Mládí a války o dědictví.

Nepanuje shoda o tom, kdy se přesně Bohemund narodil, ale bylo to přibližně v letech 1052 až 1058. Jeho matka, Albegarda z Buonalberga, byla prostého normanského původu a jeho otec, Robert Guiscard, byl vévodou z Apulie, Kalábrie a Sicílie. Bohemundovi bylo při křtu dáno jméno "Marek", ale protože velmi rychle rostl, začal mu jeho otec Robert říkat "Bohemund" podle obra Buamunda a podle kroniky mu tato přezdívka již zůstala.  V roce 1070 zahájil Robert Guiscard válečné tažení proti byzantským teritoriím na Balkáně. Tehdy jej již doprovázel mladý Bohemund, který na tomto tažení poprvé samostatně velel. O této výpravě se mnoho informací nedochovalo, ale předpokládá se, že šlo jen o loupeživý nájezd na balkánský břeh Jaderského moře.  O jedenáct let později Bohemund s otcem vytáhli proti Byzantské říši znovu. Normané se roku 1082 vylodili u přístavního města Dyrrhachion, které rychle dobyli. Poté se normanské vojsko stočilo na jih a po císařské silnici Via Egnatia došlo do Řecka. Tam záležitosti v Itálii donutily vévodu Roberta k návratu, ale většinu vojska zanechal v Řecku pod Bohemundovým velením. Bohemund dvakrát porazil proti němu vyslaná byzantská vojska. Císař Alexios I. nakonec uzavřel spojeneckou dohodu s Benátskou republikou, jejíž námořnictvo Normanům v Řecku zablokovalo zásobovací trasy z jižní Itálie. Byzantinci pak zahájili novou ofenzívu a roku 1084 donutili Bohemunda vyklidit oblast Thessálie.  Roku 1085 podnikl Robert Guiscard s Bohemundem další invazi na Balkán. Normanské loďstvo rozdrtilo benátskou flotilu u ostrova Korfu, který se poté stal Bohemundovou základnou pro další tažení. Příštího roku Robert Guiscard zemřel a Bohemund musel tažení přerušit a vrátit se do jižní Itálie. V Itálii zatím Bohemundova macecha Sigelgaita dosadila na vévodský stolec svého syna Roberta. Bohemund se s ním pustil do války, trvající čtyři následující roky až do roku 1089, kdy Bohemundův a Robertův strýc, sicilský hrabě Roger, vyjednal mír. Bohemundovi tak zůstalo to, co si během války s nevlastním bratrem vydobyl: Tarento, Otranto, Orii, Gallipoli a Conversanské hrabství.  V létě roku 1096 již Roger, Bohemund a Robert bojovali společně při potlačování vzpoury ve městě Amalfi. Při obléhání města Bohemund poprvé spatřil křižáckou výpravu. Bylo to vojsko pod velením francouzského hraběte Huga z Vermandois, které uposlechlo výzvy papeže Urbana II. a které italští Normani zpočátku přijali chladně. Bohemund však pochopil, že křížová výprava pro něho může být výnosným vojenským podnikem.

Účast na první křížové výpravě.

Kronika anonymního Bohemundova rytíře zastává názor, že Bohemund se pro křížovou výpravu rozhodl proto, že ho osvítil Duch Svatý. Spíše však šlo o touhu po bohatství a vlastním území na východě, čímž se Bohemund netajil.  K Bohemundově armádě se připojili normanští velmoži z jižní Itálie i Normandie a také Bohemundovi synovci Tankred a Guillaume, kterého Bohemund krátce před tím pasoval na rytíře. Celkem armáda čítala okolo 500 rytířů a 3 500 pěších vojáků. Pro Bohemunda znamenala křížová výprava především vojenský a nikoliv náboženský podnik, proto v jeho vojsku praktiky chyběli neozbrojení poutníci, kteří byli typickým znakem první křížové výpravy. Armáda se v říjnu 1096 nalodila v italských přístavech a vyplula směrem na východ. Normané a Langobardi se zanedlouho vylodili v Epiru nedaleko přístavu Dyrrhachion poté, co se v oblasti již objevily armády ostatních křižáckých velitelů z Francie – Huga z Vermandois a Godefroie z Bouillonu. Bohemund prošel Řeckem a Makedonií, aniž by ho provázeli byzantští průvodci, nakonec však Normany dohnali pohanští Pečeněhové, sloužící byzantskému císaři, kteří měli křižákům poskytnout oficiální doprovod do Konstantinopole. Pečeněhové však místo toho začali útočit na zpozdilé Normany, ale Bohemund Pečeněhy odrazil, čímž byla cesta na Konstantinopol volná. V byzantském císaři Alexiovi vyvolala Bohemundova přítomnost velké obavy. Bohemund sice císaři vzkázal, že Byzancí projde v míru na východ s ostatními účastníky výpravy, přesto jak u Bohemunda, tak u císaře přetrvala vzájemná nedůvěra, a proto si Alexios přál, aby mu Bohemund složil lenní přísahu. V dubnu 1096 Bohemund dorazil do Konstantinopole a o Velikonocích se osobně setkal s císařem. Mezi Alexiem a Bohemundem přetrvávalo napětí a normanský vůdce se obával, že by mohl být otráven. Bohemund, který znal dobře byzantské poměry, složil císaři lenní přísahu, ve které se zavázal, že všechna území na východě, která dobude, předá pod svrchovanost Byzance. Císaři však navrhl, aby ho jmenoval vrchním velitelem výpravy, což mu však císař neslíbil, a Bohemund tak za svou přísahu nezískal nic. V době pobytu Bohemunda na dvoře v Konstantinopoli Alexiova dcera, princezna Anna Komnenovna, ve svém díle Alexias zaznamenala Bohemundův fyzický zjev:  Císař Alexios jej po složení přísahy obdaroval penězi a Bohemund se v dubnu přeplavil na asijskou pevninu, kde se spojil s vojsky Godefroie z Bouillonu a Huga z Vermandois. Počátkem května 1097 vyrazil Bohemund s Godefroiem jako vojenský předvoj a 6. května dorazili před hradby města Nikaie, předsunuté bašty turecké moci. Křižáci si uvědomovali, že Nikaiu nebude možné dobýt ztečí, tudíž museli zahájit klasické obléhání, přičemž Bohemundovi jihoitalští Normané oblehli severní část města. V táboře obléhatelů začaly rychle docházet zásoby, ale Bohemundova iniciativa zajistila zásobování od moře, čímž byla potravinová krize zažehnána.  Křižáci spolu s byzantskými spojenci zaútočili na hradby, městská posádka je však odrazila. Nikaia byla sídelním městem sultána Kilič Arslana, který po rozdrcení drancujících poutnických křižáků předchozího roku rytířské křižáky velmi podcenil. Až poté, co od Nikaie přišlo mnoho poslů, kteří popisovali obrovské vojsko obléhatelů, sultán zanechal bojů ve východní Anatolii a vrátil se zpět. Když spatřil Franky obléhající město, pokusil se prolomit obklíčení útokem z jihu. Turecký nápor tak 21. května dopadl na provensálské rytíře hraběte Raimonda z Toulouse a samotná bitva trvala celý den. Když se sultánovi nepodařilo blokádu prolomit, ustoupil do vnitrozemí a Nikaiu zanechal svému osudu.  Obránci i poté, co je Kilič Arslan opustil, bojovali dále. Byzantincům se zanedlouho podařilo město odříznout i od Askánského jezera, odkud do Nikaie putovaly zásoby. Obránci se poté pokusili vyjednávat s velitelem byzantských oddílů, admirálem Manuelem Butumitem. Ten v noci na 19. června nechal byzantskými oddíly, jimž obyvatelé otevřeli brány, tajně obsadit město. Vévoda Manuel Butumites obsazení města i vyjednávání za zády křižáků utajil a předstíral, že město dobyl. Byzantinci tak získali nepoškozené město, křižákům zavřeli brány a na hradbách vztyčili císařskou standartu. Křižáci tak byli připraveni o kořist, což je velmi pobouřilo. Alexios nakonec křižákům vyplatil podíl na kořisti, ale konflikt tím zcela uhašen nebyl. Bohemund se nicméně od Byzantinců poučil, že podobnou lest by při dobývání nějakého území mohl využít sám.  28. června 1097 křižácké vojsko odtáhlo od dobyté Nikaie. Křižáci se poté rozdělili na dvě skupiny. První vyrazili pod Bohemundovým velením Normani z Itálie a Normandie a Vlámové Roberta Flanderského společně s Francouzi ze Champagne a Anjou, vedenými hrabětem Štěpánem z Blois. Ve druhé skupině se nacházely oddíly Godefroiových Lotrinčanů, Francouzů hraběte Huga z Vermandois a Provensálců Raimonda z Toulouse. Důvodem pro rozdělení sil byly lepší možnosti zásobování výpravy, ale byl to také dobrý způsob, jak od sebe oddělit Bohemunda a hraběte Raimonda – dva vojevůdce, kteří si činili nárok na vrchní velení celé křížové výpravě.  Dne 28. června spatřili Bohemundovi průzkumníci nedaleko operující seldžucké vojsko a 1. července byli křižáci v údolí Dorylaion tureckými oddíly napadeni. Do pasti padl i Bohemundův synovec Tankred, normanský vévoda Robert, Štěpán z Blois a Robert Flanderský. Turci vzali křižáky do kleští. Bohemund zatím převzal velitelskou iniciativu a dal rozbít ležení, kde našli útočiště civilisté. S rytíři zatím vyrazil do bitvy. Turečtí jízdní lučištníci na křižáky z bezpečné vzdálenosti stříleli a rychle se zase stahovali. Rytíři proto byli nuceni zůstat na místě a jen se krýt. Bohemund rozkázal rytířům schovat se za pěšce, kteří chránili nekryté koně před šípy. Bohemundovo velení akceptovali rytíři i ostatní velmoži navzdory faktu, že Bohemund byl na společenském žebříčku níže než francouzská hrabata, a zejména vévoda z Normandie, který byl všeobecně považován za pána všech Normanů.  Bohemund vyslal posly k druhé skupině, aby přišla na pomoc, zatímco sám Bohemund držel obranu. Godefroi z Bouillonu okamžitě přispěchal a zaútočil na turecké pravé křídlo. Bohemund využil situace a sám vyrazil do útoku. V Alexiádě protiútok popisuje Anna Komnenovna takto:  Turci začali kvapně ustupovat. Křižáci zvítězili a turecký svět jejich vítězství naplnilo obavou. Křižáci dále postupovali do nitra Anatolie a turecká vojska při ústupu pálila zásoby a vše, co by Frankové mohli nějak využít. Evropané prošli kolem Pisidijské Antiochie a v Ikonijských nížinách, u města Heraklea, se sultán Kilič Arslan křižákům postavil znovu. Sultán však nechtěl riskovat zdrcující porážku a když Bohemund z Tarentu podnikl výpad přímo na jeho pozici, dal se před útočícími Normany na útěk. Turečtí vojáci, když viděli prchat svého velitele, následovali jeho příkladu.  Křižáci postoupili do pohoří Taurus, kde při postupu v horském terénu utrpěli velké materiální i lidské ztráty. Nakonec se výprava dostala k městu Maraš, jehož převážně arménské obyvatelstvo křižáky přijalo vlídně. Bohemund sám nešel stejnou cestou jako zbytek výpravy, ale do Maraše postupoval jinudy a po cestě několikrát narazil na tábory silných tureckých vojsk, kterým se musel důsledně vyhýbat. Z Maraše křížová výprava postupovala dále na jih, až k hradbám Antiochie, kam dorazila 20. října 1097.

Dobytí Antiochie.

Obléhání.

V dobách křížových výprav byla Antiochie mohutně opevněným městem s čtyřmi sty padesáti věžemi. V čele třítisícového vojska dorazil Bohemund k městu jako první a zřídil zde tábor. Jeho armáda oblehla východní část města u brány svatého Havla. Velitel městské posádky, emír Jaghisjan, nechal v obavě ze zrady z města vyhnat všechny křesťanské muže, především Řeky a Armény. Rozhořčení křesťané poté poskytli křižákům cenné informace o místních poměrech.  Křižáci se nejprve rozhodli vypořádat s hradem Harenc východně od Antiochie, jehož posádka útočila na křižácké tábory. Bohemund na hrad vytáhl se stovkou normanských rytířů a podařilo se mu posádku vylákat z hradu na otevřené prostranství, kde Turky rozprášil. Koncem roku 1097 začaly zimní deště a křižákům došly zásoby potravin, takže ležení začali opouštět bojovníci. Bohemund ostatním velmožům navrhl, že s Robertem Flanderským a 20 000 vojáky opatří zásoby.  Výprava za kořistí vyrazila proti proudu Orontu a u El Bara narazila na tureckou armádu, kterou z Damašku k Antiochii přivolal syn emíra Jaghisjana Šams ad-Daula. Damašská vojska pod vedením Dukaka z Damašku Robertovy a Bohemundovy oddíly napadla a Roberta se jim podařilo obklíčit. Bohemund, který do léčky nespadl, Turky napadl a rozehnal, čímž Roberta zachránil před katastrofou. Muslimská armáda utrpěla tak těžké ztráty, že sultán musel vojsku dát povel ke zpáteční cestě do Damašku a Bohemund s Robertem se vrátili k Antiochii s prázdnou.  Nezdar Bohemundovy výpravy jen zhoršil morálku hladovějících křižáků, takže od vojska začali houfně prchat poutníci i rytíři. Když jednoho dne zmizel i duchovní vůdce lidové křížové výpravy Petr Poustevník a rytíř Guillaume de Charpentiere, nechal je rozzuřený Bohemund v řetězech přivést zpět a Guillauma exemplárně potrestal. Krátce na to křižáky opustily i byzantské pomocné oddíly, což opět prohloubilo špatné vztahy mezi Byzantinci a západními křižáky. O návratu domů začal poté nahlas mluvit i Bohemund; křižáci ho však uprosili, aby to nedělal, což jim Bohemund přislíbil s podmínkou, že ho uznají po dobytí města vládcem Antiochie. K Antiochii zatím postupovala další armáda, tentokrát z Aleppa pod velením sultána Ridvána, bratra Dukaka z Damašku; po příchodu se utábořila mezi Orontem a Antiochijským jezerem. Bohemund navrhl zaútočit na Ridvána bez pěchoty, jen s asi 700 rytíři, kteří ještě měli vlastního koně. Ostatní velitelé návrh přijali a sestavili šest šiků jezdců, každý pod velením jednoho velmože. Pět oddílů vyrazilo k bitvě, šestý Bohemundův zůstal jako záloha. Křižáci sevřeli Turky mezi řekou a jezerem, takže ti nemohli využít svých pohyblivých jízdních lučištníků. Přesto však muslimové, kteří měli velkou přesilu, začali křižáky zatlačovat zpět, zatímco obránci Antiochie využili příležitost a podnikli výpad do ležení obléhatelů. Bitvu však zvrátila Bohemundova záloha útokem na Ridvánovo vojsko, které rozehnala.  Na jaře roku 1098 do přístavu Saint-Symeon připluly anglické lodě se zásobami a poutníky. Bohemund z Tarentu a Raimond de Saint-Gilles jim vyjeli vstříc s cílem přemluvit námořníky i poutníky, aby se přidali k obléhání Antiochie. Cestou zpět však křižáci padli do léčky a Turci pobili 500 neozbrojených poutníků. Bohemund s Raimondem prchali zpět do tábora s Turky v patách. V křižáckém táboře se zbytek rytířů stihl připravit, křižáci přešli do ofenzivy a útočící Turky pobili.

Pád města a Kerbogova porážka.

Bohemund navázal kontakt s velitelem jižního úseku hradeb kolem Věže tří sester, bývalým arménským křesťanem jménem Firuz. Ten nenáviděl emíra Jaghisjana a rozhodl se město zradit. Bohemund chtěl Antiochii získat sám pro sebe a potřeboval přesvědčit ostatní vůdce o oprávněnosti svých nároků. Navrhl proto dohodu, že pokud se někomu podaří dobýt Antiochii samotnému, dostane ji do vlastnictví. Zprvu byl odmítnut, ale poté, co přišly zprávy, že se k městu blíží Kerbogova armáda z Mosulu, válečná rada v zoufalé situaci dohodu odsouhlasila. Bohemund se tedy domluvil s Firuzem a při západu slunce 2. června dal rozkaz k pochodu oklikou k západním branám, kde čekal Firuz. Bohemund spolu s Godefroiem z Bouillonu, Robertem Normandským a šedesáti dalšími rytíři vyšplhali na hradby. Ráno 3. června 1098 křižáci zaútočili na město a obsadili ho, zatímco zbytky městské posádky se opevnily v citadele na jihovýchodě města. Kerbogova armáda k Antiochii dorazila 9. června. První útok vedl Kerboga 10. června 1098 proti římskému kamennému mostu a podařilo se mu křižáky z předsunutých pozic zahnat do města. Další útok vedl k jižní citadele, kterou držel Šams ad-Daula. Ten v době Kerbogova útoku podnikl výpad a zasel v křižáckých řadách zmatek, ale Godefroi z Bouillonu nakonec Turky zahnal zpět do citadely. Bohemund z Tarentu se zatím pokusil vypudit z města Šams ad-Daulovy vojáky. Když odmítli možnost volného odchodu, pokusili se Normané citadelu zapálit, ale vítr odvedl oheň do městské zástavby, kde spálil část zásob. Ve městě zavládl hlad.  V té době vystoupil chudý provensálský poutník Petr Bartoloměj s viděním o Svatém kopí. Když bylo kopí skutečně v katedrále svatého Petra nalezeno, pozvedla relikvie morálku obránců. Bohemund změnu nálady postřehl a 25. června 1098 slavnostně prohlásil, že město neopustí ani za cenu vlastního života. Protože byl hrabě Raimond z Toulouse těžce nemocný, připadlo Bohemundovi rozhodující slovo ve válečné radě. 28. června křižáci vypochodovali z města Kerbogovi vstříc. Bohemundův šik zůstal i tentokrát v záloze. V mosulském vojsku však panovala velká nejednotnost mezi emíry a samotný Kerboga nebyl příliš rozhodný vojevůdce. Po první náporu křižáků se turecké vojsko rozpadlo a dalo na útěk. Bohemund po bitvě nařídil usekat hlavy několika Turkům a hlavy nepřátel následně péct na rožni.  Šams ad-Daula se poté vzdal Raimondovi de Saint-Gilles, který kvůli nemoci zůstal ve městě. Raimond nad citadelou vztyčil svou standartu, což ale popudilo Bohemunda, který Antiochii považoval za své vlastnictví. Turkům v citadele pak dal nové podmínky kapitulace – ve městě mohl zůstat každý, kdo konvertoval ke křesťanství, ostatní museli opustit město. Někteří z Turků křest skutečně přijali a vstoupili do Bohemundových služeb. Velmoži po bitvě váhali, zda Antiochii definitivně Bohemundovi přiřknout, proti se stavěl hlavně Raimond de Saint-Gilles. Dohadování o město však nevedlo k výsledku a ve vojsku propukaly vzpoury. Vojáci chtěli postupovat na Jeruzalém a donutili vůdce v tažení pokračovat, takže Bohemund zůstal prakticky vládcem města.

Kníže z Antiochie.

Křižáci setrvali v Antiochii až do listopadu 1098. Poté vyrazil Raimond, hrabě z Toulouse, dále na jih. Bohemund a Robert Flanderský jej následovali. Všichni tři poté oblehli nedaleké muslimské město Maarrat an-Númán, které navzdory obraně obyvatel 11. prosince 1098 padlo. Následovalo rozsáhlé zabíjení a drancování, jakému nebylo během celé první křížové výpravy obdoby. Z obyvatel města přežilo jen několik málo civilistů, jimž Bohemund, který je zajal, dal milost. Poté došlo mezi Raimondem a Bohemundem k roztržce, komu dobyté město připadne. Raimond navrhoval Marraat an-Númán připojit k biskupství v nedaleké Albaře, které bylo pod Raimondovým vlivem, zatímco Bohemund prosazoval připojení města k Antiochii. Později Bohemund Raimondovi navrhl, ať si Marraat nechá, ale na oplátku požadoval, aby se Raimond vzdal svých nároků na Antiochii. Nakonec se Bohemund vrátil zpět do Antiochie, zatímco Raimond vyrazil v čele poutníků na Jeruzalém. Z velmožů Raimonda následovali jen Robert z Normandie a Tankred, zatímco ostatní šlechtici zůstávali v Antiochii a na jih vyrazili později. I tentokrát je Bohemund doprovázel, ale šel s nimi jen k Tripolisu a odtud se vrátil do Antiochie, kde vyhlásil Antiochijské knížectví. Poté se nechal papežským legátem, arcibiskupem Daimbertem, který zatím dorazil na Východ jako nástupce zemřelého Adhémara z Le Puy, korunovat knížetem ("princeps"). V těch dobách to býval v Evropě titul velmi vzácný, avšak několik normanských vládců v jižní Itálii mělo knížecí hodnost, kterou jim propůjčil sám papež. Titul vyjadřoval, že kníže nad sebou nemá feudálního světského pána, ale nevylučoval možnost, že jeho autoritou může být církevní prelát.  Do Jeruzaléma se Bohemund dostal až 21. prosince 1099 jako čestný doprovod nového papežského legáta, kdy byl už Jeruzalém v křižáckých rukách. Navštívil zde svatá místa a vykonal očistnou koupel v Jordánu. Zúčastnil se také slavnostního vzdávání holdu křižáckých vůdců novému jeruzalémskému patriarchovi, kterým se prohlásil Daimbert z Pisy. Ten naopak křižákům, kteří mu složili hold, potvrdil jejich tituly a zisky dobyté na Východě. Poté Bohemund odjel zpět do Antiochie.  Bohemundovi bylo v jeho domácí politice zřejmé, že se jeho řečtí poddaní východního ritu pokládají za poddané byzantského císaře, který si na Antiochii činil nárok, a představují tak potenciální hrozbu. Zbavil proto ortodoxního antiochijského patriarchu Jana VII. funkce, vyhostil ho z Antiochie a na jeho místo dosadil latinského patriarchu Bernarda z Valence, biskupa z Artahu. Velké schisma se tak z rozkolu mezi Římem a Konstantinopolí rozšířilo i na patriarchát v Antiochii. Krátce poté Bohemund spolu s Richardem ze Salerna vyrazil s malým oddílem k městu Meliténé na pomoc místním Arménům proti danišmendovským Turkům. V údolí Aksú však Normané vjeli do léčky, většina jich byla pobita a sám Bohemund byl zajat.  Vlády v Antiochii se zatím ujal Bohemundův synovec Tankred jako regent.

V tureckém zajetí.

Zprávy o Bohemundově zajetí vyvolaly záchrannou výpravu, jíž se účastnili nejen staří účastníci první křížové výpravy Štěpán II. z Blois a Raimond de Saint-Gilles, ale i nově příchozí němečtí a francouzští rytíři, kteří dorazili do Konstantinopole. Výprava se po Velikonocích roku 1101 přeplavila přes Bospor a vydala se do Anatolie. Křižáci cestou dobyli Ankaru a pochodovali dále na Neocaesaru, kde byl Bohemund vězněn. Evropanům se do cesty postavilo spojené vojsko sultána Kilič Arslana I. a Ridvána z Aleppa. Následovala nerozhodná bitva u města Amusia a večer po bitvě se křižáci radili, co dále. Raimond de Saint-Gilles navrhoval ustoupit. Ostatní vůdci jej však neposlouchali a Raimond z tábora v noci odešel sám. Ráno Němci, Francouzi a Burgunďané zjistili, že je hrabě z Toulouse opravdu opustil. Bez jeho podpory byli křižáci značně oslabeni a byli nuceni narychlo vyklidit nebezpečné území a spěchat za Raimondem. Na neozbrojené poutníky včetně žen a dětí, kteří výpravu doprovázeli, nikdo z vojevůdců ohledy nebral. Civilisté se tak dali na zběsilý útěk z nebezpečného místa, až když se najednou objevili turečtí jezdci. V tureckém zajetí se Bohemundovi nedařilo špatně; Bohemund se těšil úctě nejen mezi svými krajany, ale i mezi Turky a zajetí si krátil flirtováním s Kilič Arslanovými manželkami. Na jaře 1103, po dvou a půl letech zajetí, se Kilič Arslan s Danišmendem Moudrým dohodli na Bohemundově propuštění. Za Bohemundovu svobodu požadovali 100 000 byzantiů a mladou dceru Jaghisjana, obránce Antiochie, kterou drželi Evropané v zajetí – což za svobodu antiochijského knížete bylo relativně málo. Na výkupné se složili jeruzalémský král Balduin, antiochijský patriarcha i normanští vládcové z Itálie a Sicílie, zatímco synovec Tankred nedal vůbec nic.

Porážka u Harranu.

Následujícího roku vytáhl Bohemund znovu do boje. Spolu s Tankredem a hrabětem z Edessy Balduinem Le Bourg zaútočil na pevnost Harran, která kontrolovala karavanní trasy ze Sýrie do Džezíry. Nový vládce Mosulu Jekermich, který se vlády ujal po Kerbogově smrti, podle arabských kronik vytáhl s desetitisícovým vojskem křižáky zastavit. U břehů řeky Balikh se muslimům podařilo oddělit křesťanské rytíře od pěchoty, obklíčit je a antiochijskou armádu zničit. Bohemund se jen s několika spolubojovníky sice probil, ale porážce již zabránit nedokázal. Arabský kronikář Ibn al-Athir napsal:  Balduin Le Bourg byl v bitvě zajat. Jekermich z Mosulu Bohemundovi nabídl, že hraběte vymění za svou milenku, kterou křižáci drželi v zajetí v Antiochii. Bohemund měl stále na paměti, že Balduin před pár lety odmítl ze zajetí vykoupit jeho, ženu Jekermichovi tedy vydal za 15 000 zlatých dinárů, ale Balduin zůstal v zajetí.

Války s Byzancí.

Ke konci roku 1104 se situace Antiochijského knížectví začala zhoršovat. Ze syrského vnitrozemí na křižáky útočil sultán Ridván z Aleppa a od západu postupoval Anatolií byzantský císař Alexios, zatímco jeho námořnictvo dobylo důležitý přístav Latakia a porazilo pisánské a janovské loďstvo, které zajišťovalo Bohemundovo námořní spojení s Itálií a Sicílií. Bohemund našel za této situace jedině řešení: proniknout skrz blokádu, dostat se do Itálie a s posilami se vrátit.

Cesta zpět do Evropy.

Bohemund se rozhodl přes blokádu řeckých lodí proniknout pomocí lsti: nechal rozhlásit svou smrt. Antiochii zatím svěřil Tankredovi a v rakvi po moři opustil město. Aby Byzantinci uvěřili, že je Bohemund mrtvý, nechal si do rakve dát mrtvého kohouta, aby se kolem rakve šířil pronikavý mrtvolný zápach. Lest se podařila dokonale a teprve na Korfu Bohemund z rakve vylezl. Poté napsal výhrůžný dopis císaři Alexiovi, jehož text "Alexias" zaznamenává takto:  Na počátku roku 1105 přistál Bohemund v Apulii a celý rok se věnoval soukromým záležitostem. Následujícího roku získal papeže Paschalise II. pro plán křížové výpravy proti Byzanci, kterou líčil jako úhlavního nepřítele křesťanstva. Bohemund se pro svůj záměr snažil získat i francouzského krále. Filip I. se plánem křížové výpravy příliš nenadchl, Bohemundovi přesto dal za ženu svou dceru Konstancii.

Obléhání Dyrrhachia.

Na podzim 1107 se Bohemund z Tarentu i s novým vojskem, čítajícím 34 000 vojáků, vylodil na Balkáně a vzápětí napadl přístav Dyrrhachion. Alexios, který stále válčil na východě, musel uzavřít příměří s Kilič Arslanem, aby se mohl odebrat na Balkán vzdorovat Bohemundovi. Alexios měl s válkou s Normany rozsáhlé zkušenosti a Bohemundovu hrozbu bral zcela vážně. Byzantská flotila Normanům odřízla námořní zásobovací trasy a císařova armáda blokovala pozemní cesty do vnitrozemí. Bohemund byl obklíčen. V ležení antiochijského knížete docházely zásoby, propukl hlad a epidemie. Jedinou možností bylo obsazení Dyrrhachia a zmocnění se tamních zásob. Normané provedli celkem tři pokusy o obsazení města, leč ani jeden nevyšel. V létě roku 1108 Bohemund z Tarentu stále držel své pozice. Alexios, který s rozhodující bitvou váhal, zkoušel využít lsti a získat zrádce. Bohemund však jeho pokusy prohlédl a Alexiova snaha tak zprvu vycházela nazmar. Nakonec však Bohemunda zradil hrabě Vilém Klareles a Bohemund v obavě, aby hraběte nenásledovali další, začal s císařem vyjednávat.

Porážka a smrt.

Bohemund přijel do Konstantinopole, kde se mu dostalo poct hodných jeho postavení. Císař mu pak dal k podpisu mírovou smlouvu, která definovala lenní závislost Antiochijského knížectví na Byzantské říši a nadvládu ortodoxní církve nad latinskou, což měl v Antiochii nadále ztělesňovat ortodoxní patriarcha. Antiochijské knížectví dále ztratilo některá svá území ve prospěch přímé vlády Konstantinopole. Na druhou stranu přiřkl císař Bohemundovi titul "sebastos" a jako svému leníkovi i každoroční peněžní příjmy z toho pocházející. Navíc dal Bohemundovi jistou finanční hotovost a v míru jej propustil, vojsko však musel kníže předat císařovým zástupcům.  Bohemund z Tarentu poté odplul do Lombardie a navzdory porážce zůstal oslavován jako hrdina. Poslední roky života prožil v ústraní, kde se věnoval své rodině. Zemřel v březnu roku 1111. Zanechal na světě pouze jediného potomka, kterého měl s francouzskou princeznou Konstancií, budoucího antiochijského knížete Bohemunda II. Sedm let po smrti bylo Bohemundovo tělo pohřbeno v mauzoleu u katedrály svaté Sabiny v Canose di Puglia, kde na náhrobku je jen prostý nápis "Boamundus".

Odraz v literatuře a umění.

Postava a skutky Bohemunda z Tarentu se odrazily v mnoha dílech jeho současníků i pozdějších autorů. Mezi nejstarší patří kroniky ("Skutky Franků"), kterou sepsal anonymní rytíř sloužící Bohemundovi, a ("Skutky Tankredovy") sepsaná Raoulem z Caen. Bohemunda líčí také "Alexias", historický epos sepsaný dcerou byzantského císaře Alexia I. Annou Komnenovnou, popisující historii Byzance a vlády jejího otce.  Bohemundův příběh v moderní době ztvárnil například anglický spisovatel a historik Alfred Duggan v historickém románu "Hrabě Bohemund" o Bohemundovi a první křížové výpravě.

Bohemund z Tarentu (v latinských kronikách psán ; 1052–1058 až 1111) byl italo-normanský válečník a dobrodruh, kníže z Tarentu a jeden z předních účastníků první křížové výpravy. Bohemund byl nejstarším synem Roberta Guiscarda, normanského dobyvatele posledních byzantských provincií v Itálii, Kalábrii a Apulii.

(塔兰托的)博希蒙德一世,塔兰托亲王和安条克亲王(Bohemond I,Prince of Taranto and Prince of Antioch,约1054年-1111年-3月3日)第一次十字军东征的主要将领。他是西西里的诺曼统治者卡拉布里亚公爵罗伯特·吉斯卡尔的长子,吉斯卡尔出身雇佣兵,后成为阿普利亚和卡拉布里亚公爵。


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se ve vesničce poblíž slavné Brestské pevnosti. Otce ztratil v roce 1944, zahynul ve válce. Vychovávala jej tedy i s oběma sestrami matka a našla si druha. Otčíma Pjotr vnímal jako vlastního otce. Byl domácím kutilem, rád pracoval se dřevem a dokázal během školy dřevem obložit jejich dům. Ze základní školy se přihlásil na letecké učiliště, to absolvoval s výtečným prospěchem. Následovala základní vojenská služba na severu SSSR, v té době byl nižším důstojníkem a o kosmických lodích jen snil. Vstoupil do Komunistické strany. Byl vybrán velitelem jednotky k sérii testů, lékařských prohlídek a nakonec se výběrovým sítem dostal až do Hvězdného městečka. Tehdy se mu ještě říkalo Zelené. Následovalo devět let tvrdého výcviku a čekání. Členem týmu kosmonautů byl od 28. října 1965 až do 3. března 1982.

Lety do vesmíru.

V roce 1973 startoval z Bajkonuru na lodi Sojuz 13 společně s Lebeděvem. Hlavním programem osmidenního letu byla astronomická fotografování hvězdné oblohy. Přistáli s kabinou na území Kazachstánu.  O další dva roky později letěl podruhé, tentokrát s Sojuzem 18, na palubě s ním byl Vitalij Sevasťjanov, pracovali dva měsíce jako druhá základní posádka na orbitální stanicí Saljut 4.  Potřetí letěl vzhůru z Bajkonuru v roce 1978 na lodi Sojuz 30, spolu s ním letec kosmonaut Mirosław Hermaszewski z Polska. Byli druhou návštěvnickou mezinárodní posádkou na orbitální stanici Saljut 6, kde byla zároveň připojena loď Sojuz 29 a kde pracovala druhá základní posádka ve složení Vladimir Kovaljonok a Alexandr Ivančenkov. Po týdnu se vrátili na Zemi, přistáli s kabinou na padáku na území Kazašské SSR.

Po letech.

Napsal o svém druhém letu knížku. Od roku 1978 byl generálem. Od roku 1990 byl politrukem a od roku 1996 velitelem Hvězdného městečka. V roce 2003 kandidoval ve všeobecných volbách za Stranu obnovy Ruska – Ruskou stranu života. Je ženatý a má syna Míšu.

Pjotr Iljič Klimuk (, ) (* 10. července 1942 Komarovka, Brestská oblast Běloruské SSR) je bývalý vojenský letec a sovětský kosmonaut běloruského původu. Do vesmíru letěl v kosmických lodích Sojuz třikrát vždy jako velitel lodi.

彼得·伊利奇·克利穆克(,,1942年-7月10日)是白俄罗斯裔苏联宇航员。两次获得苏联英雄荣誉称号。国际宇航科学院通讯院士。


Vznik.

Japonské námořní letectvo vydalo specifikace pro vývoj katapultovacích letounů nové kategorie v roce 1934 pod označením 10-ši. Obdržely je společnosti Aiči Kókúki, Kawaniši a Micubiši. Firma Kawaniši se soutěže neúčastnila, Aiči odpověděla typem AB-13 a Micubiši Ka-17. Oba stroje měly za pohonnou jednotku vybrán hvězdicový devítiválec Nakadžima Hikari 1 o výkonu 603 kW. Námořní letectvo vybralo ke stavbě návrh společnosti Micubiši a přidělilo mu typové označení F1M.

Vývoj.

Letoun, určený pro katapulty plavidel císařského námořnictva, měl být náhradou za tehdy do služby zaváděný průzkumný typ Nakadžima E8N „Dave“. V roce 1936 byly postaveny čtyři prototypy F1M1. Projekt byl později přepracován do podoby F1M2 se zvětšenou plochou SOP, zvětšilo se i vzepětí obou křídel, která již nebyla eliptická, ale lichoběžníková. Do výroby se tato varianta dostala v roce 1940.  Letoun byl jednomotorový dvouplošník s lichoběžníkovými křídly a s hlavním centrálním plovákem pod trupem a dvěma pomocnými plováky pod spodními křídly. F1M1 poháněl devítiválcový hvězdicový motor Nakadžima Hikari 1 o výkonu 820 hp. Verzi F1M2 poháněl dvouhvězdicový čtrnáctiválec Micubiši Zuisei 13 o maximálním výkonu 875 k (cca 644 kW). Posádka se skládala z pilota a zadního střelce, který mohl letoun bránit jedním 7,7mm kulometem vzor 92. Pilot měl k dispozici dvojici synchronizovaných kulometů vzor 97 ráže 7,7 mm nad motorem. Mimo to mohl letoun nést i dvě pumy po 60 kg na závěsnících pod spodním křídlem.  Několik strojů sloužilo i k výcviku s dvojím řízením, které se značily F1M2-K.

Nasazení.

Během války letoun používala řada lodí japonského námořnictva a byl používán pro řadu úkolů, jako je pozorování, průzkum, stíhání, doprovod konvojů, bombardování, protiponorkový boj, dopravu i záchranu posádek. Na ostrově Attu dokonce existovala stíhací jednotka letounů F1M. Typ byl používán až do konce druhé světové války.

Micubiši F1M (: 零式水上観測機 "Rei-šiki suidžó kansokuki", Pozorovací plovákový letoun typ 0, ve spojeneckém kódu Pete) byl celokovový jednomotorový pozorovací plovákový dvouplošník japonského císařského námořního letectva používaný za druhé světové války. Byl vyvinut pro službu z lodí japonského námořnictva, ze kterých startoval pomocí katapultu. Byl vyráběn v letech 1940–1944 a v počtu 1118 kusů. Kromě Japonska je používalo i letectvo Thajska.

零式水上观测机是三菱重工业研制的水上观测机·侦察机,为日本帝国海军委托研制的最后一款双翼机。日军内部代号F1M1与F1M2,简称「零观」(ゼロカン),盟军代号Pete,为日本帝国海军开战后最知名也是仅此一型之舰载双翼水上飞机。


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se ve vesničce Běloje ukryté hluboko v běloruských lesích. Během války byla zničena, Kovaljonokovým zůstala jen zemljanka. Po válce nastal hlad, narodil se mu bratr Vasilij, ale otec kamsi zmizel. Vladimír se musel o bratra starat sám s matkou. Do školy chodil pěšky 14 km, občas se svezl na koni. Ale učení jej bavilo a školu ukončil se zlatou medailí a odhodláním dostat se do vesmíru. V den, kdy měl odjet studovat na leningradskou vojenskou lékařskou akademii, se rozhodl jinak a odjel na balašovské vojenské letecké učiliště. Chtěl se stát kosmonautem víc, než lékařem. Po vyučení nastoupil k dopravnímu vojenskému letectvu, stal se leteckým instruktorem výsadkové služby, nalétal přes 1600 hodin. Až v roce 1967 (napodruhé) jej přijali do oddílu připravujících se kosmonautů. A celých deset let byl ve Hvězdném městečku, připravoval se na svůj první let. V týmu byl registrován od 7. května 1967 do 23. června 1984.

Lety do vesmíru.

V roce 1977 byl jmenován velitelem Sojuzu 25, ale let společně s Valerijem Rjuminem se jim nepovedl, nedokázali se spojit se stanicí Saljut 6 a předčasně se vrátili na Zemi. Ve výcviku zůstal, byl jmenován do záložní posádky za Jurije Romaněnka a pak i za Vladimira Džanibekova.  Za rok dostal novou příležitost se Sojuzem 29. Letěl z kosmodromu Bajkonur s Alexandrem Ivančenkovem, na Saljut 6 se dostali a společně pracovali s několika posádkami, které se zde vystřídaly na jiných lodích. Šlo o program Interkosmos. Dolů odletěl se Sojuzem 31 po pěti měsících na stanici.  Po této zdařilé expedici letěl potřetí v roce 1981, v Sojuzu T-4 s ním byl kosmonaut Viktor Savinych, opět pracovali na orbitální stanici Saljut 6 s řadou mezinárodních posádek, které se zde postupně měnily. Po dvou měsících se vrátil na Zemi.  Ve všech třech misích start proběhl na Bajkonuru, přistání s kabinou na padácích na území Kazachstánu.

Po letech.

Od roku 1990 byl zástupcem náčelníka na Akademii generálního štábu v Moskvě. V roce 1993 byl již generálplukovníkem. Od července 1992 do června 2002 byl velitelem Vojenské letecké inženýrské akademie Žukovského.

Vladimir Vasiljevič Kovaljonok,, (* 3. března 1942 vesnička Běloje, Minská oblast Běloruské SSR), je bývalý sovětský kosmonaut běloruské národnosti. Ve vesmíru byl třikrát vždy jako velitel lodě Sojuz.

弗拉基米尔·瓦西里耶维奇·科瓦廖诺克(;;1942年-3月3日)是苏联宇航员。


野蛮人柯南 (1982年电影)

Příběh.

Conanův otec je kovář a svému malému synovi vypráví příběhy o bozích a o tajemství oceli, které musí každý bojovník objevit, aby po smrti mohl správně odpovědět na otázku bohovi Cromovi a vstoupit do Valhally. Jednoho dne nájezdníci vedení Thulsou Soudcem zničí Conanovu vesnici a zabijí všechny dospělé včetně Conanových rodičů. Děti jsou smrti ušetřeny a prodány do otroctví. Conan si dobře zapamatuje standartu nájezdníků tvořenou obrazem černého slunce, pod nímž na sebe zírají dva hadi. Tvrdou dřinou otrocké práce se z Conana stane silný muž, který později pro své pány bojuje v gladiátorských zápasech. Po řadě úspěchů mu otrokáři dopřejí výcvik v boji s mečem u východních mistrů. Později Conana jeho pán propustí na svobodu. Ve starobylé hrobce Conan nalezne meč dávného krále a vydává pomstít své rodiče a svoji vesnici.  Na cestě osvobodí ze spárů čarodějnice zloděje a lučištníka Subotaie, který ho při jeho dalším putování doprovází. Ve městě Ianth v království Ophir se oba vloupají do věže Hadího kultu. Při vloupání potkají zlodějku a válečnici Valerii, která má stejné plány. Společně vniknou do nitra věže, kde se Conan zmocní drahého kamene „Hadí oko“ a kde také nalezne amulet s vyobrazením černého slunce a dvou hadů. Při krádeži kamene Conan nechtěně vzbudí gigantického hada, který klenot stráží, a je nucen ho zabít, což vyvolá mezi následovníky kultu a strážemi ve věži rozruch. Všichni tři zloději ale pronásledovatelům šťastně uniknou a po putykách ve městě bujaře oslavují svůj úspěch. Valerie a Conan se do sebe zamilují. Dobrodruhy posléze zatknou stráže krále Osrica, který k překvapení zatčených ocení jejich odvahu a nabídne jim bohatství, pokud mu přivedou zpět jeho dceru. Princezna totiž propadla Hadímu kultu a odešla z města za vůdcem kultu.  Podle amuletu nalezeného ve věži Conan tuší, že za Hadím kultem stojí Thulsa Soudce, a proto nabídku krále Osrica přijme. Na další cestu však vyráží sám, protože ani Valerie ani Subotai nemají zájem čelit tak mocnému nepříteli. Po dlouhém putování se Conan setkává s čarodějem Akirou (vypravěčem celého příběhu), který stráží dávné pohřebiště. Od něho se vydává do skalního chrámu – hlavního centra Hadího kultu, kam převlečený za následovníka kultu chce proniknout pomocí odcizeného amuletu. Je však odhalen Thulsovými hlavními pobočníky Rexorem a Thorgrimem, zajat a předveden před samotného vůdce kultu. Když Conan prozradí, že chce pomstít vypálenou vesnici, Thulsa Soudce mu vysvětlí, že tehdy se snažil najít sílu v oceli, ale později zjistil, že silnější než ocel a svaly je lidská mysl. Svou moc demonstruje, když vyzve jednu z věřících stojící vysoko na skále, aby k němu šla. Dívka vykročí do prázdného prostoru a pádem ze skály se zabije. Thulsa nechá Conana ukřižovat na stromě v poušti, kde ho ve stavu mezi životem a smrtí zachrání Valerie a Subotai, kteří se nakonec za Conanem přece jen vydali.  Na Valeriinu žádost se čaroděj Akira pokusí tajemnými obřady Conana vyrvat ze spárů smrti. Řekne však Valerii, že bohové za to budou požadovat zaplatit svoji cenu, a Valerie prohlásí, že je ochotna cenu bohům zaplatit. Když je Conan zachráněn a znovu zesílí, Valerie Conanovi slíbí, že ani smrt jí nezabrání bojovat po jeho boku. Conan, Valerie a Subotai se vydávají do sídla Hadího kultu pro princeznu. Po boji s Thulsovými strážemi princeznu proti její vůli unesou. Než samotný boj propukne, pozorují ze svého úkrytu, jak se Thulsa mění v obrovského hada. Při útěku s princeznou Thulsa (již zpátky v lidské podobě) zasáhne Valerii otráveným šípem a Valerie umírá. Conan ji spálí na hranici na dávném pohřebišti, kde jinak normálně žádný oheň nikdy nehoří.  Sám Thulsa spolu se svými pobočníky Rexorem a Thorgrimem vede trestnou výpravu, aby získal zpět dceru krále Osrica. Conan, Subotai a Akira útok odrazí a Conan svede úspěšné souboje s oběma Thulsovými pobočníky. Při souboji s Rexorem se v kritickém okamžiku na místě zjeví zemřelá Valerie, která svým mečem zadrží smrtící ránu Conanova protivníka. Conan se vzchopí a Rexora porazí. Ještě než Thulsa prchne z bojiště, pokusí se střelou z luku zabít princeznu. Střelu v letu zachytí do štítu Subotai. Princezna přestane Thulsu uctívat a zůstane s Conanem. Conan se poté sám vydá za Thulsou do jeho chrámu. Když stanou tváří v tvář před shromážděním členů kultu, pokusí se Thulsa Conana ovládnout silou svých myšlenek. Conan však odolá a setne Thulsovi hlavu, kterou odhodí mezi shromážděné členy kultu, stejně jako svůj meč. Nato Thulsovi přívrženci odejdou, Conan chrám zapálí, a tak je jeho pomsta dokonána. Pochopí, že tajemství oceli není v kovu samotném, ani v síle paže, která drží ocelový meč, ale v mysli, která paží vládne.  Film končí epilogem čaroděje Akiry, který uvádí, že později se Conan sám stal velkým králem. To už je ale jiný příběh.

Verze filmu.

Společnost Universal Studios vydala film v několika odlišných verzí. Původní sestřih pro kina trval 129 minut. Pro vydání na videokazetě studio nabídlo kromě kinoverze i dvě zkrácené verze o délce 115 minut a 123 minut. Původní verze pro kina byla užita při vydání prvního DVD v roce 1998. V roce 2000 společnost vydala sběratelskou edici DVD, v níž měl film délku 131 minut a disk obsahoval i řadu bonusů. Starší sestříhané verze již nejsou k dostání.

Obsazení.

Přes poměrně vysoký rozpočet bylo ve filmu obsazeno nezvyklé množství tehdy nezkušených herců. Tanečnice Sandahl Bergman a surfař Gerry Lopez získali velké vedlejší role Conanových nejbližších společníků. Vedle Arnolda Schwarzeneggera ve filmu hráli i další slavní kulturisté: William Smith, Sven-Ole Thorsen a Franco Columbu, jakož i bývalá hvězda klubu amerického fotbalu Oakland Raiders Ben Davidson.

Barbar Conan je americký fantasy film režiséra Johna Miliuse z roku 1982, v jehož hlavní roli se prosadil kulturista Arnold Schwarzenegger. Film byl natočen volně na motivy povídek Roberta E. Howarda, jejichž hlavním hrdinou je postava Barbara Conana. Scénář společně napsali Oliver Stone a John Milius. Film se v roce 1984 dočkal pokračování "Conan ničitel", působivou hudbu k oběma filmům složil Basil Poledouris. V rámci žánru fantasy se film řadí mezi díla proudu "sword and sorcery (meč a magie)", která se vyznačují napínavým dějem s udatným hrdinou, který přemůže všechny své nepřátele a různé příšery, čelí působení magie a nadpřirozeným jevům, podléhají mu krásné ženy.

《野蛮人柯南》(英语:"Conan the Barbarian")是一部1982年上映的剑与魔法冒险电影,由约翰·米利厄斯执导并与奥利弗·斯通编剧,根据罗伯特·欧文·霍华德的同名小说改编,描绘了一个充满黑魔法和野蛮的虚构的史前世界,以及一位名叫柯南的男子为惨死父母报仇的传奇历险故事。电影由阿诺德·施瓦辛格领衔,其他主要演员包括詹姆斯·厄尔·琼斯、桑达·伯格曼、本·戴维森、卡珊德拉·嘉娃、格瑞·洛帕兹、岩松信、瓦莱丽·昆尼森、威廉·史密斯和马克斯·冯·西多。


Ortodoxní školy.

Njája.

Njája (v dévanágarí न्याय ) je jedna ze šesti ortodoxních indických filosofických škol, nazývaná "škola logiky" nebo také "škola filosofického bádání". Je založena na spisech známých pod názvem "Njája sútry", jejichž autorem je Aksapada Gótama (2. století př. n. l.) a popisuje prostředky, které logickým myšlením vedou k pravdivým závěrům.  Podle njáji jsou možné čtyři zdroje poznání ("pramána"): smyslové poznání ("pratjakša"), duchovní odvození ("anumána"), srovnání ("upamána") a svědectví ("šabda"). Poznání získané tímto způsobem může být platné nebo neplatné. Proto se njájoví badatelé snaží o rozlišení platného a neplatného poznání v každém z těchto zdrojů ve velkém množství vysvětlujících komentářů. V tomto směru můžeme njáju srovnat se současnou analytickou filosofií.

Vaišéšika.

Vaišéšika (v dévanágarí वैशेषिक ) je jedna ze šesti ortodoxních indických filosofických škol a historicky je příbuzná se školou logického myšlení - njájou. Tak jako njája popisuje vaišéšika prostředky, které vedou k pravdivým závěrům. V její klasické podobě obhajuje Kanáda v 10 knihách Vaišéšika súter (6. až 2. století př. n. l.) zásadu, že všechny objekty hmotného světa je možné rozložit na složky a dostat se až na atomární a éterické úrovně. Tento předpoklad je ve vaišéšice základním východiskem při systematické analýze vlastností ("višéša"), které odlišují jeden objekt od druhého. Na rozdíl od njáji připouští vaišéšika jenom dvě možnosti získání platného poznání - smyslové poznání a logické odvození.  Vaišéšikový systém analytického rozboru vlastností se vyvíjel nezávisle na njáje a je starší. Přesto jsou si oba systémy velmi podobné, protože jejich zavěry týkající se metafyzických úrovní jsou prakticky stejné. To dokazuje velké množství komentářů ze 4. až 9. století n. l.

Sánkhja.

Sánkhja (v dévanágarí सांख्य ) je jedna ze šesti ortodoxních škol indické filosofie. Za zakladatele je všeobecně uznáván světec Kapila. Sánkhja je považována za nejstarší filosofický systém hinduistické tradice, založený na principech dualismu. Vliv této filosofické školy je znatelný jak v pozdější védántské filosofii, tak i ve filosofii Jógy.  Základní myšlenkou této filosofie je pohled na svět, který tvoří "Puruša" (kosmický duch) a "Prakrti" (prvotní hmotná substance). Podle této filozofie je úplné vědění možné třemi platnými prostředky ("trajam pramána"): 1. vjemy ("pratjakša"), 2. úvahou ("anumána") a 3. slovem ("šabda"). Sánkhja považuje znalost objektu za neúplný bez znalosti jeho součástí.

Jóga.

Slovo jóga je odvozeno od sanskrtského kořene "yuj" a znamená sjednotit. Jóga znamená sjednocení individuálního já (átman) s universálním bytím (paramátman). Povaha tohoto sjednocení se liší podle druhu jógy. Nejznámější jsou: "karmajóga" (jóga činnosti); "džňánajóga" (jóga vědění); "bhaktijóga" (jóga oddanosti) a "dhjánajóga" (jóga meditace). Co je jóga vysvětluje Pataňdžali ve své Jógasútře.

Mímánsá.

Mímánsá (v dévanágarí मीमांसा ) znamená v češtině zkoumání, výzkum nebo podrobná úvaha. Je také známa s přívlastky "púrva-mímánsá" (předcházející zkoumání), "karma mímánsá" (zkoumání činnosti), "uttara-mímánsá" (pozdější zkoumání) nebo "brahma mímánsá" (zkoumání brahma). Mímánsá je způsob zkoumání véd založený na dvojznačnosti a je přesně opačný způsobu jednoznačnosti, kterým se zabývá advaita-védánta. Tento systém indické filosofické školy rozděluje sanhity (čtyři prvotní védy - rgvéd, sámavéd, jadžurvéd a atharvavéd) na tyto části: 1. obětní liturgické texty ("karma-kánda") mantry a bráhmany a 2. filosofická pojednání ("džňána-kánda") v upanišadách. Za zakladatele této školy je považován světec Džaimini, autor díla "Púrva-mímánsá-sútry" z doby 300 až 100 př. n. l. Hlavní hledání karma-mímánsy je zaměřeno na činnost, která bude spontánně v souladu s dharmou.

Védánta.

Védánta, v dévanágarí वेदान्त, je výraz složený ze sanskrtských slov "véda" a "anta" (závěr) a znamená "zakončení véd". Védanta je indická, ortodoxní, monoteistická, filosofická škola, jejíž nejznámějšími větvemi jsou: 1. advaita-védánta (Ádi Šankara), 2. višišta-advaita (Rámanudža) a 3. dvaita-védánta (Madhva).  Védánta konstatuje, že "brahma" (nejvyšší vesmírný duchovní princip) je oproštěno od vlastností a jednání. Vinou "máji" (klamu smyslového poznání) se "átma" (individuální duchovní princip) ztotožňuje s objekty. Védánta učí, že toto klamné ztotožnění lze změnit v pravdivé poznání: "brahma" a "átma" jsou totožní a v Kathópanišad je to vyjádřeno slovy: "Porazit nevědomost nezdolným mečem, ukutým v ohni poznání".  Mezi učením Dvaita-védatny (dualismem) a Advaita-védánty (nedualismem) existují filozofické rozpory v pohledu na brahman a átma.  Dvaita-védánta - Podle Dvaita-védátny jsou brahma a átma totožné kvalitou, nikoli kvantitou. Kdyby podle Dvaita-védátny byla átma totožná s brahma i kvantitou, mája (iluze) by byla mocnejší než brahma. Dvaita-védánta tvrdí, že Ádi Šankara měl být inkarnací Šivy, podle této verze učení se měl Ádi Šankara zjevit na pokyn Višnua a zavést mylnou interpretaci Véd. Višnu mu měl říct aby zakryl skutečný význam védských písem.  Advaita-védánta - Učení Advaita-védánty tvrdí, že brahman a átma jsou v podstatě totožné a dojem oddělenosti je jen májou (iluzí), klamným ztotožněním átma s hmotnými, smyslovými podměty.

Neortodoxní školy.

Čárváka.

Čárváka, také Lókajata je neortodoxní indická filosofická škola, která se vyznačuje filosofickým skepticismem a náboženskou lhostejností. Je pojmenována po svém zakladateli Čárvákovi, který je autorem spisu Bárhaspatja-sūtry. Do stejné skupiny patří také buddhismus a džinismus. Pro tuto školu je charakteristický materialismus a ateismus. Přestože tato škola není přímou součástí šesti ortodoxních škol hinduismu, je hinduistickým materialistickým hnutím uvnitř hinduismu.

Džinismus.

Džinismus, někdy též džainismus, v indické náboženské tradici známý pod názvem Džain dharma, v dévanágarí जैन धर्म. Tato neortodoxní indická filosofická škola vznikla jako reakce na hinduismus a jeho kastovní systém. Zakladatelem džinismu byl v 5. století př. n. l. Vardhamána Mahávíra, v dévanágarí वर्धमान महावीर, přezdívaný Džaina, v dévanágarí जैन a v českém překladu "velký hrdina nebo vítěz". Jednou z nejvýraznějších charakteristik tohoto neortodoxního hinduistického náboženství je zdůraznění slibu čistoty a přímých následků chování (karma) každého jednotlivce. ""Každý je zodpovědný za svou spásu a může ukončit cyklus opakujících se zrození"".

Buddhismus.

Buddhismus je dharmická, nábožensko-filosofická škola. Jejím zakladatelem je Gautama Buddha, pravděpodobně 450 až 370 př. n. l. v severovýchodní Indii. Jedná se o jedno z nejrozšířenějších světových náboženství s přibližně 230 - 500 milióny stoupenců. Přestože o narození a životě Gautamy Buddhy nejsou žádné přesné informace, všichni historici se shodují v tom, že zemřel, když mu bylo 80 let. a všechny spisy o jeho učení byly sepsány až po jeho smrti.  Gautama Buddha neměl v úmyslu vytvořit filosofii o světském životě, naopak jeho myšlení formovalo úsilí o vysvobození z koloběhu zrození a smrti (samsára). Podle tohoto učení vede k tomuto cíli osmidílná ušlechtilá cesta a čtyři ušlechtilé pravdy.  Nejznámější členění buddhismu vycházející z pozdější tradice jsou:

Velké osobnosti.

Mahátma Gándhí.

Móhandás Karamčand Gándhí, v dévanágarí मोहनदास करमचन्द गांधी, *2. října 1869, Pórbandar, Kathiawar Agency, Britská Indie – †30. ledna 1948, Nové Dillí, Indie, byl jeden z největších politických a duchovních vůdců Indie a indického hnutí za nezávislost. Prosazoval filosofii aktivního, ale nenásilného odporu "satjagraha" založené na jogínském principu "ahimsá" (nenásilnost), která nakonec dovedla Indii k vyhlášení nezávislosti 15. srpna 1947. Gándhí je znám ve světě pod přízviskem mahátmá (महात्मा), "velký duch", který mu dal indický básník Rabindranath Tagore a v Indii také pod přízviskem "bapu" "otec". Indie mu formálně udělila titul "Otec národa" a 2. říjen, den jeho narozenin, je každoročně vzpomínán jako Gándhí džajantí. 15. května 2007 přijala Organizace spojených národů rezoluci, která prohlašuje 2. říjen za "Světový den nenásilí."

Indická filosofie patří k nejstarším filosofickým tradicím světa. Jedny z nejstarších filosofických úvah jsou upanišady, které byl komponovány 600 až 300 př. n. l. a svou moudrost čerpají z véd. Védy jsou jedny z nejstarších spisů indoevropské jazykové skupiny, které popisují období až 8000 př. n. l. Na základě véd vznikl hinduismus a z něho vznikaly postupně další náboženské a filosofické směry. Nejdůležitější z nich jsou buddhismus a džinismus.

印度哲学已具有近三千年的历史。印度哲学的发展可分为三个基本时期: 在第一个时期,哲学思想逐渐从记录在人类最古老的文献—吠陀里的神话观念中分化出来。这一过程最集中地表现在对吠陀颂歌——《奥义书》(公元前6 —3世纪)的注释中。


Popis.

Vegetativní orgány.

V čeledi mají své zástupce jednoleté i vytrvalé byliny, polokeře, keře, méně často i liány, sukulenty nebo stromy. Letorosty a stonky jsou často čtyřhranné. Dřeviny této čeledi mívají větve s hojnými lenticelami. Odění je z jednoduchých, větvených nebo žláznatých trichomů, často obsahujících aromatické silice. Listy jsou nejčastěji vstřícné, křižmostojné, řidčeji přeslenité nebo střídavé, jednoduché nebo dlanitě či zpeřeně složené, vždy bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo laločnatá až členěná, celokrajná nebo na okraji zubatá. Mnohé druhy jsou výrazně aromatické. Všichni zástupci jsou zelené, plně autotrofní rostliny (na rozdíl např. od blízce příbuzné čeledi zárazovitých); fotosyntéza probíhá převážně cestou C-metabolismu, u rodu "Plectranthus" byl zjištěn i sukulentní CAM-cyklus.

Generativní orgány.

Květenství jsou úžlabní nebo vrcholová, nejčastěji odvozená z vidlanu, s hlavní osou a vrcholičnatě větvenými postranními větévkami. Častým typem květenství jsou stažené lichopřesleny, které někdy dále tvoří vrcholové lichoklasy či laty. Květenství bývají podepřena listeny, často výrazně barevnými. Květy jsou různoobalné, pětičetné, obvykle oboupohlavné, častým jevem však je gynodioecie, kdy samčí orgány (andreceum) jsou redukované nebo sterilní a květy jsou tedy funkčně samičí. Jindy dozrávají prašníky dříve než blizna (protandrie), rozšířeno je i samoopylování (u kleistogamických květů některých hluchavek). Kalich je dvoustranně souměrný nebo pravidelný, trubkovitého, zvonkovitého nebo kolovitého tvaru. Někdy vytrvává ještě i za plodu. Koruna je nejčastěji dvoustranně souměrná (zygomorfní), zpravidla dvoupyská, někteří zástupci zejména bazálnějších podčeledí mají však i květy téměř či zcela pravidelné.  Tyčinky jsou 4, přirůstající ke koruně, shodné délky nebo jsou 2 delší než ostatní, případně jsou pouze 2 tyčinky fertilní a zbylé dvě jalové (staminodia). Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů (synkarpní), celistvý až hluboce čtyřlaločný. Semeník obsahuje 4 komůrky vlivem vzniku falešných přehrádek. Čnělka je jediná, často vyrůstající z prohlubně laločnatého semeníku (gynobazická), někdy též vrcholová, převážně s dvouklanou bliznou. Placentace je axilární, v každé komůrce je jediné vajíčko. V květech je na bázi semeníku na květním lůžku často vyvinut nektáriový disk produkující nektar. Plody jsou obvykle suché, rozpadající se na 4 oříšky (tvrdka) nebo peckovičky, u některých tropických rodů je vyvinuta peckovice s 1 až 4 pecičkami, jindy nepukavý čtyřsemenný lusk nebo poltivý plod

Ekologické interakce.

Nápadné květy hluchavkovitých jsou opylovány zejména včelami a čmeláky, dále vosami, motýly, můrami, mouchami, brouky a ptáky, kterým nabízejí odměnu v podobě nektaru. Horní pysk koruny nejčastěji chrání bliznu a prašníky, zatímco spodní slouží jako přistávací plocha; opylovač je tak shora poprášen pylem, když se prodírá k nektaru. U některých rodů (např. bazalka – "Ocimum") jsou tyčinky přitisklé ke spodnímu pysku a opylovač je poprášen zespodu; u velké skupiny šalvějí spodní pár jalových tyčinek vytváří zajímavý pákový mechanismus, sloužící k poprášení opylovače pylem z fertilních tyčinek nahoře. Velkokvěté americké rostliny (šalvěje, zavinutky) jsou opylovány kolibříky, důležitými opylovači ve středomořských křovinách jsou včely čalounice.  Peckovice rozšiřují ptáci a savci. Tvrdky mnoha druhů vypadávají postupně z vytrvalých kalichů např. při rozkývání rostliny větrem. Někdy je kalich vytrvalý, buď papírovitý a umožňující šíření větrem, nebo s hákovitými cípy a přichytávající se na srst zvířat. Může být jasně barevný a lákat živočichy, kteří konzumují semena, jako u rodu blahokeř ("Clerodendrum"). Semena mohou být také vyhledávána ptáky nebo rozšiřována mravenci (myrmekochorie u hluchavek nebo ožanek). Některé druhy mají křídlaté oříšky nebo oříšky s dutinami vyplněnými vzduchem, šířené vodou, jiné při zvlhčení sliznatí a nalepují se na procházející živočichy nebo se tak upevňují k povrchu. Mnoho druhů se značně rozšířilo lidskou činností, zejména jako okrasné rostliny nebo plevele.  Jako u mnoha jiných rostlin, i kořeny hluchavkovitých vytvářejí mutualistické vztahy s houbami; studie prokázaly různé typy arbuskulární mykorhizy. Listy slouží za potravu housenkám mnoha druhů motýlů, častými škůdci jsou např. zavíječi nebo specializované druhy vlnovníků ("Aceria" sp.). Některé druhy středomořských šalvějí (např. "Salvia pomifera" nebo "Salvia fruticosa") jsou hostiteli vosiček vytvářejících jedlé, jablkům podobné hálky na rostlinných orgánech. Z rostlin parazitují na hluchavkovitých některé zárazy ("Orobanche" sp.).

Rozšíření.

Čeleď v současném pojetí zahrnuje asi 7200–7800 druhů v 236–245 rodech. Je rozšířena po celém světě s výjimkou Antarktidy a nejchladnějších oblastí Arktidy, chybí též v nejsušších částech Sahary, arabských a asijských pouští. Centrem její největší diverzity je oblast Středomoří, Blízkého východu a Střední Asie, bohatý výskyt má také v jižní Africe včetně Madagaskaru, v mírném a subtropickém pásmu Severní Ameriky a v oblasti od Mexika po Jižní Ameriku, v indomalajské oblasti a Austrálii. Americkými endemity jsou například rody zavinutka, pyknantemum, řetězovka nebo "Monardella", endemity Austrálie je pak celá podčeleď "Peronematoideae" (viz níže). Pouze na tichomořských ostrovech se rozkládá areál rodu "Phyllostegia;" velká část jeho druhů je zde považována za druhy kriticky ohrožené.  Hluchavkovité nejčastěji rostou v teplém sezónním nebo mediteránním klimatu. Jejich typickými biotopy jsou otevřená, slunná, xerotermní stanoviště lesostepí, stepí a skalních výchozů, středomořské macchie, garrigue a podobná stanoviště v různých částech světa, světlejší lesy, křoviny a lesní lemy, stejně jako vlhká místa podél vodních toků, příkopů a nádrží. V tropech se vyskytují především v horách nebo v sušších monzunových lesích; v hustých a vlhkých tropických pralesích nebo mangrovech jsou zastoupeny méně. Mnohé doprovázejí člověka na narušených, antropických či ruderálních stanovištích či jako plevele zahradních a polních kultur.

Česká květena.

V květeně České republiky jsou hluchavkovité hojně zastoupenou čeledíː vyskytují se zde zástupci 32 rodů ve zhruba 110 druzích, nepočítaje v to ojedinělé nálezy přechodně zavlečených jedinců. Z tohoto čísla uvádí Seznam nepůvodní flóry České republiky celkem 60 druhů nepůvodních a z nich dále 21 archeofytů a 39 neofytů, žádný z nich invazní. Nejvíce jsou ve volné přírodě nacházeny z kultury zplanělé druhy meduňka lékařská ("Melissa officinalis") a různé druhy šalvěje, máty nebo šanty. Z 12 podčeledí jsou v české flóře nejvíce zastoupeny podčeledi "Nepetoideae" a "Lamioideae", dvěma rody (ožanka, zběhovec) podčeleď "Ajugoideae" a jediným rodem šišák podčeleď "Scutellarioideae"; zástupci zbylých osmi se v české flóře nevyskytují.  Nejvíce druhů (včetně neofytních více než 7) mají na našem území rody konopice ("Galeopsis"), čistec ("Stachys"), šalvěj ("Salvia") a mateřídouška ("Thymus"). Hojně se zde vyskytují dále rody zběhovec ("Ajuga", 4 druhy), ožanka ("Teucrium", 5 druhů), hluchavka ("Lamium", 4 druhy), máta ("Mentha", 4 druhy a množství kříženců) a šanta ("Nepeta"), třemi druhy černohlávek ("Prunella"), pitulník ("Galeobdolon"), šišák ("Scutellaria") a včelník ("Dracocephalum"). Po dvou druzích jsou zastoupeny rody srdečník ("Leonurus", v širokém pojetí včetně rodu "Chaiturus"), jablečník ("Marrubium"), karbinec ("Lycopus", 2 druhy), popenec ("Glechoma").  Několik dalších rodů je v ČR zastoupeno jediným druhem. Například na nitrofilních ruderálních stanovištích se běžně vyskytuje měrnice černá ("Ballota nigra"), na slunných mezích a náspech pamětník rolní ("Acinos arvensis"), v křovinách a lesních lemech klinopád obecný ("Clinopodium vulgare"), dobromysl obecná ("Origanum vulgare") a bukvice lékařská ("Betonica officinalis"). Ve světlých listnatých lesích teplých oblastí roste medovník meduňkolistý ("Melittis melissophyllum").  Mezi kriticky ohrožené druhy (kategorie CR, odpovídající národní klasifikaci C1) patří podle Červeného seznamu ohrožených druhů ČR z roku 2017 zběhovec trojklaný ("Ajuga chamaepitys"), jablečník obecný ("Marrubium vulgare"), jablečník cizí ("Marrubium peregrinum"), šalvěj etiopská ("Salvia aethiopis"), čistec rolní ("Stachys arvensis") a ve vlhku rostoucí polej obecná ("Pulegium vulgare"); do kategorie silně ohrožených (EN, resp. C2) pak zběhovec jehlancovitý ("Ajuga pyramidalis"), včelník rakouský ("Dracocephalum austriacum"), buřina jablečníkovitá ("Leonurus marrubiastrum"), karbinec statný ("Lycopus exaltatus"), hojník chlumní ("Sideritis montana"), čistec německý ("Stachys germanica") a ožanka čpavá ("Teucrium scordium"). Tyto kategorie ne vždy odpovídají zákonné ochraně podle vyhlášky MŽP 395/1992 Sb.

Obsahové látky.

Hluchavkovité mají širokou paletu sekundárních metabolitů. Charakteristickými obsahovými látkami jsou silice s terpenoidními sloučeninami, jakož i iridoidy a fenolické glykosidy (např. verbascosid), hořčiny, třísloviny a v menší míře zastoupené saponiny, flavonoidy, slizové látky, různé organické kyseliny (kyselina kávová, rozmarýnová, ursolová a další), flavonové glykosidy, cholin aj. Zejména u podčeledi "Nepetoideae" jsou charakteristické aromatické monoterpenoidy a seskviterpenoidy, jako např. menthol, eukalyptol, linalool, thymol a další. Pouze vzácně některé druhy obsahují i alkaloidy (např. leonurin) a kyanogenní glykosidy. Thujon obsažený v šalvějové silici je toxický.

Taxonomie a systematika.

Hluchavkovité jsou největší čeledí řádu hluchavkotvaré ("Lamiales") a celkově šestou největší čeledí krytosemenných rostlin. Jak napovídá jejich alternativní název "Labiatae" (pyskaté), byly vždy tradičně vnímány jako „přirozená“, charakteristická a snadno rozpoznatelná čeleď. Jako první je ve 30. letech 19. století systematicky uspořádal George Bentham, z něhož prakticky vycházely i další klasifikace; proměňoval se zejména počet podčeledí od dvou ("Lamioideae" a "Nepetoideae") přes 7 až po aktuálních 12, a také vymezení některých rodů. V klasických morfologických systémech byly hluchavkovité specifikovány zejména bylinným habitem, pyskatými květy a gynobazickou čnělkou. Za blízce příbuznou byla považována čeleď sporýšovitých ("Verbenaceae"), která oproti tomu zahrnovala víceméně dřevnaté zástupce s vrcholovou čnělkou. Do blízkosti hluchavkovitých byly v některých systémech (například Cronquistově) kladeny díky určitým morfologickým příbuznostem též brutnákovité ("Boraginaceae").  S nástupem molekulárních fylogenetických metod došlo však v rámci celého řádu hluchavkotvarých k rozsáhlé reorganizaci čeledí i rodů. Bylo zjištěno, že čeleď sporýšovité v klasickém pojetí je parafyletická, zatímco hluchavkovité jsou polyfyletické, a téměř 2/3 rodů (celkem okolo 50) byly přesunuty z čeledi sporýšovitých do hluchavkovitých. V novém pojetí je čeleď sporýšovité charakterizována především hroznovitým květenstvím a řepicovitou korunou, zatímco hluchavkovité mají květenství vrcholičnatá a koruna je trubkovitá a nejčastěji dvoupyská. Do hluchavkovitých byly přesunuty např. rody krásnoplodka ("Callicarpa"), drmek ("Vitex"), teka ("Tectona") nebo blahokeř ("Clerodendrum"). Jako sesterská větev hluchavkovitých byla shledána skupina zahrnující čeledi zárazovité ("Orobanchaceae"), mazusovité ("Mazaceae"), paulovniovité ("Paulowniaceae") a kejklířkovité ("Phrymaceae"), zatímco sporýšovité sousedí s malou tropickou čeledí "Thomandersiaceae". Spolu s několika dalšími, níže odvětvenými čeleděmi (trubačovité, paznehtníkovité, bublinatkovité) tvoří korunní skupinu řádu, nazývanou v literatuře „Core Lamiales“ (jádrové hluchavkotvaré).  Čeleď je na základě reprezentativních molekulárních studií z let 2016 a 2017 dále členěna na 12 podčeledí. Další výzkumy bude ještě vyžadovat vymezení některých rodů; mezi problematické patří například rody "Clerodendrum", komplex "Plectranthus"/"Coleus", "Salvia" nebo "Clinopodium" a jeho příbuzné rody jako "Micromeria" nebo "Satureja". Střední odhad stáří této čeledi je zhruba 50 milionů let, což by odpovídalo vzniku v období starších třetihor (pozdní paleocén až eocén); diferenciace jednotlivých větví probíhaly vesměs v oligocénu a ze stejného období doby pocházejí i nejstarší identifikované fosilie, staré 28,4 miliony let.

Systém podčeledí.

Uvedeny v tom pořadí, jak se dle molekulárních studií odvětvují z fylogenetického stromu čelediː

Význam.

Potravinářství.

Mnohé aromatické druhy hluchavkovitých se používají jako koření: bazalka, tymián, oregáno, majoránka, saturejka, rozmarýn, šalvěj aj., některými se dochucují likéry, vermuty a vína. Podzemní hlízy některých druhů čistce (např. čistec hlíznatý nebo bahenní) jsou jedlé a vhodné i pro diabetiky:; pojídají se syrové, ale též pečené, vařené nebo naložené. Pro hlízy jsou v tropech pěstovány i některé asijské a africké druhy rodu "Plectranthus", např. "Plectranthus edulis", "Plectranthus rotundifolius" a "Plectranthus esculentus". Nať molice "Plectranthus amboinicus" nebo perily křovité je v jihovýchodní Asii pojídána jako zelenina, jinde se do jarních salátů přidávají čerstvé listy popence obecného; listy bazalky jsou neodmyslitelnou součástí italského pesta. Jedlé plody mají některé jihoamerické a africké druhy rodu drmek. Semena některých druhů šalvějí, především šalvěje hispánské, jsou výživnou potravinou známou jako "chia".  Převážná část hluchavkovitých rostlin poskytuje svou produkcí nektaru dobrou pastvu včelám a v případě kulturního pěstování většího množství rostlin patří k významným zdrojům medu. V některých oblastech světa jsou produkovány i čisté druhové medy, patřící k oblíbeným lokálním artiklům, jako šalvějový med z Kréty, levandulový z jižní Francie, mateřídouškový a majoránkový z řeckého regionu Hyméttos, rozmarýnový ze Španělska nebo mátový ze severozápadu Severní Ameriky. V českých zemích se v minulosti stáčel též med čistcový.

Silice a další suroviny.

Rostliny z této čeledi jsou jedním z nejvýznamnějších zdrojů aromatických silic. Průmyslově jsou silice získávány zejména z levandule lékařské ("Lavandula angustifolia") a jejích kříženců (taková se nazývá lavandin), z různých druhů a kultivarů máty (ostřeji chutnající „peprmint“ obsahující množství chladivého mentholu nebo jemnější, sladší „spearmint“ obsahující karvon), dále z mateřídoušky, rozmarýnu, meduňky nebo různých druhů šalvěje, především lékařské a muškátové. Mají široké využití v parfumerii a v kosmetice (voňavky, kolínské vody, zubní pasty, mýdla, ústní vody), v aromaterapii, při přípravě vonných přípravků pro použití v domácnosti (aromatizované ubrousky, vonné tyčinky, repelentní směsi) nebo v potravinářském průmyslu jako příchuť žvýkaček, bonbónů a různých cukrovinek. Silice z indické rostliny pačule obecné ("Pogostemon cablin") má silné antiseptické, hojivé a sedativní účinky, její výrazná, těžká, balzámově dřevitá vůně je základem mnoha světových parfémů, bývá též pálena jako kadidlo.  Teka obrovská ("Tectona grandis") je strom pěstovaný a těžený v tropech celého světa pro kvalitní dřevo zvané teak, které se využívá v nábytkářství nebo k výrobě hudebních nástrojů; borka a listy této všestranné dřeviny jsou zdrojem červeného barviva. Rychle rostoucí asijský strom "Gmelina arborea" je pěstován pro palivové dříví, k výrobě nábytku i celulózy, dřevo vlhkomilného afro-asijského stromu "Premna serratifolia" je lehké, tvrdé, trvanlivé a příjemně aromatické. Pro kvalitní tvrdé a trvanlivé dřevo využitelné mimo jiné při konstrukcích, stavbě domů a lodí se těží rovněž vícero druhů drmku, např. novoguinejský "Vitex cofassus", jenž je významným vývozním artiklem této země.  Ze semen asijské byliny olejničky ("Lallemantia iberica") se získává kvalitní vysýchavý olej, využívaný pro technické i potravinářské účely.

Okrasné rostliny.

Atraktivní květy hluchavkovitých předurčují mnohé z jejich druhů k pěstování jako okrasné rostliny; do zahrad obvykle lákají i množství opylujícího hmyzu. V českých podmínkách jsou jako letničky nebo trvalky pěstovány zejména různé druhy šalvějí, čistců, levandule, mateřídoušky či šanty, méně často pak zástupci rodů sápa, agastache, zavinutka, klasnatka, včelník, řetězovka ("Physostegia"), "Holmskioldia" a jiné. Z dřevin je zejména v městské zeleni poměrně běžně vidět perovskie lebedolistá či ořechokřídlec clandonský, vzácně je pěstována krásnoplodka, blahokeř trojmý ("Clerodendrum trichotomum") nebo drmek čínský ("Vitex negundo"). Oblíbenou pokojovou rostlinou je molice ("Plectranthus") v mnoha různých varietách okrasných s barevně panašovanými listy (tzv. africké kopřivy) nebo aromatických, prodávaných pod komerčními názvy jako rýmovník, chřipkovník, migrénovník a podobně.

Léčivé rostliny.

Mezi hluchavkovitými je velmi mnoho léčivých rostlin, využívaných a kulturně pěstovaných již od starověku. Záhony rozmarýnu, šalvěje, tymiánu nebo yzopu tvořily nedílnou součást středověkých klášterních zahrad; velmi oblíbené jsou v lidovém léčitelství po celém světě. Díky obsahu silic a hořčin mnohé působí antibakteriálně, antioxidačně, protizánětlivě a antisepticky. V evropské lidové medicíně je využívána zejména mateřídouška a tymián proti kašli a zahlenění, máta, dobromysl obecná, bazalka pravá, šalvěj lékařská či meduňka proti zažívacím a žaludečním potížím a nadýmání, rozmarýn lékařský a jablečník obecný na podporu vylučování žluči. Meduňka lékařská, levandule lékařská nebo karbinec evropský mají sedativní účinky, lze je užívat pro zklidnění při nervovém vypětí a pro navození dobrého spánku. Užívají se ve formě čajů, stejně jako k dezinfekčním a posilujícím bylinným koupelím, jako kloktadla, k inhalacím nebo zevním obkladům.  Srdečník obecný byl dříve hojně užíván jako sedativum, kardiotonikum a proti angině pectoris; jablečník obecný má též účinky podobné chininu. Řidčeji se používá polej obecná nebo pěstovaný šišák bajkalský. Květy a listy keře "Hoslundia opposita" jsou v rovníkové Africe a na Madagaskaru využívány při léčení kožních onemocnění. Odvar z mladých výhonků trubkovce "Orthosiphon aristatus" je silné diuretikum a je v tropických zemích používán při těžkých ledvinových onemocněních a ledvinových kamenech.

Kulturní význam a symbolika.

Šalvěj divotvorná ("Salvia divinorum") je halucinogenní rostlina pocházející z Mexika. Halucinogenní účinky má i bylina lvoušek oranžový ("Leonotis leonurus"), kterou kouří domorodci v jihoafrické oblasti Nama, k dalším psychoaktivním rostlinám této čeledi patří šanta kočičí nebo některé druhy srdečníku, známé jako „marihuanilla“. Tradované psychoaktivní účinky pochvatce šišákovitého ("Plectranthus scutellarioides", syn. "Coleus blumei") nebyly dosud uspokojivě prokázány. Významnou roli v rituálním a náboženském životě hrají různé druhy bazalekː bazalka posvátná (Tulsi) je v hinduismu uctívána jako vtělení (avatár) bohyně Lakšmí a dalších božstev, vyrábějí se z ní mimo jiné ochranné růžence; podobně je uctívána bazalka "Ocimum gratissimum", která se v Indonésii používá také k rituálnímu omývání zemřelých a pěstuje se na hřbitovech. Sušené listy aromatických šalvějí, například kalifornské šalvěje bílé, jsou páleny jako ceremoniální očistné vykuřovadlo.  V evropské kulturní tradici byl už od antiky rozmarýn symbolem lásky a manželské věrnosti a rostlinou chránící před zlem; snítka rozmarýnu se někdy nosí na svatebním oděvu místo myrty. Oblíbeným symbolem mateřské lásky je mateřídouška. Obě rostliny bývají spojovány s Pannou Marií, často se objevují jak v lidové slovesnosti mnoha národů, tak v literatuře (v Česku např. Jaroslav Seifert, Karel Jaromír Erben). Máta je v řeckých mýtech spojována s nymfou Minthé, milenkou boha podsvětí Háda, proměněnou ze žárlivosti v bylinu; ta byla proto používána při pohřebních rituálech. Posvátnou rostlinou bohyní, chránících cudnost a manželskou věrnost byl ve Středomoří drmek obecný ("Vitex agnus-castus"); ve středověkých klášterech byly větévky drmku kladeny pod nohy přicházejícím novicům na znamení oproštěnosti od tělesné touhy.

Zástupci.

Abecední seznam rodů.

Dle databáze botanické zahrady Kew.  "Acanthomintha", "Acanthoprasium", "Achyrospermum", "Acrotome", "Acrymia", "Aegiphila", "Aeollanthus", "Agastache", "Ajuga", "Ajugoides", "Alvesia", "Amasonia", "Amethystea", "Anisochilus", "Anisomeles", "Asterohyptis", "Ballota", "Basilicum", "Benguellia", "Betonica", "Blephilia", "Brachysola", "Brazoria", "Bystropogon", "Callicarpa", "Cantinoa", "Capitanopsis", "Caryopteris", "Catoferia", "Cedronella", "Chaiturus", "Chamaesphacos", "Chelonopsis", "Chloanthes", "Cleonia", "Clerodendrum", "Clinopodium" (včetně "Acinos" a "Calamintha") "Colebrookea", "Collinsonia", "Colquhounia", "Comanthosphace", "Condea", "Congea", "Conradina", "Cornutia", "Craniotome", "Cuminia", "Cunila", "Cyanocephalus", "Cyanostegia", "Cyclotrichium", "Cymaria", "Dasymalla", "Dauphinea", "Dicerandra", "Dicrastylis", "Discretitheca", "Dracocephalum", "Drepanocaryum", "Drymosiphon", "Elsholtzia", "Endostemon", "Eplingiella", "Eriope", "Eriophyton", "Eriopidion", "Eriothymus", "Eurysolen", "Fuerstia", "Galeopsis", "Garrettia", "Glechoma", "Glechon", "Glossocarya", "Gmelina", "Gomphostemma", "Gontscharovia", "Gymneia", "Hanceola", "Haplostachys", "Haumaniastrum", "Hedeoma", "Hemiandra", "Hemigenia", "Hemiphora", "Hesperozygis", "Heterolamium", "Hoehnea", "Holmskioldia", "Holocheila", "Horminum", "Hosea", "Hoslundia", "Hymenocrater", "Hymenopyramis", "Hypenia", "Hypogomphia", "Hyptidendron", "Hyptis", "Hyssopus", "Isodon", "Isoleucas", "Kalaharia", "Karomia", "Killickia", "Kudrjaschevia", "Kurzamra", "Lachnostachys", "Lagochilus", "Lagopsis", "Lallemantia", "Lamium" (včetně "Galeobdolon"), "Lavandula", "Leonotis", "Leonurus", "Lepechinia", "Leptohyptis", "Leucas", "Leucosceptrum", "Lophanthus", "Loxocalyx", "Lycopus", "Macbridea", "Madlabium", "Marmoritis", "Marrubium", "Marsypianthes", "Martianthus", "Matsumurella", "Medusantha", "Meehania", "Melissa", "Melittis", "Mentha" (včetně "Pulegium"), "Mesosphaerum", "Metastachydium", "Microcorys", "Micromeria", "Microtoena", "Minthostachys", "Moluccella", "Monarda", "Monardella", "Monochilus", "Mosla", "Muniria", "Nepeta" (včetně "Schizonepeta"), "Newcastelia", "Obtegomeria", "Ocimum", "Ombrocharis", "Oocephalus", "Origanum", "Orthosiphon", "Otostegia", "Ovieda", "Oxera", "Panzerina", "Paralamium", "Paraphlomis", "Pentapleura", "Perilla", "Perillula", "Peronema", "Perovskia", "Petitia", "Petraeovitex", "Phlomidoschema", "Phlomis", "Phlomoides", "Phyllostegia", "Physominthe", "Physopsis", "Physostegia", "Piloblephis", "Pityrodia", "Platostoma", "Plectranthus" (včetně "Coleus" a "Solenostemon"), "Pleudia", "Pogogyne", "Pogostemon", "Poliomintha", "Prasium", "Premna", "Prostanthera", "Prunella", "Pseudocarpidium", "Pseudocaryopteris", "Pseudochamaesphacos", "Pseudomarrubium", "Pycnanthemum", "Pycnostachys", "Quoya", "Renschia", "Rhabdocaulon", "Rhaphiodon", "Rhododon", "Rostrinucula", "Rotheca", "Roylea", "Rubiteucris", "Rydingia", "Saccocalyx", "Salvia" (včetně "Rosmarinus"), "Satureja", "Schnabelia", "Scutellaria", "Sideritis", "Siphocranion", "Sphenodesme", "Stachydeoma", "Stachys", "Stenogyne", "Suzukia", "Symphorema", "Synandra", "Syncolostemon", "Tectona", "Teijsmanniodendron", "Tetraclea", "Tetradenia", "Teucrium", "Thorncroftia", "Thuspeinanta", "Thymbra", "Thymus", "Tinnea", "Trichostema", "Tripora", "Vitex", "Volkameria", "Warnockia", "Wenchengia", "Westringia", "Zataria", "Ziziphora"

Hluchavkovité ("Lamiaceae", dříve též "Labiatae" neboli pyskaté) je čeleď dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Zahrnuje 7200–7800 druhů v 235–245 rodech, což z ní činí šestou největší čeleď krytosemenných rostlin. Při fylogenetické aktualizaci botanického systému se rozrostla o více než 40 rodů z čeledi sporýšovité a v dnešním pojetí zahrnuje byliny i dřeviny. Vyznačují se obvykle vstřícnými listy, čtyřhrannými stonky a dvoustranně souměrnými, pyskatými květy ve stažených vrcholičnatých květenstvích, které produkují nektar. Mnohé z rostlin jsou výrazně aromatické. Plody jsou tvrdky, peckovice, vzácně i tobolky.

唇形科(学名:),过去也称作唇形花科()是被子植物中次于菊科、兰科、豆科、茜草科 、禾本科的第六大科,双子叶植物中第四大科。有237个属7173种,广泛分布于全球,是干旱地区的主要植被。唇形科的模式属为野芝麻属("Lamium")。中国大陆有99属808种。台湾有46属142种。


Historie.

ISOC byl formálně založen v roce 1992 a jedním z jeho účelů byla pomoc při vyvíjení internetových standardů, tím, že se je snažil sjednotit. Vint Cerf, Bob Kahn, Liman Chapin vydali dokument „Announcing ISOC“, který obsahoval stanovy Internet Society. Tento dokument obsahuje přibližně tyto základní stanovy:  Je mnoho organizací pokoušejících se řídit a sjednotit internetový fenomén a jednou z těchto organizací je Internet Engineering Task Force (IETF), která byla a stále zůstává z právního pohledu velmi neoficiální organizací. Takové organizace potřebovali vytvořit organizační strukturu a také potřebovali finanční podporu. Internet Society byla začleněna jako nezisková vzdělávací organizace, která svou strukturou mohla také poskytnout podporu pro rozvoj a propagaci Internetu. Růst a vývoj organizací zabývajících se rozvojem internetu byl tak rychlý, že se nedá přesně definovat jaká je mezi organizacemi struktura(kdo komu podléhá). Z jednoho úhlu pohledu by se dalo říci, že ISOC je mateřskou společností pro IETF, všechny standardy komentáře, žádosti, RFC jsou chráněni autorským právem ISOC (ačkoliv jsou poskytovány komukoliv včetně nečlenů bezplatně). Z jiné perspektivy, ISOC vyrostl z IETF, který podporoval snahy veřejnosti o rozvoj standardů.

ISOC dnes.

ISOC má široký rozsah činností jež jsou členěny na tři základní větve. A to na standardy, veřejnou politiku a vzdělávání. ISOC podporuje a propaguje organizace pracujících na standardech. Těmito organizacemi jsou: Internet Engineering Task Force (IETF), the Internet Architecture Board (IAB), the Internet Engineering Steering Group (IESG), and the Internet Research Task Force (IRTF). ISOC usiluje o zprůhlednění a spolupráci při rozhodování o modelu internetu. ISOC spolupracuje s vládami, národními a mezinárodními organizacemi, občanskými společnostmi, soukromým sektorem a dalšími stranami při vytváření internetu, což dle zásad ISOC znamená, že cílem je:  Aby lidé ve všech částech světa mohli užívat internet, jehož technologie, standardy, obchodní zvyklosti bude vládní politika udržovat jako všeobecně přístupnou platformou pro inovaci a tvořivost.  ISOC hraje velmi důležitou roli při diskusích o tvorbě internetu a významně se podílí i na konferencích organizací World Summit of the Information Society(WSIS) a Internet Governance Forum(IGF). ISOC pořádá semináře a konference o aktuálních sporných otázkách týkajících se internetu. Podporuje lokální a oblastní internetové organizace a podílí se na financování internetových projektů v rozvojových zemích. ISOC je také mateřskou společností pro neziskovou organizaci Public Interest Registry, která spravuje doménu nejvyšší úrovně.ORG; tuto organizaci však plánuje ISOC prodat soukromé společnosti. ISOC má spojené kanceláře ve Virginii ve Spojených státech a Ženevě ve Švýcarsku. Dále chce založit "Oblastní kanceláře" pro Latinskou Ameriku a Karibské moře, Afriku, a Asii.

Dozorčí rada.

Členové současné dozorčí rady:

Internet Society (zkratka ISOC) je mezinárodní nezisková organizace založená v roce 1992, která je zaměřena na vedení internetových standardů, výuku a metodiku. Jedním z hlavních cílů je „zajištění otevřeného vývoje a rozšíření Internetu pro všechny lidi na celém světě“. Internet society má kanceláře nedaleko Washingtonu, D.C. v USA a v Ženevě ve Švýcarsku. Zakládající členové zahrnují více než 80 organizací s více než 27 000 členy po celém světě. Organizace zformulovaly více než 80 „zákonů“ pro užití internetu, které se od sebe liší podle specifických internetových standardů používaných v dané zemi.

互联网协会(英语:Internet Society,简称ISOC)是一个非营利的国际性组织,成立于1992年,以促进使用互联网使用为目的。它的会员制有以下几种:个人(任何人均可免费加入)、公司、组织、政府及大学。


Definice veřejného zájmu.

Veřejný zájem jako pojem vyskytující se ve společenských vědách odpovídá přibližně termínu společenský zájem, celospolečenský zájem, popř. termínu obecný zájem, který v identickém kontextu používá Evropský soud pro lidská práva.  Společenský zájem se vyznačuje jako mobilizátor jednotlivce, popř. části společnosti v duchu společných cílů, na základě kterých mohou být omezeny jejich dílčí zájmy. Historie této pojmové konstrukce může být dávána do souvislosti již s kmenovou solidaritou v pravěkých dobách či se suverenitou obce v antice. Později se tento konstrukt používal ve smyslu státní rezóny, tedy postoupení stavovských a municipálních zájmů cílům státu. Moderní pojetí společenského zájmu vzniká až s rozvojem občanské společnosti, kdy se začíná používat v oblastech státní správy při politických soutěžích o výkon státní moci. V ekonomické teorii na základě myšlenek Adama Smitha bývá naopak upřednostňován zájem soukromý, jehož realizace předpokládá v důsledku i uskutečnění společenského zájmu.  Na rozdíl od celospolečenského zájmu se veřejný zájem používá především v konkrétních případech, ve kterých dochází k rozporu mezi právy jednotlivce, např. vlastnickými právy, a zájmem společnosti. V takových případech může být na základě veřejného zájmu např. vyvlastněn pozemek, omezena shromažďovací práva, zasáhnuto do kulturních hodnot ohrožujících veřejnou mravnost a podobně. Z etymologického hlediska je veřejný zájem chápán jako zájem veřejnosti, v praxi je však mnohdy obtížné jej odlišit od státních a podnikatelských zájmů.  Veřejný zájem nemá svou jednoznačnou definici, neboť bývá chápán různými názorovými proudy odlišně. Adam Smith jej charakterizoval jako „sumu všech zájmů individuálních“. Americký filozof Walter Lippmann v roce 1955 naopak napsal: „Dospělí lidé, chce se věřit, sdílejí shodné veřejné zájmy. Veřejný zájem se však u nich směšuje a někdy je v rozporu s jejich soukromými a speciálními zájmy. Je-li tomu tak, lze říci, že veřejný zájem je zřejmě tím, co by si lidé vybrali, kdyby viděli jasně a racionálně, a jednali nezaujatě a benevolentně.“

Konflikty veřejných zájmů.

Různé veřejné zájmy se mohou dostávat do vzájemného konfliktu. Může se jednat o veřejné zájmy vázané na různá společenství či sociální skupiny, nebo na soupeřící hodnotové orientace. Střet veřejného zájmu a individuálních zájmů ilustruje např. Erazim Kohák na příkladu tragédie obecní pastviny.  Veřejné zájmy se mohou dostat do konfliktu i se zájmy soukromými, mezi kterými je často sporná dělící hranice. Soudci Nejvyššího správního soudu v roce 2013 uvedli, že k odlišení od soukromého zájmu je u zájmu veřejného nutná jeho výslovná formulace ve vztahu ke konkrétní posuzované záležitosti.

Veřejný zájem v právu.

Na veřejný zájem se odvolává celá řada zákonů, Ústavou a Listinou počínaje, definován však v legislativě není. Jako neurčitý pojem nebo princip je do jisté míry protiváhou základních lidských práv. Podle Listiny může být například veřejný zájem (spolu se zákonem) důvodem omezení vlastnického práva.  Veřejný zájem ale zároveň nemůže ve všech případech automaticky převážit nad zájmem jednotlivce, pokud by ho zbavoval jeho základních práv. Ty jsou ve vertikálních vztazích přímo aplikovatelná a zamezují státní moci manipulovat s člověkem pouze jako s objektem objektivního práva.

Veřejný zájem je koncept uplatňovaný především ve veřejné politice, veřejné ekonomii, etice a právu odkazující k všeobecnému dobru a společenskému blahobytu. Negativně lze veřejný zájem vymezit jako opak zájmu soukromého nebo zájmu jen určité skupiny.

公益,其意是“公共利益”(Public interest),意指一般大众的福利或福祉,“公益”是它的缩写。最早的大家用例见于鲁迅的文章。鲁迅《准风月谈·外国也有》:“只有外国人说我们不问公益、只知自利、爱金钱,却还是没法辩解。”洪深《少奶奶的扇子》第一幕:“王太太有两位姓张的内侄女,很热心公益,在霞飞路一个什么‘妇女改良会’尽义务。”


Život a dílo.

1886–1906: Mládí.

Edward Henry Weston se narodil 24. března roku 1886 v Highland Parku ve státě Illinois jako druhé dítě a jediný syn porodníka Edwarda Burbanka Westona a Alice Jeanette Brettové, shakespearovské herečky. Jeho matka zemřela, když mu bylo pět, proto ho vychovávala především jeho sestra Mary, které říkal „May“ nebo „Mazie“. Byla o devět let starší než Edward a vytvořilo se mezi nimi velmi pevné pouto, které se v životě Edwarda Westona stalo jedním z mála trvalých vztahů.  Jeho otec se oženil podruhé, když bylo Edwardovi devět, ale ani on, ani jeho sestra s novou nevlastní matkou a nevlastním bratrem nevycházeli nejlépe. Po svatbě May a jejím odchodu z domu v roce 1897 Edwardův otec věnoval většinu času nové manželce a synovi. Weston zůstával velmi často sám; přestal chodit do školy a stáhl se do svého pokoje v jejich velkém domě.  V

1906 – 1923: fotografické začátky.

Na podnět své sestry Weston opustil na jaře 1906 Chicago a přestěhoval se do Tropica v Kalifornii poblíž domu, kde bydlela May. Rozhodl se tam zůstat a věnovat se kariéře fotografa, ale brzy si uvědomil, že potřebuje více odborné přípravy. O rok později se přestěhoval do Effinghamu v Illinois, aby se zapsal na Illinois College of Photography. Všechny seminární práce jejich devítiměsíčního kurzu měl hotové již za šest měsíců. Škola mu ale odmítla udělit diplom, pokud nezaplatí celých devět měsíců; Weston to odmítl a na jaře 1908 se vrátil do Kalifornie.  Krátce pracoval jako retušér negativů ve fotografickém studiu George Steckela v Los Angeles. Po několika měsících se přestěhoval do známějšího studia Louise Mojoniera. V průběhu několika dalších let se pod vedením Mojoniera naučil fotografickou techniku a provozovat fotografické studio jako podnikatel.  Během několika prvních dní jeho návštěvy v Tropicu byla Westonovi představena nejlepší kamarádka jeho sestry, Flora May Chandlerová. studovala na učitelském ústavu a později absolvovala UCLA. Začala učit na základní škole v Tropicu. Byla o sedm let starší než Weston a vzdálená příbuzná vydavatele novin Harryho Chandlera, který byl ve své době pokládán za hlavu „nejmocnější rodiny v jižní Kalifornii“. Tuto skutečnost nepřehlédl ani Weston, ani jeho životopisci.  Dne 30. ledna 1909 se Weston s Florou Chandlerovou oženil. Měli spolu čtyři syny: Chandlera (1910–1993), Bretta (1911–1993), Neila (1914–1998) a Colea (1919–2003).  První z jejich čtyř synů, Edward Chandler Weston (1910–1993), známý jako Chandler, se narodil 26. dubna 1910. Jméno Edward Chandler dostal po otci a matce. Později se

1923 – 27: Mexiko.

Dne 30. července 1923 Weston, jeho syn Chandler a Modotti odplouvali parníkem na dosti dlouhý výlet do Mexika. Jeho manželka Flora a jejich další tři synové se s nimi loučili v přístavu. Není známo, co Flora věděla nebo si myslela o vztahu mezi Westonem a Modotti, ale na molu údajně vykřikla: „Tino, pečlivě se starej o mé chlapce!” Modotti souhlasila s tím, že bude Westonovo studio bezplatně provozovat za to, že ji zasvětí do fotografování.  Do Mexico City dorazili 11. srpna a pronajali si velkou usedlost

1927–35: Z Glendale do Carmelu.

Weston se vrátil do starého studia v Glendale (dříve nazývaného Tropico). Rychle uspořádal na Kalifornské univerzitě výstavu fotografií, které on a Brett udělali před rokem. Otec vystavil 100 výtisků, syn dvacet. Brettovi v té době bylo pouhých 15 let.  V únoru Weston začal novou sérii aktů, tentokrát s tanečnicí Berthou Wardellovou. Jedna z této série, klečící postava uříznutá v ramenou, je jednou z nejznámějších Westonových studií. V té době se setkal s kanadskou malířkou Henriettou Shore, kterou požádal, aby fotografie Wardellové okomentovala. A byl překvapen její upřímnou kritikou:  Chtěl se podívat na její malby a zaujaly ho její velké obrazy mořských mušlí. Zapůjčil si od ní několik ulit, myslel si, že by mohl najít inspiraci pro novou řadu zátiší. V příštích několika týdnech prozkoumal mnoho různých druhů ulit a kombinací pozadí; ve svém záznamu fotografií pořízených za rok 1927 uvedl čtrnáct negativů ulit. Jeden z nich jednoduše nazval "Nautilus", 1927 (někdy také "Shell", 1927), který se stal jedním z

1935–45: Guggenheimovo stipendium a Wildcat Hill.

V lednu 1935 Weston čelil rostoucím finančním potížím. Uzavřel své studio v Carmel a přestěhoval se do Santa Monica Canyon v Kalifornii, kde s Brettem otevřeli nové studio. Požádal Wilsonovou, aby přijela a žila s ním, a v srpnu 1935 nakonec souhlasila. Zatímco se intenzivně zajímala o jeho práci, Wilsonová byla po Floře první ženou, se kterou Weston žil, která neměla zájem stát se fotografkou. To umožnilo Westonovi, aby se na ni soustředil jako na svou múzu a modelku a Wilsonová naopak věnovala čas na podporu Westonova umění jako jeho asistenta a kvazi-agentka.  Téměř okamžitě začal pracovat s modelkou Wilsonovou na nové sérii aktů. Jedna z prvních fotografií, kterou pořídil doma na balkóně v jejich domě, se stala jednou z jeho nejvíce publikovaných ("Akt"). Brzy poté podnikli první z několika výletů do Oceano Dunes. Právě tam Weston udělal některé ze svých nejdokonalejších a nejintimnějších fotografií vůbec a zachytil Wilsonovou v uvolněných pózách bez zábran v písečných dunách. Během svého života vystavil pouze

1946–58: Poslední léta.

V únoru 1946 byla v Muzeu moderního umění v New Yorku otevřena Westonova velká retrospektivní výstava. Spolu s Beaumontem Newhallem pro ni vybral 313 tisků a nakonec bylo vystaveno 250 fotografií. V té době bylo mnoho jeho zvětšenin stále možné koupit a z této výstavy prodal 97 tisků, v ceně 25 dolarů za kus. Později v témže roce Westona požádal dr. George L. Waters ze společnosti Kodak, aby pro reklamní kampaň vyrobil diapozitivy 8×10“ Kodachrome. Weston předtím s barevnými filmy nepracoval, hlavně proto, že je neměl jak vyvolávat nebo tisknout. Weston velkorysou nabídku Kodaku přijal, protože mu slíbili 250 dolarů za snimek; tolik jaktěživ za žádnou zakázku nedostal. Nakonec Kodaku prodal sedm barevných fotografií – krajiny a scenérie z Point Lobos a okolí přístavu Monterey.  V roce 1947, když jeho Parkinsonova nemoc pokročila, Weston začal hledat pomocníka. Šťastnou náhodou se na něj právě tehdy obrátila horlivá mladá nadšenkyně do fotografie, Dody Weston Thompsonová, která hledala zaměstnání.  Weston se zmínil, že právě toho dne ráno napsal dopis Anselu Adamsovi, že hledá někoho, kdo mu bude nosit masivní velkoformátový fotoaparát a bude ho vozit autem; koho by na oplátku mohl učit fotografovat. Oba tvůrčí lidé si

Technika a vybavení.

Fotoaparáty a objektivy.

Weston v průběhu let pracoval hned s několika fotoaparáty. Když se roku 1902 začal fotografování vážněji věnovat, koupil si fotografickou kameru 5×7“. Poté, co se přestěhoval do Tropica a v roce 1911 otevřel studio, opatřil si obrovskou studiovou portrétní kameru 11 x 14 Graf Variable. Roi Partridge, manžel Imogen Cunninghamové, ho později nakreslil, jak stojí ve studiu za tímto obřím fotoaparátem. Když začal Weston častěji portrétovat děti, koupil v roce 1912 Graflex 31⁄4×41⁄4, aby mohl lépe zachytit jejich

Filmy.

Před rokem 1921 používal Weston ortochromatický film, ale když se v roce 1921 dostaly na trh ve velkém množství filmy panchromatické, přešel k nim. Podle jeho syna Colea dával přednost filmu Agfa Isopan pro černobílé snímky od třicátých let 20. století až do konce života. Tento film měl citlivost přibližně ISO 25, ale Westonova vývojka snižovala efektivní hodnotu přibližně na ISO 12.  Kamery 8×10 palců, které preferoval, byly velké a těžké, takže kvůli hmotnosti a ceně filmu nikdy s sebou neměl víc než dvanáct kazet filmů. Na konci každého dne musel jít do temné komory a filmy vyměnit za nové. S tím byl obzvlášť problém na cestách, protože někde

Expozice.

Během prvních 20 let své tvorby Weston určoval všechny své expozice podle odhadů na základě svých předchozích zkušeností a relativně úzkých tolerancí filmu v té době. Říkal: “Nemám rád, když podle přístroje určím čas a pak zjistím, že mé expozice jsou přesnější, když je odhadnu „podle citu“. Na konci třicátých let získal expozimetr a pokračoval v jeho používání jako pomůcky pro určení expozice po celou dobu

Temná komora.

Weston vždy vyráběl kontaktní kopie, což znamená, že tisk byl stejně velký jako negativ. To bylo důležité pro platinový tisk, který ve své tvorbě upřednostňoval, protože v té době vyžadovaly platinové papíry k vyvolání ultrafialové světlo. Weston neměl umělý ultrafialový světelný zdroj, proto musel exponovat tisky přímo na Slunci. To omezilo jeho výrobu tisků během slunečných dnů.  Když chtěl tisk, který byl větší než původní velikost negativu, použil zvětšovací přístroj na vytvoření většího pozitivu, který překopíroval na nový negativ. Tento větší negativ pak použil ke kopírování

Papíry.

Na počátku své kariéry Weston tiskl na několik typů papíru, včetně značek, jako byly Velox, Apex, Convira, Defender Velour Black a Haloid. Když odjel do Mexika, dozvěděl se o platinových a palladiových papírech vyráběných společností Willis

Spisovatel.

Weston byl plodný spisovatel. Jeho "Daybooks" byly vydány ve dvou svazcích v prvním vydání o celkovém počtu více než 500 stran. Do nich nebyly zahrnuty deníky, které si vedl v letech 1915 až 1923; důvody, proč je před odjezdem do Mexika zničil, nikdy neobjasnil. Také napsal desítky článků a komentářů (začal v roce 1906 a skončil v roce 1957) a rukou nebo na stroji napsal nejméně 5 000 dopisů kolegům, přátelům, milenkám, manželkám nebo dětem.  Kromě toho si Weston velmi důkladně všímal technických a obchodních aspektů své práce. Centrum kreativní fotografie na univerzitě v Arizoně, ve kterém se nachází většina Westonova archivu, uvádí, že má více než 22 metrů stran jeho deníků, korespondence, finančních záznamů,

Výstavy a sbírky.

Přestože byl známým fotografem, prodával své snímky za cenu od sedmi do deseti dolarů. Dnes jsou prodávány i za více než jeden milion dolarů. Mezi jeho nejpopulárnější významná díla patří "Paprika č. 30" (1930), "Nautilus" (1927), "Akt" (1936) nebo "Dunes, Oceano". Od roku 2010 se dvě Westonovy fotografie objevují na seznamu nejdražších fotografií, které byly kdy prodány. Snímek "Akt", pořízený v roce 1925, koupil v roce 2008 galerista Peter MacGill za 1,6 milionu dolarů. Snímek "Nautilus" z roku 1927 byl prodán za 1,1 milionu dolarů v roce 2010, shodou okolností také panu MacGillovi.  Centrum kreativní fotografie na Arizonské univerzitě v Tucsonu vlastní kompletní archiv děl Edwarda Westona. Jeho fotografie jsou také součástí sbírky Fotografis, která byla představena na začátku roku 2009 v Praze. Ve Spojených státech amerických jeho díla uchovává ještě také Institut umění v Chicagu v Illinois.

Edward Henry Weston (24. března 1886 Highland Park, Illinois – 1. ledna 1958 Big Sur, Kalifornie) byl americký fotograf a spoluzakladatel skupiny f/64. Je pokládán za „jednoho z nejmodernějších a nejvlivnějších amerických fotografů“ a „jednoho z mistrů fotografie 20. století“. Během čtyřicetileté kariéry Weston svůj repertoár neustále rozšiřoval; vedle krajin, zátiší, aktů, portrétů či žánrových scén tvořil dokonce i náladové parodie. Říká se, že rozvinul „bytostně americký, a zejména specificky kalifornský přístup k moderní fotografii“, jelikož se zaměřil právě na obyvatele a krajinu amerického Západu. V roce 1937 Weston jako první z fotografů získal Guggenheimovo stipendium a v následujících dvou letech velkoformátovým fotoaparátem (8×10 palců) vyprodukoval téměř 1400 negativů. Na řadě svých nejslavnějších fotografií zachytil stromy a skály v kalifornské přírodní rezervaci Point Lobos poblíž místa, kde žil po mnoho let.

爱德华·韦斯顿(英语:Edward Weston,1886年-3月24日-1958年-1月1日),美国摄影家, f/64集团的创建者之一。


Děj knihy.

Příběh knihy je zasazen do čerstvě vzniklé italské republiky. Právě skončila druhá světová válka, Mussolini padl a Itálie se snaží dostat se z hospodářské poválečné krize. Ačkoliv se křesťansko-demokratická vláda snaží řídit nový stát, veškerou moc má Mussolinim oslabená mafie. A právě v rodišti této tajné organizace, na chudé Sicílii, které vládne mocný don Croce, se odehrává celý děj.  Po dvouletém nuceném exilu v sicilském Palermu se měl vrátit mladý Michael Corleone – syn newyorského dona Corleoneho – zpět do Ameriky. Avšak jeho otec mu dal ještě před cestou domů těžký úkol, a to zachránit sicilského poválečného hrdinu a žijící legendu Salvatora Giuliana, známého pod přezdívkou Turi, který sedm let žije mimo zákon.  Salvatore již od roku 1943, kdy nešťastnou náhodou zavraždil karabiniéra, bojuje proti Římu a proti ilegální vládě dona Croceho. Společně se svým věrným přítelem Gasparem Pisciottou, přezdívaném Aspanu, organizuje útoky proti šlechtě, únosy movitých lidí a vraždy těch, kteří porušili posvátnou sicilskou omertu. Zpočátku se Giulliano snaží nic si s mafií nezačínat, ale protože většina sicilských bohatýrů patří pod ochranná křídla dona Croceho, časem se s přáteli Přátel zaplete více, než by chtěl. Výhodu má však Giulliano v tom, že svou kořist dělí na dvě poloviny, z nichž jednu polovinu dává své skupině a druhou rozděluje mezi chudé sicilské obyvatelstvo, které je finančně zužováno jednak římskou vládou a jednak mafií. Díky Turiho velkorysosti si časem vysloužil od lidí titul „Král z Montelepre“. Stále větší potíže mu však dělá jeho úhlavní nepřítel don Croce, kterému Giulliano popravil šest nejlepších mužů. Don Croce se sice zpočátku sicilského hrdiny zastává a ačkoliv ho osobně téměř nezná, bere ho jako svého syna, ale jelikož se Turi čím dál tím více věnuje boji proti mafii, nezbývá donovi nic jiného, než ho nechat zavraždit.  Michael Corleone se mezitím připravuje se svými italskými kolegy na převoz proslulého bandity ze sicilských kopců do svobodné Ameriky, jež se tehdy stala cílem mnoha italských imigrantů. Vše je připraveno, avšak Turi nejdříve nechá převézt svou těhotnou manželku Justinu, aby zjistil, zda je cesta bezpečná. K utajenému útěku Giuliana ze Sicílie mělo dojít ve městě Castelvetrano na západě ostrova. Turi měl dorazit do města brzy ráno, ale ještě večer předtím se sešel na odlehlém místě se svým přítelem Pisciottou, aby se společně rozloučili. Aspanu se ale za poslední rok uchýlil po ochranu dona Croceho a vědomě zrazoval svého přítele. A tak se stalo, že místo přátelského rozhovoru v předvečer odjezdu, zastřelil Pisciotta Turiho. Aby Pisciotto nebyl po zbytek svého života nesnášen celou Sicílií, zařídil don Croce, aby byla vražda svalena na karabiniéry. Pisciottu však don Croce moc nespasil. Byl zavřen do vězení, kde měl být zproštěn všech obvinění. Ve věznici Ucciardone se ale otrávil a vězeňský lékař zařídil, aby otravu nepřežil. Po ohledání pak nalezli v jeho kapse lístek se vzkazem: "„Tak zemře každý, kdo zradí Giuliana“". Tak skončila éra největšího sicilského hrdiny od dob slavného Garibaldiho.

Sicilián (1984) je román amerického spisovatele Maria Puza. Je napsán na základě skutečného osudu sicilského bandity Salvatora Giuliana. Příběh vychází z neúprosných pravidel mafie a jejích snah o přežití po ničivém úderu Mussoliniho fašistického režimu. Hlavní hrdina Turi Giuliani představuje zákon, nad který se nepostaví ani sicilská mafie a zaujímá tak místo národního hrdiny dané doby.

《西西里人》(英语:The Sicilian)是一本由意大利裔美国作家马里奥·普佐所写的小说。于1984年由兰登书屋出版社负责出版,本书是基于普佐最出名的作品《教父》。本书被视为《教父》的续集。


Pozorování.

M38 patří mezi nejjasnější hvězdokupy v souhvězdí Vozky. Nachází se přibližně uprostřed spojnice hvězd Theta Aurigae a Ióta Aurigae, severně od bohatého pole hvězd na pozadí. Je nejsevernější jasnou hvězdokupou ve Vozkovi a je snadno viditelná na celé severní polokouli, ale pozorovatelná je téměř ze všech obydlených oblastí Země.  Hvězdokupa je viditelná i malým triedrem, ve kterém vypadá jako světlá skvrna bočním pohledem stěží rozložitelná. Dalekohledem o průměru 80 mm již se dá snadno rozložit na několik desítek jednotlivých hvězd. S průměrem dalekohledu 120 až 150 mm je možné napočítat další stovku hvězd v mnohonásobných řetězcích, z nichž jedna řada několika desítek hvězd míří ve směru od východu na západ. Dalekohled s průměrem 200 mm může ukázat více než 200 hvězd.  Středně velký dalekohled může 0,5° jižně od M38 ukázat hvězdokupu NGC 1907, která je ovšem mnohem menší a zhuštěnější. Blízko se nachází ještě další vesmírné objekty: například jasné hvězdokupy Messier 36 2° jihovýchodně a Messier 37 6° jihovýchodně a 3° jihozápadně mlhovina IC 405.

Historie pozorování.

Charles Messier tuto hvězdokupu pozoroval 25. září 1764. Popsal její polohu, která je blízko dalších dvou hvězdokup M36 a M37 a hvězdy Sigma Aurigae, která je blízko středu souhvězdí, a zjistil také, že při pohledu dobrým dalekohledem ve hvězdokupě nezůstane žádný náznak mlhoviny. Úplně prvním pozorovatelem a objevitelem hvězdokupy je ovšem Giovanni Batista Hodierna, který ji v roce 1654 ve svém spisu popsal podobně, tedy jako objekt složený z mnoha hvězd, což později zaznamenal i Guillaume Le Gentil.

Vlastnosti.

M38 leží ve vzdálenosti přibližně 4 200 ly od Země v rameni Persea, které sousedí s ramenem Oriona směrem k okraji Galaxie. Při zdánlivém průměru hvězdokupy 21' je v uvažované vzdálenosti její skutečný průměr 25 ly. Její stáří se odhaduje na 320 milionů let.  Nejjasnějším členem hvězdokupy je žlutý hyperobr s magnitudou 7,9 a spektrálním typem G0, který má absolutní magnitudu -1,5, takže je přibližně 900x jasnější jež Slunce. Další v pořadí je modrý obr typu B5 s magnitudou 9,7. Je možné si všimnout řetězu hvězd, který je mírně jasnější než ostatní členové hvězdokupy a míří od severu na jih. Průměrná hustota uprostřed hvězdokupy se odhaduje na přibližně 7,8 hvězd na krychlový parsec a střední hustota celé hvězdokupy je přibližně 1,11 hvězd na krychlový parsec.

Messier 38 (také M38 nebo NGC 1912) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Vozky s magnitudou 6,4. Objevil ji Giovanni Batista Hodierna v roce 1654. Hvězdokupa je od Země vzdálená okolo 4 200 ly.

M38,也称为NGC 1912,是在御夫座的一个疏散星团。它是在1654年之前被乔瓦尼·巴蒂斯塔·霍迪埃纳,并在1749年再被Le Gentil独立发现。M36和M37也是乔瓦尼·巴蒂斯塔·霍迪埃纳发现的,并且经常与M38相提并论。M38距离地球大约。疏散星团NGC 1907就在它的附近,并且两者可能起源于星系的不同部分,因为一次飞掠的事件而分离出来。