského muzea. I když její pravá identita je sporná, přesto je považována za mumii Ramesse I.

Ramesse I., původním jménem Pa-ra.mes-su, byl egyptským faraonem 19. dynastie. Vládl jen asi 16 měsíců. Na trůn nastoupil po svém bývalém veliteli a Haremhebovi, když nějakou dobu působil jako jeho spoluvládce. Jeho plná titulatura se zachovala na stéle v Nubii, jižně od Abu Simbel. Pocházel z města Avaris, původního sídelního města Hyxosů (14.-15. dynastie) ve východní deltě Nilu.

拉美西斯一世又名门帕提拉,原名普拉美斯,生于埃及东北三角洲的阿发里斯城。( Ramesses I,或Ramsses I,?-公元前1294年6月),古埃及第十九王朝创建者(约公元前1295年—约公元前1294在位)。他不是王族,而是第十八王朝末代法老霍朗赫布的庭臣。他一直跟随国王霍朗赫布参加战斗,得到霍朗赫布的信赖,他是一名出色的指挥官,也是尼罗河口的管理人,得到了埃及首席大祭司和阿蒙高僧的头衔,最后在大约公元前1295年霍朗赫布去世时,任命了普拉美斯登上王位,成为了拉美西斯,他在位时改组军队,招募外族雇佣兵,续建底比斯的卡纳克神庙。拉美西斯一世加冕后仅仅一年零四个月就去世了,被葬于帝王谷,赫列姆赫布墓的附近。拉美西斯一世在位的时间虽然较短,却标志着统治埃及的法老由稳定埃及发展的霍朗赫布转移至如塞提一世及拉美西斯二世等强权的法老——这两位法老将埃及的国势推至顶峰。


Regiony.

Nejvyšší stupeň správních jednotek představují v Anglii regiony, jichž je celkem devět. Výrazně se mezi sebou liší v rozloze i počtu obyvatel. Každý region zahrnuje jeden nebo více celků na úrovni hrabství. Regiony vznikly roku 1994 a od roku 1996 jsou zároveň volebními obvody pro volby do Evropského parlamentu. Přestože mají všechny stejné postavení, je Londýn jediným regionem, který má volenou samosprávu.

Hrabství.

Pro administrativní účely se území Anglie člení na dvoustupňové a jednoúrovňové správní celky. Nejvyšším stupněm ve dvouúrovňové struktuře jsou hrabství. Z hlediska správního členění existují dva typy hrabství metropolitní hrabství a nemetropolitní hrabství. Tyto celky však nepokrývají celé území Anglie, neboť na zbytku jejího území existují správní jednotky obecně označované jako unitary authority (viz níže).  Ačkoli metropolitní hrabství stále formálně existují, větší část jejich pravomocí byla postupně přesunuta na metropolitní distrikty, na něž se člení. Nyní však tyto distrikty představují v podstatě samostatné správní celky, zatímco správní orgány metropolitních hrabství již neexistují.  Pro jiné než administrativní účely je Anglie rozdělena na ceremoniální hrabství a poštovní hrabství. Podrobněji viz článek anglická hrabství.

Distrikty.

Nejnižší úrovní samosprávy ve dvoustupňovém uspořádání jsou distrikty. Jsou podřízené hrabstvím a dělí se na metropolitní distrikty a nemetropolitní distrikty.  Metropolitní distrikty fakticky tvoří samostatné správní celky, protože vliv metropolitních hrabství je minimální. Londýnské městské obvody a City jsou také ve skutečnosti samostatnými správními celky, i když správní orgán Velkého Londýna Greater London Authority si zachoval určitou část pravomocí.

Unitary authority.

Některé oblasti, převážně v okolí velkých měst, nejsou součástí dvouúrovňového systému samosprávy (hrabství: distrikt), ale spadají pod pravomoc jednoho správního orgánu. Používá se pro ně neoficiální termín "unitary authority". Vznikla od roku 1995 především z distriktů, které byly vyčleněny z hrabství. Zvláštností je Isle of Wight, který byl vytvořen z rady hrabství, jehož distrikty byly zrušeny.  Všechny distrikty hrabství Berkshire jsou nyní unitary authority celky, ačkoli Berkshire jako hrabství stále existuje, přestože rada tohoto hrabství byla zrušena. Na ostrovech Isles of Scilly působí místní sui generis správní orgán, Rada Isles of Scilly, která je obdobou orgánů Unitary authority celků v ostatních částech Anglie. Metropolitní distrikty a City jsou ve skutečnosti unitary authority celky ve smyslu samostatných správních celků, ačkoli jsou zařazeny ve dvouúrovňové samosprávní struktuře.

Obce.

V Anglii se pro obce používá oficiální termín "civilní farnost" "(civil parish)", odvozený z historické podstaty těchto územně správních jednotek jako původně církevních celků Anglikánské církve, jimiž jsou farnosti. V Anglii obce tvoří nejnižší úroveň místní samosprávy. Londýn není rozdělen na jednotlivé obce, ale z hlediska samosprávy se skládá z městských obvodů. Ne všechny části Anglie jsou na nejnižší úrovni rozděleny na úrovni správy na obce, i když počet obcí s vlastní samosprávou stoupá.

V Anglii existuje v současnosti různorodý systém členění správních celků (viz rámeček na konci tohoto článku). V některých částech země se uplatňuje čtyřstupňový systém správního členění, ale například Velký Londýn je ze správního hlediska jak regionem, tak i samostatným správním obvodem.

英国英格兰的行政区划共划分为四个层级,而实际上只有「郡级」和「区级」两个层级设有政府机构,其它则为一般民间法人机构代为运作的虚级化层级。


Historie.

Náměstí Svobody je pomyslný střed a centrum celého města. První zmínky o něm pocházejí ze 13. století, kdy neslo název "Forum Inferius", což se brzy přeložilo do češtiny jako "Dolní trh". V dobách středověku si zde bohatí měšťané a šlechtici budovali domy, díky čemuž význam náměstí rostl. Roku 1679 byl vystavěn morový sloup, který se brzy stal dominantou náměstí. V roce 1869 byl zbořen kostel sv. Mikuláše, jeho poslední zbytky zanikly po náletu v roce 1945. Na přelomu 19. a 20. století bylo náměstí rozsáhle přebudováno, mnoho domů bylo zbořeno a přestavěno v novorenesančním slohu. V roce 1929 vyrostla na západní straně náměstí podle projektu architekta Bohuslava Fuchse velká funkcionalistická budova Moravské banky s pasáží Beta.  V roce 1901 náměstí proťala v severojižním směru tramvajová trať od hlavního nádraží na Moravské náměstí, ke které se během několika dalších let přidaly i tratě ze Šilingrova náměstí (ze západu po Zámečnické ulici) a z Kobližné ulice (od východu). Do současnosti se dochovala pouze první z tratí vedená severojižním směrem.  Zatím poslední rekonstrukce náměstí proběhla v roce 2006, kdy bylo náměstí kompletně předlážděno, osazena bronzová kašna s verši Jana Skácela, opraven morový sloup, vyznačena poloha někdejšího kostela sv. Mikuláše a nově vysazeno několik stromů. Ještě před zahájením rekonstrukce byly v podzemí vybudovány kolektory. V roce 2010 byl na náměstí umístěn orloj, ve skutečnosti ovšem nejde o orloj v pravém smyslu slova, ale o zvláštní hodiny vyrobené z africké žuly ve tvaru náboje, jež tak mají upomínat na obléhání Brna Švédy v roce 1645.

Rekonstrukce.

V roce 2006 byla ukončena několikaletá rekonstrukce za 180 milionů korun. Opraven byl i mariánský morový sloup a na náměstí nově přibyla bronzová kruhová kašna o průměru 15 metrů zdobená roštem s verši Jana Skácela. Básníka Jana Skácela připomíná v Brně nejen stejnojmenná ulice v Králově Poli a pamětní deska v Kotlářské ulici, kde žil. Od roku 2006 má i svou kašnu na náměstí Svobody.  Odlití jeho veršů do bronzových roštů se však neobešlo bez problémů. O tom, že okolí kruhové kašny ozdobí úryvky několika Skácelových básní o vodě, tehdy rozhodlo vedení Brna. Ovšem bez vědomí dědičky autorských práv, Skácelovy manželky Boženy. Té se nelíbilo, že magistrát začal problém řešit až těsně před dokončením kašny. „Investor se na ni obrátil zpětně a nakonec se vše vyřešilo dohodou,“ popsal situaci starou tři roky mluvčí magistrátu Pavel Žára. Právnička Skácelové původně požadovala za autorská práva tři miliony korun. Nakonec Brno zaplatilo 450 tisíc korun.  Celková podoba náměstí „nemá autora“; soutěž na návrh nové podoby náměstí vyhráli architekti Petr Kocourek a Juraj Sonlajtner, ale podle zákona město nemohlo práci zadat přímo vítězi architektonické soutěže. Muselo proto uskutečnit výběrové řízení na projektanta. Mladí architekti na výzvu k účasti v něm nereflektovali, magistrát se s nimi neshodl v názorech a požadavcích. poté se autoři rozhodli s magistrátem soudit. Výběrové řízení na projektanta poté vyhrála společnost Vlastimila Nováka. Ten si jako hlavní projektant vzal na pomoc architekty Tomáše Rusína a Ivana Wahlu, kteří se podíleli na výběru mobiliáře, výsledné podoby osvětlení, způsobu kladení dlažby atd.  Autory kašny jsou Ladislav Kuba a Tomáš Pilař, na jejichž vítězství se porota shodla, a kteří akceptovali požadavky zadavatele (magistrátu), podle nichž změnili použitý materiál a další prvky. „Tato zvláštní kombinace rozhodování úředníků, památkářů, architektů a projektantů přinesla výsledek, který téměř nikoho nenadchl“, konstatoval Jan Chmelíček v deníku Právo.

Skácelovy verše okolo kašny.

Na obručí jsou kolem kašny vepsány následující verše:  ""Studánka vyschla. Tam, kde chodili jsme pít za horkých letních dnů, teď ani krůpěj neroní zem, tajemná, vlhká.""  ""Nadarmo stojí otlučený hrnek na kameni. Jak dlouho potrvá, jak dlouho trvat bude, než na kraj spadne hustý déšť?...""  ""U břehu po kolena stojí rákosí a šeptá, šeptá větru po vůli. Vlny narážejí na kůly, hladina je plná modrých zrcátek.""  ""Když pláče slon je slza velká jak malý rybník na něm plave docela smutná vodní slípka a potáplice naříkavé.""  ""A padal déšť a byl tak těžký a byl tak sám a beze jména a každá kapka byla hřebík ukovaný za studena.""  ""Kdyby tak pršelo celou noc a celý den, a potom ještě, jednu noc, pramínek, třebas prstu tenči, jistě by vytryskl.""  ""A když jsme vyšli ven, už trošku popršelo. Stromy však nadál dychtily, v lupení frkal vraný déšť.""  ""Sám bez ničeho naposled a marně kdo za nás od včerejška celou pravdu má trápí mne žízeň a jsem vyčerpaný jak studna na návsi když hoří stodola.""  ""Déšť padá na růže prší a je to nekonečné zdá se že bude padat věčně do zahrad kolmý zlatý déšť.""  ""A znovu přelétají ptáci jak ve snu lidé přes most jdou který tu zbyl jak zbytek křídla a modrý úžas nad vodou""  ""Je slyšet rány. Na malých sáňkách slunce se svezlo po sekyře a spadlo do vody.""  ""Vždyť v nitru země, jako v každém z nás, hladina stoupá, hladina čisté spodní vody.""  ""Nejprve přinášeli v dlani jedinou studánku, dávali hvězdám pít. Až kdosi vzal tu dlaň a učinil ji čirou pro všechny žíznivé, co platí krutou daň, a vložil do ní růži.""  ""Je lilie a nelilie, déšť, který padá a jenž lije a život bývá rovněž těžký, koníčci chodí radši pěšky.""  ""Aby tvá mince zněla v čase, tak neskonale tak jak zní únava ve fontáně a římské číslo vročení""  ""Prší a kapky tančí na asfalt prší do skřivánčí to bude sýkorek mokrých prší jak pršelo by do rukou jak do tvých.""  ""O mnoho nejde deštěm kamenným nechat si rozbít tvář a duši neporanit od narození po smrt pršívá žulové deště máčejí nás na nit.""  ""Studánku dej mi blízko u lesa a nehlubokou jenom na dlaň vody a do ní žabku která vodu čistí na podzim povybírám napadané listí v zimě se budu starat aby nezamrzla a v srpnu zavedu tam lidi žíznivé.""  ""Prší. Kapky vody na skle jsou vysvlečené perly a tráva vstává. (na druhé straně okna, perla, celá mokrá, utíká se schovat za špinavý rám)""  ""Ta němá slova vypůjčím si od ryb budu je říkat vroucně pod vodou a ani trochu nebude mi líto jestli se utopí a na břeh nedojdou.""  ""Pod okny koupají se kosi, hned po ránu a kapka rosy váží tak málo a skoro nic, ta neváha nás zavažuje a sklání k zvláštní pokoře, v kaluži pluje černé peří a zpěv se nese po dvoře.""  Malá kašna  Na náměstí se nachází i menší kašna, rovněž s verši od Jana Skácela.  Poslední žízeň  Jak je to dávno co jsme odešli  a kolik žízně/ kolik krásné žízně  jsme zanechali doma/ Je tomu dávno  a kolik od té doby uplynulo let  Je to k nevíře  A přece dodnes po křemeni chutná po síře  ta žízeň navždy žízeň naposled.

Náměstí Svobody (lidově "Svoboďák"; v minulosti označováno jako Dolní trh či německy "Grosser Platz", čili Velké náměstí) je hlavní náměstí v Brně v centru historického jádra města (katastrální území Město Brno). Vzniklo ve 13. století na místě křížení tří obchodních cest a získalo tak zhruba trojúhelníkový tvar. V současnosti do něj ústí 7 ulic. Masarykova ulice od jihu spojuje náměstí s hlavním nádražím a Zámečnická na západě se sousedním Dominikánským náměstím. Na severozápadě ústí ulice Středova a také Česká ulice, která vede na sever k Ústavnímu soudu a krajskému úřadu na Žerotínově náměstí. Na sever vede Rašínova ulice ke kostelům svatého Jakuba a svatého Tomáše na Moravském náměstí. Severním směrem vede i Běhounská ulice. Na východ jako jediná ulice směřuje Kobližná na Malinovského náměstí.

自由广场("Náměstí Svobody")旧名下市场("Dolní trh")、大广场("Grosser Platz","Velké náměstí"),是布尔诺最重要的广场。坐落在布尔诺旧城的中心,大致呈三角形。