Život.

Narodil se v rodině Hardina Wallace Masterse, právníka a syna farmářů v Illinois a Emmy Dexter jako jejich prvorozený syn. V roce 1872 se rodina přestěhovala do města Petersburg v Illinois. Manželství rodičů nebylo šťastné a Edgar Lee strávil většinu dětství na farmě prarodičů. Idylické dětství bylo ukončeno dvěma tragédiemi: jeho mladší bratr Alex zemřel na záškrt a jeho přítel Mitch Miller tragicky zahynul při naskakování do vlaku. V roce 1882 rodina přesídlila do nedalekého Lewinstownu. Atmosféra v tomto městě byla ale zcela jiná. Namísto dobrosrdečného venkovského Petersburgu žil v neupřímném městě bankéřů a továrníků. Na druhou stranu se zde setkal s učitelkou Marií Fisher, která jej seznámila s klasiky anglické literatury, jako byli: Lord Byron, Emily Dickinson či William Makepeace Thackeray. Stal se i nejmladším členem Fultonské vědecké společnosti, kde proslovil úvodní přednášku o Waltu Whitmanovi.  V roce 1885 náhodou objevil v knihkupectví v Mason City knížku veršů Percy Bysshe Shelleyho, kterými byl velmi zasažen a ovlivněn. V roce 1889 zahájil studia práv na Knox College v Galesburg (Illinois). Složil advokátskou zkoušku a začal pracovat v Lewinstownu v kanceláři svého otce.  V roce 1892 odešel po hádce s matkou do Chicaga. Chtěl se věnovat žurnalistice, ale to se mu nepovedlo a pracoval jako právník. Jeho přítel a rovněž veršující právník Ernest McGalley mu našel vydavatele pro jeho první básnickou sbírku "A Book of Verses" ("Kniha veršů"). V roce 1893 zahájil svou vlastní právnickou praxi. Věnoval se rovněž politice, jeho politické eseje z let 1892 – 1902 vyšly pod názvem "The New Star Chamber and Other Essays" ("Sněmovna Nová hvězda a jiné eseje"). Angažoval se v prezidentské kampani demokratického kandidáta Williama Jenningse Bryana.  V roce 1898 se oženil s Helenou Jenkins. Manželům se narodily tři děti, vztah ale nebyl šťastný a básník přiznal mnoho mimomanželských vztahů. Manželství bylo v roce 1923 rozvedeno.  V roce 1912 začíná jeho korespondence s Theodore Dreiserem. Začíná přispívat do chicagského časopisu "Poesie", který v roce 1911 založila Harriet Monroe a do kterého přispívali např. Ezra Pound nebo T. S. Eliot.  V roce 1914 začal psát fiktivní epitafy, které vycházely nejprve časopisecky pod pseudonymem Webster Ford a v roce 1915 vyšly knižně pod názvem Spoonriverská anthologie ("Spoon River Anthology"). Autor se po dokončení práce zhroutil. Kniha mu ale přinesla úspěch, který se mu již nikdy nepodařilo zopakovat.  V roce 1917 opustil rodinu a v roce 1920 přesídlil do New Yorku. Znovu se oženil s o mnoho let mladší studentkou literatury Ellen Coyne, v roce 1928 se jim narodil syn. Ve čtyřicátých letech vážně onemocněl a zemřel v roce 1950. Je pohřben v místě své největší inspirace: na hřbitově Návrší (The Hill) v Petersburgu.

Dílo (výběr).

Napsal dalších více než dvacet básnických sbírek, které ale nedosáhly významu Spoonriverské anthologie.

Edgar Lee Masters (23. srpna 1868, Garnett, Kansas – 5. března 1950, Filadelfie) byl americký právník, básník, prozaik a životopisec.

埃德加·李·马斯特斯(Edgar Lee Masters,1868年8月23日,堪萨斯州加内特 - 1950年3月5日,宾夕法尼亚州梅尔罗斯帕克)是美国诗人、传记作家、剧作家。著有《匙河集》、《新星商会和其他散文》、《歌曲和讽刺》、《大峡谷》、《旷野之蛇,不起眼的故事》、《脾》、《马克·吐温画像》、《林肯传》、《伊利诺伊诗篇》等书。马斯特斯出版了12个剧本、21本诗集、6部小说和6本传记,包括韦切尔·林赛、马克·吐温、亚伯拉罕·林肯和惠特曼的传记。


Pozorování.

Běžné gravitační vlny mají nízké frekvence a je proto velmi těžké je pozorovat. Proto se bylo třeba zaměřit na gravitační vlny s vysokými frekvencemi pocházející z dramatických událostí.

Vysoké frekvence.

V roce 2015 se detektory LIGO staly prvním pracovištěm, kde se podařilo přímo detekovat gravitační vlny pomocí laserové interferometrie. Obě prokázaná pozorování pocházejí se sloučení dvou černých děr s hvězdnými hmotnostmi. Tato pozorování prokázala existenci binárních systémů černých děr, dále existenci gravitačních vln a šlo také o první pozorování sloučení dvou černých děr. Tato pozorování jsou revoluční, protože umožní další pokrok ve zkoumání temné hmoty nebo raného vesmíru.  V současnosti (rok 2016) existuje několik vědeckých pracovišť pro pozorování gravitačních vln. Existuje celosvětová síť pozemních detektorů pracujících na bázi laserové interferometrie s délkou ramen v řádu kilometrů, která zahrnuje následující detektory:  Detektory LIGO byly po rekonstrukci znovu spuštěny v roce 2015. VIRGO má být po obdobné rekonstrukci spuštěno ve druhé polovině roku 2016. Nejpokročilejší z uvedených detektorů KAGRA se v současné době buduje, do provozu by měl být uveden roku 2018. GEO600 je sice funkční, avšak jeho citlivost je nedostatečná na zachycení většiny běžně očekávatelných signálů, primárním cílem přístroje je tedy zkouška nové techniky.

Nízké frekvence.

K laserové interferometrii existuje alternativní způsob pozorování přes takzvané „pulsar timing array“. Existují tři konsorcia specializující se na tento způsob detekce, evropské European Pulsar Timing Array, severoamerické NANOGrav a Parkes Pulsar Timing Array, které spolupracují jako International Pulsar Timing Array. Tyto projekty využívají současné radioteleskopy, ale pracující na frekvencích v řádu nanohertz, proto je k detekci signálů potřeba mnoho let pozorování. Citlivost detektorů se ale postupně zvyšuje.

Střední frekvence.

V budoucnu existuje i možnost detekce zdrojů středních frekvencí za pomoci vesmírných detektorů. Evropská kosmická agentura vybrala misi Evolved Laser Interferometer Space Antenna jako svou třetí velkou misi (L3) s očekávaným startem v roce 2034. Ve fázi studií je také japonský vesmírný detektor Deci-Hertz Interferometer Gravitational wave Observatory (DECIGO).

Vědecký potenciál.

Astronomie se tradičně spoléhá na pozorování v elektromagnetickém záření. Nejprve se pozorovalo ve viditelném světle, později se přidaly další části elektromagnetického spektra od radiového záření až po gama záření. Každé nové frekvenční pásmo nám dalo nové okno do vesmíru a přineslo nové objevy. Gravitační astronomie nám tedy poskytuje další možnosti nových pozorování.  Pozorování gravitačních vln může doplnit informace získané jinými zdroji. Pokud budeme pozorování gravitačních vln kombinovat s použitím dalších typů astronomie, elektromagnetické nebo neutrinové, umožní nám to získat kompletnější pochopení vlastností zdroje. Gravitační vlny také můžeme použít k pozorování zdrojů v elektromagnetickém spektru neviditelných nebo obtížně detekovatelných nebo k měření jiným způsobem. Poskytují například jedinečnou metodu měření vlastností černých děr.  Gravitační vlny mohou být emitovány v mnoha typech systémů, ale k tomu, abychom je mohli zaznamenat musí být zdroj tvořen velmi hmotnými objekty s rychlostmi blížícími se rychlosti světla. Hlavním zdrojem jsou binární systémy hmotných objektů. Například:  Kromě binárních systémů existují i další možné zdroje gravitačních vln:  Gravitační vlny interagují s hmotou jen velmi slabě, což je jeden z důvodů proč je obtížné je odhalit. Mohou tedy volně cestovat po vesmíru a nejsou absorbovány nebo rozptýleny jako elektromagnetické záření. Díky gravitačním vlnám je tedy možné vidět do centra hustých systémů jako jsou jádra supernov nebo centra galaxií. Je s nimi také možné dívat se do historie vesmíru dále než vniklo reliktní záření, do doby kdy byl vesmír pro elektromagnetické záření neprůhledný, avšak gravitační vlny jím mohly volně procházet.  Schopnost gravitačních vln volně se pohybovat a prostupovat objekty také znamená, že detektory gravitačních vln pozorují celou oblohu na rozdíl od dalekohledů a elektromagnetických teleskopů, které mají jen určité zorné pole. Detektory jsou však citlivější v některých směrech, proto je výhodné mít síť detektorů.

Kosmická inflace.

Období kosmické inflace, předpokládané období exponenciálního rozpínání vesmíru by vyvolalo gravitační vlny, které by měly zanechat otisk v polarizaci reliktního záření. Z měření vzorků v reliktním záření je možné vypočítat vlastnosti gravitačních vln z raného vesmíru, o němž se můžeme takto dozvědět více informací. V tomto případě nejde o přímé pozorování, přítomnost gravitačních vln je třeba odvodit z pozorování jiných jevů.

Rozvoj.

Gravitační astronomie je mladou oblastí výzkumu, stále se tedy vyvíjí. Nicméně se očekává, že v 21. století se tento typ astronomie stane běžnou součástí astronomie.  Gravitační vlny mohou vhodně doplňovat informace získané v elektromagnetickém spektru. Na rozdíl od elektromagnetických vln nejsou ty gravitační rozptylovány a absorbovány, můžeme jimi proto vidět středy supernov, galaktická jádra a další objekty novým způsobem. Pozemní detekce gravitačních vln by nám mohla přinést nové informace o binárních systémech hmotných objektů (kandidáti na gama záblesky). Mohly by též být detekovány signály z jader supernov nebo z pravidelných signálů z neutronových hvězd. Dále by mohly být zjistitelné informace o fázových přechodech a dalších událostech v raném vesmíru. Vesmírné detektory by mohly přinést informace o binárních systémech bílých trpaslíků a slučování supermasivních černých děr a pádu objektů o velikosti jednotek až stovek hmotností Slunce do těchto obřích černých děr.

Gravitační astronomie je nově vznikající obor astronomie, který má za cíl využití gravitačních vln k shromažďování pozorovacích dat o objektech jako černé díry a neutronové hvězdy, o událostech jako výbuchy supernov a o procesech probíhajících ve vesmíru krátce po jeho vzniku.

引力波天文学(英语:Gravitational-wave astronomy)是观测天文学20世纪中叶以来逐渐兴起的一个新兴分支,其发展基础是广义相对论中引力的辐射理论在各类相对论性天体系统研究中的应用。传统天文学主要是使用电磁波来观测各种天体系统,而引力波天文学则是通过引力波来观测发出引力辐射的天体系统。由于万有引力相互作用和电磁相互作用相比强度十分微弱,引力波的直接观测需要利用到当今最高端科技。


Kvantové fluktuace pole.

Kvantové fluktuace hmoty jsou dočasným výskytem energetických částic mimo prázdný prostor, jak to umožňuje princip neurčitosti. Princip neurčitosti postuluje, že pro dvojici konjugovaných proměnných jako je například poloha/hybnost nebo energie/čas je nemožné mít přesně definovanou hodnotu každého členu z páru současně. Například dvojice částic může vyskočit z vakua v průběhu velmi krátkého časového intervalu.  Rozšíření je použitelné pro neurčitosti v čase a neurčitosti v energii (včetně energie klidové hmotnosti formula_2). Je-li hmotnost velmi velká v řádu makroskopických objektů, potom jsou neurčitosti a rovněž kvantové efekty velmi malé a je použitelná klasická fyzika. To navrhl v roce 1916 Adam Jonathan Davies z Harvard Laboratory, teorie byla prokázána Louisem de Brogliem roku 1920 a stala se zákonem kvantové fyziky.  V kvantové teorii pole pole podstupuje kvantové fluktuace. Pro kvantované Klein-Gordonovo pole ve vakuovém stavu můžeme vypočítat hustotu pravděpodobnosti pozorování konfigurace formula_3 v čase formula_4 pokud jde o jeho Fourierovu transformaci formula_5 nechť je  Naproti tomu pro klasické Klein-Gordonovo pole při nenulové teplotě, je Gibbsova hustota pravděpodobnosti, že bychom potřebovali konfigurace formula_3 v čase formula_4 je Amplituda kvantových fluktuací je řízena Planckovou konstantou formula_10, stejně jako hustota teplotních fluktuací je řízena formula_11, kde formula_12 je Boltzmannova konstanta. Zajímavá je úzká souvislost těchto tří bodů:  Můžeme zkonstruovat klasické kontinuální náhodné pole, které má stejnou hustotu pravděpodobnosti jako kvantový stav vakua. Hlavní odlišnost od kvantové teorie pole tedy představuje to, že jde o teorii měření (měření v kvantové teorii se zásadně liší od měření v klasické spojité náhodné oblasti, klasická měření jsou vždy vzájemně kompatibilní, v kvantové mechanice podmínky vždy komutují). Kvantové efekty, které jsou pouze důsledkem kvantových fluktuací hmoty, které nejsou z jemnosti měření nekompatibility, mohou být alternativně vysvětleny jako modely klasických spojitých náhodných polí.  V roce 1930 si Pascual Jordan uvědomil, že by hvězda mohla mít nulovou energii, protože energie hmoty by byla pozitivní, zatímco gravitační energie negativní a obě tyto složky by se vzájemně vyrušily. To ho dále vedlo ke spekulacím nad tím co by zabránilo kvantovému přechodu vytvořit novou hvězdu. Jeho motivací k těmto úvahám byla otázka původu hmoty ve věčně existujícím vesmíru.  Roku 1973 byl v časopise Nature publikován článek Edwarda Tryona s názvem ""Je vesmír vakuovou fluktuací?" V tomto článku Tryon uvedl, že náš vesmír mohl vzniknout jako kvantová fluktuace vakua. Tato myšlenka vesmíru vzniklého kvantovými fluktuacemi nebo kvantovými procesy nebyla brána příliš vážně dokud se neobjevila inflační teorie vymyšlená roku 1979 Alanem Guthem. Tato teorie vysvětluje jak se vesmír mohl nafouknout z počátečního malého rozměru.

Kvantová fluktuace hmoty je v kvantové fyzice dočasná změna množství energie v určitém místě ve vesmíru, jak vysvětluje Heisenbergův princip neurčitosti.

在量子力学中,量子涨落(英语:quantum fluctuation。或量子真空涨落,真空涨落)是在空间任意位置对于能量的暂时变化。 从维尔纳·海森堡的不确定性原理可以推导出这结论。


Dětství a vzdělání.

Narodil se v indickém Čennaí. Jeho dědeček pracoval v indické lékařské službě, babička byla spisovatelkou. Nejprve se vzdělával v Indii, následně i v Británii. V 50. letech nastoupil na Edinburskou univerzitu, kde v roce 1955 získal bakalářský, roku 1956 magisterský a nakonec roku 1958 i doktorský titul.

Kariéra.

V rámci svého výzkumu po dokončení univerzity pracoval v oblasti fyzikálních symetrií, zabýval se mechanismy jejich narušení (spontánní narušení symetrie, fázovými přechody a topologickými defekty (magnetické monopóly, kosmické struny a doménové stěny).  Nejvíce znám je však díky objevu mechanismu vytvářejícího hmotnost elementárních část, dnes známého převážně jako Higgsův mechanismus. Práce Toma Kibbleho, Geralda Guralnika a C. R. Hagena vyšla v roce 1964 jako poslední ze tří prací, jejich autoři objevili de facto to samé (Peter Higgs a François Englert s Robertem Broutem tuto skupinu předběhli), práce skupiny GHK byla však nejobsáhlejší a nejpropracovanější. Za tento objev získal Kibble roku 2010 Sakuraiovu cenu, časopis Physical Review Letters označil práci za jednu z nejdůležitějších ve své historii. Nobelovu cenu za fyziku však v roce 2013 získali pouze Higgs a Englert (Brout už byl po smrti). Peter Higgs vyjádřil zklamání nad skutečností, že nebyl zahrnut i Kibble. Dalším jeho významným přínosem fyzice byly zejména pionýrské práce v oblasti topologických defektů a fázových přechodů v raném vesmíru. Běžně používaný mechanismus vzniku topologických defektů přes fázové přechody druhého řádu se nazývá Kibble-Zurek mechanismus. Napsal také knihu o kosmických strunách, která tuto problematiku vnesla do moderní kosmologie.  V roce 1966 napsal s Frankem Berkshirem učebnici klasické mechaniky. Rovněž byl šéfem výzkumných projektů v rámci programů kosmologie v laboratoři a topologické defekty v částicové fyzice, kondenzovaných stavech a kosmologii.

Ocenění.

Kromě Sakurai Prize získal i mnoho dalších ocenění například Diracovu medaili, Hughesovu medaili, Rutherfordovu medaili nebo Medaili Alberta Einsteina. Byl členem Královské společnosti, Americké fyzikální společnosti nebo Evropské fyzikální společnosti.  V roce 1988 získal za významné příspěvky fyzice Řád britského impéria v hodnosti komandéra a roku 2014 byl povýšen do rytířského stavu.

Sociální odpovědnost vědců.

Zabýval se také sociální odpovědností vědců. Byl znepokojen jaderným zbrojením. Později byl členem výboru vědců pro jaderné odzbrojení nebo členem společnosti pro společenskou odpovědnost vědců.

Tom Kibble (23. prosince 1932 – 2. června 2016) byl britský teoretický fyzik, emeritní profesor na Královské univerzitě v Londýně. Zabýval se především výzkumem v oblasti kvantové teorie pole a souvislostmi mezi částicovou fyzikou a kosmologií. Nejvíce je znám díky teoretické předpovědi Higgsova mechanismu a výzkumu topologických defektů.

汤姆·基博尔(英语:Tom Kibble,1932年-12月23日-2016年-6月2日),英国物理学家,英国皇家学会院士,英国伦敦帝国学院布莱克特实验室(Blackett Laboratory)的资深研究专家。他的专长是量子场论,在高能粒子物理学与宇宙学的交叉领域贡献良多。他曾经研究对称性破缺、相变、拓扑缺陷(topological defect,例如,拓扑单极(topological monopole)、宇宙弦(cosmic string)、磁畴等等)的机制,对于这些论题颇有建树。他发表的一篇极具原创性的论文将宇宙弦的概念引入现代宇宙学。基博尔毕业于爱丁堡大学(文学硕士1955年,理学学士1956年,博士1958年)。


Vztah víry a katolické teologie.

Katolická teologie objasňuje eklesiální víru, tedy víru, jejíž autentičnost má být garantovaná samotnou katolickou církví. Proto je možné hovořit o jistém „sensus Ecclesiae“, což znamená eklesiální (církevní) vědomí, v rámci kterého se vyznává daná katolická víra, přičemž toto vědomí je jakýmsi pozadím, na kterém se uskutečňuje objasňování víry. V tomto smyslu se dává teologie do služeb víry, snažíce se objasnit, prohloubit chápání jejích tzv. pravd, ukázat člověku tzv. spásné perspektivy a také proklamovat její vlastní podstatné obsahy. Teologie počítá s názorem, že při teologické reflexi, která má vést k hlubšímu pochopení tzv. Božího zjevení, obsaženého zejména v křesťanské Bibli a katolické tradici, je nutná spoluúčast lidského rozumu. Katoličtí teologové věří, že ačkoliv zmíněné Boží zjevení přesahuje poznávací schopnosti člověka, nepříčí se lidskému rozumu, ale zůstává s ním v harmonii. Znakem této spoluúčasti je mimo jiné i systematická forma teologického myšlení.

Přístup k filosofii.

Již od dob Tertuliána, představitele křesťanské patristiky z přelomu 2. a 3. století, který ve snaze vysvětlit víru v božskou Trojici zavedl filosofické kategorie jediné božské podstaty a třech božských osob do teologické reflexe, byla filosofie a její názvosloví více než relevantní, mimořádně potřebné prvky při objasňování křesťanských nauk. Filosofii používali pro zdokonalení své obhajoby křesťanství i apologeté 2. století (např. Aristides, Tacián, Justin, Atenagoras, Teofil z Antiochie). Filosofické metody a terminologie jsou tedy často užitečnými prvky, které katolická teologie sjednocuje svými úvahami do logického celku. Ve středověku se právě teologie stala filosofickým zpracováním víry a tzv. zjevených obsahů.

Podstatné vlastnosti katolické teologie.

Ekleziálnost.

Ekleziálnost teologie souvisí s jejím spojením s činností katolické církve. Právě v tom spočívá největší rozdíl mezi religionistickým a teologickým charakterem seznamování se s katolickým křesťanstvím, jeho doktrínou, vírou a Božím zjevením. Religionistika uchopuje tento předmět „zvenku“ a nestranně, zatímco teologie reflektuje víru se zaujetím pro spásné perspektivy v tzv. horizontě zjevené pravdy. Je možné potvrdit, že církev si sama stanovuje misionářské a učitelské poslání, se kterým je úkol a smysl teologie úzce spjat.  Proto katoličtí teologové zůstávají (resp. mají zůstat) věrnými Magisteriu, tedy církevní hierarchii, která úředně a centralizovaně rozhoduje o pravosti a věroučné přijatelnosti různých cest vysvětlování a reflektování katolické víry. Teologie tento jev nazývá ekleziální zodpovědností. Ekleziálnost teologie se takto projevuje i v realizaci postulátů Druhého vatikánského koncilu (1962-65):

Aktuálnost a otevřenost.

Katoličtí teologové si kladou za cíl vždy znovu reinterpretovat věroučné obsahy tak, aby jejich aktuální verze na jedné straně neměnily katolickou doktrínu, a na druhé straně by vysvětlovaly věci podle kulturní situace věřících. To znamená, že proklamovaná pravda by měla být srozumitelná pro lidi dané doby, různých jazyků, kultur, mentality i spirituality. Katolická teologie se vyznačuje otevřeností vůči současnému světu, člověku a jiným náboženským vyznáním. Její otevřenost a aktuálnost se projevuje v její reflexi současnosti podle věroučných obsahů, pocházejících z Božího zjevení. Tímto způsobem chce teologie poukazovat na to, co je neměnné v měnících se kulturních a civilizačních podmínkách. Katolický teolog je tedy odborník, který se stává zřetelným interpretem zjevení tak, jako toto zjevení Boha v Bibli a katolické tradici chápe katolická církev.

Moudrost.

Katolická teologie není výhradně věcí intelektuálního poznání, ale chce být formou životní moudrosti, která by odpověděla na existenciální otázky. Vzhledem k tomu, že hlavním smyslem teologie je rozvíjet spásné perspektivy, tj. objasňováním víry napomáhat věřícím ke spáse, je její zaměření na otázky původu člověka, nejhlubšího smyslu života, smyslu lásky, utrpení, nemoci etc. nejvýš relevantní. Katolická teologie takto aspiruje na vydávání svědectví katolické víry, adekvátně vysvětlujíc Boží zjevení podle toho, jaké výzvy a problémy před věřícího člověka staví dobová situace a svět.

Pojmem katolická teologie lze označit ty proudy teologie, které existují v rámci Katolické církve, nebo které se vyskytují u různých katolických teologů či myslitelů. Katolická teologie čerpá při svém bádání z Bible (Písmo svaté), dále z katolické tradice, která je systémem tradovaných zvyklostí a tendencí. Důležitým zdrojem a nástrojem je též rozum. Mezi jiné zdroje katolické teologie patří dokumenty církevních sněmů, římských biskupů (papežů), církevních otců z dob patristické epochy církevních dějin a nakonec i práce různých katolických teologů lze považovat za relativní zdroje. Katolická teologie se v mnohých aspektech pokládá za vědeckou disciplínu, rozpoznává vlastní metody, východiska a cíle. Její postupy a náboženská oblast zaměření jsou však natolik odlišné od vlastností humanitních nebo přírodních věd, že je možno ji nazývat odbornou reflexí náboženských textů a zdrojů.

天主教神学(英语:Roman Catholic theology,罗马大公教会神学;明朝天主教称之为天学)是指有关天主教会根据《圣经》和圣传进行传教的神学理论。教会的信仰体现在《尼西亚信经》、《使徒信经》中,并在《天主教教理》中被详细论述。天主教会的一些理论在历史上几次重要的大公会议中得到修订或澄清。公元50年,使徒在耶路撒冷召开了第一次大公会议。而最近的一次大公会议为1965年的第二次梵蒂冈大公会议。


Olympijské hry.

Na olympijských hrách dosáhli čeští sportovci významných úspěchů. Již v roce 1900 se František Janda-Suk zúčastnil 2. olympijských her v Paříži, kde získal stříbrnou medaili v hodu diskem. Na letních olympijských hrách získala gymnastka Věra Čáslavská sedm zlatých olympijských medailí (3× 1964, 4× 1968). Legendární běžec Emil Zátopek obdržel čtyři zlaté (1× 1948, 3× 1952), tři zlaté má oštěpař Jan Železný (1992, 1996, 2000) Dvě zlaté získali rychlostní kanoisté Josef Holeček (1948, 1952) a Martin Doktor (1996), kanoistka Štěpánka Hilgertová (1996, 2000) a oštěpařka Barbora Špotáková (2008, 2012).  Na zimních olympijských hrách vybojovala rychlobruslařka Martina Sáblíková tři zlaté medaile (2× 2010, 1× 2014).

Lehká atletika.

Kromě na Letních olympijských hrách se čeští lehcí atleti účastní také pravidelných mistrovství světa a Evropy.  Běžkyně Jarmila Kratochvílová již od roku 1983 drží světový rekord v běhu na 800 metrů, jde o nejdéle platný světový rekord v historii ženské atletiky.

Fotbal.

Před druhou světovou válkou patřily AC Sparta Praha a SK Slavia Praha k nejlepším klubům Evropy. Sparta dvakrát vyhrála Středoevropský pohár (1927, 1935), nejprestižnější klubovou soutěž té doby, Slavia jednou (1938). V roce 1934 se fotbalová reprezentace Československa probojovala až do finále mistrovství světa, ve kterém podlehla Itálii po sporné penaltě 1 : 2. Oldřich Nejedlý byl nejlepším střelcem mistrovství světa ve fotbale 1934. Legendárním střelcem, jehož velkou část kariéry však pohltila druhá světová válka, byl Josef Bican. Jedním z nejlepších brankářů své doby na světě byl František Plánička.  Po založení evropských pohárů, organizovaných od 50. let asociací UEFA, se v nich nejdál dostali Dukla Praha (semifinále PMEZ 1966/67, semifinále PVP 1985/86), Sparta (semifinále PMEZ 1991/92, semifinále PVP 1972/73), Baník Ostrava (semifinále PVP 1978/79), Bohemians Praha (semifinále UEFA 1982/83) a Slavia (semifinále UEFA 1995/96). Čtvrtfinále hrály SK Hradec Králové, Zbrojovka Brno, TJ Vítkovice, Sigma Olomouc a Slovan Liberec.  Fotbalová reprezentace Československa a posléze České republiky získala dvě stříbrné medaile na mistrovství světa, roku 1934 a roku 1962. V roce 1976 vyhrálo Československo Mistrovství Evropy ve fotbale 1976 v Jugoslávii, přičemž ovšem bylo z 22 hráčů na soupisce jen sedm Čechů. Stříbro na tomto turnaji národní tým vybojoval roku 1996, bronz pak v letech 1980 a 2004. Roku 1980 získal olympijský výběr ČSSR zlaté medaile na letních olympijských hrách v Moskvě. Nejvíce startů za reprezentaci Československa si připsal Zdeněk Nehoda, za reprezentaci ČR Karel Poborský, nejlepším československým reprezentačním střelcem byl Antonín Puč, v dresu ČR Jan Koller. K dalším úspěšným fotbalistům patří Svatopluk Pluskal, Ladislav Novák, Antonín Panenka, Ladislav Vízek, Tomáš Skuhravý a Tomáš Rosický.  Josef Masopust (1962) a Pavel Nedvěd (2003) vyhráli anketu Zlatý míč, která každoročně hledá nejlepšího fotbalistu Evropy. Brankář Ivo Viktor skončil v této anketě roku 1976 třetí. Nejprestižnější evropskou pohárovou soutěž, Ligu mistrů, vyhráli Vladimír Šmicer, Milan Baroš (oba roku 2005 s FC Liverpool), Marek Jankulovski (2007 s AC Milan) a brankář Petr Čech (2012 s Chelsea FC). Nedvěd získal roku 1999 s Laziem Řím Pohár vítězů pohárů. Pohár UEFA (potažmo nástupnickou Evropskou ligu) vyhráli Jiří Němec, Radoslav Látal (oba 1997 se Schalke 04), Vladimír Šmicer, Patrik Berger (oba 2001 s Liverpoolem), Radek Šírl (2008 se Zenitem Petrohrad), Tomáš Hübschman (2009 se Šachťarem Doněck), Tomáš Ujfaluši (2010 s klubem Atlético Madrid) a Petr Čech (2013 s Chelsea). Milan Baroš byl nejlepším střelcem mistrovství Evropy 2004.

Lední hokej.

V ledním hokeji patří k největším reprezentačním úspěchům zlatá medaile na olympijských hrách v Naganu roku 1998, jejíž cena tkví v tom, že se turnaje zúčastnili poprvé všichni nejlepší hráči planety, včetně profesionálů ze severoamerické NHL. Ke hvězdám týmu patřili zejména Jaromír Jágr a brankář Dominik Hašek.  Co se týče hokejových individualit, je Jágr co do počtu bodů nejlepším v současnosti aktivním střelcem v NHL a druhým nejlepším v celé historii této ligy. Dvakrát vyhrál Stanleyův pohár (1990/91 a 1991/92 s klubem Pittsburgh Penguins). Dva Stanley Cupy má i Hašek, a to s Detroit Red Wings (2001/2002, 2007/2008). Třikrát tuto prestižní trofej vyhráli Jaroslav Pouzar a Jiří Hrdina, dvakrát Petr Sýkora, Patrik Eliáš, Bobby Holík, Michal Rozsíval a Jiří Fischer. Nejvíce bodů v kanadském bodování získali v základní části NHL spolu s Jágrem, Eliášem, Holíkem a Sýkorou také Milan Hejduk, Petr Nedvěd, Martin Straka a Václav Prospal, ve Stanley Cupu David Krejčí a Michal Pivoňka. Před rokem 1989 však čeští hokejisté NHL mohli hrát jen výjimečně, přesto měli světovou úroveň. Velkých úspěchů dosáhla slavná generace čtyřicátých let jako byli Vladimír Bouzek, Stanislav Konopásek, Bohumil Modrý, Václav Roziňák, Vladimír Zábrodský, Augustin Bubník a Jaroslav Drobný. V padesátých a šedesátých letech vynikli Vlastimil Bubník, Bronislav Danda a Václav Pantůček. V sedmdesátých letech pak Jiří Bubla, Ivan Hlinka, Jiří Holeček, Jiří Holík, Oldřich Machač, Vladimír Martinec, František Pospíšil, Miroslav Dvořák, Václav Nedomanský, Milan Nový, Jaroslav Holík, Milan Chalupa. Vladimír Růžička je jediným hráčem, který zažil největší úspěch 80. let (zlato z MS 1985) i let devadesátých (zlato z Nagana). Jiří Šlégr je spolu s Jágrem jediným českým členem prestižního Triple Gold Clubu, do něhož symbolicky vstupují hráči, kteří vyhráli mistrovství světa, olympijské hry i Stanleyův pohár. Mužstvo Československa vyhrálo mistrovství světa roku 1947, 1949, 1972, 1976, 1977 a 1985. Mužstvo České republiky pak v letech 1996, 1999, 2000, 2001, 2005 a 2010. Pět zlatých z MS má František Kaberle a David Výborný, čtyři Pavel Patera a Martin Procházka.  Kluby, které vyhrály českou hokejovou ligu, jsou HC Olomouc, HC Vsetín, HC Sparta Praha, HC Slavia Praha, Zlín, Dynamo Pardubice, HC Karlovy Vary, HC Oceláři Třinec, HC Škoda Plzeň, HC Litvínov, Bílí Tygři Liberec a Kometa Brno. Československou ligu navíc také LTC Praha, ATK Praha, Motor České Budějovice, HC Vítkovice, Kladno a Dukla Jihlava. V KHL působil jen krátkou dobu český klub HC Lev Praha, nicméně probojoval se až do jejího finále.

Tenis.

Mimořádně úspěšná je česká tenisová škola. Martina Navrátilová vyhrála devětkrát nejprestižnější tenisový turnaj Wimbledon (1978, 1979, 1982, 1983, 1984, 1985, 1986, 1987, 1990). Dvakrát vyhrála Wimbledon Petra Kvitová (2011, 2014) a jednou Jana Novotná (1998). Jediným českým mužským vítězem turnaje ve Wimbledonu v tzv. open éře se stal Jan Kodeš (1973), ale v minulosti zde triumfoval i Jaroslav Drobný (1954). Ivan Lendl byl 270 týdnů světovou jedničkou v žebříčku ATP, jako dosud jediný český hráč. Ženskému žebříčku WTA kralovala celkem 332 týdnů Martina Navrátilová. V roce 2017 se světovou hráčkou č. 1 stala rovněž Karolína Plíšková. Krom jmenovaných hráčů vyhráli některý z tzv. grandslamových turnajů také Petr Korda (Austrálie 1998) a Hana Mandlíková (Austrálie 1980, 1987, Paříž 1981, US Open 1985).  Mužská tenisová reprezentace Československa resp. Česka vyhrála třikrát Davis Cup, a to 1980, 2012 a 2013 (poslední dvě soutěže jako Český daviscupový tým). Ženská tenisová reprezentace Československa resp. Česka zvítězila dokonce desetkrát ve Fed Cupu (1975, 1983, 1984, 1985, 1988, 2011, 2012, 2014, 2015 a 2016). Český fedcupový tým tedy vyhrál tuto prestižní soutěž od roku 2011 již pětkrát.

Basketbal.

České basketbalistky mají tři stříbra (1964, 1971, 2010) a tři bronzy (1957, 1959, 1975) z mistrovství světa, v roce 2005 vyhráli mistrovství Evropy. Čeští basketbalisté vyhráli mistrovství Evropy v roce 1946, šestkrát přivezli stříbro (1947, 1951, 1955, 1959, 1967, 1985). Nejprestižnější evropskou pohárovou soutěž v basketbale žen (dnes Euroliga, dříve Pohár mistrů evropských zemí) vyhrála Sparta Praha (1975/76), Gambrinus Brno (2005/06) a USK Praha (2014/15). V analogické mužské soutěži se probojovaly do finále kluby Spartak Brno (1963/64, 1967/68) a Slavia VŠ Praha (1965/66). Nejlepším českým basketbalistou 20. století byl vyhlášen Jiří Zídek. Jeho syn Jiří Zídek mladší byl prvním českým hráčem v americké NBA.

Házená.

Ženská házenkářská reprezentace vyhrála mistrovství světa (1957), jednou přivezla stříbro (1986) a jednou bronz (1962). Muži vyhráli mistrovství světa roku 1967, krom toho mají dvě stříbra (1958, 1961) a dva bronzy (1954, 1964). Získali též stříbro na olympijských hrách v Mnichově roku 1972. Tým mužů Dukly Praha třikrát vyhrál Pohár mistrů evropských zemí (1957, 1963, 1984), ženský tým Sparty Praha jednou (1962). Filip Jícha byl roku 2010 vyhlášen nejlepším házenkářem světa.

Volejbal.

Ve volejbale má mužská reprezentace dva tituly mistra světa (1956, 1966), tři tituly mistra Evropy (1948, 1955, 1958), stříbro a bronz z olympijských her (1964, 1968). Ženy vyhrály roku 1955 mistrovství Evropy.

Jiné sporty.

Ke světově významným šachistům patřili velmistři Oldřich Duras, Richard Réti, Vlastimil Hort a David Navara či mistryně světa Věra Menčíková. První mistr světa v šachu Wilhelm Steinitz se narodil v Praze, v mládí však z Čech natrvalo odešel.  Tomáš Enge je jediným českým účastníkem závodů Formule 1.  Z nových sportů se oblíbenými staly nohejbal, hokejbal, futsal a florbal. Česká futsalová a florbalová reprezentace dosahují významných mezinárodních úspěchů, avšak nejvíce úspěchů z MS a ME drží česká nohejbalová reprezentace.

Historie.

Počátky organizované české tělovýchovy sahají do roku 1862, kdy Miroslav Tyrš, Jindřich Fügner a další založili podle vzoru podobných německých spolků Sokol (od něho se odštěpila časem levicová Dělnická tělovýchovná jednota a katolický Orel). Tyto organizace pořádaly pravidelně masová cvičení. Největší byla ta pořádaná Sokolem, tzv. všesokolské slety. Na ně v éře socialismu navázaly tzv. spartakiády. Velkou tradici má česká turistika. Klub českých turistů, založený Vojtou Náprstkem, pečuje o unikátní síť turistických značek, jednu z nejhustších na světě. Její kořeny sahají k roku 1889. Průkopníky moderního sportu a olympismu v českých zemích byli Jiří Guth-Jarkovský a Josef Rössler-Ořovský.

Transformace v postkomunismu.

Listopadové události a změna režimu přinesly mnoho změn i do oblasti sportu. Ten byl před listopadem 89 značně zpolitizován a většina sportovních organizacích a svazů byla v rukou státu. To se po revoluci značně změnilo. Sportovní organizace a svazy se také museli vyrovnat s odlivem peněz ze státního rozpočtu a byli nuceni nalézt alternativní zdroje financí. Po vzoru západoevropských zemí začali svazy a organizace tyto zdroje hledat v soukromém sektoru (fenomén sponzoringu). Dalším fenoménem se pak staly odchody a přestupy našich nejlepších hráčů do zahraničních soutěží.

ČSTV (Československý svaz tělesné výchovy a sportu).

Před rokem 1989 spadali pod ČSTV takřka veškeré sporty a byl tak klíčovou sportovní organizací. Po sametové revoluci se sešel výkonný výbor a ústřední výbor ČSTV a usnesli se na několika zásadních věcech. Bylo rozhodnuto, že ČSTV se stane dobrovolnickou a politicky nezávislou organizací. Dále se výbory ČSTV rozhodli rehabilitovat bývalé funkcionáře a sportovce, kteří byli za své politické názory po roce 1968 perzekvováni.  Výrazná změna nastala i v oblasti financování ČSTV. Hlavním zdrojem financí se stal výtěžek z loterijní společnosti SAZKA. Další významný zdroj financí pak tvořili dividendy akciových společností s většinovým vlastnictvím ČSTV. Mezi ostatní zdroje patřily členské příspěvky a dary.

Československý olympijský výbor.

Sametová revoluce měla obrovský vliv na chod této organizace, která vysílala naše sportovce na Olympijské hry. Před listopadem 1989 patřila tato organizace pod ČSTV. Po revoluci rezignoval předseda výboru Jindřich Poledník. Na jeho místo nastoupila bývalá sportovní gymnastka Věra Čáslavská. S jejím příchodem proběhlo ve výboru mnoho změn. Hned v prosinci 1989 došlo k jeho osamostatnění od ČSTV. V roce 1992 v důsledku rozdělení Československa došlo k zániku ČOV a 21. prosince téhož roku tak vznikl Český olympijský výbor v jehož čele zůstala Věra Čáslavská.  Organizačně stojí dnes na špici českého sportu Česká unie sportu. K největším sportovním svazům patří Fotbalová asociace ČR.

Český svaz ledního hokeje.

Pád komunistické režimu měl obrovské důsledky i pro český lední hokej. Po sametové revoluci začali hráči ve velkých počtech odcházet do zahraničních soutěží, především pak do nejvyšší severoamerické soutěže NHL. To bylo před rokem 1989 naprosto ojedinělé a výjimečné. Tím utrpěla nejenom česká hokejová reprezentace, ale především i naše nejvyšší hokejová liga, která značně ztratila na kvalitě.

Soutěže.

K největším pravidelným mezinárodním sportovním akcím v ČR patří Velká cena silničních motocyklů v Brně, atletická Zlatá tretra v Ostravě, běžecký Pražský mezinárodní maraton, jezdecká Velká pardubická, tenisový turnaj Prague Open (navazující na Czech Open), lyžařská Jizerská padesátka, automobilová Barum rallye ve Zlíně či plochodrážní Zlatá přilba v Pardubicích. V minulosti byli významnými akcemi i České hokejové hry či Závod míru. Ve vodním slalomu či v biatlonu se v ČR pravidelně konají závody světového poháru.  Z domácích soutěží patří k nejsledovanějším pravidelným soutěžím 1. česká fotbalová liga (dříve Fotbalová liga Československa), Český fotbalový pohár, Český fotbalový Superpohár, Česká hokejová extraliga (dříve Československá hokejová liga) a Česká basketbalová liga (dříve Československá basketbalová liga).  V ČR se konala i řada jednorázových mezinárodních sportovních akcí, kupříkladu na pražském stadionu v Edenu se roku 2013 hrálo finále evropského Superpoháru, v roce 2015 se v Praze (Eden a Letná), v Olomouci (Andrův stadion) a v Uherském Hradišti (Stadion Miroslava Valenty) konalo Mistrovství Evropy ve fotbale hráčů do 21 let, desetkrát se v ČR konalo mistrovství světa v ledním hokeji (1933, 1938, 1947, 1959, 1972, 1978, 1985, 1992, 2004, 2015), několikrát též mistrovství světa a Evropy v basketbale mužů (1947, 1981) i žen (1956, 1967, 1995, 2000), mistrovství světa v házené mužů (1964, 1990) i žen (1978), mistrovství světa a Evropy ve volejbale mužů (1949, 1958, 1966, 2001, 2011) i žen (1949, 1958, 1986, 1993), mistrovství Evropy v atletice 1978 a dvě halová atletická mistrovství Evropy (1967, 2015), mistrovství světa v klasickém lyžování 2009 v Liberci, mistrovství světa v biatlonu 2013 v Novém Městě na Moravě, dvě zimní univerziády (1964, 1978), devět mistrovství světa či Evropy v krasobruslení (1908, 1928, 1934, 1937, 1948, 1962, 1988, 1993, 1999), mistrovství světa ve florbale 1998 a roku 1981 se na brněnském velodromu konalo kupříkladu i mistrovství světa v dráhové cyklistice.  Nejpopulárnější všesportovní anketou je Sportovec roku, významnými oborovými anketami jsou Fotbalista roku, Zlatá hokejka, Atlet roku či Zlatý kanár.

Sportoviště.

K nejmodernějším sportovištím patří fotbalové stánky Eden a Letná v Praze, stadion ve Štruncových sadech v Plzni, Stadion Na Stínadlech v Teplicích, Andrův stadion v Olomouci, víceúčelové haly O2 Arena v Praze, Ostravar Aréna v Ostravě, KV Arena v Karlových Varech a Home Credit Arena v Liberci, atletický Městský stadion v Ostravě-Vítkovicích, Masarykův okruh v Brně, můstky na Ještědu či fotbalové stadiony Bazaly, Juliska a Ďolíček.  Historicky významnými jsou též Velký strahovský stadion, který býval uváděn jako největší sportovní stadion na světě, pražská Sportovní hala v Holešovicích, lední stadion na Štvanici, tenisový stadion na Štvanici, Stadion Evžena Rošického na Strahově či můstky Čerťák v Harrachově. Mezinárodní akce ve vodních sportech se konají na Veslařském kanálu v Račicích a v Trojském slalomovém kanálu.  Fotbalový stadion Za Lužánkami v Brně, který byl až do roku 1990 jedním z největších v Československu, postupně zchátral a nemůže být používán.

Podle statistiky České unie sportu jsou nejpopulárnějšími sporty v ČR podle velikosti členské základny sportovních oddílů: fotbal, tenis, lední hokej, volejbal, florbal, golf, hokejbal, atletika, basketbal a lyžování. Pořadí sportovních disciplín podle sledovanosti obecenstvem je následující: lední hokej, biatlon, fotbal, lyžování, tenis, florbal, basketbal a volejbal. Přímo v Česku vznikly nohejbal a národní házená.

许多捷克人都日常参加体育活动并有自己支持的体育队伍。捷克最受欢迎的体育运动是足球和冰球,并且吸引最多人和媒体的关注。除了足球和冰球之外,捷克受欢迎的体育项目还有篮球、排球、手球、捷克式手球、田径和福乐球。捷克人较重视的体育赛事有冰球世界锦标赛、奥运会、冰球锦标赛、欧洲足球锦标赛、足球世界杯等赛事。捷克国家冰球队是世界最强的冰球国家队之一。


Historie.

V roce 1965 našel Ezra T. Newman nové osově souměrné řešení Einsteinových rovnic pro černé díry, které jsou rotující a elektricky nabité. Tento vzorec pro metrický tenzor formula_1 se nazývá Kerrova-Newmanova metrika. Jedná se o zobecnění Kerrovy metriky platící pro rotující nenabitou hmotu, objevené Royem Kerrem v roce 1963.  Čtveřici podobných řešení lze shrnout do následující tabulky:  kde Q reprezentuje elektrický náboj a J reprezentuje moment hybnosti.

Matematická forma.

Kerrova-Newmanova metrika popisuje geometrii prostoročasu v okolí rotující hmoty "M" s nábojem "Q". Formulace této metriky závisí na tom jaké souřadnice a podmínky souřadnic jsou zvoleny. Jeden způsob jak vyjádřit tuto metriku je zapsáním lineárního elementu v určité sadě sférických souřadnic, zvaných také Boyerovy-Lindquistovy souřadnice:  kde souřadnice ("r", "θ", "φ") jsou standardní souřadnicový systém a délkové škály:  byly zavedeny pro stručnost. Zde "r" je Schwarzschildův poloměr masivního tělesa v metrech, který se vztahuje k hmotě "M" podle  kde "G" je gravitační konstanta, a "r" je délková škála korespondující s elektrickým nábojem "Q" hmoty  kde 1/4π"ε" je Coulombova konstanta.

Dílčí formulace.

Složky Kerrovy-Newmanovy metriky lze odečítat po jednoduchém algebraickém přeuspořádání:

Alternativní Kerrova-Schildova formulace.

Kerrova-Newmanova metrika lze vyjádřit Kerrově-Schildově formě za použití zvláštního souboru kartézských souřadnic. Tato řešení byla navržena Kerrem a Schildem v roce 1965.  Zajímavé je, že k je jednotkový vektor. "M" je zde konstantní hmotnost rotujícího objektu, "Q" je konstantní náboj rotujího objektu, "η" je Minkowského tenzor, a "a" je konstantní rotační parametr rotujícího objektu. Má se za to, že vektor formula_13 je směřován podélkladné osy z. Velikost "r" není poloměr, ale je spíše přesně definována takto:  Velikost "r" se obvykle stává poloměrem  když se rotační parametr "a" blíží nule. V této formulaci řešení jsou jednotky vybrány tak, že rychlost světla je rovna jedné ("c" = 1). S cílem poskytnout kompletní řešení Einsteinových rovnic, zahrnuje Kerrovo-Newmanovo řešení nejen vzorec pro metrický tenzor, ale také vzorec pro elektromagnetický potenciál:  Pro velké vzdálenosti od zdroje (R » a) se tyto rovnice redukují na Reissnerovo-Norströmovo řešení s:  V Kerrově-Schildově formulaci Kerrovy-Newmanovy metriky je determinant metrického tenzoru všude negativní, včetně blízkosti zdroje.

Speciální případy a zobecnění.

Kerrovy-Newmanova metrika je zobecněním dalších exaktních řešení v obecné relativitě:  Kerrovo-Newmanovo řešení (s kosmologickou konstantou rovnou nule) je také speciálním případem obecnějších exaktních řešení Einsteinových rovnic.

Některé aspekty řešení.

Newmanův výsledek představuje nejjednodušší stacionární, osově souměrné, asymptoticky ploché řešení Einsteinových rovnic v přítomnosti elektromagnetického pole ve čtyřech dimenzích. Proto je někdy označováno jako elektrovakuové řešení Einsteinových rovnic.  Jakýkoli Kerrův-Newmanův zdroj by měl rotační osu srovnanou s osou magnetickou. To je výrazný rozdíl oproti běžně pozorovaným astronomickým tělesům, u nichž existuje podstatný úhel mezi osou rotace a osou magnetickou.  Je-li Kerrův-Newmanův potenciál pokládán za model pro klasický elektron, předvídá že elektron má nejen magnetický dipólový moment, ale rovněž i další multipólové momenty, například elektrický kvadrupólový moment. Tyto ovšem zatím nebyly experimentálně nalezeny.  V G=O limitu je elektromagnetické pole nabitý rotující disk uvnitř kruhu, kde jsou pole nekonečná. Celková polní energie pro tento disk je nekonečná a proto tato G=0 limita neřeší problém nekonečné vlastní energie.  Stejně jako Kerrova metrika pro nenabitou rotující hmotu, existuje vnitřní Kerrovo-Newmanovo řešení matematicky, ale pravděpodobně není reprezentativní pro skutečnou metriku realistické rotující černé díry kvůli problémům se stabilitou. Ačkoli jde o zobecnění kerrovy metriky, není toto řešení v astrofyzice pokládáno za příliš významní, jelikož se neočekává, že by realistické černé díry měly znatelný elektrický náboj.  Kerrova-Newmanova metrika definuje černou díru s horizontem událostí, jen když je splněn následující vztah:  Elektronový moment hybnosti "a" a elektrický náboj "Q" (vhodně specifikované v geometrizovaných jednotkách) oba překročí svou hmotnost "M", přičemž v tomto případě nemá metrika žádný horizont událostí a proto nemůže existovat nic jako elektronová černá díra, ale pouze nahá rotující prstencová singularita. Taková metrika porušuje několik očekávaných fyzikálních zákonů, například hypotézu kosmické cenzury a porušení kauzality v bezprostřední blízkosti singularity.  Ruský teoretik Alexandr Burinskij objevil v roce 2007 korespondenci mezi vlnovou funkcí Diracovy rovnice a spinorovou strukturou Kerrovy geometrie. To mu umožnilo předpoklad, že Kerrova-Newmanova geometrie odráží specifickou prostoročasovou strukturu obsahuje Kerrův-Newmanův prstenec. Burinskij popisuje elektron jako gravitačně uzavřený kroužek singularity bez horizontu událostí. To má některé, ale ne všechny předpokládané vlastnosti černé díry.

Elektromagnetické pole.

Elektrická a magnetická pole mohou být získána obvyklým způsobem rozlišujícím čtyřpotenciál aby byl získán elektromagnetický silový tenzor. To se dá ukázat na trojrozměrném vektorovém zápisu:  Statické elektrické a magnetické pole jsou odvozeny z vektoru potenciálu a skaláru potenciálu, jako je tento:  Použití Kerrova-Newmanova vzorce pro v Kerrove-Schildově formuli přináší následující stručný komplexní polní vzorec:  Velikost omega (formula_24) v této poslední rovnici je podobná Coulombickému potenciálu, kromě toho, že poloměr vektoru je posunut o imaginární jednotku. Tento komplexní potenciál byl diskutován již v 19. stoletíí, francouzským matematikem Paulem Émile Appellem.

Carterovy pohybové rovnice.

Z Hamiltonových pohybových rovnic pro testovací částici o hmotnosti formula_25 a náboji formula_26 vyplývají dva integrály pohybu:  kde formula_29 odpovídá energii v nekonečnu a formula_30 odpovídá projekci momentu hybnosti na rotační osu. Dalším integrálem pohybu je klidová hmotnost částice formula_31. Obecně je potřeba čtyř integrálů pohybu pro jednoznačné určení trajektorie částice ve čtyřrozměrném prostoročasu. Pokud by prostoročas měl další symetrii (např. sférickou namísto pouhé axiální), automaticky by existovala čtvrtá konstanta. Černé díry nejsou obecně sférické, a proto existují pouze tři zřejmé konstanty pohybu. Je pozoruhodné, že čtvrtá konstanta vskutku existuje. Byla objevena Carterem (1968) pomocí Hamiltonovy-Jacobiho rovnice. Tato konstanta je  Konstantu pohybu  která se získá kombinací formula_34, formula_30 a "E", lze použít místo formula_34. Zatímco formula_34 může být záporná, formula_38 je vždy nezáporná.  Nyní kontravariantní složky čtyřhybnosti formula_39, kde formula_40 pro hmotné částice, lze vyjádřit pomocí formula_41:

Kerrova-Newmanova metrika je řešení Einsteinových rovnic obecné relativity, které popisuje gravitační pole v okolí nabité rotující hmoty. Toto řešení není příliš užitečné pro popis reálných astrofyzikálních jevů, protože pozorované astronomické objekty nemají znatelný čistý elektrický náboj. Řešení je naopak předmětem zájmu matematiků a fyziků teoretiků.

克尔-纽曼度规(英语:Kerr-Newman metric),简称英语:K-N度规,是描述匀角速度旋转的带点电荷球体的引力场的度规,其数学表示是:


Letecký pohled.

Hlavní stadion má elipsovitý půdorys a vejde se do něj 15 000 sedících diváků. Nacházely se zde bazény na plavecké soutěže a další vodní sporty, přičemž se mohl proměnit i na kluziště. Menší kruhový stadion, který poskytuje 4 000 míst k sezení, byl původně určen na basketbal, dnes však hosty i jiné sportovní a konferenční akce. Stadiony jsou propojeny objektem s různými prostory s pomocným vybavením, tréninkovým bazénem, jídelní halou a s kancelářemi. Na jeho střeše se napříč celým komplexem táhne vyvýšená komunikace pro návštěvníky. Tato zvýšená cesta pro chodce si zachovala popularitu a stala se živým prostorem kulturně-společenských aktivit a promenád.

Popis stavby.

Architektura tvořila nápadnou kulisu mezinárodní sportovní události, aniž by výrazněji zdůraznila svou funkci.  Novátorsky tvar zavěšené střechy vytváří lehkou a jasná komplexní konstrukci. Betonový stožár slouží jako pilíř na zavěšení lan hlavní střechy. Hluboce zapuštěný betonový blok zakotvuje masivní napínací lana, z nichž každé má v průměru 33 centimetrů. Napnuté struktury působí dojmem lehkosti, ocelová lana však musí odolávat obrovské zátěži. Řetězová střešní lana jsou přivázána k hlavnímu podpůrnému lanu. Síť, vytvořená osnovou průřezových lan, podpírá ocelové pláty přikrývající střechu. Tvar lan popisuje složitý, avšak přirozený trojrozměrný oblouk střešní formy. Mírný oblouk střešní linie nepřímo odkazuje na tvar střech tradičních japonských chrámů.  V důsledku napnutí hlavních podpůrných lan vznikl podél hrany eliptický otvor. Využili ho ke zřízení stínitelných světlíků, které mohly do interiéru dodávat přirozené světlo. Mohutný tlak a napětí, kterému čelí beton a ocel, nacházejí dramatické vyjádření ve spojení lana s kotevními bloky. Jednoduché zpracování přispívá k přesvědčivému s spolehlivému působení podpůrných prostředků této dramatické a křehké struktury.  Přečnívající přístřešek hlavního stadionu působí jednoznačně vstřícným, přívětivým dojmů hned od vstupu. Je vytvořen prodloužením poloviny elipsovitého půdorysu podél centrální osy. Symetrický tvar se zde pozvolna přizpůsobuje funkci budovy a jeho struktura se vyznačuje přirozenou rovnováhou.  Vnější betonová zeď vytváří okrajový záchytný pás sítě střešních lan. Jeho sochařská křivka odpovídá silám, kterými působí lana. Jakoby napnutím střechy nadzvednut tvar přirozeně vyvažuje křivky stavby. Dokonalá kvalita holého betonu je odkázána na přesnost truhlářských prací, nezbytných pro vytvoření bednění. Vzhledem k úzkostlivé standardy japonské konstrukce je pro ni litý beton obzvláště vhodným materiálem.  Kamenný Valový zeď je narážkou na mohutné opevnění japonských feudálních hradů. Skulpturální tvar stadionu doplňuje krajinné dotvoření terasových rovin.  Vnitřní objem stadionu svou dramatičností naplňuje očekávání navozené vnější formou, přičemž usměrňuje pozornost diváků na centrální soutěžní část. Zvlněný profil střechy je vypočítán tak, aby poskytoval divákům uvnitř stadionu volný, ničím nezastřený výhled. Sedadla jsou uspořádány v klesajících řadách, vybíhajících z betonových pilířů, které podpírají vnější zeď.  Budova se svými vidlicovitě rozvětvenými rameny betonového sloupu připomíná zkřížené krokve tradičních šintoistických svatyní. I když jde jen o náznak souvislostí, je dostatečným svědectvím jedinečného kulturního dědictví.

Kokuricu Jojogi kjógidžó (, dosl. „Národní sportovní hala v Jojogi“) je stadion v tokijské čtvrti Jojogi, který navrhl pro plavecké a basketbalové soutěže letních olympijských her 1964 architekt Kenzó Tange.

国立代代木竞技场()是位于日本东京代代木公园的体育馆,分为第一体育馆、第二体育馆两个部分。两者亦通称为「代代木○○(第一、第二)体育馆」。


Historie.

Nejrozšířenějším modelem popisujícím atomy byl na počátku 20. století Thomsonův pudinkový model. Tento vymyslel v roce 1904 Joseph John Thomson, objevitel elektronu. Jeho model počítal se záporně nabitými elektrony, které se měly vznášet uvnitř kladně nabité homogenní koule, podobně jako hrozinky v pudinku, odtud název pudinkový model. Tento model byl ve fyzice dominantní až do roku 1911, kdy Rutherford zveřejnil výsledky svého týmu.  Experiment provedli v roce 1909 fyzik Hans Geiger a student Ernst Marsden pod dohledem vedoucího katedry fyziky na univerzitě v Manchesteru Ernesta Rutherforda.

Experiment.

Rutherfordův experiment sestával ze série testů, v nichž kladně nabité alfa částice (jádra helia) bombardovaly tenký list zlaté fólie. V případě správnosti Thompsonova modelu atomu měly alfa částice pronikat fólií bez většího ovlivnění, jelikož jsou alfa částice hmotné a elektrický náboj je podle Thompsonova modelu široce distribuován. Nicméně skutečné výsledky byly pro Rutherforda překvapivé. Ačkoli mnoho alfa částic skutečně skrz fólii proniklo, řada z nich mělo velmi odkloněné dráhy a některé se dokonce odrazily a vrátily zpět ke zdroji záření.  V podrobnějším popisu byly částice záření alfa generovány radioaktivním rozpadem radonu směrem do olověného kontejneru obráceného otvorem směrem k velmi tenké zlaté fólii. Fólie pokrytá sulfidem zinečnatým byla v tomto experimentu detailně zkoumána pod mikroskopem. Mikroskop se může otáčet kolem zlaté fólie, aby bylo možné pozorovat částice, jejichž dráha byla vychýlena o stanovený úhel. Podle Thomsonova modelu by částice měly být vychýleny maximálně o několik stupňů. Nicméně bylo zjištěno, že malé procento částic je vychýleno mnohem více.

Důsledky a závěry.

Výsledky experimentu prokázaly, že Thomsonův model atomu je neplatný. Skutečnost, že se mnoho alfa částic vychýlí o větší úhly nebo dokonce odrazí zpět ke zdroji značí, že v atomu je na malém objemu ve středu soustředěn pozitivní náboj s vysokou hmotností. Alfa částice procházející středem nebo poblíž středu atomu se srazí s kladně nabitým středem nebo s ním interagují. Vzhledem k tomu, že řada částic pronikla fólií bez ovlivnění, znamená to, že střed atomu musí být dostatečně malý ve srovnání se zbytkem.  Většina alfa částic měla odchylky nulové nebo jen velmi malé, tudíž dospěl Rutherford k závěru, že zbytek atomu je oblast s velmi nízkou hustotou. Celý kladný elektrický náboj se nachází ve velmi hmotném a hustém středu atomu, ve struktuře, které Rutherford říkal těžiště a později získala název atomové jádro. Z těchto výsledků tedy vychází dnešní představa o atomu jako o struktuře s pozitivně nabitým hustým a hmotným jádrem, kolem nějž obíhají záporné elektrony v relativně velké vzdálenosti ve srovnání s velikostí jádra.  Rutherford výsledky experimentu publikoval v roce 1911. Definitivně odmítl možnost platnosti Thomsonova modelu, jelikož žádný ze záporných elektronů nemá dostatečné množství záporného náboje nebo hmotnosti, aby ovlivnil dráhu alfa částic. Místo toho Rutherford navrhl, že uvnitř ve středu atomu se nachází kladně nabité jádro v němž je soustředěna většina hmotnosti atomu a kolem obíhají záporně nabité částice relativně daleko od jádra.  Při analýze výsledků použil Rutherford striktně Newtonovy metody klasické fyziky. Později, když se rozvinula kvantová mechanika, bylo zjištěno, že její metody dávají v tomto případě stejné výsledky jako ty odvozené Rutherfordem klasickými metodami.  Ačkoli měl Rutherfordův model atomu řadu problémů, například s distribucí náboje elektronu a další, které byly vyřešeny nástupem kvantové mechaniky, hlavní závěr experimentu, existence atomového jádra, je platný i v 21. století.  Rutherfordův model atomu byl v roce 1913 vylepšen Nielsem Bohrem. Přestože i Bohrův model atomu byl brzy nahrazen kvantově mechanickým modelem atomu, Bohrův model se i na začátku 21. století pro mnoho fyzikálních účelů používá jako přijatelné zjednodušení. Rutherfordovy výsledky přinesly základ pro všechny budoucí modely atomu a pro budoucí vývoj jaderné fyziky.

Rutherfordův experiment nebo také Geigerův-Marsdenův experiment byl experiment provedený Hansem Geigerem a Ernestem Marsdenem pod vedením Ernesta Rutherforda v roce 1909 v Manchesteru. Experiment měl za cíl sledovat vnitřní strukturu atomu. Jeho neočekávané výsledky vedly k opuštění Thomsonova modelu, zvaného též pudinkový a zavedení Rutherfordova modelu.

盖革-马士登实验(英语:Geiger-Marsden experiment),又称卢瑟福散射实验,是1909年汉斯·盖革和欧内斯特·马斯登在欧内斯特·卢瑟福指导下于英国曼彻斯特大学做的一个著名散射实验。


Stav ruské společnosti.

Ruské státní televizní stanice, které sleduje 94 procent obyvatel, podle ruského sociologa Borise Dubina šíří v poslední době (2014) „strach z okolního světa, který nerozumí složité ruské povaze“. Z pořadů prý vyplývá pocit, že Rusové jsou jiní, složitější, lepší, s výjimečnou historickou zkušeností. Putin je pak se svými postoji, které jsou pro většinu ostatního světa nepřípustné, pro Rusy hrdinou. Když např. Putin tvrdí, že na Ukrajině ruští vojáci nejsou, všichni včetně Rusů podle Dubina vědí, že to není pravda, ale část Rusů to považuje za povolenou a geniální válečnou lest. Pohrdání druhými je podle něj vnímáno jako projev hrdosti a nezávislosti svébytného ruského národa a Narcismus ovládá státní, občanskou i vojenskou politiku v Rusku.  Historik Alexej Kelin si myslí, že Rusové vnímají více emocionálně než Evropané, což je důsledkem toho, že se jim ještě nepodařilo dohnat Evropu ve všech směrech a zbavit se definitivně následků mongolské nadvlády, o což se snaží od dob Petra Velikého. Ruská elita podle něj byla vždy daleko od poddaných a v Rusku neexistovala téměř žádná občanská společnost, jen v roce 1917 byla procarská elita vystřídána bolševickými demagogy. Mocnáři si prý od té doby jen udržovali stav okolnostmi vynucené loajality poddaných a poddanství je přitom voliči vnímáno jako ochranářství a privilegia mocných jako přirozenost. Současný stav voličstvu vyhovuje a jen 20 procent Rusů se aktivně účastní politického života.  Ostře se na téma Putinova režimu vyslovoval Boris Němcov jakožto jeden z hlavních ruských opozičních předáků. 80 procentní podporu Rusů Putinovi přikládá tomu, že prý Putin „systematicky Rusům vymýval mozky.“ Podle něj u nich vyvolal pocit méněcennosti vůči Západu, nenávist k cizincům, pocit, že je potřeba obnovit sovětské pořádky, a také víru, že lze svět ohromit pouze násilím, agresí, silou a strachem. Podle Němcova má ruská propaganda rysy Goebbelsova stylu, kdy je apelováno na city a jedná se podle hesla „tisíckrát opakovaná lež se stává pravdou,“ cílí na prosté lidi a je účinná. Stojí za ní podle něj také generální ředitel Prvního kanálu Konstantin Ernst nebo vedoucí provládní agentury Rusko dnes Dmitrij Kiseljov. Rusko se podle Němcova pomalu mění v jakýsi hybridní fašistický stát využívající některé fašistické prvky a národnostní menšiny, jazyk a kulturu používá k rozkladu okolních států zevnitř a používá proti nim i proti vlastním lidem zločinné metody. Podle Němcovova odhadu bude Putin krizi na Ukrajině spíše prohlubovat a bude dále investovat značné finanční prostředky do modernizace armády. 27. února 2015 byl Němcov zastřelen neznámým pachatelem v centru Moskvy, dva týdny po tom, co vyjářil obavy z toho, že ho prezident Putin nechá kvůli svým kritickým postojům zabít. Vykonavatelé byli dopadeni, ale objednatel vraždy je dosud nejasný (2016).

Nástroje v oblasti lidských práv, včetně mezinárodního paktu o občanských a politických právech, mezinárodního paktu o hospodářských, sociálních a kulturních právech (úplně) a úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod (s výjimkami) ztělesňují přednost mezinárodního práva před vnitrostátními právními předpisy podle kapitoly 1 článku 15 Ústavy.

俄罗斯联邦的公民权利和自由是在由1993年通过的《俄罗斯联邦宪法》的第2章中所授予的。 俄罗斯签署了《世界人权宣言》,也批准了其他一些国际公约,包括《公民权利和政治权利国际公约》,《经济、社会及文化权利国际公约》和《欧洲人权公约》(部分条款有所保留)。根据《俄罗斯宪法》第1章第15条规定,这些国际公约的效力均高于国内的法律。


瓦连京·瓦西里耶维奇·邦达连科

Vzdělání.

Narodil se v Charkově, jeho otec bojoval na východní frontě v druhé světové válce. Již od dětství snil Bondarenko o tom, že se stane pilotem. Nastoupil proto na leteckou školu v Charkově a současně byl členem místního leteckého klubu. V roce 1954 byl přijat na Vorošilovu leteckou akademii, později byl přeložen do Armaviru, kde absolvoval v roce 1957. Poté sloužil u sovětského letectva jako poručík.

Oddíl kosmonautů.

V dubnu 1960 byl Bondarenko vybrán do prvního sovětského oddílu kosmonautů jako nejmladší z 20 členů. V květnu začal trénovat na simulátorech lodi Vostok.

Smrt.

23. března 1961 právě probíhal desátý den jeho plánovaného patnáctidenního testu v tlakové komoře, kde bylo nejméně 50 % kyslíku. Po dokončení denní práce si Bondarenko sundal senzory z těla a umyl si kůži bavlněným tampónem namočeným v alkoholu, který pak zahodil. Tampón ale dopadl na elektrickou varnou desku, kde si Bondarenko vařil čaj. Tampón začal hořet a Bondarenko se ho pokusil uhasit rukávem vlněné kombinézy. Neuvědomil si však, že má na těle také hořlavý alkohol.  Přetlaková komora bohatá na kyslík nešla kvůli rozdílu tlaků dlouho otevřít. Lékaři komoru otevřeli až po půl hodině. Během této doby byl spálen téměř veškerý kyslík v komoře a Bondarenko utrpěl popáleniny 3. stupně na většině povrchu těla. Byl převezen do nemocnice, kde ale po 16 hodinách zemřel. Vedoucí programu pilotovaných kosmických letů Nikolaj Petrovič Kamanin dával za vinu Bondarenkovu smrt špatné organizaci a řízení experimentu.  Bondarenko byl pohřben v Charkově a v červnu 1961 dostal posmrtně Řád rudé hvězdy.

Následky.

Zpráva o nehodě a smrti Bondarenka nebyla v 60. letech zveřejněna. Bondarenko už se ale objevil na několika filmech a fotografiích prvního oddílu a jeho záhadné zmizení vedlo ke vzniku pověstí o kosmonautech umírajících při neúspěšných startech. V roce 1980 byly zveřejněny podrobnosti incidentu na západě a v roce 1986 je zveřejnil novinář Jaroslav Golovanov i v Sovětském svazu.  Bondarenkova smrt byla způsobena požárem v uzavřené komoře s vysokým obsahem kyslíku. Stejný osud postihl také astronauty Apolla 1. Později se tedy spekulovalo, že kdyby byli Sověti více otevření a zveřejnili detaily nehody, NASA mohla vědět o nebezpečí konstrukce velitelské sekce lodi Apollo a včas by provedla změny, které by smrti tří astronautů zabránily. Nicméně v roce 1966 bylo nebezpečí spojené s vysokotlakým prostředím o velkém obsahu kyslíku podrobně popsáno v amerických vědeckých publikacích, tedy bylo NASA dobře známo.

Osobní život.

V roce 1956 se oženil s lékařskou pracovnicí Galinou Rykovou. Měli spolu syna. Bondarenko rád zpíval a hrál tenis.

Valentin Vasiljevič Bondarenko (16. února 1937 - 23. března 1961) byl sovětský stíhací pilot vybraný v roce 1960 do prvního oddílu kosmonautů. Zemřel v důsledku popálenin, které utrpěl v průběhu patnáctidenního testu v tlakové komoře. Vláda tajila jeho smrt i to, že byl v oddílu kosmonautů, až do roku 1980.

瓦连京·瓦西里耶维奇·邦达连科(,,1937年-2月16日-1961年-3月23日),苏联宇航员,苏联空军上尉战斗机飞行员。


Vzdělání.

Aspect je absolventem École normale supérieure de Cachan, kterou dokončil v roce 1965. Poté získal ještě magisterský titul na Université d'Orsay v roce 1969. Následovala tříletá vojenská služba, během níž vyučoval v Kamerunu.  Na počátku roku 1980, když pracoval na své disertační práci, vykonal experimenty, které měly prověřit platnost Bellových nerovností. Tyto experimenty ukázaly, že pravděpodobně skutečně v kvantové mechanice existuje působení na dálku, které poprvé formulovali Albert Einstein, Boris Podolsky a Nathan Rosen ve známém EPR paradoxu. Když jsou dvě částice odděleny libovolně velkou vzdáleností, korelace mezi jejich vlnovými funkcemi zůstává zachována, jako by byly součástí jedné vlnové funkce, která není narušena dokud není jedna z částic měřena.

Výzkum.

Pokud je kvantová teorie správná, určení směru osy polarizace fotonu, nutící vlnovou funkci ke kolapsu v této ose, bude mít vliv na měření částice dvojčete tohoto fotonu. Tento jev se vyskytuje bez ohledu na neznalost experimentátora jaké osy byly vybrány vzdálenými kolegy. Jev se rovněž vyskytuje i ve vzdálenostech, pro které je nemožná jakákoli komunikace mezi fotony i rychlostí světla.  Aspectovy experimenty byly po experimentech Stuarta Freedmana a Johna Clausera další, které poskytly důkazy že jsou Bellovy nerovnosti porušeny. Nicméně výsledky nebyly zcela průkazné, protože obsahovaly takzvané mezery, které umožňují alternativní vysvětlení, která jsou v souladu s lokálním realismem. Tyto alternativy jsou takzvané lokální teorie se skrytými parametry.  Experiment poskytl silný důkaz, že kvantová událost na jednom místě může ovlivnit událost na jiném místě bez zjevného mechanismu pro komunikaci mezi těmito dvěma místy. Albert Einstein to nazval "strašidelným působením na dálku". Nicméně tyto experimenty neumožňují komunikaci rychlostí vyšší než je rychlost světla, protože kvantové události se zdají být ze své podstaty náhodné.  Dále se Aspect věnoval výzkumu laserového chlazení neutrálních atomů a experimentům na vytváření Boseho-Einsteinových kondenzátů.

Ocenění.

Za svou práci na Bellových nerovnostech získal v roce 2010 Wolfovu cenu za fyziku. Dále získal roku 2012 medaili Alberta Einsteina.

Alain Aspect (* 15. června 1947) je francouzský fyzik, který je známý především díky práci v oblasti experimentálního ověřování kvantového provázání.

阿兰·阿斯佩(,1947年-6月15日),出生于阿让,法国物理学家、卡尚高等师范学校校友。


Definice.

Penroseova originální definice.

Spinová síť, tak jak je popsána Penrosem je druh diagramu v němž každý lineární segment představuje světočáru jednotky (buď elementární částici nebo složený systém částic). Tři úsečky se připojují ke každému vrcholu. Vrchol může být interpretován jako událost, ve které se buď jeden celek dělí na dvě jednotky nebo se naopak dvě jednotky srazí a spojí do jednoho celku. Diagramy jejichž lineární segmenty jsou spojeny ve vrcholech se nazývají uzavřené spinové sítě. Čas může být považován za ubíhající v jednom směru, například ze spodní části diagramu do horní, ale u uzavřených spinových sítí nemá směr chodu času vliv na výpočty.  Každý lineární segment je označen celým číslem zvaným spinové číslo. Jednotka se spinovým číslem "n" se nazývá "n"-jednotka a má moment hybnosti "nħ/2", kde "ħ" je redukovaná Planckova konstanta. Pro bosony, jako fotony a gluony, je "n" celé číslo. Pro fermiony, jako elektrony a kvarky, je "n" liché.  Pro každou uzavřenou spinovou síť lze vypočítat nezáporné celé číslo, které se nazývá norma spinové sítě. Normy mohou být použity pro výpočet pravděpodobnosti různých hodnot spinu. Síť, jejích normou je nula, má nulovou pravděpodobnost výskytu. Pravidla pro výpočet normy a pravděpodobnosti jdou nad rámec tohoto článku. Nicméně, implikují, že pro spinové sítě, které mají nenulovou formu musí být splněny dvě podmínky u každého vrcholu. Předpokládejme, že vrchol spojuje tři jednotky se spinovými čísly "a", "b", a "c". Potom jsou tyto podmínky uvedeny jako:  Například, "a" = 3, "b" = 4, "c" = 6 je nemožné, protože 3 + 4 + 6 = 13 je liché, a "a" = 3, "b" = 4, "c" = 9 je nemožné protože 3 + 4 < 9. Nicméně, "a" = 3, "b" = 4, "c" = 5 je možné protože 3 + 4 + 5 = 12 je sudé a je splněna i trojúhelníková nerovnost. Někdy se používá poločíselné značení, s podmínkou že "a" + "b" + "c" musí být celé číslo.

Formální definice.

Formálněji je spinová síť graf, jehož hrany jsou spojeny s neredukovatelnými reprezentacemi kompaktní Lieovy grupy a její vrcholy jsou spojeny s propletením hran k nim přiléhajících.

Použití ve fyzice.

Smyčková kvantová gravitace.

Ve smyčkové kvantové gravitaci představuje spinová síť kvantový stav gravitačního pole tří dimenzionálního hyperpovrchu. Množina všech možných spinových sítí (přesněji s-uzlů, což je ekvivalence tříd spinových sítí pod difeomorfizmem je počitatelná, to představuje základ Hilbertova prostoru smyčkové kvantové gravitace.  Jedním z klíčových výsledků smyčkové kvantové gravitace je kvantování ploch. Pozorovatel z plochy "A" dvojdimenzionálního povrchu Σ by měl mít diskrétní spektrum. Každá spinová síť je vlastní stav každého takového pozorovatele a vlastní hodnota se rovná  kde součet přejde přes všechny průsečíky "i" z Σ se spinovou sítí. V tomto vzorci,  Podle tohoto vzorce, nejnižší možné nenulová vlastní hodnota operátoru oblasti odpovídá propojení, které nese reprezentaci spinu 1/2. Za předpokladu, že je Immirziho parametr řádu jedna, dostáváme nejmenší možnou měřitelnou plochu ~10 cm.  Vzorec pro vlastní hodnoty plochy se stává poněkud složitějším, pokud se povrch propojí uzly. Zatím ovšem není jasné, zda tyto případy mají fyzikální smysl.  Kvantování se vztahuje na operátor objemu. Podobně objem 3D podpotrubí obsahující části spinové sítě je dán součtem příspěvků každého uzlu uvnitř. Každý uzel je elementární kvantový objem a každé propojení je elementární kvantová plocha obklopující tento objem.

Obecnější kalibrační teorie.

Podobné konstrukce mohou být použity pro obecné kalibrační teorie s kompaktními Lieovými grupami.  Michael Levin a Xiao-Gang Wen také definovali strunovou síť pomocí tenzorových kategorií. Přesné spojení se spinovými sítěmi zatím není známo.

Spinová síť je ve fyzice typ diagramu, který může být použit k reprezentaci stavu a interakce mezi částicemi a poli v kvantové mechanice. Z matematického hlediska jsou diagramy stručný způsob jak reprezentovat multilineární funkce a funkce mezi reprezentacemi maticových grup. Schematická notace často zjednodušuje výpočty, protože jednoduché diagramy mohou být použity k reprezentaci složitých funkcí. Za vynálezce spinové sítě je považován Roger Penrose, i když podobné schematické techniky existovaly i před tímto okamžikem.

量子力学中,自旋网络是一种图表,用以表示粒子与量子场之间的的交互作用与状态。以数学的出发点来看,这些图案是一种简明方法,可代表多线性函数以及矩阵群众多表示之间的关联函数。此图案记号往往能简化计算,以其能代表复杂的函数。自旋网络的发明一般是归因于罗杰·潘洛斯于1971年的贡献,然而在此之前已有类似的图样方法。


Pozorování a průzkum.

Ačkoli Uran nemá žádný dobře definovaný povrch ve svém nitru, vnější plynná obálka planety se nazývá atmosféra. Schopnost dálkového průzkumu sahá asi 3000 kilometrů pod úroveň 1 baru. V této vrstvě je tlak asi 100 MPa a teplota 320 Kelvinů.  Historie pozorování atmosféry Uranu je bohatá, přestože je Uran ze Země viditelný velmi slabě, jeho úhlový průměr je menší než 4′′. První spektrum Uranu pozorovali v roce 1871 Angelo Secchi a William Huggins, který našel celou řadu širokých tmavých pruhů, které nebyl schopen identifikovat. Nebyl také schopen identifikovat žádné Fraunhoferovy sluneční čáry. To později vysvětlil Norman Lockyer tak, že Uran vyzařuje vlastní světlo a neodráží světlo ze Slunce. Roku 1889 však byly Fraunhoferovy čáry pozorovány v ultrafialovém spektru, ukázalo se tedy, že Uran skutečně svítí odraženým světlem Slunce. Povaha tmavých pruhů zůstala neznámá až do 30. let 20. století.  Klíč k rozluštění spektra Uranu našli v roce 1930 Vesto Slipher a Rupert Wildt, kteří zjistili, že pozorované tmavé pruhy patří plynnému metanu. Předtím nebyly pozorovány protože jsou velmi slabé. Atmosféra Uranu tak byla transparentní do větší hloubky než u jiných plynných planet. V roce 1950 si Gerard Kuiper všiml dalšího difuzního tmavého pásu ve spektru, který nebyl schopen identifikovat. Roku 1952 ukázal Gerhard Herzberg, že tento pás je způsoben slabou kvadrupólovou absorpcí molekulárního vodíku. Spektroskopická pozorování prováděná od roku 1967 ukazovala, že tepelná bilance Uranu je přibližně vyrovnaná, tedy že vyzařuje zhruba tolik tepla, kolik přijímá od Slunce.  V lednu 1986 prolétla kolem Uranu v minimální vzdálenosti asi 107 000 kilometrů sonda Voyager 2. Ta poskytla první blízké snímky a spektrum atmosféry. Bylo potvrzeno, že se atmosféra skládá hlavně z vodíku a helia se zhruba 2% příměsí metanu. Atmosféra se ukázala být velice transparentní a bez stratosférické a troposférické mlhy. Bylo pozorováno jen omezené množství diskrétních mraků.  V 90. letech a po roce 2000 umožnil Hubbleův vesmírný dalekohled a rozvoj adaptivní optiky poprvé pozorování rysů atmosféry Uranu ze Země. Tato pozorování umožnila například prověřit rychlost větrů na Uranu.

Složení.

Složení atmosféry Uranu je odlišné od složení Uranu jako celku. Atmosféra se skládá převážně z vodíku a helia. Na rozdíl od plynných obrů nedošlo k přesunu helia z horních vrstev atmosféry do hlubších vrstev planety.  Třetí nejhojnější složkou atmosféry je metan, jehož přítomnost je známa již delší dobu. Metan má významné absorpční pásy ve viditelné a infračervené části spektra, což způsobuje akvamarínovou nebo azurovou barvu, kterou u Uranu pozorujeme. Metan tvoří 2,3% složení atmosféry. Nachází se převážně v hlubších vrstvách atmosféry s nižší teplotou.  izotopové složení atmosféry je zatím téměř neznámé. Známý je pouze poměr vodíku k deuteriu, což bylo změřeno družicí Infrared Space Observatory v 90. letech.  Infračervená spektroskopie, včetně měření pomocí Spitzerova vesmírného dalekohledu pomohla na Uranu zjistit stopová množství uhlovodíků, které jsou vyrobeny fotolýzou metanu vyvolanou slunečním UV zářením. Nalezeny byly ethan, acetylen, propyn nebo butadiin. Dále byly spektroskopicky odhaleny stopy vodní páry oxidu uhelnatého a oxidu uhličitého ve stratosféře, které pravděpodobně pocházejí z externího zdroje jako jsou padající komety či prach.

Struktura.

Atmosféru Uranu dělíme do třech základních vrstev. Troposféra se nachází ve výškách -300 až 50 kilometrů a jsou v ní tlaky 100 - 0,1 baru. Dále stratosféra ve výškách mezi 50 a 4000 kilometry a tlacích 0,1 - 10 barů a termosféra/exosféra, která se nachází ve vrstvách od 4000 kilometrů až do vzdálenosti několika planetárních poloměrů. Uran nemá mezosféru.

Troposféra.

Troposféra je nejnižší a nejhustší část atmosféry, je charakterizována poklesem teploty s rostoucí výškou. Ve výškách -300 kilometrů je teplota kolem 320 Kelvinů, ve výškách kolem 50 kilometrů je teplota 53 Kelvinů. Ve skutečnosti se teplota na horní hranici troposféry pohybuje od 49 do 57 Kelvinů v závislosti na zeměpisné šířce. Nejnižší známá teplota byla dosažena na 25 stupni jižní šířky. Troposféra drží většinu hmotnosti planety a tropopauza je zodpovědná za většinu termálních infračervených emisí planety.  Předpokládá se, že troposféra má velmi složitou strukturu oblačnosti. Metanové mraky při asi 1–2 bar, mraky z čpavku a sirovodíku při 3–10 bar, mraky z amonných hydrosulfidů při 20–40 bar a nakonec vodní mraky mezi 50–300 bary. Přímo byly ale Voyagerem pozorovány pouze metanové mraky, další tři vrstvy tedy zatím zůstávají spekulativními. Sirovodíková oblačnost je možná pouze v případě, že poměr síry a dusíku je výrazně větší než solární hodnota 0,16. V opačném případě sirovodík reaguje s amoniakem za vzniku hydrosulfidu amonného.  Přesné umístění horní vrstvy oblačnosti je poněkud sporné. Nová měření jsou totiž v rozporu s měřeními získanými Voyagerem 2 a umisťují oblačnost do rozmezí tlaků 2–6 barů, na rozdíl o měření Voyageru, která udávají rozmezí 1,2 až 1,3 bar. Tento rozpor může být vyřešen novými daty o absorpci metanu v atmosféře planety.  Troposféra je velmi dynamická, vykazuje silné pásmové větry, metanové mraky, tmavé skvrny a změny ročních období.

Stratosféra.

Stratosféra je střední vrstva atmosféry Uranu, v níž teplota roste s rostoucí výškou, od 53 Kelvinů na hranici tropopauzy až po 850 Kelvinů na hranici termosféry. Ohřev stratosféry je způsoben vedením tepla z termosféry směrem dolů, jakož i absorpcí slunečního ultrafialového a infračerveného záření metanem a složitými uhlovodíky.  Uhlovodíky těžší než metan jsou přítomny v relativně úzké vrstvě atmosféry ve výšce 160 až 320 kilometrů, což odpovídá tlaků 10-0,1 kPa a teplotám 100-130 Kelvinů. Po metanu nejhojnější uhlovodíky jsou acetylen a ethan. Komplexní uhlovodíky jsou zodpovědné za chlazení stratosféry v této vrstvě.  Kromě uhlovodíků obsahuje stratosféra také oxid uhelnatý a stopy vodní páry a oxidu uhličitého. Tyto tři sloučeniny jsou ve stratosféře distribuovány poměrně homogenně a nejsou omezeny na úzkou vrstvu jako uhlovodíky.  Koncentrace uhlovodíků ve stratosféře Uranu je nižší než ve stratosféře jiných plynných planet. Horní vrstvy atmosféry Uranu jsou tak velmi čisté a transparentní. Uranova stratosféra je proto méně neprůhledná a chladnější než u ostatních plynných planet.

Termosféra.

Termosféra je vnější vrstvou atmosféry Uranu táhnoucí se tisíce kilometrů s jednotnou teplotou mezi 800 a 850 Kelviny. Což je teplota mnohem vyšší než například 420 Kelvinů u termosféry Saturnu. Zdroje potřebné pro udržení teploty nejsou zatím pochopeny, jelikož ani solární záření ani polární aktivita nemůže poskytnout dostatek energie. Přispívat může slabá schopnost chlazení termosféry vzhledem k přítomnosti uhlovodíků ve stratosféře. Termosféra obsahuje velké množství volných atomů vodíku, zatímco helium zde chybí, protože je difúzně odděleno v nižších výškách.  Termosféra a horní část atmosféry obsahuje velké množství iontů a elektronů, které tvoří ionosféru Uranu. Data z Voyageru 2 ukazují, že ionosféra leží ve výšce mezi 1000 a 10 000 kilometry a může zahrnovat několik úzkých a hustých vrstev mezi 1000 a 3500 kilometry. Ionosféra je udržována především slunečním zářením a její hustota závisí na sluneční aktivitě. Polární aktivita Uranu není tak silná jako u Jupiteru či Saturnu a k ionizaci přispívá jen málo. Vysoká koncentrace elektronů může být částečně způsobena nízkou koncentrací uhlovodíků v atmosféře.  Horní vrstva atmosféry je zdrojem dalekých ultrafialových emisí známých jako "dayglow" nebo "electroglow", které vychází výhradně z osvětlené části planety. Tento jev se vyskytuje v termosféře všech plynných planet a je interpretován jako ultrafialová fluorescence atomů a molekul vodíku excitovaných slunečním zářením nebo fotoelektrony.

Vodíková korona.

Horní část termosféry se nazývá exosféra. Spodní hranice exosféry Uranu je ve výšce 6500 kilometrů nebo 1/4 planetárního poloměru nad "povrchem". Skládá se převážně z vodíku a je často nazývaná vodíková korona Uranu. Exosféra Uranu je poměrně rozsáhlá, což částečně vysvětluje vysoká teplota a tlak ve spodní části termosféry. Hustota atomárního vodíku v koroně pomalu klesá se vzrůstající vzdáleností od planety. Exosféra sahá až na několik poloměrů planety daleko. To způsobuje brzdění malých částic obíhajících Uran a odčerpávání prachu z Uranových prstenců. Padající prach zase kontaminuje horní vrstvy atmosféry.

Dynamika.

Uran má poměrně nevýrazný vzhled, chybí mu široké barevné pruhy a oblaky přítomné na Jupiteru nebo Saturnu. Voyager 2 pozoroval jasnou jižní polární čepičku. Nejjasnější zonální pás byl pozorován v blízkosti polární čepičky. Tato polární čepička pozorovaná v roce 1986 se ztrácela v 90. letech, kdy byl na Uranu slunovrat. Po rovnodennosti v roce 2007 začal jižní polární límec slábnout a naopak se objevovat severní polární límec.  Atmosféra Uranu je v porovnání s ostatními plynnými planetami poměrně klidná. Obsahuje jen omezený počet malých jasných mraků ve středních zeměpisných šířkách na obou polokoulích. Zatím byla pozorována jen jedna tmavá skvrna. Jeden ze světlých oblaků na -34 stupni zeměpisné šířky pravděpodobně existuje již od roku 1986. Přesto má atmosféra Uranu poměrně silné pásmové větry, které vanou v retrográdním směru v blízkosti rovníku a kolem 20 stupně zeměpisné šířky přecházejí na klasický směr. Rychlosti větru jsou obvykle mezi 50 a 100 metry za sekundu. Nicméně kolem 50 stupně zeměpisné šířky dosahují až 240 metrů za sekundu. Profil větrů naměřený v roce 2007 byl mírně asymetrický, silnější větry byly naměřeny na jižní polokouli, což se ale ukázalo být sezónním jevem, protože jižní polokoule byla předtím nepřetržitě osvětlena. Po roce 2007 došlo ke zrychlení větrů na severu a zpomalení na jihu.  Uran vykazuje značnou sezónní variabilitu v průběhu 84leté oběžné doby. Periodické mizení a objevování polárních límců a slábnutí a zesilování polárních čepiček jsou reálné jevy. Další změny jsou dány spíše změnou pohledu na Uran, jelikož jasná polární oblast přichází do zorného pole v blízkosti slunovratů, zatímco tmavší rovník vidíme poblíž rovnodennosti.

Atmosféra Uranu je jako u většiny plynných obrů složena převážně z vodíku a helia. V hloubce je podstatně obohacena o těkavé látky jako voda, amoniak a methan ve formě "ledů". Naopak vrchní část atmosféry obsahuje kvůli nízké teplotě velmi málo plynů těžších než vodík a helium. Atmosféra Uranu je nejchladnější ze všech planet, dosahuje teploty kolem 49 Kelvinů.

天王星的大气层虽然还是以氢和氦为主要的成分,但与海王星相似,而不同于较大的气体巨星木星和土星,它拥有的挥发性物质(类似于"冰"),像是水、氨和甲烷的比例较高。不同于木星和土星,天王星上层的大气层之下被认为没有金属氢。取而代之的是,在内部应该是由氨、水和甲烷组成的"海洋",逐渐的转换成以氢和氦为主的大气层并混合在一起,而没有很清楚的界线。由于这样的差异,许多天文学家认为天王星和海王星应该自成一族,称为冰巨星,以与木星和土星有所区别。


2016年夏季奧林匹克運動會馬術比賽

Soutěž.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 má šest odvětví:

Průběh soutěže.

Parkurové skákání.

Celkem se jede pět kol, jejichž vítěz získá individuální medaili. Do druhého kola postoupí ti mezi prvním až šedesátým místem včetně. Pokud bylo na šedesátém místě více účastníků, postupovali by všichni. Do třetího kola postupuje pětačtyřicet nejlepších, opět platí, že postoupí všichni soutěžící na 45. místě, tedy i pokud jich bylo více. Do čtvrtého kola postupuje pětatřicet jezdců, ale maximálně čtyři na jednu zem (tedy v případě, že postoupilo pět účastníků z jednoho státu, jeden z nich v dalším kole soutěžit nemohl). Ve čtvrtém kole pak jezdci začínají „s čistým štítem“. Dvacet nejlepších jezdců odjede i páté kolo a poté se sčítají chyby ze čtvrtého a pátého kola, z čehož vyplynou medailisté a zbývající umístění.  V družstevní soutěži odjedou týmy celkem tři kola. Nejlepších osm družstev postupuje do druhého kola a ty samé týmy postupují i do třetího kola. Výsledky z druhého a třetího kola se sečtou a podle skóre jsou rozděleny medaile.

Drezura.

Drezurní družstva se skládají ze čtyř členů, přičemž ti všichni se účastní i soutěže o individuální medaile. Země, které nemají dostatek jezdců na utvoření družstva mohou své žokeje nechat soutěžit v individuální soutěži.  Všichni jezdci, jak v družstevní tak individuální kategorii, odjedou Grand Prix. Šest nejlepších týmů, včetně těch na děleném šestém místě, postupuje do dalšího kola – Grand Prix Special, kde je hodnocení přísnější. Následně se sečtou výsledky tří nejlepších jezdců z každého týmu a podle výsledného skóre jsou určeni vítězové a zbývající umístění.  V jednotlivé soutěži postupují do Grand Prix Special všichni jezdci, jejichž družstvo je mezi šesti nejlepšími. V případě, že země nemohla vytvořit družstvo, do dalšího kola postupuje osm nejlepších jednotlivců. Nejlepších osmnáct jezdců Grand Prix Special postupuje do třetího kola na freestyle. Platí ale, že na jednou zemi připadají v této soutěži maximálně tři soutěžící, podobně, jako je tomu v parkurovém skákání. Ve freestylu si jezdec sám tvoří hudbu i sestavu, i když v ní musí být některé, předem určené, povinné prvky. Záleží na jezdci zda zvolí jednodušší prvky nebo naopak. Důležitý je i výběr a sestavení hudby. Medaile jsou následně, na základě výsledku freestylu, rozdány podle skóre.

Jezdecká všestrannost.

Soutěž pro jednotlivce i družstva probíhá současně. Jezdci se zúčastní drezurního testu, kola cross-country a parkurového skákání. V družstevní soutěži jsou následně sečteny tři nejlepší výsledky dané země (tři nejlepší z každé disciplíny) a tým s nejnižším počtem trestných bodů vítězí. V soutěži jednotlivců se pak soutěžící účastní ještě parkurového skákání a pak jsou podle výsledků rozděleny individuální medaile. I v jezdecké všestrannosti platí, že do finálního kola jednotlivců mohou postoupit maximálně tři žokejové na jednu zem.

Zúčastněné země.

Soutěže se účastnilo 43 zemí, přičemž pro Tchaj-wan, Dominikánskou republiku, Palestinu, Katar a Zimbabwe se jednalo o debut.

Jezdectví na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru probíhalo od 6. do 19. srpna 2016 v Olympijském jezdeckém centru v Deodoru. Soutěž měla šest odvětví a účastnilo se jí celkem 43 zemí, přičemž pro některé z nich to byl debut. Česko zde nemělo žádného reprezentanta.

2016年夏季奥林匹克运动会马术比赛于2016年8月7日至19日在奥林匹克马术中心举行,此次比赛共分为6个项目。


Život a kariéra.

Narodil se v Nashvillu ve státě Missouri. Vychodil pouze pět tříd základního vzdělání, poté se vzdělával doma a pracoval jako novinář v krimi rubrice. Vrátil se však do školy a za pouhé dva roky dokončil zbývajících šest tříd středoškolského vzdělání.  V roce 1907 se rozhodl jít studovat žurnalistiku na University of Missouri. Když se dozvěděl, že obor žurnalistika nebude ten rok otevřen, rozhodl se studovat první obor, který uvidí v seznamu předmětů. Odmítl archeologii, již nedokázal vyslovit, druhým předmětem v seznamu byla astronomie, zapsal si tedy tento obor.  Po absolvování základního kurzu v Missouri získal stipendium na Princetonské univerzitě, kde pracoval pod vedením Henryho Norrise Russella. Věnoval se určování vzdálenosti kulových hvězdokup za pomoci vztahu mezi periodou a svítivostí proměnných hvězd cefeid, který objevila Henrietta Swan Leavittová. Ukázal, že cefeidy nejsou spektroskopické dvojhvězdy, ale pulsující hvězdy. Uvědomil si rovněž, že Galaxie Mléčná dráha je výrazně větší, než se předpokládalo a že Slunce v ní zaujímá nevýznamné místo. Tento objev je v souladu s Koperníkovským principem, podle nějž naše Země, respektive Slunce nezaujímají v rámci vesmíru žádné význačné místo.  Shapley se účastnil Velké debaty s Heberem D. Curtisem o povaze mlhovin, galaxií a velikosti vesmíru. Diskuze se uskutečnila 26. dubna 1920 ve Wwashingtonu DC v sále Národní akademie věd USA. Shapley zastával názor, že spirální mlhoviny (nyní známé jako spirální galaxie) jsou uvnitř naší Galaxie Mléčné dráhy, zatímco Curtis zastával názor, že spirální mlhoviny jsou "ostrovní vesmíry" daleko za hranicí naší Galaxie, povahou a velikostí srovnatelné s naší Galaxií. Tato debata je považována za počátek extragalaktické astronomie. Nicméně Shapleyova argumentace na vlastní diskuzi byla značně odlišná od později publikované práce, zřejmě s motivací zapůsobit na přítomnou delegaci z Harvardovy univerzity, která mohla Shapleymu nabídnout místo ředitele Harvard College Observatory. Astronomické důkazy brzy rozhodly ve prospěch Curtise, když Edwin Hubble objevil cefeidy v mlhovině M31 v Andromedě a jednoznačně určil, že je daleko za hranicemi naší vlastní Galaxie.  V době Velké debaty pracoval Shapley na observatoři Mount Wilson pod vedením George Ellery Halea, nicméně brzy po konání debaty získal místo ředitele Harvard College Observatory po nedávno zesnulém Edwardu Charlesi Pickeringovi.  Poté co Hubble určil, že existují i jiné galaxie než naše, nesouhlasil s jeho pozorováními, která kritizoval jako značně nesprávná. Nicméně poté, co mu Hubble poslal svoje důkazy a křivky, které napozoroval, Shapley uznal svůj omyl a naopak Hubbla podpořil, aby napsal článek pro Americkou astronomickou společnost. Tento článek zásadně přebudoval náš pohled na vesmír.  Shapley byl ředitelem Harvard College Observatory od roku 1921 do roku 1952, během této doby působil jako vedoucí prací, zejména vedl doktorskou práci Cecilia Payne-Gaposchkin, která se proslavila pozorováním Slunce a proměnných hvězd.  O astronomii a vědách napsal mnoho knih. Ve 40. letech pomohl založit Národní vědeckou nadaci, je také zodpovědný za přidání písmene S do názvu UNESCO, tedy "science" (věda).  V roce 1947 se stal prezidentem Americké asociace pro pokrok ve vědě. Jako zásadní hrozby ve svém projevu uvedl léky potlačující chuť na sex, nudu, světové války se zbraněmi hromadného ničení a morové epidemie.  V roce 1950 pomáhal s kampaní proti kontroverzní knize Worlds in Collision od psychiatra Immanuela Velikovskeho.  Roku 1953 napsal studii "Liquid Water Belt", v níž podpořil myšlenku teorie ekosféry Huberta Strugholda a navrhl myšlenku obyvatelné zóny. V roce 1957 navrhl v knize "Of Stars and Men" termín metagalaxie pro to, čemu dnes říkáme nadkupa galaxií.  Kromě astronomie se Shapley celý život zajímal o myrmekologii, tedy studium mravenců.  Zemřel v pečovatelském domě v Boulderu v Coloradu v roce 1972.

Osobní život.

V roce 1914 si vzal za manželku Marthu Betz, která mu pomáhala s astronomickými výzkumy a sama napsala řadu vědeckých článků. Měli spolu dvě dcery a čtyři syny, jeden z nich Lloyd Shapley je nositelem Ceny Švédské národní banky za rozvoj ekonomické vědy na památku Alfreda Nobela.

Ocenění.

Jmenuje se po něm kráter na Měsíci, asteroid 1123 Shapleya nebo Shapleyova nadkupa galaxií. Dále je po něm pojmenováno ocenění Americké astronomické společnosti. Sám Shapley získal řadu ocenění, například Henry Draper Medal nebo Gold Medal of the Royal Astronomical Society.

Harlow Shapley (2. listopadu 1885 - 20. října 1972) byl americký astronom. Jako první správně odhadl velikost galaxie Mléčné dráhy a pozici Slunce v Galaxii s použitím měření paralaxy hvězd RR Lyrae. V roce 1953 navrhl, že by obyvatelné planety měly existovat v takové vzdálenosti, v níž je možná existence kapalné vody. Tento koncept je znám jako obyvatelná zóna.

哈洛·沙普利(英语:Harlow Shapley,1885年-11月2日-1972年-10月20日),美国天文学家,美国科学院院士。他利用天琴座RR变星正确地估出了银河系的大小以及太阳所处其中的位置。1953年他提出了“液态水带”理论,现在称之为“适居带”概念。


Technologie.

Sociální síť diaspora* je tvořena sítí uzlů, neboli "lusků", hostovaných mnoha různými jednotlivci i institucemi. Každý uzel provozuje kopii softwaru Diaspora jednající jako osobní webový server. Uživatelé sítě mohou hostovat lusk na svém vlastním serveru nebo si vytvořit účet na jakémkoliv stávajícím lusku dle svého výběru, a z tohoto lusku může komunikovat s ostatními uživateli na všech ostatních luscích.  Instance Friendica jsou také součástí sociální sítě diaspora* přes Friendica Diaspora connector.

Vlastnosti.

Uživatelé diaspora* si ponechávají vlastnictví svých dat a nezříkají se svých vlastnických práv. Tento software je speciálně navržen tak, aby uživatelům umožnil stahovat všechny jejich obrázky a texty, které jimi byly kdykoli nahrány.  Software Diaspora umožňuje uživatelské příspěvky publikovat buď jako „veřejné“ nebo „omezené“. V druhém uvedeném případě, příspěvky mohou být přečteny pouze lidmi, přiřazenými k jedné ze skupin, nazývané "aspekty", které uživatel vybral při zveřejnění. Je možné sledovat veřejné příspěvky jiného uživatele bez vzájemného „přidání do přátel“. Uživatelé si také mohou posílat soukromé zprávy, zvané Konverzace. Uživatel může filtrovat svůj proud novinek pomocí aspektů.  Vývojáři považují distribuovanou povahu sítě za stěžejní pro její design a úspěch:  Distribuovaná konstrukce přitahovala členy militantní islamistické extremistické skupiny ISIS poté, co byly jejich propagandistické kampaně cenzurovány na Twitteru. Vývojáři diaspora* vydali prohlášení vyzývající uživatele k hlášení nevhodného obsahu, ale vzhledem k návrhu služby nebyli schopni blokovat obsah bez spolupráce administrátorů lusků.  Diaspora* byla výslovně uvedena americkým National Public Radio pro jeho politiku, která umožňuje použití pseudonymů, v kontrastu s jejím souputníkem Facebookem, který vyžaduje skutečná jména.  Příspěvky na diaspora* mohou obsahovat hashtagy a ‚zmínky‘ (symbol @ předcházející před uživatelským jménem). Uživatelé mohou do příspěvků nahrávat fotografie, a mohou formátovat text a odkazy s použitím Markdownu. Příspěvky mohou být přenášený do propojených účtů na Facebooku, Twitteru a Tumblr. Diaspora podporuje vkládání médií z YouTube, Vimeo a řady dalších míst, a také podporuje náhledy OpenGraph.

Diaspora (stylizováno jako diaspora* a v minulosti také DIASPORA*) je nezisková, uživateli vlastněná, distribuovaná sociální síť založená na svobodném softwaru Diaspora. Diaspora se skládá ze skupiny nezávisle vlastněných uzlů (nazývaných "lusky"), které dohromady tvoří společnou síť. K březnu 2014 existovalo na síti diaspora* více než 1 milion účtů.

Diaspora(现在常写作diaspora*,之前常写作DIASPORA*)是一个非营利性、用户自有的分布式社交网络,基于Diaspora 软件。


Život.

Narodil se v Baku v Ázerbájdžánu, jeho otec byl novinář íránsko-ázerbájdžánského původu, matka pediatrička rusko-židovského původu. V Baku tři roky navštěvoval základní školu.  V roce 1931 se rodina přestěhovala do Teheránu, kde dalších osm let chodil do místní střední školy. Přestože ovládal lépe ruštinu než perštinu, složil v Íránu zkoušky na univerzitu a umístil se jako třetí nejlepší v celé zemi. V roce 1942 dokončil Teheránskou univerzitu jako jeden ze tří absolventů oboru elektrotechnika. Když později Spojené státy americké, Sovětský svaz a Velká Británie napadly Írán, který byl tehdy spojencem Německa, Zadeh obchodoval s americkými vojáky, kterým dodával hardware a stavební materiály.  Roku 1943 Zadeh se rozhodl emigrovat do Spojených států, kam se dostával složitou cestou přes Káhiru, kde čekal na loď a na potřebné dokumenty k cestě. Do USA se dostal v polovině roku 1944 a nastoupil na Massachusettský technologický institut, kde nastoupil jako postgraduální student. V USA si změnil prostřední jméno na Asker.  Na Massachusettském technologickém institutu získal v roce 1946 magisterský titul v elektrotechnice. Následně odešel na Kolumbijskou univerzitu, protože jeho rodiče se přestěhovali do New Yorku. Kolumbijská univerzita jej přijala jako doktoranda, titul z elektrotechniky zde získal roku 1949, následující rok se stal asistentem.  Na Kolumbijské univerzitě vyučoval deset let, až byl v roce 1957 povýšen na řádného profesora. V roce 1959 přesídlil na Kalifornskou univerzitu v Berkeley. Roku 1965 zde vydal práci na téma fuzzy množin, ve které detailněji studuje matematiku fuzzy teorie množin. V roce 1973 navrhl teorii fuzzy logiky.

Vědecká práce.

Podle Google Scholar byly Zadehovy práce k září 2015 citovány 150 852 krát, z toho práce o fuzzy množinách 58 251 krát.

Fuzzy množiny a systémy.

Ve své teorii Zadeh navrhoval použítí charakteristické funkce s rozsahem intervalu [0,1] fungující na doméně všech možných hodnot. Navrhl nové operace na počtu logiky a ukázal, že fuzzy logika je zobecněním klasické a booleovské logiky. Navrhl také fuzzy čísla jako zvláštní typ fuzzy množin, stejně jako odpovídající pravidla pro konzistentní matematické operace.

Další práce.

V roce 1952 spolu s Johnem Ragazzinim vyvinuli metodu Z transformace v diskrétním zpracování časových signálů. Tato metoda je i na počátku 21. století standardem v oblasti digitálního zpracování signálu, digitálního ovládání a dalších diskrétních systémech používaných v průmyslu a výzkumu.  Jeho nejnovější práce zahrnuje výpočetní techniky se slovy a vnímáním.

Osobní život.

Zadeh je ženatý s Fay Zadeh, kterou poznal na univerzitě v Íránu, mají spolu dvě děti.

Lotfi Aliasker Zadeh (Az:Lütfəli Rəhim oğlu Ələsgərzadə; 4. února 1921 – 6. září 2017) byl matematik, počítačový vědec, elektrotechnik, výzkumník umělé inteligence a profesor počítačových věd na Kalifornské univerzitě v Berkeley.

卢特菲·阿利亚斯卡·泽德(英语:Lotfi Aliasker Zadeh,,1921年-2月4日-2017年-9月6日)是一位美国逻辑学家和数学家。


Námět a ikonografie.

Dílo svým námětem vychází ze starořecké mytologie, podle níž bývalo pohoří Parnas domovem boha Apollóna a múz.  Řecký Parnas byl tak jako Vatikánský pahorek, kde se v antických dobách nacházela Apollonova svatyně, zasvěcený umění. Toto spojení antiky a současnosti bylo zdůrazněno oknem v místnosti, zakomponovaným do fresky, kterým se otevírá pohled na Belvederské nádvoří s antickými sochami.  Podle starořecké filozofie existovaly tři hlavní kategorie lidského ducha: Pravda, Dobro a Krása. Jejich výtvarným ztvárněním na stěnách v této místnosti Raffael zanechal trvalý odkaz svého uměleckého mistrovství.  Zatímco fresky "Athénská škola" a "Disputace o Svátosti oltářní" představují Pravdu racionální a Pravdu nadpřirozenou, "Ctnosti" jsou vyjádřením Dobra, zobrazení Krásy představuje malba "Parnas". Raffael si zvolil obraz muzicirujícího Apollóna na vrchu porostlém vavřínovými stromy, v obklopení múz a slavných antických i současných básníků.  Každá z postav je identifikovatelná. Ze známějších osobností zde nacházíme v levé části slepého básníka Homéra, recitující ze svých básní, po bocích kterého stojí Dante Alighieri (vlevo) a Vergilius (vpravo). Vlevo dole se o rám okna opírá Sapfó dívaje se na čtveřici mužů stojících při vavřínovém stromu – zleva je to Alkaios, pak Corinna, Petrarca a Anakreón. V pravém dolním rohu diskutuje trojice mužů: sedící Horatius, nad kterým stojí Ovidius (vlevo) a Sannazzaro.

Odkaz díla.

V ztvárnění starověkých a současných básníků spolu s mytologickými Múzami tkví ideologické poselství díla, kterým bylo poukázání na inspirující odkaz antického světa pro současnost. Kromě toho freska vyznívala jako chvalozpěv na papeže Julia II., velkého podporovatele umění, který v očích renesančních umělců byl oslavován jako nový Apollón a jeho éra jako nový zlatý věk poezie a umění vůbec.

Související články.

Raffaelovy sály

Parnas (tal. "Parnaso") je název fresky namalované v letech 1509 – 1511 italským renesančním umělcem Raffaelem Santim.

《帕那苏斯山》(,)是意大利文艺复兴全盛期大师拉斐尔创作的一幅湿壁画,位于梵蒂冈宗座宫殿内的拉斐尔房间签字厅("Stanza della Segnatura")的北墙上,由教宗儒略二世订制。它也许是签字厅的第二幅壁画,绘于1509年至1511年,晚于西墙上的《圣礼的争辩》,而早于东墙上的《雅典学院》。


Vývoj.

Tchajwanská obranná strategie předpokládá užití protilodních střel proti případné invazi z kontinentální Číny. Jelikož ale země dlouhodobě obtížně získává vojenskou techniku ze zahraničí, musela vyvinout své vlastní typy střel. Na první generaci podzvukové střely Hsiung Feng I (HF-1) roku 1993 navázal vylepšený typ Hsiung Feng II (HF-II).  Přibližně roku 2002 začal vývoj daleko pokročilejší nadzvukové protilodní střely HF-III. V roce 2005 bylo poprvé zveřejněno, že střela provedla úspěšnou ostrou střelbu. Veřejnosti byly střely poprvé předvedeny na přehlídce dne 10. října 2007. Sériová výroba začala roku 2007. Roku 2008 byly první střely HF-III instalovány na fregaty třídy "Cheng Kung". Druhé v pořadí je dostaly raketové čluny třídy "Jing Chiang" (některé prameny uvádějí přepis "Jing Chiang"). Později následovaly fregaty třídy "Kang Ding" a korvety třídy "Tuo Chiang". Obvykle je doplňují starši střely HF-II.  Roku 2013 byla na zbrojním veletrhu TADTE 2013(Taipei Aerospace & Defense Technology Exhibition) představena pozemní verze systému HF-III. Jedno šestikolové vozidlo nese celkem čtyři střely HF-III.

Konstrukce.

Střela startuje pomocí dvou raketových motorů na pevné pohonné látky a následně ji pohání náporový motor. Její dosah je odhadován až na 300 km. Rychlost střely je odhadována na 2,5–3 M.

Nehody.

Dne 1. července 2016 posádka raketového člunu ROCS "Jin Chiang" (PG-610) třídy "Jing Chiang", kotvícího na námořní základně, omylem vypustila střelu HF-III. Střela zasáhla ve vzdálenosti 40 mil plující rybářskou loď, přičemž jejího kapitána zabila a tři další osoby ztranila. Nehodu zavinila lidská chyba – během cvičení operátor nedodržel postup a omylem přepnul systém ze simulačního do bojového režimu.

Hsiung Feng III (HF-3) je typ nadzvukové protizemní a protilodní střely vyvinutý pro námořnictvo Čínské republiky tchajwanským institutem CSIST ("Chungshan Institute of Science and Technology"). Střela může být vypouštěna z pozemního odpalovacího zařízení, nebo z válečných lodí.

雄风三型反舰导弹(Hsiung Feng III),简称「雄三」,是由中华民国中山科学研究院自行研发的超音速反舰导弹,于2007年10月10日中华民国国庆国防表演时正式展示。


Historický vývoj.

Paní Farnsworthová si dům objednala v roce 1945, v roce 1947 byl projekt vystaven na výstavě. Stavba se protáhla kvůli dědickým záležitostem, práce na budově začaly v roce 1950 a byly v podstatě dokončeny v roce 1951. Celkové náklady na stavbu v roce 1951 činily 74 000 dolarů, což by v roce 2012 odpovídalo asi 648 000 dolarů. Původní rozpočet byl překročen o 16 000 USD vzhledem k růstu cen surovin po druhé světové válce a probíhající korejské válce. Když paní Farnsworthová nechtěla celou částku zaplatit, van der Rohe ji žaloval u soudu, což mu oplatila žalobou kvůli údajným machinacím. Soud sice prohrála, pro architekta to však bylo velké zklamání. Edith Farnsworthová užívala dům jako víkendové relaxační sídlo po dobu 21 let. Zde se potkávala s významnými architekty, kteří dílo světově proslulého architekta obdivovali. V roce 1968 musela místnímu dálničnímu oddělení odprodat dva akry na přilehlém pozemku pro postavení nového dálničního mostu přes řeku Fox River. Farnsworthová zažalovala společnost, která chtěla dálnici vybudovat, ale soudní spor prohrála. Proto se v roce 1972 rozhodla dům prodat a odešla na důchod do své vily v Itálii.

Uspořádání domu.

Základní vlastnosti domu jsou ihned viditelné. Rozsáhlé využívání skla od podlahy až po strop otevírá v interiéru okolní prostředí v extrémním úhlu. Hrany desky jsou definovány exponovanými ocelovými konstrukčními prvky natřenými čistě bíle. Dům je vyzdvižen do výšky 1,6 m nad zemí záplavovými ocelovými sloupy ve tvaru H, které jsou připojeny na obou stranách podlahy do stropních desek. Dům vypadá jako by plaval ve stavu beztíže nad zemí. Třetí plovoucí deska, připojená k terase, funguje jako přechod mezi obývacím prostorem a zemí. Dům je přístupný pomocí dvou širokých schodišť propojujících terasu se zemí.

Farnsworth House je dům postavený podle projektu architekta Ludwiga Miese van der Rohe v letech 1945 – 1951 jako jednopokojový víkendový byt ve venkovském prostředí. Nachází se 89 km jihozápadně od centra Chicaga v USA. Dům ze skla a oceli byl zbudován pro doktorku Edith Farnsworthovou, prominentní lékařskou specialistku. Měl sloužit jako místo, kde by si mohla užívat své koníčky: hraní na housle, překlady poezie a radost z přírody. Mies pro ni vytvořil dům o rozloze 140 m, který je široce uznáván jako ikonické mistrovské dílo moderní architektury. Dům byl prohlášen za Národní historickou památku v roce 2006, po zapsání do Národního registru historických památek v roce 2004.

范斯沃斯宅(Farnsworth House)是路德维希·密斯·凡德罗设计的一座建筑,1951年完工。它位于伊利诺伊州芝加哥西南普莱诺的福克斯河河畔,占地。该建筑只有一个房间,采用玻璃和钢铁构筑而成,造型十分简洁。建筑的委托人是芝加哥的肾病学家艾迪斯·范斯沃斯(Edith Farnsworth),她将其用作周末休假之地。