Životopis.

Politkovská se narodila jako Anna Mazepa v New Yorku ukrajinským rodičům, kteří pracovali jako sovětští diplomaté pro Organizaci spojených národů (OSN). Vyrostla a vystudovala v Moskvě. Během studií žurnalistiky, která uzavřela v roce 1980, se provdala za Alexandra Politkovského. Měli spolu dvě děti.  Po studiích pracovala postupně v deníku "Izvestija", podnikových novinách Aeroflotu, v listu "Obščaja Gazeta" a v opozičním deníku "Novaja gazeta". Ve svých článcích kritizovala autoritativní tendence ruské vlády, její zkorumpovanost a také poměry v ruských bezpečnostních silách. Za svou novinářskou práci obdržela řadu mezinárodních ocenění.

Pokus o zabití, výhrůžky.

V září 2004 se Politkovská vydala jako prostředník jednat o propuštění rukojmí při teroristickém útoku na školu v Beslanu v Severní Osetii. Na palubě letadla letícího do Beslanu po vypití hrníčku čaje, který jí podali, došlo k otravě a Politkovská byla hospitalizována v nemocnici v Rostově na Donu. Lékařské záznamy z ošetření v nemocnici se záhadně ztratily. Novinářka figurovala na seznamu „nepřátel ruské vlasti a státnosti,“ o němž informoval poslanec Nikolaj Kurijanovič.  Po rozhovoru s Ramzanem Kadyrovem v 2004 řekl Politkovské jeden z jeho tajemníků "Někdo by vás měl zastřelit, až se vrátíte do Moskvy, tak jak to dělají u vás v Moskvě." Kadyrov souhlasně uvedl "Je nepřítel, měla by být zastřelena."

Vražda.

Dne 7. října 2006, v den Putinových narozenin, byla Politkovská zastřelena ve výtahu svého domu v Moskvě. První proces s obžalovanými z její vraždy skončil v roce 2009 fiaskem, protože porota je pro nedostatek důkazů propustila. Nejvyšší soud ale vrátil případ prokuratuře k došetření.  V prosinci 2012 byl z podílu na její vraždě uznán vinným policista Dmitrij Pavljučenkov, odsouzen byl na 11 let vězení.  Z podílu na vraždě byli dále obžalováni čečenští bratři Rustam (který ji podle obžaloby zastřelil), Ibragim a Džabrail Machmudovovi, jejich příbuzný Lom-Ali Gajtukajev a bývalý policista Sergej Chadžikurbanov. Proces s nimi byl zahájen v červenci 2013.  Motivů k odstranění novinářky se nabízí celá řada. V listu Nová Gazeta a jiných novinách napsala asi 500 reportáží. Kvůli faktům, která zveřejňovala – především o válce na severním Kavkaze, o postupu ruských vojsk, akcích tajných služeb, napojení tajných služeb na čečenské islamistické skupiny, ale také o zločinech čečenských povstalců – proti ní bylo vedeno 40 soudních řízení. Bývalý ruský agent FSB Alexandr Litviněnko tvrdil, že za vraždou stál Vladimir Putin.

Publikační činnost.

V českém překladu vyšla prozatím jediná její kniha, a to:

Promenáda Anny Politkovské v Praze.

Dne 27. února 2020 byla za účasti pražského primátora Zdeňka Hřiba a radní pro kulturu Hany Třeštíkové v sousedství Místodržitelského letohrádku ve Stromovce pojmenována tamní promenádní cesta na počest Anny Politkovské. Ceremonie proběhla v souvislosti s přejmenováním Náměstí pod kaštany na Náměstí Borise Němcova.

Anna Stěpanovna Politkovská () (30. srpna 1958, New York – 7. října 2006, Moskva) byla ruská novinářka, spisovatelka a politická aktivistka s ukrajinskými kořeny, dcera sovětských komunistických diplomatů, odpůrkyně ruského prezidenta Vladimíra Putina a kritička ruského postupu během druhé čečenské války. Dne 7. října 2006 byla v Moskvě zastřelena. Objednavatel její vraždy nebyl odhalen.

安娜·斯捷潘诺芙娜·波利特科夫斯卡娅(,1958年-8月30日-2006年-10月7日),乌克兰裔俄罗斯记者,于纽约市出生,以反对第二次车臣战争和俄罗斯总统弗拉基米尔·普京而闻名。


Fotbalová kariéra.

Narodil se v Santiagu de Chile, zde vystudoval pontifikálně katolickou univerzitu a vystudoval stavební inženýrství.  Hrál na postu obránce a celou svou hráčskou kariéru věnoval klubu Club Universidad de Chile, kde odehrál 451 ligových utkání a vstřelil jeden gól. Připsal si i jeden start za chilskou reprezentaci.  Jako trenér navázal na hráčskou kariéru a nejdříve se věnoval klubu Universidad de Chile. Poté chvíli působil u chilské reprezentace jako technický asistent a trenér hráčů do 20 let. Následně pokračoval v dalších chilských klubech nejdříve Palestino, pak O'Higgins a nakonec Universidad Católica. S Universidad Católica získal jihoamerický pohár Copa Interamericana v roce 1994 a Copa Chile v roce 1995. Poté okusil ekvádorskou ligu s LDU Quito, se kterým získal titul. V roce 2001 odešel do Argentiny, kde se věnoval klubům San Lorenzo a River Plate. S oběma triumfoval v Clausuře (s San Lorenzem v roce 2001 a s River Plate 2003).

Trenérská kariéra.

Působení ve Španělsku (2004 - 2013).

Trenérem Villarrealu se stal 1. července 2004. Přicházel do klubu, který skončil osmý v lize a měl hrát Pohár UEFA, zde se s Pellegrinim dostali do čtvrtfinále. Hned v první odehrané sezóně v La Lize se s ním dostal Villarreal na 3. místo a kvalifikoval se tak do Ligy mistrů. Zde spanilá jízda Villarrealu skončila až v semifinále na Arsenalu. Během této cesty dvakrát remizoval ve skupině s Manchesterem United, který záhy vypadl, v osmifinále si poradil se skotskými Rangers a ve čtvrtfinále vyřadil Inter Milán. V La Lize to bylo horší a klub skončil na sedmém místě. Následující sezóny byl Villarreal pátý a druhý, což bylo historicky nejlepší umístění Villarrealu. Kvalifikoval se tak do Ligy mistrů, kde opět skončil na Arsenalu tentokrát ve čtvrtfinále. Na konci roku 2007 prodloužil smlouvu do roku 2011. Po sezóně 2008/09, když skončil s Villarrealem na 5. místě, Pellegriniho zlákal Real Madrid, který za něj vyplatil Villarrealu odstupné 4 milióny eur.  Sezóna v Realu Madrid nebyla příliš nepovedená, ovšem přestože Real posbíral v lize 96 bodů, skončil až na 2. místě za Barcelonou. V Lize mistrů vypadl v osmifinále s Lyonem a v Copě del Rey brzo s třetiligovým Alcorcónem po ostudné porážce 0:4. Po sezóně Pellegrini odešel a nahradil ho José Mourinho. Bylo mu nabídnuto angažmá u mexické reprezentace, ale on odmítl.  V listopadu se ozvala Málaga, které se nedařilo a trenér Jesualdo Ferreira byl odvolán. Pellegrini dostal Málagu ze sestupových pozic a vytáhl jí na 11. místo. V následující sezóně obsadil s Málagou čtvrté místo v Primera División, což klubu zajistilo účast ve čtvrtém předkole Ligy mistrů. V tom vyřadil po domácí výhře 2:0 a bezgólové remíze v odvetě řecký Panathinaikos FC. Základní skupinou prošla Málaga bez porážky a nechal za sebou i slavný AC Milán. V osmifinálovém vyřazení FC Porto, po výsledcích (0:1 a 2:0) nestačili hráči Málagy ve čtvrtfinále na pozdějšího finalistu Borussii Dortmund.

Manchester City (2013 - 2016).

V červnu 2013 převzal tým Manchester City FC, s nímž hned ve své první sezoně vyhrál Premier Leaguei Anglický ligový pohár. Ten dokázal vyhrát podruhé v sezoně 2015/16. V témže ročníku Ligy mistrů Manchester postoupil ve vyřazovací části přes Dynamo Kyjev a Paris Saint-Germain do semifinále, což je historicky nejlepší umístění klubu v této soutěži.  Po sezoně 2015/16 ho v Manchesteru nahradil Pep Guardiola.

Manuel Luis Pellegrini Ripamonti (* 16. září 1953, Santiago de Chile, Chile) je bývalý chilský fotbalista a bývalý manažer anglického klubu West Ham United FC. Předtím mj. Real Madrid, Villarreal a Málagu a Manchester City.

曼努埃尔·路易斯·佩莱格里尼·里帕蒙蒂(,1953年-9月16日)生于智利圣地亚哥,前足球运动员,退役后担任主教练。他拥有土木工程师证书,所以被暱称为“工程师”、“佩工”或是谐音为“沛公”。


Referendum o samostatnosti Jižního Súdánu

Pozadí.

Předpokladem k referendu bylo provedení sčítání, které by umožnilo určit, jak rozdělit bohatství a politickou moc mezi různé oblasti. Na základě téhož sčítání byla provedena registrace voličů, na jejímž základě také proběhly všeobecné volby v Súdánu v roce 2010, naopak měly vliv na podobu referenda. Samotné sčítání bylo třikrát odloženo, neboť sever s jihem se dohadovaly, čím jsou podle Všeobecné mírové dohody povinovány, byly problémy s financováním a samotné provedení představovalo značný logistický problém. Na jihu komplikovaly přesuny nezmapovaná minová pole, navíc až pět milionů Súdánců žije kočovnicky. Necelé dva miliony osob, které utekly z jihu země, bydlelo v době sčítání v táborech v okolí hlavního města Chartúmu, další uprchlíci byli v sousedním státech, Ugandě a Keni. Na západě země komplikoval organizaci sčítání přetrvávající konflikt v Dárfúru – lidé se báli, že by vláda zneužila výsledky sčítání proti nim, povstalci hnutí pro spravedlnost a rovnost dokonce hrozili, že budou útočit na sčítací komisaře.  U samotného referenda panovaly mezi jihem a severem neshody, kolika procent hlasů musí dosáhnout snaha o nezávislost (Severská Národní kongresová strana požadovala původně alespoň 75 %), zda mohou hlasovat i ti Jihosúdánci, kteří žijí na severu, a jak bude probíhat případné rozdělení (včetně rozdělení státního dluhu). nakonec bylo v listopadu 2009 dohodnuto, že účast v referendu musí být alespoň 60 % z 3,8 miliónů oprávněných voličů a v případě dosažení této účasti bude k odtržení stačit prostá většina. V případě malé účasti by se referendum do šedesáti dnů opakovalo.  Dalším předmětem diskusí byl osud dvou spolkových států na pomezí Jižního a Severního Súdánu, Jižního Kordofánu a Modrého Nilu, u nichž je etnická situace složitější. Tato otázka nakonec nebyla v rámci referenda vyřešena, řešení bylo odsunuto na později.

Dohled.

Své pozorovatele do země vyslaly mnohé nadnárodní organizace, Evropská unie, Africká unie, Liga arabských států a Mezivládní úřad pro rozvoj.  Bývalý prezident Spojených států amerických Jimmy Carter, bývalý generální tajemník Organizace spojených národů Kofi Annan a bývalý premiér Tanzanie Joseph Warioba vedli mezinárodní delegaci Carterova centra. Ze Spojených států amerických navštívil také třikrát Súdán americký senátor John Kerry, předseda Senátní komise pro zahraniční vztahy.

Referendum, které se konalo v Jižním Súdánu od 9. ledna do 15. ledna 2011, rozhodovalo o tom, zda oblast zůstane součástí Súdánu, nebo se stane samostatným státem. Konání referenda bylo součástí Všeobecné mírové smlouvy z roku 2005 mezi vládou v Chartúmu a Súdánskou lidově osvobozeneckou armádou.

[[File:Political Regions of Sudan, July 2006.svg|thumb|right|


První kontakt.

V roce 2373 Borgové objevili neznámým způsobem cestu do tekutého prostoru, kde se prvně setkali s druhem jenž označili jako 8472. Protože tato rasa mohla pro společenstvo Borgů znamenat velký přínos v oblasti biologické vyspělosti, pokusili se je asimilovat. Následkem neúspěšného pokusu Borgů byla invaze druhu 8472 do delta kvadrantu známé Galaxie.  Protože Borgové nebyli schopni čelit stovkám bionických plavidel druhu 8472, ten se začal dostávat hlouběji do známého vesmíru. Účinnou obranu vyvinul až Doktor z lodi USS "Voyager" pod velením kapitána Janewayové.  Když druh 8472 zaznamenal první ztráty, stáhl se z Galaxie zpět do tekutého prostoru. Následně ale opět tajně pronikli zpět do naší Galaxie, kde napodobili lidskou podobu a připravovali se infiltrovat základnu Hvězdné flotily na Zemi. Poté, co byla kapitánem Janewayovou jedna ze základen objevena, dohodla se s velícím členem přípravného tábora na příměří.

Fyziologie.

Výška dospělého jedince je zpravidla přes 2 metry, má enormně dlouhé a přitom nepoměrně slabé končetiny. Jeho hlava neúměrná tělu, s protaženým temenem a výraznými očními výstupky.  Mají extrémně hustou genetickou strukturu, která jim poskytuje velmi silný imunitní systém. Téměř cokoliv, co přijde do styku s jejich buňkami, je okamžitě neutralizováno, ať jde o chemického, biologického nebo technologického narušitele. To je rovněž příčina, proč Borgové nemohli asimilovat členy rasy 8472 nebo jejich lodě.  Účinnou zbraň dodal až Doktor z lodi USS "Voyager", když modifikoval nanosondy Sedmé z devíti. Kombinace nanosond a biologického viru účinkovala v bionickém systému druhu 8472 (kdy jsou tvorové propojeni biologicky s technologií, obdobně jako Borgové technologicky se svými loděmi) jako epidemie s okamžitou smrtí.

Druh 8472 je fiktivní mimozemská rasa vyskytující se v seriálu. Jde o tvory enormně biotechnologicky vyvinuté. Jako 8472 je označili Borgové, kteří napadli jejich domovský tekutý prostor, jenž se nachází mimo naši Galaxii. V MMO videohře "Star Trek Online" byli pojmenováni jako undinové (anglicky Undine).

8472种族(Species 8472)是《星际旅行》虚拟宇宙中,生活在银河系外的某种液态空间的非类人种族,主要出现于《航海家号》中。8472是博格人的命名编号。 8472种族因为其种族的生理机能特性,使得博格人不能同化并且被击退,还差点被灭族,博格人逼不得以与航海家号合作,才得以避免被消灭命运。


Definice opakované hry.

Uvažujme hru G a množinu hráčů formula_1. Každý hráč i má neprázdný konečný prostor akcí formula_2. Prostor profilů akcí formula_3 je kartézským součinem formula_2. Každý hráč má užitkovou funkci formula_5, definovanou jednotlivými výstupy hry formula_6. Nechť hra formula_6 je hrána opakovaně (konečně nebo nekonečně mnohokrát) a přinese každému hráči výplatu, která je sumou jednotlivých výplat, které hráč obdrží ve všech kolech hry formula_6. Potom posloupnost těchto her je nazvána opakovanou hrou, nebo superhrou formula_9.  Ačkoliv v opakovaných hrách jsou jednotlivé akce hráčů jsou ovlivněny předchozími rozhodnutími, prostředí opakovaných her je na historii a čase nezávislé a tedy stacionární. To vyplývá z předpokladů, že:  V teorii her můžeme opakované hry rozdělit na hry s úplnou informací a hry s neúplnou informací. Opakované hry s úplnou informací můžeme nadále dělit na konečně opakované hry a nekonečně opakované hry. O konečně opakované hry se jedná v případě, že počet opakování formula_10. Pokud formula_11 mluvíme naopak o nekonečně opakovaných hrách.

Konečně opakované hry.

Konečně opakované hry můžeme rozdělit do dvou kategorií. Konečně opakované hry, ve kterých známe počet opakování a konečně opakované hry, ve kterých neznáme počet opakování. Jednotlivá kola opakovaných her značíme formula_12, kdy první kolo hry je značeno jako formula_13. Poslední kolo hry je poté značeno jako formula_14 a celkový počet kol je tedy formula_15. Specifickým rysem konečně opakovaných her, ve kterých známe počet kol je ten, že v posledním kole hry hráči ustupují od společensky optimální strategie a chovají stejně racionálně jako při neopakovaných hrách. Tedy upřednostňují svůj „sobecký“ zájem a maximalizují svůj užitek v daném kole. Je to dáno tím, že nenastanou již žádná další kola hry a tedy odpadá hrozba odplaty ze strany ostatních hráčů.  U konečně opakovaných her s neznámým počtem opakování se hráči chovají stejně, jako při nekonečně opakovaných hrách.

Akce a historie opakovaných her.

Zatímco v klasických neopakovaných hrách je zvykem volbu konkrétní akce hráče (například spolupracovat či podvádět) označovat za strategii v opakovaných hrách musíme pojmy strategie a akce rozlišovat. Akce je tedy konkrétní volba i-tého hráče v kole formula_16 a je značena jako formula_17. Profil akcí formula_18 je potom n-tice akcí jednotlivých hráčů v kole t opakované hry formula_9.  Dále se v opakovaných hrách pracuje s pojmem historie, který značí popis volby akcí všech hráčů v předchozích kolech hry. Historii v čase t potom definujeme jako formula_20 a historii celé hry definujeme formula_21.  Důležitým předpokladem v opakovaných hrách je ten, že hráči před každým kolem hry navzájem znají akce, které provedli ostatní hráči v předchozích kolech hry.

Strategie opakovaných her.

Strategii hráče formula_22 značíme jako formula_23 a můžeme ji popsat jako volbu akcí v jednotlivých kolech hry formula_24.Profil strategií v kole formula_12 je potom formula_26. Strategii hráče formula_22 v kole hry formula_12 zapisujeme jako funkci formula_29, kde formula_30. Tak jsme si objasnili vztah akce, historie a strategie.  K tomu, abychom mohli specifikovat strategii pro opakované hry, je zapotřebí definovat jednotlivé akce hráčů pro každé kolo hry, a pro jejich veškeré možné historické akce. V případě nekonečně opakovaných her to však máme nekonečně mnoho možných kol i jejich historií a proto to není jednoduchý úkol. Níže jsou uvedeny některé příklady strategií tak, jak je uvádí "Slantchev" (viz Zdroje).

Always defect (vždy podvádět).

Tato strategie předepisuje hráči podvádět při jakékoliv historii hry a nezávisle na tom, co udělali ostatní hráči.

Always cooperate (vždy spolupracovat).

Tato strategie předepisuje hráči spolupracovat při jakékoliv historii hry a nezávisle na tom, co udělali ostatní hráči.

Naive Grim Trigger.

Tato strategie předepisuje hráči spolupracovat v případě, že ostatní hráči také spolupracují. V případě, že ostatní hráči přestanou spolupracovat (i když se to stane pouze jednou), od té doby předepisuje tato strategie hráči stále podvádět. Strategie Naive Grim Trigger tak je velice „tvrdá“, jelikož po jakémkoliv selhání trestá už napořád.

Grim Trigger.

Tato strategie je ještě tvrdší, než strategie předchozí, jelikož kromě soupeřových selhání trestá zároveň i selhání vlastní. To znamená, vždy když v předchozím kole jakýkoliv hráč podváděl. Strategie Grim Trigger tedy předepisuje spolupracovat v prvním kole a poté spolupracovat do té doby, dokud všichni hráči v minulém kole spolupracovali. V jiných případech předepisuje podvádět.

Tit-for-Tat (Půjčka za oplátku).

Tato strategie předepisuje spolupracovat v prvním kole a poté hrát stejně tak, jako hrál druhý hráč v předchozím kole. To znamená podvádět, pokud druhý hráč v předchozím kole podváděl a spolupracovat, pokud druhý hráč v předchozím kole také spolupracoval. Toto je nejpřívětivější strategie, jelikož obnovuje spolupráci ihned po tom, co druhý hráč začne také spolupracovat.

Limited Retaliation / Forgiving Trigger (omezená odplata).

Tato strategie předepisuje spolupracovat v prvním kole hry a následně formula_31 kol podvádět za každý podvod všech hráčů. Po tomto následuje návrat ke spolupráci bez ohledu na to, co se dělo ve fázi trestu.

Win-Stay, Lose-Shift.

Tato strategie předepisuje spolupráci v prvním kole a poté spolupracovat po všech historiích, kde poslední výsledek byl buď spolupráce-spolupráce, nebo podvod-podvod. V opačném případě hráč bude podvádět. Název Win-Stay, Lose-Shift značí, že v případě, kdy výsledek poslední hry byl pro hráče relativně dobrý (Win) má zůstat u stejné akce. V případě, že výsledek poslední hry byl relativně špatný (Lose), má naopak akci změnit.

Deviate Once.

Tato strategie předepisuje použít strategii Tit for Tat do kola formula_35, a poté podvádět v kole formula_35. Dále spolupracovat v kole formula_37 a poté opět hrát strategii Tit for Tat, tentokráte až do konce.

Grim DEVIL.

Tato strategie předepisuje použít strategii Grim Trigger do kola formula_38 a poté podvádět v kole formula_35 a v každém dalším kole.

Výplatní funkce.

Jak již bylo řečeno dříve, výplatní funkce u konečně opakovaných her může být agregována například jako součet či průměr výplat v jednotlivých kolech hry. Pro nekonečně opakované hry zavádíme pojem diskontní faktor formula_40, který můžeme chápat například jako míru netrpělivosti jednotlivých hráčů. Diskontní faktor se může lišit jak mezi jednotlivými hráči, tak i pro jednoho hráče v rozdílných časech (kolech) hry.  Uvažujme nějaký profil strategií s v čase hry formula_12, formula_42 a užitkovou funkci hráče formula_22, formula_44. Výplatní funkci hráče formula_22 pro opakovanou hru poté definujeme jako formula_46. Můžeme si všimnout, že užitková funkce formula_5 není závislá na čase,což je dáno tím, že prostředí opakovaných her je stacionární.

Nashova rovnováha v opakovaných hrách.

„Profil strategií s opakované hry (v pojetí formula_48) je Nashovou rovnováhou, jestliže formula_23 je nejlepší odezvou hráče formula_22 vůči chování oponentů, za předpokladu, že ostatní hráči se drží svých strategií v s." (citace SKÁLOVÁ).

V teorii her je každá situace, ve které se musíme rozhodnout, označována za hru. Posloupnost takovýchto her je potom nazývána opakovanou hrou. Opakované hry většinou vychází z nějakých dobře známých statických her, jako například „vězňovo dilema“, a většinou se také jedná o hry dvou hráčů.

在博弈论,重复博弈所指的是一类特殊的扩展形式的博弈(extensive form game)。此类博弈中包含一个基础博弈(base game)——称为阶段博弈(stage game);在整个重复博弈中,该阶段博弈会被重复一定次数。阶段博弈一般是一个大家熟悉的博弈(如囚徒困境)。类似的,非重复博弈也可称为单一阶段博弈(single stage game)或单次博弈(single shot game)。


Historie.

Seminolové sami sebe nazývají Kaniuksalgi "Lidé z poloostrova". Pocházejí z části Kríků, která se v průběhu 18. století usadila na tehdy řídce zalidněném poloostrově Florida a asimilovali místní kmeny Timukuů a Kalusů. Byli řazeni mezi tzv. Pět civilizovaných kmenů, vycházeli s bělochy dobře a přejímali mnohé prvky jejich způsobu života. To se změnilo roku 1821, kdy se Florida stala součástí USA. Američané začali zabírat půdu Seminolů a nutit je k vystěhování do indiánského teritoria Oklahoma, což vedlo k sérii tzv. seminolských válek. Těch se zúčastnil také český dobrodruh Čeněk Paclt z Turnova – bojoval jako žoldnéř na straně federální vlády, ale jeho zápisky prozrazují sympatie k Indiánům.  Odboj vedli náčelník Osceola (1804–1838) a medicinman Abiaka. Příslušníci kmene se před pronásledováním uchýlili do močálů Everglades (odtud jejich někdejší pojmenování "Bažinní Indiáni") a využívali jejich neprostupného terénu k vedení partyzánské války. Přidali se k nim také uprchlí černí otroci, jejichž potomci tvoří dodnes zvláštní etnickou skupinu Černých Seminolů. Osceola s hrstkou mužů po pět let vzdoroval americké armádě, roku 1837 byl zradou zajat a nedolouho poté zemřel ve vězení v Charlestonu, podle oficiální verze na malárii či angínu, podle Václava Šolce spáchal sebevraždu. Nedlouho před smrtí vznikl jeho nejznámější portrét od George Catlina. Ve čtyřicátých letech 19. století zůstalo na Floridě jen necelých 500 Seminolů, ale náčelník Hóláta Miko (seminolsky Silný aligátor, Američany zván Billy Bowlegs) vedl guerillovou válku proti americké armádě až do roku 1858. Seminolové si dodnes zakládají na tom, že oficiálně nepodepsali kapitulaci. Větší část kmene skončila v Oklahomě, kde se v době občanské války rozdělili na příznivce Unie a Konfederace; ti kteří zůstali na Floridě, živořili v nehostinných oblastech, americké občanství obdrželi až v roce 1934, jejich osud se začal zlepšovat až po 2. světové válce. V roce 1962 se od Seminolů oddělili Mikasukiové a byli uznáni jako samostatný kmen.

Způsob života.

Seminolové se zabývali primitivním pěstováním kukuřice, tvořící základ jejich potravy. Zemědělství doplňovali rybolovem a lovem aligátorů; vynikali v zacházení s lukem. Žili v obydlích nazývaných "čikí" (chickee), což byly dřevěné plošiny na kůlech kryté palmovým listím. Muži lovili, stavěli obydlí a vyráběli ze dřeva dlabané kanoe, luky, nádoby, ženskou prací bylo košíkářství a šití oděvů, v nouzi vyráběli oděvy sešíváním různobarevných hadříků, a proto bývají označováni za vynálezce patchworku.Jejich náboženství bylo animistické, důležitou roli pri rituálech hrálo pití "černého nápoje", což byl psychoaktivní odvar z cesmíny, ve větších dávkách vyvolávající zvracení. Zvracení však bylo indiány vítáno jako vnitřní očista těla i ducha. Jméno náčelníka Osceoly znamená "Ten, který křičí (po požití) černého nápoje". Nejvýznamenějším obřadem ročního cyklu byla "Puskita", slavnost zelené kukuřice, míru a obnovy, konaná v červnu. Dnes je hlavním zdrojem obživy Seminolů v Oklahomě provozování kasin a řetězce "Hard Rock Café", na Floridě pracují jako turističtí průvodci v oblasti Everglades.

Populární kultura.

Statečný boj Seminolů za svobodu inspiroval filmy Budda Boettichera "Seminolové" (1953) či Konrada Petzolda "Statečný Osceola" (1971, v titulní roli Gojko Mitič) i knihu Dolores Johnsonové "Seminolské deníky".

Seminolové jsou indiánský kmen žijící v USA. V současnosti má asi 12 000 příslušníků, kteří jsou rozděleni do dvou skupin: jedna žije v Oklahomě, druhá na Floridě.

塞米诺尔人(英语:Seminole Seminole)是来自佛罗里达州的美洲原住民。现今他们主要居住在奥克拉荷马州,其中包括三个联邦认证的部落:奥克拉荷马州的塞米诺尔部落,佛罗里达州的塞米诺尔部落,以及佛罗里达州的米科苏基印第安人部落。


Jednotky.

Původně objednaná trojice torpédoborců byla později rozšířena o další tři, a to díky snížení počtu postavených jednotek předcházející menší třídy "Gwang-gaeto Veliký". Postavily je loděnice Hyundai Heavy Industries (HHSI – sudé kusy) a Daewoo Shipbuilding & Marine Engineering (DSME – liché kusy). Mezi lety 2003–2008 byly do služby zařazovány tempem jedné lodi za rok.  Jednotky třídy "Chungmugong Yi Sun-shin":

Konstrukce.

V konstrukci lodí jsou uplatněny technologie stealth. Výzbroj prvních tří jednotek je následující. V příďové dělové věži je americký 127mm kanón, který může používat naváděnou munici s prodlouženým doletem a je tak vhodný pro ničení pozemních cílů. Blízkou obranu zajišťuje jeden raketový systém RAM umístěný na střeše můstku a jeden kanónový systém Goalkeeper CIWS na střeše hangáru. Mezi můstkem a dělovou věží je umístěno 32 buněk vertikálního vypouštěcího zařízení amerického typu Mk.41. V nich se nachází stejný počet protiletadlových řízených střel typu Standard SM-2 Block IIIA. Ve středu nástavby se nacházejí dva čtyřnásobné vypouštěcí kontejnery protilodních střel Boeing Harpoon a dva trojhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety pro domácí protiponorková torpéda K745 Chung Sang Eo. Na zádi se nachází přistávací plošina a hangár uzmožňující operace dvou protiponorkových vrtulníků Super Lynx.  Počínaje čtvrtou jednotkou "Wang Geon" bylo vertikální vypouštěcí silo posunuto více doleva a do vzniklého prostoru bylo instalováno 8 buněk domácího vertikálního vypouštěcího zařízení K-VLS, ve kterých jsou umístěna domácí raketová torpéda Hong Sang Eo (systém může nést rovněž protizemní střely Hyunmoo III). Systémem K-VLS mají být dodatečně vybavena i starší plavidla třídy.  Pohon koncepce CODOG využívá dvou spalovacích turbín General Electric LM2500 a dvou dieselů. Lodní šrouby jsou dva. Lodě dosahují rychlosti 30 uzlů.

Třída Chungmugong Yi Sun-shin či třída KD-II je třída vrtulníkových torpédoborců jihokorejského námořnictva. Šest postavených jednotek představuje druhou z trojice tříd domácí konstrukce, postavených v rámci modernizačního programu "Korean Destroyer Experimental" ("KDX-II"). Ten byl důležitým krokem v přeměně jihokorejského námořnictva ze sil pobřežní obrany, do loďstva schopného provádět oceánské operace. Všechny torpédoborce jsou stále v aktivní službě.

忠武公李舜臣级驱逐舰()(KDX-II)是大韩民国海军第二阶段开发研制的新型驱逐舰,由大宇重工玉浦船厂建造,2002年5月22日首舰下水,2003年12月服役。首舰舷号975。


Následnice trůnu.

Razia ad-Dín byla dcerou mamlúckého sultána Šamsuddína Iltutmiše, který v Dillí vládl v letech 1211 – 1236. Poté, co v roce 1229 zemřel sultánův nejstarší syn a následník trůnu, rozhodl se sultán jmenovat na tento post svou dceru Razii, a to i přesto, že to u šlechty vyvolalo silný odpor. Razia byla ovšem vzdělaná žena a otec ji plně důvěřoval - v době své nepřítomnosti jí svěřoval řízení věcí v sultanátu. Cvičila se také v boji a svého otce často doprovázela do bitev.

Boj o trůn.

Po smrti otce, 29. dubna 1236 se nestala panovnicí Razia, ale její bratr Ruknuddín Fírúz, který byl na trůn dosazen svou matkou a skupinou vlivných guvernérů. Proti novému sultánovi ale záhy povstal jeho další sourozenec, bratr Ghiasuddín, guvernér Oudhu. Ruknuddín se s Ghiasuddínem utkal v bitvě, čehož využila Razia, obsadila hlavní město Dillí a zmocnila se trůnu. Svého bratra Ruknuddína i jeho matku nechala zajmout a oba popravit. Vláda sultána Ruknuddína tak po šesti měsících skončila.

Panovnice.

Od chvíle, kdy se Razia ujala vlády, se proti ní začalo připravovat spiknutí nespokojených guvernérů z Budaunu, Multánu, Láhauru a Hansi. Toto spiknutí bylo záhy odhaleno a potlačeno. Po dosažení křehkého míru se sultán(ka) Razia pustila do reorganizace státního systému a do zlepšení infrastruktury výstavbou silnic. Pokusila se také nastolit mír mezi muslimy a hinduisty v zemi a zrušila nespravedlivou daň uloženou nemuslimům. Tímto opatřením proti sobě popudila muslimskou šlechtu. Roku 1239 se tak musela na bojišti utkat s guvernérem Láhauru, kterého v bitvě porazila. Dalším protivníkem se jí stal bratranec Malik Ichtiaruddín Altunia, guvernér Bhatindy, který tvrdě odsoudil to, že Razia jmenovala svého etiopského otroka Džamaluddína Jaquta do vysoké funkce vrchního podkoního v královských stájích a učinila z něj svého poradce (a dle některých pomluv údajně i milence). Guvernér Altunia její vojsko porazil, Jaquta zabil a Razii uvěznil. Aby se Razia vyhnula popravě, rozhodla se provdat se za svého bratrance a věznitele Altuniu a společně pak vytáhli do boje proti dalšímu z jejích bratrů, Muizeovi ud din Bahramovi, který se mezitím zmocnil vlády v sultanátu. 14. října 1240 zahynula Razia i její manžel v bitvě.

Razia ad-Dín (1205 – 14. října 1240), panovnickým jménem Jalâlat ud-Din Raziyâ, byla jedinou ženou, která získala v Dillíském sultanátu titul sultána a vládla v Dillí jako pátý mamlúcký sultán v letech 1236 – 1240.

拉齐娅(Razia Sultana,1205年-1240年),德里苏丹国第五任统治者,也是该国唯一的女王。


Kariéra.

Na začátku kariéry hrával závodně také vodní pólo, později se ale specializoval na rychlostní plavecké disciplíny. Úspěchy sbíral převážně na krátkých kraulařských tratích a ve štafetách, závodil i na motýlkařských tratích. Poprvé se prosadil jako člen americké štafety na olympijských hrách 1984 v Los Angeles, s níž získal svou první olympijskou medaili. V následujícím roce poprvé překonal světový rekord v závodě na 100 m volný způsob, když se časem 48.95 dostal jako první plavec pod hranici 49 sekund. Světový rekord v této disciplíně zlepšil ještě několikrát, jeho maximem byl čas 48,42 z roku 1988, který vydržel jako nejlepší světový čas šest let, než jej překonal Alexandr Popov. Na mistrovství světa v plavání 1986 získal čtyři individuální a tři štafetové medaile (z toho tři zlaté) a tento úspěch ještě vylepšil na olympijských hrách 1988 v Soulu. Tam vybojoval pět zlatých (z toho dvě individuální a tři ve štafetě), jednu stříbrnou a jednu bronzovou medaili. Stal se tak druhým nejúspěšnějším sportovcem her po východoněmecké plavkyni Kristin Ottové, která získala šest zlatých. Biondimu šestá zlatá z těchto her unikla jen těsně, když v závodě na 100 metrů motýlek podlehl Anthony Nestymu o jedinou setinu sekundy. Po olympiádě v Soulu se chvíli věnoval více vodnímu pólu, k rychlostnímu plavání se vrátil před mistrovstvím světa 1991 v Perthu. Tam se mu podařilo obhájit tituly na 100 m volný způsob i ve dvou štafetových závodech. Poslední velké závody absolvoval na olympijských hrách 1992. Tam byl členem dvou zlatých amerických štafet (v polohové závodil jen v rozplavbě), v individuálních závodech vybojoval stříbro na 50 metrů volný způsob. V jeho nejúspěšnější disciplíně 100 m volný způsob mu medaile unikla, skončil pátý. Ziskem osmi zlatých olympijských medailí je historicky třetím nejúspěšnějším plavcem po Michaelu Phelpsovi a Marku Spitzovi.

Matthew Nicholas Biondi (* 8. října 1965, Moraga) je bývalý americký plavec. Je držitelem jedenácti olympijských medailí a členem Americké olympijské síně slávy a Mezinárodní plavecké síně slávy.

马休·“马特”·尼古拉斯·比昂迪(英语:Matthew "Matt" Nicholas Biondi,1965年-10月8日),美国男子游泳运动员。比昂迪曾在汉城奥运上夺得7块奖牌(其中包括5面金牌),追平了另一位美国游泳运动员马克·史毕兹创下的奥运纪录,这个纪录直到2004年雅典奥运才被迈克尔·弗雷德·菲尔普斯打破,菲尔普斯于该届奥运夺得8枚奖牌。


Historie.

Alberto Korda 5. března 1960 fotografoval pro kubánské noviny "Revolución" v kubánském hlavním městě Havana během shromáždění na poctu obětí sabotáže způsobené výbuchem lodi "La Coubre", při kterém zahynula stovka Kubánců. Che Guevarovi bylo v době fotografování 31 let a shromáždění se zúčastnil i s Fidelem Castrem. Snímek zachycuje charismatickou tvář Che Guevary v černém baretu s pěticípou hvězdou. Díky této fotografii se kontroverzní osobnost tohoto lídra stala koncem 60. let 20. století kulturní ikonou.  Korda prohlásil, že se během snímání soustředil na Guevarův výraz obličeje, který byl v té chvíli podle jeho názoru vyobrazením jeho absolutní nesmiřitelnosti i zlosti a bolesti. Po letech Korda připustil, že fotografie zobrazuje Che Guevaru jako odhodlaného a stoického člověka.  Obraz je přirozený, nestrojený a srozumitelný pro širokou veřejnost a podle vyjádření institutu na vysoké umělecké škole v Marylandu je jedním ze symbolů 20. století a zároveň nejslavnější a nejznámější fotografií světa. Z této fotografie vznikl nespočet výtvarně zpracovaných verzí: vznikly z ní malby, plakáty, výšivky, aplikace na hedvábí, je běžným motivem pro tetování, podle této fotografie vznikla sochařská díla, tato fotografie byla reprodukována snad na každém povrchu jaký si lze představit. Podle vyjádření muzea "Victoria and Albert Museum" v Anglii je tato fotografie nejreprodukovanějším fotografickým dílem na světě. Jonathan Green z Kalifornského muzea fotografie poznamenal, že „Kordův obrázek je vnímaný v národech různých jazyků po celém světě jako alfanumerický symbol, či hieroglyf. Záhadně se objevuje vždy, když někde vznikne konflikt. Z historie umění se jednoznačně nic jiného neidentifikuje podobným způsobem.“  Kultovní obraz Che Guevary se stal celosvětovým symbolem revoluce a povstání. Korda za své fotografie nikdy nedostal žádné licenční poplatky, protože Castro neuznával Bernskou úmluvu o ochraně literárních a uměleckých děl. Fotografie Che Guevary je jednou z nejčastěji reprodukovaných v historii. V roce 2000 Korda zažaloval společnost Smirnoff za použití jeho obrázku v inzerátu. V komentáři řekl: "„Jako zastánce ideálů, pro které Che Guevara zemřel, nejsem proti jeho šíření těmi, kteří chtějí propagovat památku a příčiny sociální spravedlnosti na celém světě, ale jsem kategoricky proti zneužívání obrazu Che k propagaci produktů, jako jsou alkohol, nebo pro jakýkoliv účel ponižující pověst Che“." Jeho mimosoudní vyrovnání 50 000 amerických dolarů bylo věnováno na kubánské zdravotnictví. Korda řekl: "„Kdyby byl Che ještě naživu, udělal by jistě totéž.“"

Inspirace.

Historie obrázku a jeho celosvětový vliv se také v tomto století stal inspirací několika dokumentů současnosti jako je například film "Chevolution" ("Chevoluce", režie Trisha Ziff) z roku 2008, nebo kniha "Che's Afterlife: The Legacy of an Image" (autor: Michael Casey, 2009).

Guerrillero Heroico (česky Hrdinný partyzán) je fotografie, která je nejznámějším portrétem původně argentinského lékaře a marxistického revolucionáře Ernesta (Che) Guevary. Autorem snímku je kubánský fotograf Alberto Korda.

《英勇的游击队员》()是一幅由摄影师阿尔韦托·科尔达在1960年为马克思主义革命家捷·古华拉所拍摄的照片。这张照片是在1960年3月5日于古巴哈瓦那拍摄。当日哈瓦那正举行着拉库布雷号爆炸事件死难者的悼念仪式。当时捷·古华拉31岁。


Watson-crickovské párování.

Dvěma základními páry v typické dvouvláknové DNA je AT pár (adenin + thymin) a GC pár (guanin + cytosin), v dvouvláknové RNA se vyskytuje GC pár rovněž, ale druhým základním párem je AU pár (adenin+uracil). Pro tyto komplementární páry platí, že jedna z nukleových bází je vždy purin (A či G), druhá je pyrimidin (C, T, U). Jakékoliv jiné kombinace nukleových bází by silně deformovaly dvoušroubovici B-DNA a proto se v živých organismech téměř nevyskytují.  V GC páru jsou mezi guaninem a cytosinem tři vodíkové můstky, zatímco v AT páru jsou pouze dva. V učebnicích se běžně uvádí, že přítomnost tří vodíkových vazeb mezi G a C je důvodem vyšší stability oblastí DNA bohatých na GC páry. Ve skutečnosti jsou pravou příčinou tohoto jevu silné patrové interakce mezi nad sebou umístěným guaninovou a cytosinovou nukleovou bází.  Chargaffova pravidla říkají, že v DNA je stejný počet adeninových a thyminových zbytků (A = T), to samé platí pro guanin s cytosinem (G = C). To však nic neříká o tom, v jakém poměru jsou GC a AT páry v molekule DNA. Ve skutečnosti se tzv. obsah GC (GC content), tedy zastoupení GC párů v DNA, pohybuje u bakterií od 25 do 75 %, u savců v rozmezí 39-46 %.

Alternativní párování bází.

Existuje celá řada dalších možností, jak pomocí vodíkových můstků spárovat báze, neboť atomů schopných podílet se na vzniku vodíkových vazeb je na molekulách purinů i pyrimidinů celá řada. Samostatnou kapitolou je tzv. hoogsteenovské párování pojmenované podle Karsta Hoogsteena, který je v 60. letech 20. století jako první popsal. Co se týče vazeb mezi adeninem a thyminem, hoogsteenovské páry vznikají buď mezi NH skupinou adeninu a ketoskupinou thyminu, nebo mezi N dusíkem adeninu a vodíkem na C thyminu. Podobně mezi guaninem a cytosinem může vznikat alternativní párování mezi ketoskupinou na šesté pozici guaninu a aminoskupinou na čtvrtém uhlíku cytosinu, případně mezi dusíkem na sedmé pozici guaninu a protonovaným dusíkem na pozici N cytosinu. Hoogsteenovské párování umožňuje vznik tzv. trojvláknové DNA (tripl-helixu). Mezi čtyřmi do čtverce uspořádanými guaniny dokonce může vzniknout tetraplex, tzv. G-kvartet.  Jinou možností je tzv. wobble párování, které umožňuje úsporné rozeznávání kodonů pomocí tRNA molekul. Při wobble párování může například guanin vytvářet vazbu s uracilem; někdy je rekrutován inosin, jenž má velmi obecné vazebné schopnosti a je schopen vázat se na C, A a U.

Nepřirozené páry bází.

Vědcům se podařilo syntetizovat již mnoho kandidátů na nepřirozené nukleové báze, jen naprostá menšina z nich je však skutečně replikovatelná DNA polymerázami a ještě menší počet umožňuje transkripci do RNA. Pouze u jediného umělého páru nukleových bází byla dosud prokázána "in vivo" funkční ekvivalence s přirozenými páry (cytosin-guanin, adenin-thymin).  V r. 1989 se švýcarskému biochemikovi Stevenu Bennerovi a jeho týmu podařilo implementovat do struktury DNA modifikované nukleosidy iso-cytidin a iso-guanosin párující se vodíkovými můstky odlišně od C-G. Nové úseky byly "in vitro" schopné replikace a transkripce do RNA (přiřazování komplementárních deoxyribonukleosidů i ribonukleosidů). V roce 1990 publikoval objev dalších pozměněných nukleosidů, a sice uměle vytvořeného "κ" (chemicky 3-β-D-ribofuranosyl-(2,6-diaminopyrimidin)), párujícího se buďto s přirozeným xanthosinem (X) (má však nestálý deoxyribonukleotid) nebo uměle vytvořeným "π" (chemicky 3-β-D-ribofuranosyl-(1-methyl-pyrazolo[4,3-d]pyrimidin-5,7(4H,6H)-dion)).  V r. 2002 vyvinul japonský biochemik se svým týmem další nepřirozený pár nukleových bází založených na purinu a pyridinu, fungující "in vitro" při transkripci a translaci, a sice "s" (chemicky 2-amino-8-(2-thienyl)purin) a "y" (chemicky pyridin-2-on). V roce 2006 pak vytvořili další takový pár, "Ds" (chemicky 7-(2-thienyl)imidazo[4,5-b]pyridin) a "Pa" (chemicky pyrrol-2-karbaldehyd) a v r. 2009 objevili, že vhodnější chování má pár "Ds" s nově vytvořenou bází "Px" (chemicky 4-[3-(6-aminohexanamido)-1-propynyl]-2-nitropyrrol).  Skupina amerických vědců vedených Floydem Romesbergem v r. 2008 vytvořila další dvojici párujících se deoxynukleosidů "d5SICS" (chemicky 2-((2R,4R,5R)-tetrahydro-4-hydroxy-5-(hydroxymethyl)furan-2-yl)-6-methylisochinolin-1(2H)-thion; v popularizačních článcích označovaný jako "Y") a "dNaM" (chemicky (1R)-1,4-anhydro-2-deoxy-1-(3-methoxy-2-naftyl)-D-erythro-pentitol; v popularizačních článcích označovaný jako "X" – pozor, nejedná se o xanthosin). Ty již nejsou odvozeny z purinu a pyrimidinu, ale obě obsahují dva kondenzované aromatické cykly. V r. 2012 tým vedený Denisem Malyshevem publikoval funkčnost těchto bází při replikaci "in vitro", v r. 2014 pak úspěšné uplatnění "in vivo". Vědci přidali do buňky bakterie "Escherichia coli" plazmid s novými bázemi. Bakterie s plazmidem se rozmnožovaly, jako by byly úplně obyčejné. Uměle syntetizované báze, nutné pro toto množení, byly dodávány z vnějšího prostředí (jejich syntézu buňka neumí) pomocí přenosového aparátu vypůjčeného z řas – gen pro jeho tvorbu byl vložen do genomu bakterie. Nový pár se tak ukázal plně funkčně ekvivalentní přirozeným párům nukleových bází. Díky dalšímu výzkumu se podařilo vyvinout nový transportér syntetických bází přes membránu a po chemické optimalizaci umělého páru bází se podařilo v roce 2016 udržet polosyntetický genom bakterie "Escherichia coli" životaschopný a stabilní, tj. schopný přetrvat minimálně 60 buněčných dělení.  V roce 2015 publikovaly dva týmy syntetických biologů výsledky prací na rozšíření genetické abecedy o další pár bází – "Z" (chemicky 6-amino-5-nitro-2(1H)-pyridon) a "P" (chemicky 2-aminoimidazo[1,2-a]-1,3,5-triazin-4(8H)on) a průkazu "in vivo" jejich rovnocennosti a kombinovatelnosti s přirozenými páry bází v řetězci DNA. Pokračující výzkumné práce vyústily ve vytvoření tzv. "hachimoji" DNA a RNA (z japonských slov "hachi" – osm a "moji" – písmeno), obsahujících 8 různých bází vzájemně se párujících tak, že zachovávají geometrické poměry přirozené DNA (2 páry bází jsou přitom přirozené, 2 páry umělé: výše zmíněný pár Z···P a nový pár S···B, kde S je methylcytosin, B izoguanin) a hachimoji DNA je přitom schopna jednoznačného přepisu do hachimoji RNA (v níž S je izocytosin). Objev těchto uměle rozšířených nukleových kyselin byl publikován v r. 2019. Chemická struktura nukleotidů je:

Párování bází je označení pro způsob, jímž jsou nukleové báze (ať v DNA či v RNA) navzájem pospojovány pomocí vodíkových můstků. V typickém případě se párování bází odehrává na základě základních watson-crickovských pravidel komplementarity, tzn. báze adenin (A) páruje s thyminem (T) [či s uracilem v dsRNA] a báze guanin (G) páruje s cytosinem. Existují však i alternativní možnosti párování, které umožňují vznik některých méně obvyklých situací.

碱基对是形成核酸DNA、RNA单体以及编码遗传信息的化学结构。组成碱基对的碱基包括腺嘌呤(A)、胸腺嘧啶(T)、鸟嘌呤(G)、胞嘧啶(C)、尿嘧啶(U)。在DNA或某些双链RNA分子结构中,由于碱基之间的氢键具有固定的数目和DNA两条链之间的距离保持不变,使碱基配对遵循一定的规律,腺嘌呤一定与胸腺嘧啶或者在RNA中的尿嘧啶配对,鸟嘌呤与胞嘧啶配对。这就是碱基互补配对原则。它常被用来衡量DNA和RNA的长度(尽管RNA是单链)。它还与核苷酸互换使用,尽管后者是由一个五碳糖、磷酸和一个碱基组成。


Život před válkou.

Narodil se v roce 1919 v malém městě Wyszków v meziválečném Polsku do chudé rodiny Abrahama a Cirely Anielewiczových. Jeho rodiče provozovali malý obchod s potravinami, a když se narodil, rozhodli se přestěhovat do hlavního města Varšavy, vzdálené asi padesát kilometrů jihozápadně, doufajíce ve zlepšení své finanční situace. Rodina žila v chudinské čtvrti Powiśle, kde se rozrostla o další tři děti: syna Pinchase a dcery Evu a Fridu. I ve Varšavě se potýkala s chudobou a zároveň i s rostoucím antisemitismem.  Základní školu absolvoval s vyznamenáním, díky čemuž získal stipendium ke studiu na soukromém židovském chlapeckém lyceu Laor v ulici. Exceloval zejména v humanitních předmětech a působil jako mluvčí třídy. Během středoškolských studií si zvolil přezdívku (česky: andílek), kterou používal i později v odboji, coby slovní hříčku spojující jeho příjmení a vzhled. V roce 1933 se ve čtrnácti letech stal členem revizionisticko-sionistického mládežnického hnutí Bejtar, na němž ho přitahovaly jeho polovojenské tábory, disciplína a bojovný duch. Postupem času mu však Bejtar přišel buržoazní, a tak jej po necelých dvou letech v roce 1935 opustil, a stal se členem levicově orientovaného sionistického mládežnického hnutí ha-Šomer ha-ca'ir. Navzdory svému útlému věku se přihlásil do kurzu pro instruktory a následně vedl jednu ze skupin hnutí. Kladl důraz na studium hebrejštiny a sionistické uvědomění. V té době se seznámil se svou budoucí přítelkyní, o rok mladší Mirou Fuchrerovou. V roce 1938 úspěšně odmaturoval a o rok později se stal členem vedení ha-Šomer ha-ca'ir.

Druhá světová válka.

Dne 7. září 1939, tedy týden po vypuknutí druhé světové války a německé invazi do Polska, Anielewicz unikl s většinou členů vedení svého hnutí z Varšavy na východ do města Kovel s nadějí, že polská armáda zpomalí německý postup. Odtud se vydal směrem k rumunské hranici s cílem otevřít trasu, kudy by mladí Židé mohli odejít do britské mandátní Palestiny, zatímco jeho přítelkyně Mira Fuchrerová vyrazila do Vilna (dnešní Vilnius v Litvě), kde pro sebe chtěla získat vízum k opuštění země. Anielewicze však na cestě k rumunské hranici zajali vojáci sovětské Rudé armády, která v souladu s paktem Ribbentrop-Molotov obsadila východní Polsko, a na několik dní jej uvěznili. Po propuštění se vrátil do Varšavy, kterou již okupovala německá armáda. Koncem roku 1939 odjel tajně na několik týdnů do Vilna, obsazeného Rudou armádou. Ve městě již tou dobou bylo množství uprchlíků, členů mládežnických hnutí a politických uskupení, včetně příslušníků ha-Šomer ha-ca'ir. Anielewicz požadoval, aby se s ním část členů jeho hnutí vrátila do okupovaného Polska, kde by pokračovali ve vzdělávacích, kulturních a politických aktivitách v odboji. Spolu se svou přítelkyní patřil mezi první dobrovolníky.

Aktivity v odboji a zřízení ghetta.

Po návratu do Varšavy se v lednu 1940 zapojil do odbojových aktivit. Jakožto vůdce místního ha-Šomer ha-ca'ir organizoval skupiny členů, jejich setkání, semináře, tajně navštěvoval odbojové skupiny v jiných městech a založil podzemní noviny "Neged ha-zerem" (hebrejsky:, doslova „Proti proudu“). Počátkem dubna 1940 začala z nařízení německé okupačné správy výstavba varšavského ghetta v částech města převážně osídlených Židy. Zakládání ghett bylo součástí tzv. konečného řešení židovské otázky, a Němci do nich zavírali Židy předtím, než je poslali na smrt do koncentračních táborů. Zdejší se rozkládalo na ploše 3,4 km2 a postupně kolem něj vyrostla až tři metry vysoká zeď s ostnatým drátem. V polovině října téhož roku bylo oficiálně zřízeno a do poloviny listopadu do něj Němci nahnali Židy ze zbývajících částí Varšavy a okolí. Podle odhadů se na malé ploše, zabírající přibližně 2,4 % rozlohy města, tísnilo na 400 tisíc Židů, představujících 30 % všech obyvatel města. Jednalo se tak o největší ghetto v Německem okupované Evropě. Kromě extrémního přelidnění, kdy v jednom bytě muselo žít v průměru až sedm rodin, představovaly hlavní problémy varšavského ghetta nedostatek potravin a epidemie infekčních onemocnění. Zásobování potravinami bylo nedostatečné a i přes riskantní pašování dalších potravin z oblastí mimo ghetto (z tzv. „árijské“ části města) lidé umírali na hladomor. V roce 1941 v ghettu propukla epidemie tyfu, která decimovala místní obyvatelstvo. Celkem před zahájením deportací v létě 1942 zahynulo na následky hladomoru a epidemií na 83 tisíc Židů. V říjnu 1941 navíc německá okupační správa v Polsku vydala nařízení, že každý Žid, dopadený mimo ghetto bez platného povolení, bude popraven. S příchodem prvních zpráv o masovém vyvražďování Židů koncem roku 1941 začal Anielewicz ve varšavském ghettu okamžitě organizovat obranné židovské skupiny. Jeho první pokus o napojení se na polský odboj, podléhající polské exilové vládě v Londýně, však skončil neúspěchem. V březnu a dubnu 1942 patřil Anielewicz mezi zakladatele tzv. antifašistické skupiny. Ani ta však neměla dlouhého trvání a nakonec byla rozpuštěna.

Počátek deportací.

V létě 1942 Anielewicz tajně navštívil Horní Slezsko v jihozápadním Polsku s cílem zorganizovat ozbrojený odboj. Ve stejném období zahájily německé úřady tajnou operaci Großaktion Warschau, jejímž cílem byla likvidace Židů z varšavského ghetta ve vyhlazovacích táborech. Jimi zřízené židovské radě Judenrat, která měla na starosti správu ghetta, oznámily, že každý den musí být vypraven transport s 6 tisíci Židy, bez ohledu na pohlaví a věk, kteří v rámci přesídlovacího programu odjedou do pracovních táborů na východ. První z nich vyrazil 22. července 1942, tedy v předvečer židovského svátku Tiš'a be-av, který je nejsmutnějším dnem židovských dějin, a směřoval do nově zřízeného vyhlazovacího tábora Treblinka, nacházejícího se asi sto kilometrů severovýchodně od Varšavy. Do 12. září 1942, to jest za méně než dva měsíce, německé úřady z varšavského ghetta deportovaly na 300 tisíc Židů. Celkem 265 tisíc z nich směřovalo do Treblinky, kde byli zavražděni v plynových komorách. Více než 10 tisíc Židů Němci zavraždili při deportacích a 11 850 Židů úřady poslaly do táborů na nucené práce. Po skončení první vlny deportací v polovině září 1942 zůstalo v ghettu zhruba 55 až 60 tisíc Židů. Když se Anielewicz dozvěděl o probíhajících deportacích, urychleně se vrátil zpět do Varšavy, kde v ghettu apeloval na představitele Judenratu, aby souhlasili s ozbrojeným odbojem. Ti se něčeho takového obávali ze strachu z možné německé odvety, nakonec však jeho názor, podpořený dalšími mladými členy odboje (zejména Jicchakem Zuckermanem) převládl. Dne 28. července 1942 tak vzniklo odbojové hnutí Židovská bojová organizace (:, zkráceně ), sestávající ze členů Antifašistického bloku, sionistických mládežnických organizací ha-Šomer ha-ca'ir, Dror, Cukunft a Akiva, a politických stran Bund, Poalej Cijon a Polské dělnické strany. Jeho vůdcem se v listopadu téhož roku stal Anielewicz, který si mezi svými druhy vysloužil respekt za zajištění zbraní, finančních prostředků a potrestání zrádců (kolaborantů, informátorů a příslušníků židovské policie). Druhým židovským odbojovým hnutím v ghettu byl Židovský vojenský svaz (polsky:, zkráceně ), založený již v roce 1939, který tvořili někdejší židovští důstojníci Polské armády a členové revizionisticko-sionistického mládežnického hnutí Bejtar. Obě odbojová hnutí se přes počáteční napětí dohodla na vzájemné spolupráci.

Povstání ve varšavském ghettu.

Od konce září 1942 začali Židé ve varšavském ghettu budovat opevněné bunkry a úkryty, jichž do ledna 1943 postavili na šest set. Mezi sebou byly navzájem propojeny kanalizační sítí nebo rozvodem vody či elektřiny. V říjnu 1942 se Židovské bojové organizaci podařilo navázat kontakt s polskou odbojovou Zemskou armádou (polsky: ), díky čemuž dokázala do ghetta propašovat malé množství zbraní a výbušnin. V pašování zbraní do ghetta pomáhala také komunistická Lidová garda (polsky: ). Každý bojovník měl pistoli a několik ručních granátů (řadu z nich podomácku vyrobenou) nebo Molotovových koktejlů. Panoval však nedostatek munice a těžších zbraní – k dispozici bylo pouze několik pušek, pozemních min a jeden samopal.  Dne 18. ledna 1943 Němci obnovili deportace. Anielewicz se spolu s ostatními členy ŻOB a ŻZW rozhodl jednat. Dvanáct z nich se vmísilo do skupiny odváděných Židů, a na smluvený signál zaútočili s pistolemi na německé vojáky. Při následném zmatku se části deportovaných Židů podařilo uprchnout. Většina odbojářů při útoku zemřela. Anielewiczovi, který mu velel, se však podařilo uprchnout. Poté, co Němci zajali 5 000–6 500 obyvatel ghetta k transportu (podle původního plánu mělo jít o 8 000 osob), pozastavili k 21. lednu veškeré deportace z Varšavy. Tento první případ ozbrojeného odporu měl velký význam. Mimo jiné vedl k větší ochotě polského podzemí poskytnout židovskému odboji zbraně. Ne všechny zbraně však pocházely od podzemních skupin; část jich ŻOB kupovala od překupníků se zbraněmi. Lednový počátek vzpoury se stal předehrou pro hlavní část povstání, k níž došlo o tři měsíce později. Během těchto tří měsíců, od ledna do dubna 1943, probíhaly pod Anielewiczovým vedením intenzivní přípravy na další střet s Němci. Rozhodl se pro použití partyzánského způsobu boje a využití rozsáhlé sítě tunelů, bunkrů, střech a momentu překvapení. Věřil, že s dostatečným množství zbraní by mohli Židé v ghettu odolávat celé měsíce. Den poté, co Němci pozastavili deportace, napsal jménem Židovské bojové organizace otevřený dopis lidem z ghetta:  Konečná likvidace ghetta a deportace zbývajících Židů začala 19. dubna v šest hodin ráno, den před narozeninami Adolfa Hitlera a tento rok zároveň den před začátkem židovského svátku Pesach, který připomíná vyjití Židů z egyptského otroctví a získání svobody. Velel jí Ferdinand von Sammern-Frankenegg, který do ghetta poslal 850 vojáků (německých a ukrajinských) s šestnácti důstojníky, jež doprovázel lehký tank a dva obrněné vozy. Členové židovských odbojových skupin zaútočili na zástup německých vojáků pistolemi, granáty a Molotovovými koktejly ze střech, balkónů, oken, dveří a přilehlých dvorů. Přestože měli Němci vojenskou převahu, nebyli připraveni na partyzánský způsob boje, s nímž se setkali. Židé měli naproti tomu dokonalou znalost prostředí v němž se pohybovali, mohli spoléhat na množství úkrytů, a díky propojení jednotlivých domů představovali obtížný terč. Po dvou hodinách bojů se Němci stáhli. Von Sammern-Frankenegg chtěl následně z Krakova povolat k útoku na ghetto bombardéry, ale tato myšlenka mu byla rozmluvena. Himmler, jehož zpráva o neúspěšné operaci rozzuřila, jej zbavil velení, a na jeho místo dosadil SS-Gruppenführera Jürgena Stroopa. Ten mobilizoval přibližně 1 300 mužů a další vojenskou techniku. V jedenáct hodin dopoledne vojáci pod novým velením vstoupili do ghetta, kde se opět setkali s tvrdým odporem přibližně 750 židovských obránců. Stroop nasadil dělostřelectvo a vyslal vojáky, aby hledali ukrývající se Židy. Odpoledne téhož dne došlo k symbolické události, když dva židovští chlapci vyšplhali na střechu jednoho z domů, kde vyvěsili polskou a židovskou vlajku. Obě sice byly trnem v oku nejenom Stroopovi, ale i Himmlerovi, přesto však na tomto místě vydržely čtyři dny. Večer prvního dne Stroop své muže stáhl.  V průběhu následujících dnů se Němcům podařilo urputný odpor částečně zlomit s použitím dělostřelectva a plamenometů. Žár ohně a kouř donutil řadu Židů opustit své úkryty, někteří se rozhodli spáchat sebevraždu skokem z oken hořících domů, či se jim podařilo uniknout kanalizací, která byla i po vybudování ghetta nadále propojena s nežidovskou částí města. Počínaje třetím dnem střetu změnil Stroop taktiku a snažil se vyhnout přímé konfrontaci, aby snížil počet německých ztrát. Ještě intenzivněji nechal nasadit plamenomety s dělostřelectvem, a nově též letectvo. Tisíce ukrývajících se Židů uhořelo zaživa. Židovské velitelství na Muranowském náměstí po čtyřech dnech bojů padlo. Většina obránců byla mrtvá nebo zraněná a několika se podařilo uprchnout mimo ghetto. Anielewicz si tak musel najít jiné místo, odkud by mohl koordinovat boje. Tím se 23. dubna stal bunkr pod domem v ulici Miła č. 18. Z téhož dne pochází Anielewiczův poslední dopis, který adresoval svému příteli Jicchaku Zuckermanovi, členovi vedení ŻOB, jenž působil mimo ghetto jako spojka s polským podzemím:

Smrt a potlačení povstání.

Do 25. dubna se Němcům podařilo zajmout nejméně 25 500 Židů. Ke konci měsíce bylo mnoho bunkrů a skrýší odhaleno a většina domů vypálena nebo srovnána se zemí. Dne 7. května vyrazila z velitelského bunkru pod domem v ulici Miła č. 18 složitou kanalizační soustavou skupina, vedená Cvijou Lubetkinovou, s cílem najít únikovou cestu z ghetta. O den později ovšem bunkr objevili Němci – tou dobou se v něm tísnilo na tři sta lidí, včetně Anielewicze, jeho přítelkyně a dalších. Němečtí vojáci do opevněného velitelství vháněli hadicemi plyn, s cílem vypudit ukrývající se židovské bojovníky na povrch. Ti se před ním snažili uprchnout, ale většina ústupových cest byla blokována. Z bunkru se nakonec do kanalizační sítě podařilo proniknout pouze hrstce z nich (mimo jiné Tosje Altmanové), ostatní – včetně Anielewicze – zemřeli buď na otravu plynem nebo spáchali sebevraždu, aby se vyhnuli zajetí.  Několik dní před definitivním potlačením povstání a krátce po zničení velitelského bunkru se podařilo uskutečnit záchrannou operaci, při níž bylo zhruba osmdesát židovských bojovníků převedeno kanalizačním systémem do tzv. árijské části města, a odvezeno do bezpečí. Celou akci zorganizoval Jicchak Zuckerman a Kazik Rathajzer, a podařilo se jejím prostřednictvím zachránit mimo jiné i přeživší přední představitele povstání – Cviju Lubetkinovou a Marka Edelmana. Přestože Němci plánovali zničit ghetto během tří dnů, boje trvaly celkem čtyři týdny a podařilo se jim je definitivně potlačit až 16. května 1943, kdy ho velitel operací Jürgen Stroop symbolicky ukončil vyhozením Velké synagogy ve Varšavě do povětří. Přesto ještě po mnoha měsících podnikali zbylí přeživší Židé útoky na německé hlídky. Z těch, kterým se podařilo z ghetta utéct, se stali partyzáni, často ale byli na útěku zastřeleni nebo prozrazeni. Po jeho likvidaci se v tzv. árijské části města ukrývalo až 20 tisíc Židů. Velká část z nich později bojovala po boku Poláků při varšavském povstání v roce 1944.  Podle oficiální německé zprávy, sepsané Jürgenem Stroopem, zajala německá armáda 56 065 Židů a zničila 631 bunkrů. Odhadl, že při povstání zemřelo 7 tisíc Židů, přičemž dalších 7 tisíc německé úřady deportovaly do Treblinky. Zbývající Židy, tedy přibližně 42 tisíc osob, deportovaly do koncentračního a vyhlazovacího tábora Majdanek a pracovních táborů Poniatowa, Trawniki, Budzyn a Kraśnik. S výjimkou několika tisíc vězňů v táborech Budzyn a Kráśnik byli zbývající varšavští Židé z ostatních táborů zavražděni v listopadu 1943 během německé operace Aktion Erntefest.  Osud ostatků Anielewicze a jeho druhů padlých ve velitelském bunkru není přesně znám. Jejich těla mohla být spolu s ostatními židovskými oběťmi odnesena do nedalekého krematoria. Podle nápisu na památníku u někdejšího bunkru však těla zde zemřelých obětí nebyla po válce exhumována.  Povstání ve varšavském ghettu bylo největším a ze symbolického hlediska nejdůležitějším židovským povstáním druhé světové války, a inspirovalo další povstání jak v ghettech, tak ve vyhlazovacích táborech. K datu povstání ve varšavském ghettu se vztahuje připomínání obětí a přeživších holocaustu a židovského odboje, které se v Izraeli od roku 1953 koná 27. dne židovského měsíce nisan na Jom ha-šo'a.

Ocenění.

Na základě rozkazu L.400/BP ze dne 25. července 1944 udělila polská exilová vláda Anielewiczovi posmrtně vojenské vyznamenání Kříž za chrabrost (polsky: ), určené osobám, které na bitevním poli prokázaly statečnost a odvahu. Následující rok jej Polská lidová armáda 18. dubna 1945 posmrtně ocenila Řádem grunwaldského kříže (polsky: ) třetího stupně, který byl udílen za statečnost a zásluhy v boji s nacistickým Německem.

Památka.

V posledních fázích druhé světové války došlo k vytvoření jednotky v rámci Lidové gardy, tvořené přeživšími členy varšavského ghetta, která nesla Anielewiczovo jméno –. Na jeho počest je pojmenovaná celá řada míst. Již v roce 1943 byl v britské mandátní Palestině založen kibuc Jad Mordechaj (doslova „Památník Mordechaje“), kde od roku 1951 stojí Anielewiczova bronzová socha z dílny sochaře Natana Rapaporta. Stejný sochař vytvořil rovněž skulptury, jež jsou součástí Pomníku hrdinům ghetta ve Varšavě, slavnostně odhaleného v roce 1948. V popředí jedné z nich je postava Anielewicze, jenž – ač zraněný – odhodlaně hledí kupředu a v ruce třímá ruční granát. Prakticky identické skulptury vytvořil Rapaport též pro památník obětí a hrdinů holocaustu Jad vašem v Jeruzalémě v Izraeli. Další památník lze nalézt například v Anielewiczově rodném městě Wyszków. V roce 1955 došlo ve Varšavě k přejmenování ulice Gęsia (v místě někdejšího německého vojenského vězení Gęsiówka) na ulici Mordechaje Anielewicze. Od roku 2013 při ní existuje Muzeum dějin polských Židů. Ulice nesoucí jeho jméno se nacházejí i v dalších městech v Polsku (Grybów, Lubawka), v Nizozemsku (Amsterdam) a jsou hojně rozšířené v Izraeli, kde je lze nalézt mimo jiné ve městech Bat Jam, Beer Ševa, Haifa, Cholon, Jeruzalém, Nes Cijona, Petach Tikva, Rišon le-Cijon a Tel Aviv. V roce 1983 nechala izraelská vláda při příležitosti čtyřicátého výročí úmrtí vydat poštovní dvojznámku k uctění Anielewicze a Josefa Glazmana, coby hrdinů varšavského a vilenského ghetta.  Anielewiczovo jméno nese též několik vzdělávacích institucí. Kromě základní školy v izraelském městě Bat Jam se v tomto státě jedná ještě o Centrum Mordechaje Anielewicze pro studium a výzkum holocaustu (hebrejsky: ), které u kibucu Ma'anit od roku 1961 provozuje neziskový vzdělávací institut Giv'at Chaviva. V Polsku od roku 1990 existuje na Varšavské univerzitě Centrum studia a výuky židovských dějin a kultury v Polsku Mordechaje Anielewicze (polsky: ).

V kultuře.

O Anielewiczovi a jeho roli v povstání ve varšavském ghettu vyšla celá řada knih různých žánrů, od biografií a literatury faktu, až po beletrii či science fiction. V případě biografií jde například o publikace'z roku 2001 od Kerryho Callahana nebo'z roku 2010 od Rachel Hausfater, určenou pro mládež. Z množství literatury faktu, věnující se povstání, lze zmínit knihy'z roku 1998 od Jisra'ele Gutmana,'z roku 2011 od Moše Arense, či'z roku 2010 od Matthewa Brzezinskiho (synovce Zbigniewa Brzezinskiho). Beletrii zastupuje román "Mila 18" z roku 1961 od Leona Urise, jehož hlavní hrdina Andrei Androfsky je založen na osobě Anielewicze, či román'z roku 1996 od Johna Rosse. Anielewicz je též ústřední postavou knižní sci-fi série "Světoválka" (v originále Worldwar) a následné Kolonizace (Colonization) autora Harryho Turtledova, pojednávající o alternativní historii.  Anielewiczův životní příběh byl rovněž několikrát zfilmován. V roce 1978 jej v americkém televizním miniseriálu "Holocaust" ztvárnil herec Murray Salem. Ústřední roli sehrál v americkém televizním filmu "Vzpoura" z roku 2001 o povstání ve varšavském ghettu, v němž jej zahrál Hank Azaria. Povstání v ghettu se také věnují nejméně tři divadelní hry, a to "The Battle of the Warsaw Ghetto" od Mortona Wishengrada z roku 1943, "The Wall" od Millarda Lampella z roku 1960 a "To Steal a March on God" od Hanny Krallové.  Ve světě počítačových her byla jeho osoba zasazena do RPG hry "World of Darkness" (konkrétně do herního prostředí ""), kde je vůdcem regionu Shadowlands, který má představovat varšavské ghetto.

Mordechaj Anielewicz (:, "Mordechaj Anielevič"; 1919 Wyszków – 8. května 1943 Varšava) byl vůdce židovského protinacistického odboje během druhé světové války a velitel Židovské bojové organizace, který vedl povstání ve varšavském ghettu. To se zapsalo do dějin jako největší židovské povstání během druhé světové války, a inspirovalo další vzpoury jak v ghettech, tak ve vyhlazovacích táborech.

莫德哈伊·阿涅莱维奇(Mordechai Anielewicz,1919年-1943年-5月8日),是华沙犹太区起义事件中,犹太战斗组织之司令。


Geografie.

Leží v nadmořské výšce necelých 800 metrů, vně severozápadního okraje Starého Města. Na západě s ní sousedí čtvrť Nachalat Šiv'a, na severu Me'a Še'arim, na východě Musrara. Leží nedaleko dotyku se Zelenou linií, která do roku 1967 rozdělovala Jeruzalém. Přibližně v trase Zelené linie probíhá silnice číslo 60 ("Sderot Chejim ha-Handasa"). V roce 2011 byla podél ní na jižním okraji čtvrti dobudována tramvajová trať Populace čtvrti je židovská.

Dějiny.

Byla postavena v letech 1860–1864 jako komplex pro ruské pravoslavné poutníky, kteří tehdy byli v Jeruzalému početnější než zástupci jiných křesťanských církví. Před rokem 1914 jich sem v průměru ročně dorazilo 14 000. Veškerý stavební materiál včetně zařízení vnitřních prostor byl dovezen z Ruska lodní přepravní firmou, založenou speciálně pro tento účel. Iniciátorem výstavby byla "Imperiální pravoslavná palestinská společnost" se sídlem v Petrohradu. Projekt komplexu vypracoval architekt Martin Ivanovič Eppinger. Slohově je odvozen od ruských a byzantských vzorů. Sestával z katedrály Svaté Trojice, rezidencí pro pravoslavné misionáře, nemocnice, ubytoven pro poutníky s 2000 lůžky. V roce 1889 byl dokončen "Sergejův imperiální hospic" s 25 luxusními pokoji pro ubytování šlechty. Kromě toho se v komplexu nacházely stáje, skladiště, drůbeží farma, studny a prádelna.  Během mandátní Palestiny zde sídlily britské správní úřady. V jedné z budov ale až do roku 1967 působila ruská pravoslavná misijní služba. Britové zde koncem 40. let 20. století vytvořili opevněný okrsek nazývaný neformálně Bevingrad (podle tehdejšího britského premiéra Ernesta Bevina). Během války za nezávislost v roce 1948 zde probíhaly těžké boje. Izraelci areál ovládli v rámci Operace Kilšon. Díky pevnosti zdejších staveb, ale komplex přežil i těžké ostřelování. V 60. letech 20. století komplex vykoupila izraelská vláda a sídlily tu některé centrální úřady jako ministerstvo zemědělství nebo soudní instituce.

Ruský dvůr (: Русское подворье, : מגרש הרוסים – "Migraš ha-Rusim", : المسكوبية, "al-Muskubija", : Russian Compound) je městská čtvrť v centrální části Jeruzaléma v Izraeli.

俄国大院 (,"al-Muskubīya",,"Migraš ha-Rusim",Russian Compound) 是耶路撒冷中心最古老的区之一,包括俄罗斯正教会的一个大型教堂和几个昔日的朝圣旅馆,其中有些被用作以色列政府建筑,以及地下囚狱者博物馆。俄国大院建于1860年到1890年之间,1903年又增加了尼古拉朝圣者济贫院。俄国大院占地68000平方米,介于雅法路、Shivtei 以色列街,以及先知街之间。1890年后,周围筑起围墙,因而称为“大院”。


2009年世界游泳錦標賽

Výsledky muži.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 1. srpna

100 m volný způsob.

Finále 30. července

200 m volný způsob.

Finále 28. července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 29. Července

1500 m volný způsob.

Finále 2. srpna

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 27. července

100 m motýlek.

Finále 1. srpna

200 m motýlek.

Finále 29. července

Znak.

50 m znak.

Finále 2. srpna

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 31. července

Prsa.

50 m prsa.

Finále 29. července

100 m prsa.

Finále 27. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 30. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 31. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Výsledky ženy.

Volný způsob.

50 m volný způsob.

Finále 2. srpna

100 m volný způsob.

Finále 31. července

200 m volný způsob.

Finále 29. Července

400 m volný způsob.

Finále 26. července

800 m volný způsob.

Finále 1. srpna

1500 m volný způsob.

Finále 28. července

Motýlek.

50 m motýlek.

Finále 1. srpna

100 m motýlek.

Finále 27. července

200 m motýlek.

Finále 30. července

Znak.

50 m znak.

Finále 30. července

100 m znak.

Finále 28. července

200 m znak.

Finále 1. srpna

Prsa.

50 m prsa.

Finále 2. srpna

100 m prsa.

Finále 28. července

200 m prsa.

Finále 31. července

Polohový závod.

200 m polohový závod.

Finále 27. července

400 m polohový závod.

Finále 2. srpna

Štafeta.

Štafeta 4 × 100 m volný způsob.

Finále 26. července

Štafeta 4 × 200 m volný způsob.

Finále 30. července

Štafeta 4 × 100 m polohový závod.

Finále 1. srpna

Dálkové plavání.

5 kilometrů.

Finále 21. července

10 kilometrů.

Finále 22. července

25 kilometrů.

Finále 25. července

Synchronizované plavání.

Kombinovaná sestava.

Finále 22. července

Sólo - technická sestava.

Finále 20. července

Dvojice - technická sestava.

Finále 21. července

Družstva - technická sestava.

Finále 19. července

Sólo - volná sestava.

Finále 23. července

Dvojice - volná sestava.

Finále 24. července

Družstva - volná sestava.

Finále 25. července

Výsledky skoky do vody muži.

1 metr.

Finále 17. července

3 metry.

Finále 23. července

10 metrů.

Finále 21. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 18. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 25. července

Skoky do vody ženy.

1 metr.

Finále 19. července

3 metry.

Finále 21. července

10 metrů.

Finále 18. července

Synchron. skoky 3 metry.

Finále 24. července

Synchron. skoky 10 metrů.

Finále 19. července

Mistrovství světa v plavání 2009 bylo v pořadí třináctým světovým šampionátem v plaveckých sportech. Konalo se pod záštitou Mezinárodní plavecké federace (FINA) ve dnech 17. července až 2. srpna 2009 v Římě. O místě konání se rozhodlo v roce 2005 během XI. světového šampionátu v Montrealu. Protikandidáty byly Atény, Moskva a Jokohama. Mistrovství světa se v Římě konalo podruhé, poprvé tuto akci hlavní město Itálie hostilo v roce 1994. Šampionátu se účastnilo 2556 sportovců ze 192 zemí. Česká účast nebyla příliš úspěšná. Nejlepším výsledkem bylo osmé místo Rostislava Vítka v závodě na 25 km. V bazénových plaveckých disciplíchách se Češi do finále nedostali, do semifinále pronikla jen Simona Baumrtová v závodě na 200 m znak.

2009年世界游泳锦标赛于2009年7月18日至8月2日在意大利罗马举行。


Život.

Narodila se v sovětském Turkmenistánu jako Lusik Alichanova, dcera arménského prominentního komunisty a tajemníka Kominterny Georgije Alichanova (původním jménem Gevork Alichanjan) a židovské komunistické aktivistky Ruth Bonnerové. Měla mladšího bratra Igora, který se stal námořním důstojníkem. Oba její rodiče byli v roce 1937 zatčeni v průběhu Stalinovy „Velké čistky“; její otec byl popraven a matka strávila 8 let v táboru nucených prací v Karagandě (Kazachstán) a poté musela žít na přikázaném místě (vnitřní vyhnanství). Obětí Stalinovy čistky se stal i Jelenin strýc Matvěj Bonner, který byl jako 41letý popraven, a jeho žena, která rovněž musela žít na přikázaném místě. Po Stalinově smrti v r. 1953 byli všichni čtyři zproštěni obvinění (rehabilitováni).  Již ve 40. letech se Jelena snažila pomáhat rodinám politických vězňů. Za II. světové války sloužila jako zdravotní sestra a byla dvakrát zraněna a v roce 1946 byla s poctami propuštěna z armády jako válečný invalida. Po válce vystudovala pediatrii na I. Leningradském lékařském institutu a v roce 1965 vstoupila do Komunistické strany Sovětského svazu. V té době již byla provdána za svého spolužáka z lékařského institutu Ivana Semjonova, se kterým měla dvě děti: Taťjánu a Alexeje.  Na sklonku 60. let se stala aktivistkou sovětského hnutí za lidská práva a v roce 1968 byla jednou z těch, kdo podporovaly osoby zatčené za to, že demonstrovaly na Rudém náměstí v Moskvě proti potlačení pražského jara sovětskými tanky. (Za tuto solidaritu s Československem jí byl v roce 2003 udělen Řád T.G. Masaryka II. třídy.) Pronásledování ze strany státních orgánů a státních tajných služeb (KGB) zatěžovalo život její rodiny a mělo za následek rozvod a později i vystěhování dětí do Spojených států (v roce 1977 a 1978).  Boj za lidská práva sblížil Jelenu s Andrejem Sacharovem – otcem sovětské vodíkové bomby a bojovníkem za lidská práva, který v roce 1969 ovdověl. V roce 1972 se Jelena za Sacharova, vdovce se třemi dětmi (dvě dcery a syn), provdala. V roce 1975 dovolil sovětský režim Jeleně vycestovat na Západ, aby podstoupila operaci svého válečného zranění oka. V témže roce byl Sacharov vyznamenán Nobelovou cenou míru, avšak sovětský režim mu zakázal vycestovat, aby mohl tuto cenu převzít. Jelena, která byla v té době lékařsky ošetřována v Itálii, zajela do Osla a převzala cenu pro svého manžela.  V roce 1976 se Bonnerová stala zakládající členkou Moskevské helsinské skupiny. Od ledna 1980, kdy byl Sacharovovi přikázán pobyt v Gorkém - městě uzavřeném pro cizince, stala se vyčerpaná a veřejně odsuzovaná Bonnerová jediným Sacharovovým spojením se světem. Cestovala mezi Moskvou a Gorkým s jeho dopisy. V roce 1981 drželi Sacharov a Bonnerová nebezpečnou ale nakonec úspěšnou hladovku, dík které Jelenina snacha Jelizaveta Alexejeva dostala od úřadů výjezdní vízum, aby se mohla odjet do Spojených států ke svému manželovi Alexeji Semjonovovi. V dubnu 1984 však byla Bonnerová zatčena za „antisovětskou agitaci a propagandu“ a odsouzena k pětiletému exilu v Gorkém. Sacharovovy dlouhé a bolestné hladovky přiměly nakonec nového sovětského vůdce Michaila Gorbačova, aby povolil Bonnerové cestu do Spojených států, kde podstoupila srdeční operaci zavádějící šestinásobný bypass.  V prosinci 1986 dovolil Gorbačov Sacharovovi a Bonnerové návrat do Moskvy. O tři roky později - 14. prosince 1989 - však Sacharov umírá. V reakci na to Bonnerová zakládá Nadaci Andreje Sacharova a také Sacharovův archiv v Moskvě.  Bonnerová zůstála upřímným stoupencem demokracie a lidských práv v Rusku i na celém světě. Připojila se k obráncům ruského parlamentu Dumy v době srpnového puče (1991) a podpořila Borise Jelcina v době ústavní krize v roce 1993. Na protest proti tomu, co nazvala „genocidou čečenského lidu“, odstoupila v roce 1994 z Jelcinova Výboru pro lidská práva a stala se otevřeným odpůrcem ruského vojenského zasahování v Čečně a kritikem Kremlu, do kterého se prý pod vládou Putina vrací „kágébácké autoritářství“. Byla také kritická ke způsobu řešení izraelsko-palestinského konfliktu a vyjádřila obavy ze vzestupu antisemitismu v Evropě. Bonnerová byla prvním signatářem antiputinského manifestu „Putin musí odejít“ zveřejněného 10. března 2010 a pokračujícího v sériích demonstrací.  Poslední roky svého života dělila mezi Moskvu a Spojené státy, kde žily její dvě děti, pět vnuků a jeden pravnuk.  Bonnerová byla pohřbena po boku svého druhého manžela na hřbitově Vostrjakovo v Moskvě. Rodina vyzvala účastníky pohřbu, aby na obřad nenosili květiny, aby raději věnovali příspěvek Nadaci Andreje Sacharova.

Jelena Georgijevna Bonnerová (rusky "Елена Георгиевна Боннэр"; 15. února 1923 Merv, Chórezmská LSR – 18. června 2011 Boston, Massachusetts, USA) byla sovětská disidentka a aktivistka v oblasti lidských práv, manželka sovětského fyzika Andreje Sacharova.

叶连娜·邦纳(,拉丁转写:,1923年-2月5日-2011年-6月18日)是前苏联的人权活动人士,她是苏联著名核物理学家及人权活动人士安德烈·萨哈罗夫的第二任妻子。


Typy.

Existuje hned několik stylů kalhotek. Dělit je můžeme například podle míry krytí zadečku, šířky po stranách a výšky. Tyto kategorie nejsou striktně dány. Rozdělení může být u různých značek odlišné.  Klasické dámské kalhotky jsou střižené do pasu nebo pod pupík a pokrývají celý zadeček. Klasická (1) varianta je rozšířená pod boky. Kalhotky s vysokým výkrojem (2) jsou nižší.  Zeštíhlující kalhotky (3) jsou speciálním typem kalhotek, které byly vytvořeny za účelem zeštíhlujícího efektu. Materiály jsou hrubší a pevné, většinou elastické směsi, obsahující zejména nylon, doplněný bavlnou. Kalhotky mohou sahat až nad pas.  Kalhotky Hipster (4) jsou podobné klasickým dámským kalhotkám, ale střižené jsou od beder, vždy se sníženým pasem. Jsou střižené buď rovně, nebo do písmene V, s výkrojem na stehnech nebo s krátkou nohavičkou.  Bikiny (5) jsou střižené od beder, většinou nemají nohavičku nebo je velmi krátká. V pase mají elastické pásky nebo krajky. Bikiny jsou nejrozšířenějším typem kalhotek a nosí je ženy opravdu po celém světě.  Kalhotky Boyshorts (6) jsou jemnější podobou pánských šortek/trenýrek, přiléhají k tělu a jsou střižené od pasu vždy s nohavičkou.  Tanga (7) jsou střižená od beder nebo od pasu a vždy mají výkroj na stehnech. Mezi hýžděmi mají tenký proužek látky nebo šňůrku.  Thonga (8) jsou většinou bederní kalhotky, které mají na zadní části proužek látky mezi hýžděmi.  G-stringa (9) jsou miniaturní kalhotky, v pase mají tenký pruh látky a jsou vysoce vykrojené na stehnech. Mezi hýžděmi mají tenký proužek látky nebo šňůrku.  Kalhotky se vyrábí z různých materiálů a látek, jako například satén, hedvábí, pvc, bavlna, nylon, krajka, kůže, latex, lycra, a/nebo polyester.

Historie.

Předchůdce dnešních dámských kalhotek datujeme do 16. století. Kalhotky byly tenkrát mnohem delší než v současnosti, dosahovaly až ke kolenům. Kalhotky ale nebyly výbavou běžných žen, ale prostitutek. Mimo nich nosily kalhotky jen staré a nemocné ženy jako ochranu před chladem. Zámožné ženy v těchto dobách nosily delší košile, které se mezi nohama zavazovaly, jen při menstruaci.  V 19. století se tento trend změnil díky oblibě krinolín v šatníku žen. Krinolíny i při běžné chůzi odhalovaly ženské intimní partie, které si ženy začaly chránit pomocí dvou kusů látky spojených v pase, ale ne mezi nohama.  Kalhotky se v současné podobě objevily v první polovině 20. století. Lady Duff Gordon, britská módní návrhářka, výrazně zkrátila délku dámských kalhotek. O jejich rozšíření a popularizaci se postarala americká tenistka Gussie Moran, která si je oblékla v roce 1949 na turnaji ve Wimbledonu pod krátkou tenisovou sukni.  Nový styl dámského spodního prádla přinesl barvy, jas a třpyt. Začaly se používat látky jako bavlna, satén, krajka a hedvábí, po kterých ženy více toužily a v mužích vzbuzovaly větší touhu. Toto byl zřejmě zlomový okamžik, kdy se kalhotky přeměnily z hygienického doplňku na symbol potěšení a sexuality po celém světě.

Kalhotky jsou druh spodního prádla, obvykle jsou lehké a přiléhavé, vytvořené pro každodenní nošení žen či dívek. Kalhotky se obvykle skládají z elastického pásku, dále pruhu látky, který má za úkol zakrýt oblast genitálu (obvykle je pokryt vložku s absorpčními vlastnostmi například z bavlny), a páru otvorů pro nohy, které jsou stejně jako pásek často vyrobeny z elastického materiálu. Kalhotky buď nohavičky nemají, anebo je mají velice krátké.

女式内裤(英语:Panties)是指专为女性设计的内裤,一般指女短内裤。女式内裤在中国大陆又多称胖次。 女式内裤大多是紧身型的,但也有松散型的。常见组件包括一条弹性腰带,一块覆盖外阴部区域的裆片(通常为棉花等可吸收材料,可吸收分泌物或经血)和一对带弹性裤脚的裤口。内裤的材料有很多种,但通常是透气的。最早的内裤设计是遮住女性整个下半部分的躯干,到了20世纪70年代才放弃裤管,有些还随着时间的推移逐渐变短。


Popis.

Mapování souborů do paměti nahrazuje klasické rozhraní pro práci se soubory (tj. API) v podobě funkcí open, read, write, close a dalších, které pracují se souborovým deskriptorem). Při mapování souborů do paměti nastaví jádro operačního systému mapování virtuální paměti tak, že obsah souboru je možné číst z operační paměti běžnými strojovými instrukcemi pro práci s pamětí. Namapování souboru do paměti je provedeno patřičnou úpravou tabulky stránek, za kterou je v jádře zodpovědný modul správy paměti.  Díky použití stránkování paměti a jeho (typicky vysoce optimalizovaného) mechanismu obsluhy výpadku stránky může mapování souborů do paměti poskytnout v mnoha případech vyšší výkon, než při použití klasického rozhraní. Navíc je tím eliminováno kopírování dat v paměti mezi vyrovnávací pamětí v jádře ("kernel space"), diskovou cache a paměťovým prostorem procesu (tzv. "user space"). Více viz privilegovaný režim.  V unixových systémech, kde je téměř vše soubor, je možné mapovat do paměti všechna vstupně/výstupní zařízení, se kterými je možné pracovat pomocí souborového deskriptoru.

Srovnání.

Výhody.

Hlavní výhodou mapování souborů do paměti je zvýšení I/O výkonu, zejména pokud je použito na velké soubory. Přístup k mapovaným souborům je rychlejší než za pomoci klasických systémových volání čtení a zápisu ze dvou důvodů:

Nevýhody.

Mapování malých souborů může vést k plýtvání místem, protože paměťové mapy jsou vždy uspořádány podle velikosti stránky, která je většinou 4 KiB. U souboru o velikosti 5 KiB by byly přiděleny dvě stránky, takže by bylo zabráno 8 KiB paměti a z nich by byly 3 KiB nevyužity.  Některé počítačové platformy mají s mapováním souborů do paměti problémy z důvodu omezeného paměťového prostoru, což se týká zejména 32bitového režimu procesorů pro počítače IBM PC kompatibilní, které adresují maximálně 4 GiB RAM (v 32bitových systémech řady Windows NT je paměťový prostor procesů standardně omezen na 2 GiB, v 32bitovém jádře Linuxu závisí na konkrétní situaci). Z tohoto důvodu je vždy do paměti namapována jen část souboru, což významným způsobem ztěžuje práci programátorům.

Podpora různých platforem.

Většina moderních OS nebo běhových prostředí podporuje nějakou formu mapování souborů do paměti. Funkce codice_1 mapuje zadaný soubor do paměti a vytváří POSIX deskriptor. Volání je podporováno na POSIX kompatibilních systémech (UNIX, Linux, Mac OS X, nebo OpenVMS).  Operační systém Microsoft Windows poskytuje ve svém API funkci codice_2. Mapování souborů do paměti poskytuje až Microsoft.NET verze 4, pro předchozí verze jsou k dispozici knihovny třetích stran.  Programovací jazyk Java poskytuje třídy a metody pro přístup k souborům mapovaným do paměti jako je "FileChannel".  Programovací jazyk D podporuje soubory mapované do paměti ve standardní knihovně (std.mmfile modul).  Python obsahuje od verze 1.6 standardní knihovny modul codice_3. Detaily použití modulu se liší podle toho, zda je používán na platformě Microsoft Windows nebo Unix.  V Perlu je dostupných několik modulů pro mapování souborů do paměti z CPANu, jako například codice_4. a codice_5.

Mapování souborů do paměti je v informatice označení pro alternativní práci se soubory, kdy je jejich obsah promítnut jádrem systému do operační paměti. Některé operace se souborem mohou být efektivnější, protože je využívána existující podpora virtuální paměti a mechanismus výpadku stránky a tím je možné vynechat několikanásobné kopírování dat v paměti počítače.

内存映射文件(Memory-mapped file),或称“文件映射”、“映射文件”,是一段虚内存逐字节对应于一个文件或类文件的资源,使得应用程序处理映射部分如同访问主内存。


Charakteristika.

PXE je standard zavedený firmou Intel v září roku 1999. Nahradila a sjednotila předchozí technologie pro start počítače za pomocí počítačové sítě (např. metodu využívající BOOTP nebo server Novell NetWare a protokol NCP přes IPX/SPX). Stejně jako předchozí technologie rozšiřuje PXE možnosti startu počítače tím, že je k síťové kartě dodána flash paměť s kódem rozšiřujícím schopnosti BIOSu o zavedení operačního systému z počítačové sítě. Dnes je PXE standardní součástí BIOSu na základních deskách, které mají integrovánu síťovou kartu, avšak PXE najdeme i jako rozšíření BIOSu na samostatných síťových kartách, které jsou zasunovány do slotů sběrnice (např. PCI nebo PCI-Express).  PXE je nezávislé na počítačové platformě, takže není závislé ani na použitém hardware ani na použitém software (operačním systému).

Princip komunikace.

Síťové bootování pomocí PXE využívá Internet Protocol (IP) z rodiny protokolů TCP/IP. Základní postup je následující:

Zavaděče s podporou PXE.

Bootstrap program může obsahovat libovolný kód, nicméně pro spouštění konkrétních operačních systémů je třeba zvolit kompatibilní zavaděč s podporou síťového bootování přes PXE, což umožňuje např. BootX (pro Mac OS X), GRUB (který následně volá proprietární zavaděče jednotlivých systémů) či RedBoot. Pro systémy UNIX je asi nejznámější SYSLINUX, resp. jeho derivát PXELINUX. Windows lze nainstalovat pomocí služby Remote Installation Service (RIS), kde se do cílové operační paměti načte RAM disk pro spuštění Windows PE (předinstalační prostředí). Nástupcem RIS je ve Windows systémech verze vyšší, než Vista, resp. Windows Server 2008 technologie Windows Deployment Services (WDS), která přináší zároveň nadstavbu pro využití dalších protokolů a služeb zejména pro hromadné síťové instalace.

iPXE.

iPXE je nadstavbou k běžné integraci PXE technologie. Tato metoda umožňuje počítačům bez zabudované podpory PXE využívat funkce bootování přes síť a počítačům již využívajícím PXE rozšířit službu o protokoly jako HTTP, iSCSI nebo ATA over Ethernet (AoE) a zároveň nabízí podporu i Wi-Fi sítí. iPXE může být implementováno či zavedeno několika způsoby - buď se jedná o rozšiřující čip na síťové kartě (popř. chipsetu), o součást BIOSu (nebo UEFI u nových systémů), speciální obraz standardního PXE programu získaného ze sítě anebo načteno z diskety, USB Mass Storage či běžného pevného disku. iPXE navíc umožňuje implementovat grafické menu pro síťový boot.

PXE () je v informatice označení technologie pro bootování (tj. start) počítačů z počítačové sítě. Využívá se pro tenké klienty, které nemají pevný disk, pro diagnostiku, pro automatické instalace operačních systémů a podobně (např. informační kiosky, počítače v knihovně, instalaci systému do počítače bez optické mechaniky atd.).

预启动执行环境(Preboot eXecution Environment,PXE,也被称为预执行环境)提供了一种使用网络接口(Network Interface)启动计算机的机制。这种机制让计算机的启动可以不依赖本地数据存储设备(如硬盘)或本地已安装的操作系统。


Přírodní poměry.

Mustang leží pod horou Annapurna na severu Nepálu, kde tvoří výrazný výběžek obklopený územím Tibetu. Dříve byl Mustang větší - dnes se pod tímto názvem rozumí pouze tzv. Horní Mustang, zatímco Dolní Mustang byl zcela ponepálštěn. Mustang je náhorní plošina ležící ve výšce přes 3000 m n. m.. Nejvyšší horou je Khamdžung Himal se 6700 m. Většina obyvatel žije v údolí řeky Kali Gandaki, která tvoří páteř země. Mustang se vyznačuje velmi drsným a suchým klimatem.

Historie.

Přes území Mustangu od pradávna putovaly z Tibetu do Indie karavany se solí, která byla těžena v solných jezerech na Tibetské náhorní plošině. Proto zde již v raném středověku existovala řada menších království. Ta se podařilo sjednotit ve 14. století králi Ame Pálovi, který sídlil v Carangu. Za jeho nástupců se královské sídlo přemístilo do Lo Manthangu. Království si zachovalo nezávislost díky své izolovanosti i díky skvělé obchodní taktice. Při tibetsko-nepálské válce v roce 1790 se zdejší král rozhodl přidat na stranu Nepálu - od té doby je Mustang uváděn jako součást této země, i když si uchoval značnou suverenitu i po posledním sjednocení v roce 1958. První cizinci směli království navštívit až v roce 1951. Konkrétnější poznatky o Mustangu přinesl až v 70. letech francouzský cestovatel Michel Peissel, který jako první obdržel povolení k delšímu pobytu a ke vstupu do hlavního města. V šedesátých letech obsadil Mustang bojovný kmen Khamů, který uprchl z Tibetu a proměnil oblast v základnu ozbrojeného odporu proti čínské okupaci. Situace se uklidnila v 70. letech, poté začala nepálská vláda provozovat kontrolovanou turistiku - do Mustangu byl vpuštěn omezený počet cizinců, pokud složili poplatek 700 dolarů na týden a měli s sebou doprovod, který dohlížel, aby návštěvníci nijak nenarušovali místní tradiční způsob života. Po přijetí nepálské republikánské ústavy v říjnu 2008 byla mustangská autonomie zrušena a panovník Jigme Palbar Bista, který je pětadvacátým mustangským králem v přímé linii Ame Pála, si ponechal pouze ceremoniální funkce. Obyvatelé Mustangu jsou etničtí Tibeťané a vyznávají buddhismus.

Film a literatura.

Jedním z prvních návštěvníků Mustangu byl francouzský dobrodruh Michel Peissel, který život v zemi popsal v knize "Tajemný Mustang". Slovenský režisér Pavol Barabáš natočil v roce 2001 o Mustangu dokumentární film.

Mustang (někdy také "Mastang" nebo "Mantang", v domorodém jazyce "Lo") je oblast v pohoří Himálaj, donedávna polosamostatné království. Má rozlohu necelých 3000 km2 a zhruba 15 000 obyvatel. Hlavním městem je Lo Manthang.

木斯塘王国(),又称珞王国,是一个喜马拉雅山麓的一个已不存在的王国,属于西藏文化圈。其行政中心位于珞城。最初是一个独立的王国,后被尼泊尔征服,成为自治王国。2008年被废除,改为木斯塘县。


Unixové systémy.

V unixových systémech je proměnná codice_1 děděna potomkem po systémovém volání codice_5. Seznam adresářů je oddělen znakem dvojtečka.  Ve výše uvedeném příkladu zadal uživatel na prvním řádku příkaz pro vypsání proměnné codice_1, který je vyznačen tučně. Obsah proměnné codice_1 je vypsán na druhém řádku. Adresáře codice_8, codice_9 a codice_10 jsou vkládány do většiny uživatelských nastavení (vždy ale záleží na konkrétní implementaci). Správce počítače má navíc zařazeny adresáře codice_11 a codice_12, aby mohl jednoduše provádět příkazy pro správu systému.  Když uživatel zadá do příkazového řádku příkaz nebo je-li z nějakého programu vykonáno volání codice_13, systém prohledá zleva doprava všechny adresáře uvedené v proměnné codice_1 a spustí první příkaz, který takto najde.

Aktuální adresář v PATH.

V unixových systémech obvykle není v proměnné codice_1 uveden aktuální adresář (codice_16) a neprohledávají ho ani interpret příkazů (shell) ani systémová volání codice_13. Důsledkem je, že když chce uživatel spustit skript (nebo program) ze složky, ve které se právě nachází (a není to jeden z adresářů uvedený v codice_1), musí uvést relativní cestu (codice_19) nebo absolutní cestu (např. codice_20).  Důvodem je bezpečnostní riziko kvůli možnému zneužití útočníkem nebo škodlivým malwarem, kdy by mohl kdokoliv vložit škodlivý příkaz například do adresáře codice_21 a pak jen čekat, až se uživatel (nebo správce) do tohoto adresáře přepne a tento příkaz zadá. Přednostní provedení vloženého škodlivého příkazu by pak proběhlo bez vědomí oběti útoku. Podobně by mohl být na různých místech systému narafičen příkaz obvyklých překlepů (například zápis s chybějící mezerou codice_22).

DOS, Microsoft Windows.

V systémech DOS, OS/2 a Microsoft Windows je seznam adresářů oddělen znakem středník. V následujícím příkladu je příkaz pro výpis proměnné codice_1 uveden na prvním řádku a je vyznačen tučně:  Typicky je prvním adresářem uvedeným v codice_1 složka codice_25 a dále jsou přítomny názvy mnoha adresářů (ale ne všech), kde je instalován nějaký program určený pro volání z příkazového řádku. Některé programy vkládají během instalace názvy svých adresářů do proměnné codice_1 nikoliv na konec, ale na začátek seznamu. Důvodem je, aby v případě spouštění netrvalo jejich vyhledávání dlouho nebo aby překryly jiné příkazy, které jsou v adresářích uvedených později (např. systémové nástroje z adresáře codice_27). V éře DOSu bylo obvyklé vkládat proměnnou codice_1 do souboru AUTOEXEC.BAT tímto způsobem:  nebo

Prohledání aktuálního adresáře.

Ve všech zmíněných systémech (DOS, OS/2 a Microsoft Windows) je po vložení příkazu nebo při systémovém volání nejdříve prohledán pracovní adresář (codice_16) a teprve až poté jsou zleva doprava prohledány adresáře uvedené v proměnné codice_1. Bezpečnostní riziko, jak je popsáno výše v kapitole pro unixové systémy, v těchto systémech existuje také, ale má relativně menší dopad, protože jsou tyto systémy typicky používány pouze jednou osobou a uživatelé v příkazovém řádku pracují zřídka.

PATH je v informatice název proměnné, která v některých operačních systémech obsahuje seznam adresářů, ve kterých jsou umístěny spustitelné soubory. Proměnnou PATH nalezneme v unixových systémech, DOSu, OS/2 i v Microsoft Windows. Uživatel může v příkazovém řádku jednoduše zadat název spustitelného souboru bez specifikace cesty k danému příkazu a interpret příkazů (shell) se ho pokusí najít ve všech adresářích, které jsou obsaženy v proměnné PATH. Teprve když v nich není nalezen, zahlásí uživateli chybu (obvykle ve smyslu „Příkaz nenalezen“, a podobně).

PATH是类Unix系统、DOS、OS/2和Microsoft Windows操作系统上的一个环境变量,用于设置一组包含可执行文件的目录。


Popis prostředí.

Prostředí lze rozdělit na několik základních prvků:

Vývoj.

Ubuntu tradičně používalo plné desktopové prostředí GNOME; zakladatel Mark Shuttleworth prohlásil, že důvodem, proč se začne v Ubuntu 11.04 používat Unity jako výchozí rozhraní, jsou rozdílné názory oproti vývojářům prostředí GNOME na to, jak má uživatelské rozhraní vypadat.  V listopadu 2010 vedoucí komunity Ubuntu Jono Bacon vysvětlil, že Ubuntu bude nadále obsahovat GNOME s jeho aplikacemi a bude pro ně optimalizováno. Jediným rozdílem bude použití jiného rozhraní pro GNOME.  Canonical poté oznámil, že navrhl Unity nejen pro netbooky, ale i pro ostatní počítače a že se Unity stane výchozím prostředím v Ubuntu 11.04.  GNOME Shell není v Ubuntu 11.04 ani v jeho repozitářích obsažen, tato verze Ubuntu používá stále GNOME 2, GNOME Shell je určen až pro GNOME 3. V Ubuntu je však možné místo Unity použít také starý GNOME Panel, rozhraní z GNOME 2.  V listopadu 2010 oznámil Mark Shuttleworth záměr spouštět Unity na Waylandu místo aktuálního X Window System.  V prosinci 2010 někteří uživatelé požadovali, aby bylo možné Unity Launcher (spouštěč a přepínač spuštěných aplikací) přesunout k dalším okrajům obrazovky (místo výchozího levého). Mark Shuttleworth to však odmítl kvůli určitým širším designovým cílům, kdy má být Launcher vždy blízko k tlačítku Ubuntu v levém horním rohu obrazovky.  Rozhraní Unity je nyní napsáno v toolkitu zvaném Nux místo původního Clutteru a je pluginem do správce oken Compiz, který Canonical považuje za rychlejší než Mutter používaný v GNOME Shell.  14. února 2011 Canonical také uvolnil ukázku „2D“ verze Unity založenou na Qt, napsanou v QML určenou pro počítače, které nejsou schopny pracovat s akcelerovanou 3D grafikou. Tato verze Unity nebyla při vydání Ubuntu 11.04 ještě dokončena a není tak zde použita. Pro slabší počítače se používalo starší prostředí GNOME Panel, označované jako "Classic Desktop". Toto prostředí bylo v dalších vydáních Ubuntu nahrazeno prostředím Unity 2D (od Ubuntu 11.10 do 12.04 LTS).  Vzhledem k nárokům na údržbu dvou paralelních verzí jednoho prostření bylo v roce 2012 rozhodnuto, že prostředí Unity 2D bude ze systému zcela odstraněno. Od verze Ubuntu 12.10 tedy není Unity 2D obsaženo a ve všech případech se používá Unity 3D. Tímto způsobem byla ukončena podpora pro starší počítače. U počítačů bez akcelerované grafické karty je poté vyžadován dostatečně výkonný procesor, který je schopen vykreslovat grafiku, což ovšem u moderních procesorů není problém, vzhledem k náročnosti samotného prostředí.  Unity verze 7 přineslo vylepšení v oblasti výkonu.

Dostupnost.

Protože je Unity určeno primárně pro Ubuntu, je Ubuntu první Linuxovou distribucí, která obsahuje nejnovější verzi tohoto uživatelského rozhraní. Několik dalších distribucí se také pokusilo toto prostředí přijmout.

Licencování.

Unity je svobodný software licencovaný dle podmínek třetích verzí licencí GNU General Public License (GPL) a GNU Lesser General Public License (LGPL). Navzdory tomu je Unity předmětem Canonical's contributor agreement, požadujícím po vývojářích přiznání autorského práva Canonicalu a případně mu umožnit vydání pod jinou licencí.

Unity bylo grafické uživatelské rozhraní, určené pro desktopové prostředí GNOME, vyvíjené firmou Canonical pro svůj operační systém Ubuntu. Unity se poprvé objevilo v Ubuntu 10.10 pouze ve vydání určeném pro netbooky nazývaném Ubuntu Netbook Edition, s verzí 11.04 však došlo ke sjednocení netbookového a klasického vydání a Unity se tak stalo výchozím rozhraním Ubuntu. Prostředí je navrženo pro úsporu místa na displeji počítače, což je důležité zejména u zmiňovaných netbooků. Na rozdíl od Gnome, KDE a Xfce nenabízí Unity svou sadu aplikací, je ale navrženo pro použití spolu s existujícími GTK+ aplikacemi. Ubuntu používalo Unity do verze 17.10 kdy se výchozím prostředím stalo prostředí GNOME.

Unity是Canonical公司为GNOME桌面环境所开发的图形用户界面,用于Ubuntu操作系统。Unity在Ubuntu 10.10上网本版中首次推出,最初是为了充分利用上网本有限的屏幕尺寸。 。不同于GNOME、KDE SC,Unity并非一个桌面套件。


Hra.

Hra se zaměřuje převážně na multiplayer. Přesto je možnost hrát i kampaň pro jednoho hráče, která ale nedosahuje takového rozsahu jako čistě singleplayerové hry. Ve hře proti sobě stojí většinou vojáci Ruska a USA.

Beta verze.

30. července 2010 EA oznámili, že limitovaná edice hry Medal of Honor bude obsahovat pozvánku do betaverze Battlefieldu 3. Na E3 2011 poté oznámili, že otevřená betaverze začne v září téhož roku.

Hratelné třídy (výstroj).

V multiplayeru je možné vybrat si ze čtyř hratelných tříd, kde se každá hodí na jiný typ boje a do jiného prostředí.

Zbraně (výzbroj).

Ve hře je obrovské množství zbraní, které se podle vlastností dělí do několika tříd: (útočné pušky, karabiny, pistole, brokovnice, zbraně osobní obrany, lehké kulomety a odstřelovačské pušky). Všechny tyto třídy se (kromě pistolí) nazývají souhrnně hlavní zbraně; pistole je zbraň vedlejší. Dále jsou zde zbraně speciální (většinou použitelné jen danou třídou) jako jsou raketomety, granátomety a podhlavňové brokovnice. Každý hráč má navíc v základní výbavě jeden granát a nůž.  Vybavení každého hráče se tedy skládá z hlavní zbraně, pistole, speciálního vybavení, granátu, nože a volbě specializace. Různorodost vzhledu hráčů zajišťuje velké množství kamuflážových vzorů. Každá hlavní zbraň má množství vylepšení (různé puškohledy, kolimátory, dvounožky, laserové zaměřovače, tlumič...), které se postupně odemykají po dosažení určitého počtu zabití s danou zbraní. Nové zbraně se odemykají po dosažení nových úrovní (zbraně pro všechny třídy), po dosažení nové úrovně určité třídy (zbraně pouze pro tuto danou třídu) nebo po dosažení určitého skóre v kooperativním režimu (zbraně pro všechny třídy).

Kamufláž.

Nové kamuflážové vzory se odemykají po dosažení nových úrovní. Každý kamuflážový vzor má vždy svoji ruskou a USA verzi.

Bojová technika.

Ve hře je také spousta vojenské techniky. Pro vojenskou techniku je možno také odemykat nové vybavení (např. tank lze vybavit detektorem pohybu, kouřovými světlicemi, atp.). Vozidla jsou rozdělena do několika kategorií: hlavní bojové tanky, BVP, bojové a průzkumné vrtulníky, stíhací letouny, stíhače tanků, mobilní dělostřelectvo a stacionární zbraně.

Specializace.

S postupem na další úrovně se odemykají nové specializace, které přímo ovlivňují váš výkon na bojišti. Zpočátku jsou to pouze specializace pro jednotlivce (tedy pro Vás), později se tyto specializace mění a jsou pro celé družstvo. Specializace jsou následující:

Herní módy.

Mód Rush má svůj pod-mód: Squad Rush – 2 týmy z nichž každý obsahuje maximálně jednu četu (4 hráči na každé straně).  Mód Team Deathmatch obsahuje také pod-mód: Squad Deathmatch – ve hře jsou 4 týmy (každý po maximálně 4 hráčích). Podmínka vítězství týmu (čety) je stejná jako při klasickém Team Deathmatch.

Ocenění.

Ve hře lze získávat ocenění v podobě stuh, hvězd, medailí nebo psích známek. Doba potřebná k jejich získání se pohybuje od pár hodin po několik měsíců hraní.

Hrdinové kampaně.

V kampani jsou celkem čtyři postavy za které budete hrát.

Battlefield 3 (často označován pod zkratkou BF3) je akční FPS videohra. Byla vytvořena firmou EA Digital Illusions CE a vydána společností Electronic Arts. Hra podporuje rozhraní DirectX 10 a 11, tudíž ji nelze spustit na operačním systému Windows XP, ale pouze na novějším. Hra je zaměřena spíše na počítačové hráče, kteří mají oproti konzolovým některé malé výhody (větší počet hráčů na jedné mapě). Díky novému enginu Frostbite 2 vypadá grafika lépe. K tomu přispívá i použití ANT technologie animace postav, kterou již používá Electronic Arts ve hrách jako je FIFA.

是由DICE制作、美商艺电发行的一款第一人称射击游戏。游戏采用了新一代的寒霜2引擎,展现了更强大的3D细节效果,把动画、环境破坏、光照、地图和音效提升到一个新的高度。游戏在2011年10月25日于Windows、PlayStation 3以及Xbox 360推出;本作曾计划推出Wii U版本不过已取消。《战地3》是第10款《战地》系列游戏,也是《战地2》的正统续作。其续作为《战地风云4》。