Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Chenin blanc" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou středně dlouhé, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Růst je středně bujný až bujný s polovzpřímenými letorosty. Vrcholky letorostů jsou otevřené, světle zelené s karmínovým nádechem, pouze slabě pigmentované antokyaniny, velmi silně bíle vlnatě ochmýřené. Internodia a nodia jsou na osluněné straně zelená s červenými pruhy, na zastíněné straně zelená, takřka bez ochmýření, pupeny jsou slabě pigmentované antokyaniny. Mladé lístky jsou žlutozelené, bronzově skvrnité, takřka bez antokyaninové pigmentace, středně silně bíle vlnatě ochmýřené. Jednoleté réví je žlutohnědé až tmavohnědé, rýhované, eliptického průřezu.  Dospělé listy jsou středně velké, tmavozelené, okrouhlé, tří- až pětilaločnaté se středně hlubokými, lyrovitými výkroji, které mají oblé dno, okraj listu je tupě, úzce zoubkovaný, povrch listu je slabě puchýřnatý, rub listu je mírně plstnatý, řapíkový výkroj je lyrovitý se zaostřeným dnem až lancetovitý s ostrým dnem, otevřený, řapík je kratší, než medián listu, žilnatina listů je v oblasti řapíku načervenalá (u většiny klonů).  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem jsou malé až středně velké (16 x 14 mm, 1,8 g), okrouhlé až mírně protáhle eliptické bobule jednotné velikosti a barvy, žlutozelené až zlatožluté, na osluněné straně až hnědočervenavě zbarvené, s tenkou, průměrně ojíněnou slupkou, v době zralosti náchylnou k praskání, se šťavnatou, nezbarvenou dužinou jemné, odrůdové chuti. Stopečky bobulí jsou středně dlouhé, obtížně oddělitelné. Hrozen je středně velký, kuželovitý, kompaktní, s jedním či dvěma postranními hrozénky, s krátkou, slabě lignifikovanou stopkou.

Původ.

"Chenin blanc" je světově proslulá, velmi ceněná moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"). První doklady o jejím pěstování pocházejí již z 9. století, z Francie, z Anjou jižně od řeky Loiry, odkud je zmíněna roku 845 v záznamech opatství Glanfeuil. Odtud se rozšířila nejprve do celého údolí řeky Loiry, v 15. století do oblasti Touraine a později do údolí řeky Rhône.  Původ odrůdy byl dlouho nejasný. Roku 1999 byla v Rakousku a následně ve Francii provedena analýza DNA, která napověděla, že "Chenin blanc" je úzce příbuzný odrůdě "Sauvignon", tehdy byl považován za jednoho z rodičů této odrůdy. Roku 2010 byla zveřejněna rozsáhlá ampelografická studie, která naopak uvádí možnost, že "Chenin blanc" je kříženec odrůd "Sauvignon" a "Tramín červený".

Rozšíření.

Ve Francii byla odrůda roku 2011 vysazena na 9.839 hektarech vinic, registrováno je zde 8 klonů. Především na dolní Loiře se z ni vyrábí mnoho druhů šumivých vín, například AOC Anjou, Crémant de Loire, Montlouis sur Loire, Saumur, Touraine, Vouvray, dále tichých vín s vysokým obsahem zbytkového cukru, například v AOC Anjou, Bonnezeaux, Chinon, Coteaux d'Ancenis, Coteaux de l'Aubance, Coteaux de Saumur, Coteaux du Layon, Coteaux du Loir, Coteaux du Vendômois, Jasnières, Quarts de Chaume, Savennières, ale také pozoruhodná suchá vína.  Roku 1999 byla odrůda celkově vysazena na cca 54.000 hektarech vinic. Mimo Francii ji najdeme v Jihoafrické republice (roku 2007 na 19 161 ha, pěstuje se zde již od 17. století, rozšířená je zejména v oblastech Stellenbosch, Paarl a Worcester), v Kalifornii (v USA byla roku 1992 vysazena na 11.840 ha), v Austrálii (roku 2007 na 684 ha, pěstuje se zde od roku 1832), v Argentině (roku 2005 na 3030 ha), dále v Chile, Španělsku (Aragón, D.O. Somontano, Extremadura, D.O. Tierra de Barros, Katalánie, D.O. Penedés, roku 2001 na 102 ha) a v mnoha dalších státech celého světa.  Odrůda není zapsána do Státní odrůdové knihy České republiky a není ani odrůdou, povolenou k výrobě zemských vín, ale vzácněji ji i u nás najdeme ve vinicích a odrůdová vína se objevují na některých místních koštech.

Název.

Název odrůdy pochází patrně z místního názvu „Mont Chenin“, což bylo původně malé panské sídlo na břehu řeky Echaudon, jižně od Touraine, kam se odrůda dostala v 15. století a kde ji pěstoval lord Chenonceaux a jeho švagr, opat z Cormery.  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy jsou : "Шенен Блан, Шенин Блан, Шенен белый, Гро шенен, Пино де ля Луара" (vše Rusko), "Anjou, Blamancep, Blanc d'Anjou, B. d ́Aunis, B. Emery, Bon Blanc, Canton, Capbreton Blanc, Chenen Belyi, Confort, Coue Fort, Cruchinet" (Sud-Ouest), "Cugnette, Fehér Chenin, Franc Blanc, Franche, Gamay Blanc" (mylně), "Gamet Blanc" (Entraygues), "Gout Fort, Gros Chenin, G. Pineau de Vouvray, Gustolidi" (USA), "Luarskoe, Mancais Blanc, Pera, Pineau Blanc, P. d ́Anjou, P. de Briollay, P. de la Loire, P. de Savennieres, P. de Vouvray, P. Gros, P. Gros de Vouvray, P. Nantais, P. Vert, Pinet d ́Anjou, Pinot Blanco" (mylně, Jižní Amerika), "P. d ́Anjou, P. de la Loire, Plant d'Anjou" (Touraine, 15. století), "Plant de Breze, P. de Clair de Lune, P. de Maille, P. de Salces, P. de Salles, P. du Clair de Lune, P. Volle, Pointu de Savennieres, Quefort, Rajoulain, Rajoulin, Ronchalin, Rouchalin, Rougelin, Rousselin, Rouxalin, Rouzoulenc, Shanin" (Bulharsko), "Steen" (JAR), "Stein" (JAR), "Tete de Crabe, Tite de Crabe, Ugne Lombarde, Valblar Stein, Verdurant, White Pinot".

Příbuzné odrůdy.

V Jihoafrické republice se vzácně pěstuje odrůda "Chenin Rose" ("Steen Rose"), v katalogu VIVC je zmíněna dále ještě odrůda s názvem "Chenin Rouge". Obě jsou pravděpodobně mutacemi odrůdy "Chenin Blanc".  Spontánním křížením odrůd "Chenin Blanc" a "Gouais blanc" vznikly ve Francii odrůdy "Balzac Blanc", "Meslier-Saint-François" a "Colombard".

Pěstování.

Pro své rané rašení je odrůda citlivá na pozdní jarní mrazy, navíc sekundární pupeny bývají obvykle neplodné, dobré vyzrávání réví ale zajišťuje vyšší odolnost vůči zimním mrazům. Patří mezi odrůdy, poměrně náročné na pěstování a dávající kolísavé výnosy, v závislosti na podmínkách, průměrně ale okolo 6-7 t/ha. Přesto je třeba někdy redukovat sklizeň. Pokud by se výnosy v příznivějších letech či podmínkách neomezovaly, byla by vína nepříjemně kyselá a prázdná. Pro pěstování vyhovují méně bujně rostoucí podnože.

Fenologie.

Vegetační období odrůdy trvá 150-155 dní při sumě aktivních teplot (SAT) 3100-3200 °C (v klimatických v podmínkách Oděsy). Raší raně, jeden den před "Chasselas" a dozrává středně pozdně až pozdně, 17-24 dnů po "Chasselas".

Choroby a škůdci.

Odrůda je náchylná na napadení plísní šedou ("Botrytis cinerea"), průměrně dobře odolává padlí révovému ("Uncinula necator"), spíše podprůměrně potom plísni révové ("Plasmopara viticola").

Poloha a půdy.

Co se týče vlivu podloží na kvalitu vína, vína z hroznů, pocházejících z těžkých, jílovitých půd jsou tělnatá, těžká, dlouho vyzrávají na láhvi, pokud se keře nacházejí v blízkosti vodního toku, mají tendenci být napadány plísní šedou ("Botrytis cinerea"), v těchto podmínkách se také často vyrábějí botrytické výběry. Naopak, z písčitých půd známe vína lehčí, určená spíše k pití jako mladá. Křemičité půdy dávají vína minerálních tónů, zatímco vápník propůjčuje vínům ostřejší kyselinku. Na půdách břidličnatých má zase odrůda tendenci dozrávat rychleji, než třeba na půdách jílovitých.

Víno.

Suchá vína jsou světle žlutá, ovocitá, bohatá na buket, v mládí mají ocelovou kyselinu a mohou být až drsná, voní po medu a vlhké slámě, renklodách, limetce, grapefruitu, broskvích, meruňkách, ananasu, mangu, lískových oříškách, hořkých či pražených mandlích, angelice, květu akátu či hlohu, heřmánku, muškátu, mátě, růžích, bergamotové silici, škála buketních a aromatických tónů může být opravdu rozsáhlá. Vína dosahují plné zralosti po 6 až 10 letech, ale vydrží ještě dalších 20 let.  Odrůda je vhodná pro výrobu přívlastkových vín. Především sladkým vínům dodávají kyselinky další rozměr a vyváženost a také důležitou dlouhověkost. Špičkový ročník „Coteaux du Layon“ tak může vydržet i 30 let. Zralá vína rozvíjejí medové, vanilkové a akátové vůně, v aroma se objevuje kompotované ovoce, meruňkový či pomerančový džem.  Sladká vína z hroznů napadených plísní šedou ("Botrytis cinerea") a z bobulové výběry mají nejdříve vůně broskví, ananasu, manga, banánu, sušených měruněk, fíků, později se objeví slad, perník, kakao, skořice a smetana. Odrůda se s oblibou používá při přípravě různých cuvée, častěji například s víny odrůdy "Colombard" a v některých regionech slouží díky vyšší aciditě i k výrobě sektů, na druhé straně je místy a vzácněji, používána též jako stolní odrůda.

Stolování.

Lehká vína slouží jako aperitiv nebo doprovázejí pokrmy z ryb či kuřecího masa. Polosladká se předkládají k masitým pokrmům se smetanovými omáčkami a sladká vína se dobře snoubí s různými pudinky, v nichž je kyselé ovoce, nebo se sýry s modrou plísní.

Chenin blanc je středně pozdní až pozdní moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), používaná k výrobě bílých vín, dle nejnovějších genetických výzkumů snad spontánní kříženec odrůd "Sauvignon" a "Tramín červený". Pochází patrně z Francie, z údolí řeky Loiry, první doklady o jejím pěstování v této oblasti, konkrétně v Anjou, pocházejí již z roku 845.

白诗南()是一种酿酒白葡萄品种,原产于法国卢瓦尔河谷,又被称为卢瓦尔比诺()。除卢瓦尔河谷外,其在南非、美国加州、澳洲、南美洲等地都有种植。


Děj seriálu.

Seriál pojednává o vytvoření nového broadwayského muzikálu založeném na životě Marilyn Monroe. Když se začíná zkoušet, všichni zúčastnění se musí vyrovnávat a hledat rovnováhu mezi svým chaotickým osobním životem a na vysoké požadavky, které jsou na ně kladeny v divadle.  V seriálu zní původní hudba, kterou složili Marc Shaiman a Scott Wittman.

Postavy a obsazení.

Cameo.

Cameo aneb letmý výskyt v seriálu měly také tyto osobnosti (v závorce jsou uvedeny díly, ve kterých se objevili):

Vznik a produkce.

Koncepce.

Výroba seriálu začala v roce 2009 na stanici Showtime, kde na něm pracovali tehdejší vedoucího zábavy stanice Showtime, Robert Greenblatt a Steven Spielberg, z myšlenky Spielberga, který na konceptu pro seriál pracoval celé roky. Původní koncept byl, že v každé sérii bude příprava na nový muzikál; pokud bude některý z nich „hoden jeviště“, tak ho Spielberg uvede opravdu na Broadwayi. Pořad byl hlavně inspirován seriály "Západní křídlo" a "Upstairs, Downstairs". Greenblatt poté se i s projektem přemístil do NBC, kde je od ledna 2011 prezidentem zábavního odvětví. Theresa Rebeck napsala scénář pilotní epizody a je tvůrkyní seriálu. Výkonní producenti Craig Zadan a Neil Meron navrhli Rebeck pro seriál Spielbergovi a Greenblattovi. NBC si v lednu 2011 objednala natáčení pilotu a seriál pro televizní sezónu 2011-12.  Michael Mayer režíroval pilotní epizodu a Spielberg sloužil jako výkonný producent. Bylo hlášeno, že výroba pilotního dílu stála 7,5 milionu dolarů. Dne 11. května 2011 bylo oznámeno, že tento projekt byl televizní stanicí NBC povýšen na seriál. 15. května 2011 při vyhlášení vysílacího plánu na televizní sezónu 2011-12 bylo oznámeno, že se seriál začne vysílat v polovině této televizní sezóny. NBC se rozhodla k vysílání seriálu uprostřed sezóny proto, aby se seriál mohl vysílat po přímých přenosech soutěže "The Voice" v pondělí večer. 1. srpna 2011 bylo oznámeno, že premiéra seriálu bude 6. února, noci po Super Bowlu a seriál měl velmi mnoho propagačních reklam před svou premiérou. Na tiskové konferenci televize NBC bylo oznámeno, že seriál bude mít 15 epizod, které se budou shodovat s "The Voice".

Tvůrčí tým.

Seriál produkuje společnost Universal Television ve spolupráci s DreamWorks. Theresa Rebeck je tvůrce seriálu a také napsala pilotní epizodu. Seriál má velké množství výkonných producentů včetně Stevena Spielberga, Craiga Zadana, Neila Merona, Rebeck, Darryla Franka a Justina Falveye. Marc Shaiman a Scott Wittman k seriálu složili hudbu a jsou i výkonnými producenty. V březnu 2012 Rebeck odstoupila z funkce výkonné producentky muzikálového seriálu. 24. dubna 2012 bylo oznámeno, že Joshua Safran, výkonný producent seriálu "Super drbna" bude jedním z hlavních producentů ve druhé sérii, zatímco Rebeck zůstane scenáristkou a producentkou. Nicméně 2. května 2012 Rebeck v rozhovoru řekla, že se do seriálu nebude vracet vůbec.

Hudba.

Dne 9. června 2011 bylo oznámeno, že NBC podepsala smlouvu s Columbia Records na soundtrack seriálu. Smlouvá dává Columbia Records celosvětová, digitální a fyzická práva na první sérii s možností dalších sérií. Smlouva obsahuje původní skladby napsané speciálně pro seriál a další ostatní cover verze písní, které zazněly v seriálu.  Soundtrack k seriálu vyšel 1. května 2012.

Divadelní představení.

Během natáčení seriálu se výkonný producent Craig Zadan nechal slyšet, že by muzikál rádi převedli i do divadelní podoby, nicméně jejich prioritou je nejdříve vytvoření skvělého seriálu. V červnu 2015 se uskutečnil charitativní koncert "Bombshell", kde zazněly všechny písně z muzikálu v podání herců ze seriálu. Po koncertě bylo oznámeno, že "Bombshell" zamíří na broadwayské jeviště. Výkonní producenti seriálu i koncertu "Bombshell", Neil Meron a Craig Zadan, se stanou výkonnými producenty broadwayského uvedení.

Smash je americký muzikálový dramatický televizní seriál, který vytvořila Theresa Rebeck a produkoval Steven Spielberg. Seriál se točí okolo příprav na nový broadwayský muzikál založený na životě Marilyn Monroe.

《名声大噪》(英语:"Smash",又译:一鸣惊人),是一部美国音乐连续剧,由特蕾莎·雷贝克()创作,史提芬·史匹堡(Steven Spielberg)有份协助制作。


Historie zákona.

V Česku byl zákon o registrovaném partnerství v parlamentu navrhován v různých podobách už od 90. let 20. století. V roce 1998 Poslanecká sněmovna zamítla v prvním čtení první ucelený poslanecký návrh zákona o registrovaném partnerství osob téhož pohlaví, který v roce 1997 společně podali Zuzka Rujbrová (KSČM), Jana Gavlasová (ČSSD) a Jaroslav Zvěřina (ODS). Návrh zákona obsahoval paušální odkaz na zákon o rodině a oproti manželství vyjímal jen společnou výchovu dětí a adopci. Jedním z hlavních oponentů zákona byl Marek Benda (ODS), kterému vadilo zejména přiznání daňových výhod, které dle něj souvisejí s výchovnou funkcí rodiny a byly by zneužitelné. Benda se rovněž obával, že do pěti let by byl ze zákona vypuštěn zákaz adopcí.  V roce 1999 sněmovna zamítla další poslanecký návrh zákona o partnerském soužití osob téhož pohlaví. Návrh podali Jan Zahradil (ODS), Monika Horáková (US), Jitka Kupčová (ČSSD) a Zuzka Rujbrová (KSČM). V parlamentní diskusi vynikly z oponentních argumentů zejména názory poslanců za KDU-ČSL Jiřího Karase, který takový institut považoval za demotivující pro ty, kdo by chtěli svou homosexualitu léčit, a Pavla Tollnera, který hovořil o „nepřijatelné apotéze jednání homosexuálního, bisexuálního a jiných zvráceností“, které, jak uvedl, chtěl původně nazvat „prasečinkami“. Za tento výrok byl kritizován. Sněmovna pak schválila návrh předsedy KDU-ČSL Cyrila Svobody na zamítnutí návrhu.  V roce 2001 vláda Miloše Zemana předložila parlamentu vlastní návrh zákona o partnerském soužití osob stejného pohlaví, vypracovaný z pověření vlády ministrem spravedlnosti Jaroslavem Burešem, avšak Poslanecká sněmovna jej vrátila vládě k dopracování, k čemuž pak už kvůli parlamentním volbám nedošlo. Hlavními argumenty odpůrců zákona byla obava z oslabení postavení tradiční rodiny a možnost výchovy dětí v homosexuálních svazcích. Nový návrh zákona o registrovaném partnerství upravila až v roce 2004 vláda Vladimíra Špidly, ale k projednání do parlamentu jej nepředložila. Gay a lesbické organizace kritizovaly, že k přípravě této verze nebyly přizvány. Mírně upravenou verzi vládního návrhu, připravenou ve spolupráci se zástupci Gay a lesbické ligy, předložila 20. dubna 2004 skupina 9 poslanců – Jitka Kupčová (ČSSD), Taťána Fischerová (US‐DEU), Kateřina Konečná (KSČM), Jan Zahradil (ODS), Jaroslav Zvěřina (ODS), Zdeněk Jičínský (ČSSD), Vladimír Koníček (KSČM), Pavel Svoboda (US‐DEU) a Vlastimil Ostrý (US‐DEU), ten však byl v únoru 2005 sněmovnou zamítnut.  Až další poslanecký návrh z dubna 2005 byl schválen Poslaneckou sněmovnou 16. prosince 2005 a pak Senátem 26. ledna 2006. Prezident republiky Václav Klaus však zákon vetoval. Veto bylo nakonec přehlasováno Poslaneckou sněmovnou dne 15. března 2006.  Institut registrovaného partnerství tak v Česku platí od 1. července 2006, kdy nabyl účinnosti zákon č. 115/2006 Sb., o registrovaném partnerství a o změně některých souvisejících zákonů. V roce 2008 byl zákon novelizován, šlo spíše o právně-technickou změnu a v rozsahu práv a povinností z partnerství plynoucích nedošlo k zásadním změnám.  Podle českého práva trvající registrované partnerství bránilo až do roku 2016 tomu, aby se některý z partnerů stal osvojitelem dítěte. Rada vlády pro lidská práva shledala takové ustanovení za diskriminační a vyzvala ministra pro lidská práva, aby předložil vládě návrh na nápravu tohoto stavu, který je dle právní analýzy Jana Wintra v rozporu s Evropskou úmluvou o ochraně lidských práv a základních svobod i s ústavním pořádkem České republiky. O odstranění právní bariéry se nakonec postaral Ústavní soud.  Registrované partnerství bylo za 11 let od uzákonění v České republice uzavřeno mezi 2647 páry stejného pohlaví. Za první pololetí roku 2017 uzavřelo partnerství 137 párů, z toho 81 mužských a 56 ženských párů. Zájem meziročně poklesl, oproti prvnímu pololetí loňského roku bylo letos uzavřeno o 11 partnerství méně. Nejvíce uzavřených partnerství za jedno pololetí bylo hned po uzákonění tohoto svazku, tedy v roce 2006. Za druhé pololetí téhož roku bylo zaznamenáno 235 registrovaných partnerství. U přibližně 300 svazků byl vždy jeden z registrované dvojice zahraničního původu. Nejčastěji se jednalo o občany slovenské národnosti, pak také o přistěhovalce z Ruska, Polska, Ukrajiny, Turecka nebo Palestiny. Výjimkou nejsou ani svazky s lidmi ze vzdálenějších zemí, jako je Brazílie, Argentina, Kolumbie nebo Japonsko či Izrael.  Někteří politici a odborníci prosazovali místo speciálního institutu pro dvojice osob stejného pohlaví, výkladem asociovaného s homosexuální orientací, šířeji pojatý institut, který by nebyl vázaný na pohlaví partnerů. V roce 2011 se pro podobné řešení vyslovili například David Elischer z pražské právnické fakulty, ředitelka České demografické společnosti Jitka Rychtaříková, dlouhodobě ho podporuje Petr Nečas, vstřícně se k němu staví i ministr Jaromír Drábek nebo místopředsedkyně VV Dagmar Navrátilová a Vladimír Špidla. Proti se vyjádřili třeba ministr Jiří Pospíšil či tvůrce návrhu nového občanského zákoníku Karel Eliáš.

Vstup do partnerství a jeho zánik.

Registrované partnerství v ČR mohou uzavřít dvě dospělé osoby stejného pohlaví (dvě ženy nebo dva muži), z nichž aspoň jedna má české státní občanství. Uzavírá se před pověřeným matričním úřadem (vždy jen jeden v kraji, partnerství osob bez trvalého pobytu v ČR registruje Úřad městské části Brno-střed). Matriční úřad vede knihu registrovaných partnerství a k ní sbírku listin, umožňuje do nich též nahlédnout a vydává výpisy z knihy. Kniha registrovaných partnerství je minimálně jednou ročně kontrolována krajským úřadem.  Partneři před úřadem činí prohlášení, které může, ale nemusí proběhnout veřejným a slavnostním způsobem. Při prohlášení musejí oba partneři předložit příslušné doklady. Pokud má osoba trvalé bydliště na území České republiky, prokáže totožnost a připojí rodný list, osvědčení o státním občanství ČR (ne však starší než 3 měsíce) a občanský průkaz. V případě, že je tato osoba rozvedená, ovdovělá, či ukončila jiné registrované partnerství, předloží pravomocný rozsudek soudu, nebo úmrtní list zemřelého partnera. Tytéž podmínky platí pro osoby žijící s trvalým pobytem v cizině, pouze mohou být nahrazeny prohlášením příslušné země, že takové doklady vynadává. Výjimku tvoří osoby, kterým byl udělen azyl – mohou nahradit doklady čestným prohlášením.  Po učinění prohlášení obou partnerů úřad provede zápis do knihy registrovaného partnerství a vydá doklad o registrovaném partnerství. Tento stav se partnerům zapisuje i do občanského průkazu. Uzavření partnerství brání trvající manželství nebo registrované partnerství některého z partnerů.  Partnerství zaniká úmrtím, prohlášením za mrtvého, změnou pohlaví nebo rozhodnutím soudu o jeho zrušení, a to po vzájemné dohodě nebo i jen na žádost jednoho z partnerů, pokud ten prokáže, že partnerský vztah již fakticky netrvá.  Podle Českého statistického úřadu je rozvodovost u registrovaných partnerství výrazně nižší než u manželství. Od uzákonění registrovaného partnerství se rozvedlo 14,5 procenta z celkového počtu registrovaných párů. U manželství se pohybovala rozvodovost v posledních letech podle údajů Českého statistického úřadu každoročně kolem 50 procent a manželé se nejčastěji rozváděli zhruba po třech až pěti letech od svatby.

Registrující matriční úřady.

Osoby, které mají zájem vstoupit do registrovaného partnerství tak nemohou učinit před kterýmkoli matričním úřadem v České republice. Tuto možnost mají pouze u vybraných matričních úřadů, které zastupují celý konkrétní správní obvod. V České republice touto kompetencí disponuje celkem čtrnáct úřadů:

Práva a povinnosti.

Osoby žijící v registrovaném partnerství nemají stejná práva a stejné povinnosti jako osoby žijící v manželství. Jsou si rovny, mají právo zastupovat jeden druhého v běžných záležitostech. Další vlastností, kterou má i klasické manželství, je právo na informaci o zdravotním stavu druhého partnera.  Co se společného jmění partnerů týká, v případě registrovaného partnerství žádné nevzniká. A tak zatímco v manželství platí, že co po svatbě nabudete či nakoupíte, patří oběma partnerům rovným dílem (není-li předmanželskou smlouvou stanoveno jinak), v registrovaném partnerství zůstává všechno, co jeden z partnerů koupí či jinak získá, v jeho osobním vlastnictví.  Podobný princip je uplatňován i v případě zadlužení – každý z partnerů si za své dluhy odpovídá sám a nemůžou být od toho druhého vymáhány. (V manželství se naopak dluhy vzniklé po svatbě dělí rovným dílem mezi oba partnery.) Je ale nutné mít na paměti, že exekutor má právo přijít do společné domácnosti sepsat a popřípadě zabavit majetek. V takovém případě je nutné doložit doklady o vlastnickém právu a následně budou dané předměty ze soupisu vyškrtnuty.  V otázce dědictví český právní řád přistupuje k registrovaným partnerům totožně jako k manželům. Registrovaní partneři či partnerky po sobě dědí ze zákona, není tedy nutné sepisovat závěť. Registrovaní partneři dědí, stejně jako manželé, v první dědické skupině, společně s dětmi zemřelého partnera a to tak, že majetek se dělí rovným dílem. Rovněž platí, že v první skupině nemůže dědit pozůstalý sám. Pokud tedy zemřelý nemá děti, bude pozůstalý dědit v druhé dědické skupině společně s jeho rodiči a lidmi, kteří se zemřelým žili před smrtí minimálně jeden rok ve společné domácnosti a pečovali o něj nebo na něj byli odkázáni výživou. V takovém případě je dále stanoveno, že pozůstalému partnerovi musí připadnout minimálně polovina dědictví. Pokud bude pozůstalý sám i ve druhé dědické skupině, náleží mu celé dědictví. Stejně jako každý jiný dědic může i pozůstalý registrovaný partner dědictví odmítnout.  Co se týče vyživovací povinnosti, mají registrovaní partneři vůči sobě stejnou vyživovací povinnost jako manželé – měsíční příjmy se tedy sečtou a vydělí dvěma. Pokud je jeden z dvojice nezaměstnaný a tudíž jen v domácnosti, má nárok na stejnou životní úroveň. Pokud vymáháme výživné, vyživovací povinnost mezi registrovanými partnery stojí nad vyživovací povinností dětí k rodičům. Povinnost vyživovat partnera končí až s koncem registrovaného partnerství, avšak poslední slovo má vždy soud (toto platí v případě, pokud se partner např. ze zdravotních důvodů uživit nedokáže). Soud může nařídit jednomu partnerovi vyživovat partnera neodpovědného z rozpadu svazku, a to i ve stejné výši jako mezi registrovanými partnery (v případě stejné výše maximálně tři roky). Vyživovací povinnost zaniká, když je jeden z partnerů prohlášen za mrtvého, nebo bývalý partner uzavře nové manželství či registrované partnerství. Při ukončení vyživovací povinnosti je vyplácena jednorázová částka na základě smlouvy.  S uzavřením registrovaného partnerství nedochází ke vzniku společného nájmu bytu, jako je tomu u manželství. Pokud chtějí partneři být ve společném nájmu, musí se dohodnout s vlastníkem bytu v nájemní smlouvě. Partneři mají právo byt užívat stejnou měrou. V případě smrti partnera přejde nájem bytu na druhého z partnerů; toto se děje za předpokladu, pokud partneři byt v době smrti byt sdíleli.  Z hlediska trestního práva se na registrovaného partnera pohlíží jako na osobu blízkou. Není tedy trestné, když jeden z partnerů pomůže uniknout trestnímu stíhání či trestu. Partner nemusí oznámit trestný čin svého partnera, pokud by tím byl vystaven trestnímu stíhání. Partner má právo vybrat druhému partnerovi obhájce, pokud tak neučiní sám. Pokud se jeden z partnerů dopustí trestného činu na druhém partnerovi, bude trestně stíhán pouze se souhlasem.  Nejvíce spekulované téma se týká společné adopce dětí. Před červnem 2016 platilo, že adopce u registrovaných partnerů (na rozdíl od manželů) nebyla možná. Osoba, která je svobodná, si ale dle českého právního řádu dítě osvojit směla, a to bez ohledu na sexuální orientaci. Tento stav byl dle nálezu Ústavního soudu z června 2016 diskriminační, a proto se Ústavní soud rozhodl zrušit část zákona, která adopci znemožňovala.

Děti a změna zákona o registrovaném partnerství.

Tento aspekt výslovně upravuje §13 zák. o RP. Pokud je dítě v péči jednoho z partnerů a oba partneři žijí ve společné domácnosti, podílí se na výživě i druhý partner a vztahují se na něj všechny povinnosti (odst. 3 §13). Trvající partnerství až do roku 2016 bránilo individuálnímu osvojení dítěte (odst. 2 §13). Partneři stále nemohou dítě adoptovat ani spolu, ani dítě druhého partnera.  V srpnu roku 2013 předložila skupina dvaceti poslankyň a poslanců (vedená Janou Černochovou, ODS) napříč stranami novelu (předpokládaný odst. 2a §13), kterou připravila Platforma pro rovnoprávnost uznání a diverzitu (PROUD) a jež řešila tzv. přiosvojení, tedy adopci biologického dítěte partnerem/partnerkou (tzv. sociální rodič) jeho rodiče. Tedy dítěte, které již v domácnosti páru žije a jeho druhý biologický rodič je buď neznámý, nebo pokud by jeho druhý rodič o něj nepečoval a souhlasil s osvojením. V případě, že by dítě bylo starší dvanácti let, muselo by se svým osvojením souhlasit také. Kvůli pádu vlády, předčasným volbám a tudíž rozpuštění Poslanecké sněmovny nebyla novela nijak projednána. Po ustavení nové sněmovny byla z iniciativy PROUDu v září 2014 tato novela opětovně předložena. Předkladatelkou byla Radka Maxová (hnutí ANO) s dalšími 26 poslanci a poslankyněmi napříč politickým spektrem (vyjma KDU-ČSL) (poslanecký tisk 320/0). V říjnu byl návrh poslán vládě, která nezaujala stanovisko. Projednávání této novely bylo odkládáno až do května roku 2015, kdy se platforma PROUD spolu s Maxovou snažila zařadit novelu jako pevný bod programu schůze Poslanecké sněmovny. Návrh na toto zařazení na program schůze nebyl 19. května 2015 odsouhlasen plénem Poslanecké sněmovny. V září roku 2015 se vyjádřil ministr pro lidská práva, rovné příležitosti a legislativu Jiří Dienstbier, že v případě, že se nepodaří v brzké době projednat návrh ve Sněmovně, předloží ho spolu s ministrem spravedlnosti Robertem Pelikánem jako návrh vládní. Tento návrh vznikl na jaře roku 2016 a přiosvojení řešil spolu s právy na bydlení, dětictví, výživné a sirotčí dávky (úpravy §7 a §8, nově §13a, §18 a §19). V říjnu 2016 o něm poté hlasovala Vláda ČR a za podpory ministrů a ministryň za ČSSD a ANO (ministři za KDU-ČSL byli proti) byl vládou přijat (Usnesení vlády č. 931). Mezi tím v červnu 2016 se do prvního čtení dostala novela poslanecká, při jejímž projednávání byly mediálně nejvíce diskutovány výroky poslankyně Pavlíny Nytrové (tehdy ČSSD). Projednávání bylo ale přerušeno z důvodu začátku letní přestávky Poslanecké sněmovny, která se již nikdy k projednávání nevrátila, a to i přes pokusy poslankyně Maxové v únoru 2017 zařadit první čtení poslanecké (nebo v té době již existující ministerské) novely jako pevný bod programu příslušných schůzí.  Ke změně ve vztahu registrovaného partnerství a rodičovství ale nakonec došlo díky rozhodnutí Ústavního soudu, který na návrh Městského soudu v Praze v červnu 2016 zrušil ustanovení § 13 odst. 2 zákona o registrovaném partnerství, jenž bránilo osvojení, neboť jej shledal rozporným s právem na lidskou důstojnost, s právem na soukromý život a se zákazem diskriminace. Nově tak osoba žijící v registrovaném partnerství adoptovat dítě může, občanský zákoník ale i nadále vylučuje společnou adopci ("joint adoption"). Také pokud by si jeden z partnerů osvojil dítě druhého partnera, z matriky bude vypuštěn zápis o původním rodiči.

Postoje českých politických stran.

Ačkoliv je zákon o registrovaném partnerství součástí českého právního řádu, postoje politiků a politických stran se k této otázce i po jeho přijetí různí.  Pro podporu zákona i homosexuální menšiny se zpravidla vyjadřují liberální politici, naopak konzervativní a krajně pravicové strany s formulací zákona nesouhlasí.  Například Strana zelených uvádí, že „podpoří rozšíření institutu registrovaného partnerství dvou osob bez ohledu na jejich pohlaví či vztah“. Podporuje zároveň i rozšíření statusu manželství pro páry stejného pohlaví, podobně jako je tomu například ve Francii, Belgii nebo Anglii. Liberální Česká pirátská strana pak podporuje „rovnoprávnost různých forem životních partnerství“.  Naopak konzervativní krajně pravicová Národní demokracie ve svém programu odmítá „tzv. práva homosexuálů a dalších sexuálních ‚menšin‘“. V programu uvádí, že „ve zdravé společnosti může existovat jedině rodina složená z muže, ženy a dětí“. Výslovně zde poukazují na to, že registrované partnerství nepřipouští a že homosexualita je nemoc, která by měla být léčena.  Většina parlamentních politických stran se ve svých programech k problematice registrovaného partnerství příliš nevyjadřuje. Jejich názory jsou tak zřejmé především z předkládaných novel zákona o registrovaném partnerství či z vyjádření jednotlivých straníků. (viz Čeští politici a registrované partnerství).  V současnosti se diskutuje o možnosti osvojení dítěte v homosexuálním páru. Navrhovatelkou zákona byla ministryně pro místní rozvoj Karla Šlechtová (ANO), pro tento návrh se vyslovili zástupci sociální demokracie, proti jsou naopak lidovci.  Přesto, že byl zákon o registrovaném partnerství přijat za vlády sociální demokracie, ani tato strana není v otázce těchto svazků jednotná. Liberální křídlo strany, které reprezentuje například Jiří Dienstbier, Bohuslav Sobotka nebo Michaela Marksová se k sexuálním menšinám staví pozitivně. Proti tomu konzervativní křídlo představované například Zdeňkem Škromachem je v otázce vstřícnosti k sexuálním menšinám zdrženlivější.

Čeští politici a registrované partnerství.

Václav Votava, poslanec ČSSD: "„Vnímám totiž snahu o přijetí zákona z velké míry jako snahu o společenské uznání.“"  Cyril Svoboda, bývalý předseda KDU-ČSL: "„Podle mého názoru nejde o žádný krok moderní nebo liberalizační. Podle mého názoru stav společnosti volá po jistém konzervativismu, po jistém návratu k tradičním hodnotám. Podle mého názoru tento zákon relativizuje hodnotu rodiny.“"  Václav Klaus, bývalý prezident: "„Faktické soužití neboli partnerství osob stejného pohlaví v naší zemi existovalo v minulosti, existuje dnes a existovat bude nepochybně i v budoucnosti. Cílený, vědomý a záměrně prováděný proces legitimizace (...) vytvořil pro tuto menšinu v podstatě bezproblémové prostředí jak pro vztahy mezi jejími příslušníky navzájem, tak pro vztahy jejich příslušníků vůči jiným lidem, a zajistil víceméně neutrální přijímání této menšiny ve společnosti.“" (tak Václav Klaus zdůvodnil veto, kterým zákon odmítl v únoru 2006).  Magazín LUI před prezidentskými volbami v roce 2013 zanalyzoval názory jednotlivých prezidentských kandidátů na registrované partnerství.  Jana Bobošíková, známá svými konzervativními názory, se sice vyjádřila proti postavení manželství a registrovaného partnerství na stejnou úroveň, připustila však možnost adopce dětí homosexuálními páry.  Jiří Dienstbier uvedl, že jednou z jeho priorit je ochrana práv menšin, z pozice ministra pro lidská práva pak sám navrhoval novely zákona o registrovaném partnerství.  Jan Fischer, stejně jako Bobošíková, odmítl zrovnoprávnění manželství a partnerství, podpořil však tezi rozšíření práv homosexuálních párů.  Táňa Fischerová se staví k LGBT komunitě pozitivně, sama byla jednou z předkladatelek zákona.  Vladimír Franz podpořil zrovnoprávnění manželství a partnerství. Zastává ve vztahu k LGBT komunitě liberální postoje.  Zuzana Roithová, členka KDU-ČSL, se zdrženlivému názoru vlastní strany vůči partnerství nevzpouzela. Odmítla adopci dětí homosexuálními páry.  Karel Schwarzenberg se sice stavěl proti výhradám lidovců, zrovnoprávnění manželství a partnerství ale také odmítl.  Přemysl Sobotka odmítl zrovnoprávnění manželství s partnerstvím, ohledně adopcí jasno nemá.  Miloš Zeman zastává poměrně liberální politiku vůči LGBT komunitě. Považuje to ale za privátní sféru, do které by neměli politici tolik zasahovat.

Zavedení stejnopohlavního manželství.

V Česku se začíná diskutovat o možnosti uzavření manželství mezi páry stejného pohlaví. Organizace Amnesty International a několik dalších neziskových organizací, například Prague Pride nebo PROUD, vytvořily přibližně před rokem tzv. Koalici za manželství, která zajišťuje kampaň s názvem „Jsme fér“. Kampaň byla aktivní hlavně během voleb do poslanecké sněmovny na podzim tohoto roku. Během kampaně byly zjišťovány názory českých politiků na možnost vstupu homosexuálních párů do manželství. Za hnutí ANO podpořil uzavření manželství gayů a leseb například předseda hnutí Andrej Babiš, z ČSSD ministr pro lidská práva Jan Chvojka, mezi Piráty hned šest lídrů a také dva lídři hnutí STAN, déle tři lídři Zelených a jeden od Svobodných. Tento návrh nepodpořil nikdo z lidovců, ODS ani SPD.  Do manželství mohou vstupovat homosexuálové třeba v Argentině, Austrálii, Belgii, Brazílii, Dánsku, Finsku, Francii, Irsku, na Islandu, Jižní Africe, Kanadě, Kolumbii, Lucembursku, na Maltě, Německu, Nizozemsku, Norsku, Novém Zélandu, Portugalsku, Španělsku, Švédsku, Uruguayi a USA. Od 1. ledna 2019 je manželství stejného pohlaví právně uznané (celostátní nebo v některých částech) v následujících zemích: Argentina, Austrálie, Belgie, Brazílie, Dánsko, Finsko, Francie, Nizozemsko, Irsko, Island, Jihoafrická republika, Kanada, Kolumbie, Kostarika, Lucembursko, Malta, Mexiko, Německo, Nový Zéland, Norsko, Portugalsko, Rakousko, Španělsko, Spojené království, Spojené státy, Švédsko, Taiwan a Uruguayi. Kromě toho, Arménie, Estonsko a Izrael uznávají manželství párů stejného pohlaví legálně uzavřené v jiných zemích.

Rozdíl mezi registrovaným partnerstvím a manželstvím.

Registrované partnerství je svazek, jež mohou zavřít osoby stejného pohlaví. Mnozí se někdy mylně domnívají, že je to stejný druh svazku jako manželství, jen se nazývá jinak, protože je určen homosexuálům. Tomu tak ale není, protože se od manželství odlišuje nejen názvem, ale i právy. Osoby stejného pohlaví smějí uzavírat partnerství pouze na úřadech, a to jen v krajských městech, není ani možné, aby pár oddala církev. Přítomen je pouze matrikář a obřad je proveden bez nutné přítomnosti svědků. Příjmení jim zůstávají a pokud touží po změně, tak si o ni musí za poplatek zažádat. Dále partneři nemají společné jmění, jejich majetek tedy není sloučen, jen v případě, že si ho sami sloučí do spoluvlastnictví. Nemají nárok na vdovský a vdovecký důchod a ani adopci dětí. Dne 28. června 2016 však byl i navzdory tomu Ústavním soudem zrušen § 13 odst. 2 zákona č. 115/2006 SB. o registrovaném partnerství, který zakazoval jednomu z partnerů, aby si individuálně dítě osvojil. V současné době je vyvíjen tlak na to, aby se registrované partnerství zrovnoprávnilo s manželstvím.

Registrované partnerství je úředně nebo jinak zaznamenané partnerství. Od 90. let 20. století se sousloví v češtině užívá jako ustálený termín pro označení úředně uzavřeného svazku dvou spolužijících osob podobného manželství, s účinností od roku 2006 je takto oficiálně nazván veřejnoprávně institucionalizovaný svazek dvojic stejného pohlaví podle českého práva, které tento institut klade na roveň obdobným institutům v dalších zemích.

2005年2月11日,捷克下议院82人赞成、65人反对、18人弃权否决同性伴侣关系权利法案。12月16日,捷克下议院86人赞成、54人反对、7人弃权通过同性伴侣关系权利法案。2006年1月25日,捷克上议院以45票赞成、14票反对和6票缺席通过同性伴侣关系登记与权利法案。2月16日,捷克总统克劳斯否决同性伴侣关系登记与权利法案。3月15日,捷克下议院以101票赞成(议员总数为200人,本次有效票数为177票)推翻了总统对同性伴侣关系权利法案的否决,成为第一个法律认可同性伴侣关系的欧洲前社会主义国家。7月1日,捷克同性伴侣关系法案生效。


Er-li-tchou.

Kultura Er-li-tchou se vyvinula z kultury Lung-šan. Původně soustředěná v Che-nanu a Šen-si, rozšířila se i do Šan-si a Che-peje. Er-li-tchou bylo objeveno roku 1959, bylo největším sídlem kultury a monopolním výrobcem rituálních bronzových nádob. S nástupem kultury Er-li-kang se Er-li-tchou zmenšilo, nicméně zůstalo obydleno. Leželo na řece I, přítoku řeky Luo. Město mělo značnou rozlohu – 2,4 km × 1,9 km, ale většina byla v průběhu doby zničena povodněmi, zachovaly se 3 km2 areálu.  Er-li-tchou bylo největší sídlo na čínském území do cca 1500 př. n. l. Je nejstarší metropole v Číně s řadou palácových staveb a doloženou výrobou bronzových předmětů. Od zahájení vykopávek koncem 50. let byla objevena řada palácových staveb, pohřby elity i řadových členů společenství, obydlí i dílny produkující výrobky z bronzu, nefritu i keramiku. Nalezeny byly i věštebné kosti, ovšem bez nápisů. Základní surovinou pro výrobu nástrojů zůstával kámen. Vlastní palácový okrsek měl cca 12 ha, s ceremoniální oblastí, dílnami produkující výrobky pro elitu, sídla a hroby elit tvořila jádro osídlení existující ve fázích II. až IV., o rozloze 70 ha. Počet obyvatel města je odhadován na 18–30 tisíc.

Fáze osídlení.

Er-li-tchou bylo poprvé osídleno v letech 3500–3000, kdy zde existovaly tři malé vesnice pozdní fáze kultury Jang-šao. V letech 3000–2500 na místě existovalo jedno malé sídliště rané fáze kultury Lung-šan. Následovala šestisetletá mezera.  Kolem roku 1900 se objevil lid kultury Er-li-tchou, osídlení trvající 360 let archeologové rozdělili na čtyři fáze:  Důvod poklesu sídliště z největšího města širokého okolí na vesnici není zřejmý, stopy po dobytí, nebo požáru nebyly nalezeny. Nicméně produkce zboží pro elitu zanikla po skončení fáze Er-li-tchou IV. a přesunula se do Čeng-čou, opevněného města o rozloze 13 km2 ležícího 85 km na východ.

Kultura Er-li-tchou a dynastie Sia.

Čínští archeologové považují za klíčový úkol přiřadit nalezené kultury k dynastiím známým ze starověkých písemných záznamů, vycházejí přitom z jejich pravdivosti. Od počátku vykopávek se proto snažili přiřadit Er-li-tchou k dynastii Šang či Sia.  V Chronologickém projektu Sia–Šang–Čou čínští historikové stanovili období vlády dynastií Sia a Šang na cca 2070–1600 př. n. l. a cca 1600–1046 př. n. l. Jelikož počátek a konec kultury Er-li-tchou nesouhlasí s obdobími vlády dynastií, nekončí debaty o tom, která fáze které kultury patří ke které dynastii. Převahu postupně získal názor, že přechod od dynastie Sia k dynastii Šang odpovídá přechodu mezi fázemi Er-li-tchou III a IV. Zdůvodněn byl známkami poklesu populace a opuštěním některých palácových staveb.  Svými objeviteli však bylo Er-li-tchou pokládáno za "Po", hlavní město zakladatele dynastie Šang krále Tchanga (které se mělo nacházet v Jen-š’). Koncem 70. let se objevila nová interpretace nálezů, podle které bylo Er-li-tchou metropolí Sia, a Čeng-čou šangské město. V následující debatě byly fáze Er-li-tchou II. až IV řazeny jak k dynastii Sia, tak k Šang. Většina archeologů pracujících v Er-li-tchou považovala fázi III. za první šangskou, kvůli jejímu výraznému rozvoji, podle nich spojenému s nástupem nové dynastie.  Začátkem 80. let však archeologové vykopali město v Jen-š’ (200 ha v období rozmachu cca 1600–1400 př. n. l.), 6 km severovýchodně od Er-li-tchou a přiřadili ho k Šangům. Po vlně debat vznikl nový konsenzus, že první šangská fáze Er-li-tchou je IV. Mínění se opíralo o známky úpadku ve IV. fázi, zejména o opuštění paláce č. 1. Nicméně Liou Li a Sü Chung vyjádřili názor, že z novějších zpráv z vykopávek (z roku 2004) plyne, že palác č. 1 byl ve fázi IV. stále užíván a pozorovatelný úpadek se nekonal.

Kultura Er-li-tchou () byla v letech 1900–1500 př. n. l. jedna z čínských kultur doby bronzové. Pojmenována je podle hlavního střediska – Er-li-tchou () v Jen-š' v provincii Che-nan. Byla široce rozšířená v Che-nanu a Šen-si, později se objevila i v Šan-si a Chu-peji.

二里头文化,是以现在的中国中原地区为核心跨越新石器时代和青铜时代的文化,以河南省洛阳市偃师市翟镇二里头村的二里头遗址而得名。二里头文化的核心主要在豫州及冀南。二里头文化的地域范围包括河南省全境,北直山西省临汾—晋城一线,东南至安徽省阜阳一带,南抵湖北省北缘随枣走廊,西达陜西省丹水、渭南乃至西安地区。


Politická kariéra.

Wang Li-ťün vedl Po Si-lajovu kampaň v Čchung-čchingu nazvanou "zpívej rudě, znič černé", což znamenalo podporu zpěvů revolučních písní a boj proti organizovanému zločinu. Při rozsáhlých policejních akcích nechal zatknout i několik stovek městských úředníků. Při tažení bylo v letech 2009-2010 podle zpráv v médiích zatčeno „šestnáct mafiánských bossů, 87 vládních úředníků, tři obchodníci s miliardovým majetkem, ale i vedoucí úřadu spravedlnosti, ti všichni spolu se stovkami dalších skončili před soudem, nejméně šest z nich dostalo trest smrti. Na lavici obžalovaných postavili také zástupce policejního ředitele v Čchung-čchingu, který byl odsouzen k doživotí a zabaven mu byl i jeho majetek.“ Boj s organizovaným zločinem byl pro vedení Čchung-čchingu politickým přínosem; obviněným byly zabaveny rozsáhlé majetky. V médiích jsou ale známé i případy vykonstruovaných obvinění a mučení.  „‚Hlavním cílem těch kampaní bylo oslabení a zničení podnikatelů,‘ říká profesor Tchung Č'-wej, který pro pekingskou vládu vypracoval zprávu o protikriminální kampani. Podle něj Po Si-laj potřeboval zdroje na financování svých sociálních projektů, jako byla výstavba levného bydlení pro dělníky.“  „Odborník na Čínu David Kelly stanici Hlas Ameriky řekl, že pokud jde o vládu zákona, byly metody používané v Čchung-čchingu v rámci Po Si-lajova halasně prodávaného boje proti organizovanému zločinu krokem zpět. Mj. proto, že se obviněným často odpírala práva na řádnou obhajobu a málo se přihlíželo k jejich svědectví.“

Politické sesazení.

Koncem prosince 2012 začal Wang Li-ťüna vyšetřovat stranický úřad pro korupci. Wang Li-ťün patří podle odborníků na čínskou politickou scénu společně se svým šéfem Po Si-lajem do frakce bývalého předsedy komunistické strany Ťiang Ce-mina. Cheng Che, analytik Televize NTD pro Čínu, uvedl, že jeho vyšetřování bylo v podstatě útokem jiné vládní frakce na jeho šéfa.  2. února 2012 byl samotným Po Si-lajem neočekávaně sesazen z postu místostarosty a šéfa policie na pozici vedoucího oblasti kultury, vzdělávání a ochrany životního prostředí.

Zběhnutí na konzulát USA.

6. února 2012 – Několik dnů před plánovaným sobotním setkáním Po Si-laje s premiérem Stephenem Harperem zběhl policejní ředitel Wang Li-ťün, kterého údajně začala vyšetřovat interní disciplinární komise. na konzulát USA ve městě Čcheng-tu poblíž Čchung-čchingu, kde strávil několik hodin.  Wang Li-ťün údajně prozradil velvyslanci USA o Po Si-lajovi několik závažných informací a požádal o azyl v USA.  Zatčení Wang Li-ťüna a následně jeho nadřízeného Po Si-laje vedlo k údajnému pokusu o převrat v Pekingu. Dohady o převratu byly ovšem následně vyvráceny a celý případ souvisí patrně s vraždou britského obchodníka Neila Heywooda, za níž byla z srpnu 2012 odsouzena Po Si-lajova manželka.  V září 2012 byl Wang Li-ťün odsouzen za zneužití pravomoci, braní úplatků, ilegální pokus o emigraci a „zneužití zákonů pro osobní zájmy“ na 15 let do vězení. U soudu uvedl, že se nehodlá odvolat.

Wang Li-ťün (, pinyin: "Wáng Lìjūn"; * 26. prosince 1959) je bývalý policejní šéf jednoho z největších čínských měst Čchung-čchingu, jeho bývalý místostarosta a také pravá ruka bývalého stranického tajemníka Po Si-laje.

王立军(1959年-12月26日),蒙古名乌恩·巴特尔(,意为“真勇士”),出生于吉林洮南,成长于内蒙古阿尔山,父亲蒙古族,母亲汉族,曾任辽宁省铁岭市、锦州市公安局局长,重庆市公安局局长、武警重庆总队第一政治委员、重庆市人民政府副市长。


Nefunkční požadavky softwarové architektury

Výkon.

Výkon jako požadavek na systém, je často měřen jako doba reakce systému na uživatelův požadavek. Dále může být výkon měřen jako počet transakcí provedených za určitý časový úsek, obvykle se měří počet transakcí za 1 sekundu. Bez ohledu na měření musí IT architekt vytvořit takovou architekturu, která poskytuje možnost designérům a vývojářům dokončit systém bez toho, aby se lidé na těchto pozicích příliš nezabývali měřením výkonu.

Propustnost.

Práce, kterou musí aplikace vykonat za časovou jednotku. Propustnost může být měřena dvěma způsoby. Spolu s propustností musíme řešit otázku toho, jestli řešit průměrnou propustnost nebo propustnost na vrcholu. S tím samozřejmě souvisí poté i náklady spojené s provozem daného systému.

Doba odezvy.

Doba odezvy by se dala charakterizovat jako zpoždění při zpracování byznys transakce nebo pokud chceme zařadit dobu odezvy do kontextu internetu, tak by se dalo mluvit o čase, který je spojen s vystavením odpovědi zákazníkovi. Rychlá doba odezvy může zefektivnit práci se systémem, naopak špatná doba odezvy může dokonce odradit samotné uživatele systému. Příklad požadavku na dobu odezvy může znít:

Blokování.

Zpracování požadavku může být zpožděno nebo blokováno kvůli potřebě vyčkat na uvolnění zdrojů nebo na nutnost ukončení procesu, na který další proces navazuje.

Škálovatelnost.

Škálovatelnost je schopnost podpořit kvalitu služeb tím, že zvýšíme kapacity systému bez toho, aby došlo ke změnám v software. Systém může být považován za škálovatelný poté, kdy poskytuje požadovaný výkon i v době, kdy jsou na něj kladeny vyšší nároky od uživatelů. Například akceptovatelný limit pro odpověď na uživatelův požadavek může být od 2-5 sekund. K tomu, abychom pochopili škálovatelnost systémů, tak si musíme definovat kapacitu systémů. Kapacita systémů může být definována například jako počet simultánně běžících procesů nebo počet online uživatelů. Pokud systém umí navyšovat kapacity podle toho, jaké jsou zrovna na software vyvíjeny nároky, a neustále drží požadovaný výkon na akceptovatelném limitu, tak se jedná o dobře škálovatelný systém.

Zatížení žádostmi (Request Load).

Proto, abychom dobře škálovali systém, tak je zapotřebí přidat nový hardware. Hardware může být přidán buď vertikálně (Scale up), nebo horizontálně (Scale out). Vertikální škálování znamená přidání procesorů, paměti nebo disků k současnému hardware. Na druhou stranu horizontální škálování znamená přidání rovnou dalších nových serverů do současného systému a tím celkově zvýšit kapacitu. Naše architektura musí být taková, aby bylo možné využít oba dva typy škálování. Obecně s vertikálním škálováním nebývá problém, protože přidání nových procesorů nebo paměti nemá vliv na architekturu, ale s tím, aby systém běžel na více serverech a přitom se tvářil, jako by běžel na jednom, může být problém. Vertikální škálování je vhodné v případě pokud se jedná o vícevláknové aplikace, zatímco horizontální škálování se používá, pokud jsou minimální nároky na distribuci žádostní a komunikace mezi jednotlivými zařízeními.

Paralelní připojení.

Každý systém by měl vědět na kolik paralelní uživatelů/žádostí je škálovaný. Dále by každý systém měl mít vypracované řešení na otázku, jak bude reagovat v případě zvýšení počtu paralelně připojených uživatelů. S touto problematikou souvisí to, jaké zdroje uživatelé využívají. Používají-li nějaké externí aplikace, tak i ty musí být škálované na potřebné množství uživatelů, aby nedošlo k tomu, že uživatelé budou čekat na uvolnění těchto zdrojů.

Udržitelnost.

Udržitelnost definuje schopnost opravení nedostatků systému bez toho, aby se ovlivnila některá další část. Tudíž pokud je systém vhodně rozdělen do komponent, tak je možné opravit pouze tu komponentu, ve které se problém vyskytl a nemusí být brán v úvahu celý systém. K tomu, abychom toho docílili, potřebujeme systém, která má velice nízké provázání jednotlivých komponent, tudíž můžeme mluvit o vysoké modularitě systému. Dále pro vysokou udržitelnost systému je zapotřebí vést kvalitní dokumentaci jako samotného kódu, tak architektury systému.

Spolehlivost.

Spolehlivost zajišťuje integritu a konzistenci aplikací a všech jejích transakcí. I při zvýšené zátěži musí systém pokračovat ve zpracování žádostí od uživatele a zpracovávat transakce tak, jak by je systém zpracovával v době, kdy je náročnost menší. Spolehlivost jde ruku v ruce se škálovatelností. Pokud totiž systém nemůže při zvýšených nárocích být spolehlivý, tak určitě nemůže být ani škálovatelný. Naopak pokud je systém opravdu škálovatelný, tak je zároveň i spolehlivý ohledně integrity a konzistence transakcí.

Dostupnost.

Dostupnost znamená, že v každém momentu jsou přístupné všechny služby nebo zdroje daného systému. Spolehlivost může přispívat k dostupnosti, ale dobré dostupnosti může být dosaženo i v případě, že daná komponenta selže. Pokud v daném prostředí nastavíme redundantní počet komponent a jedna komponenta selže, tak to bude mít negativní vliv na spolehlivost, ale služba může být i nadále dostupná díky dané redundanci.  Zvýšení dostupnosti systému může být dosaženo jedním ze dvou typů replikace přebytečného hardware nebo softwarových komponent:

Rozšiřitelnost a modifikovatelnost.

Rozšiřitelnost je schopnost přidat novou funkcionalitu nebo modifikovat stávající funkcionalitu bez toho, aby se ovlivnil existující systém. Rozšiřitelnost se nedá měřit v případě, když je systém nahrán na produkci, ale ukáže se až v době, kdy potřebujeme rozšířit funkcionalitu systému. Abychom dostáli dobré rozšiřitelnosti, měli bychom zvážit následující možnosti:  K vytvoření architektury, která bude vhodná k dalšímu rozšiřování, je dobré se držet následujících praktik:  Udržitelnost je schopnost opravení nedostatků bez toho, aby byla ovlivněna některá další část systému. Jedná se o další kritérium kvality systému, které nemůže být měřeno v době nasazení aplikace do provozu, ale až v době, kdy se opravdu musí něco v daném systému změnit. Pro zvýšení udržitelnosti máme tyto možnosti:  S tvorbou architektury můžou být i problémy související s přílišnou modularitou systému (Over Engineering). Do systému by nemělo být vloženo více úsilí než by bylo doopravdy potřeba. Architekt v tomto případě myslí i na budoucí požadavky, u kterých je malá pravděpodobnost, že bude potřeba jejich realizace.

Spravovatelnost.

Spravovatelnost je schopnost řídit systém a zajistit tak jeho bezproblémový běh a přitom respektovat škálovatelnost, spolehlivost, dostupnost, výkon a bezpečnost. Spravovatelnost se také zabývá monitorováním systému, jestli všechny nefunkční požadavky na systém jsou splňovány. V případě nutnosti může pomocí konfigurace chování systému upraveno tak, aby současný stav nefunkčních požadavků zlepšen, nesmí však dojít ke změně samotného systému. Architektura musí zajistit monitorování systému a dynamickou systémovou konfiguraci.

Bezpečnost.

Bezpečnost systému musí zajistit, aby systém nemohl být kompromitován. Jedná se o nejsložitější kritérium, podle kterého můžeme měřit kvalitu systému. Nejen, že systém musí zajistit důvěrnost a integritu, ale musí být zajištěn i proti hackerským úrokům, například proti DoS (Denial-of-Service). Vytvořením architektury, která odděluje komponenty podle funkčnosti, zajistíme jednodušší vytvoření bezpečného systému, protože můžeme vybudovat bezpečnostní zóny kolem komponent. Pokud poté dojde ke kompromitování systému, tak je jednodušší určit, v jaké části systému se tak stalo.

Při návrhu systému se IT architekt musí řídit byznys požadavky, které mu byly při návrhu systému předloženy od zákazníka. Systém musí tyto požadavky naplnit, aby podporoval byznys cíle dané společnosti a v ideálním případě tvořil konkurenční výhodu. IT architekt však musí při návrhu systému myslet ještě na jednu skupinu požadavků, pokud chce vybudovat kvalitní a pro společnost konkurenceschopný software. Danou skupinou jsou nefunkční požadavky tzv. Service-level requirements (někdy také nazývány quality of service requirments). I tyto požadavky mají mnohdy kritický vliv na aplikaci, ale jejich samotným úkolem však není podpořit byznys cíle, ale vyvinout kvalitní stabilní aplikaci a její kvalitu měřit podle kritérií, kterých si u dané aplikace zákazník nejvíce cení. Mezi základní požadavky patří výkon, škálovatelnost, spolehlivost, rozšiřitelnost, udržitelnost, spravovatelnost a bezpečnost. Při volbě požadavků, které jsou pro systém nejdůležitější, musejí architekt ve spolupráci se zákazníkem počítat s tím, že se jednotlivé požadavky vylučují navzájem. Chceme-li například navrhnout a realizovat systém, který si bude zakládat na vysokém výkonu, musíme obětovat požadavky, jako jsou udržitelnost a rozšiřitelnost. Musíme tedy počítat s tím, že rychlost naší aplikace bude vykoupena například tím, že v budoucnu budeme muset investovat více prostředků pro rozšíření dané aplikace o novou funkčnost.

在系统工程及需求工程中,非功能性需求(英语:Non-functional requirement)是指依一些条件判断系统运作情形或其特性,而不是针对系统特定行为的需求。和非功能性需求相对的是功能需求,后者会定义系统特定的行为或功能。非功能性需求也可以视为为了满足客户业务需求而需要符合,但又不在功能性需求以内的特性。


Život.

Čiaki Mukaiová, rozená Naitóová (, Naitó), studovala medicínu na Lékařské škole univerzity Keio () v Tokiu, školu úspěšně dokončila roku 1977. V letech 1977–1984 pracovala na chirurgických odděleních různých nemocnic, poté se stala odbornou asistentkou katedry kardiochirurgie univerzity Keio.  Přihlásila se do prvního náboru astronautů japonské kosmické agentury NASDA a 20. června 1985 byla vybrána mezi trojici astronautů oddílu NASDA. Podle dohody NASDA a NASA se jeden z astronautů, Mamoru Móri, měl roku 1988 účastnit jedné z misí amerického raketoplánu Space Shuttle. Takao Doi a Čiaki Naitóová byli jeho náhradníci. Po zkáze raketoplánu Challenger v lednu 1986 byl však let odložen.  V letech 1987–1988 pracovala v oddělení kardiovaskulární fyziologie Výzkumného institutu kosmického lékařství () Johnsonova vesmírného střediska NASA v Houstonu. Na univerzitě Keio obhájila roku 1988 doktorskou práci, o rok později ji Japonská chirurgická společnost přiznala kvalifikaci kardiochiruržky.  V dubnu 1990 japonští astronauti obnovili přípravu k letu v Johnsonově středisku v Houstonu. Móri byl začleněn do posádky mise, Takao Doi a Čiaki Mukaiová se opět stali jeho náhradníky. Móriho let proběhl v září 1992.  V říjnu 1992 byla určena do posádky letu STS-65. Do vesmíru vzlétla v raketoplánu Columbia. Mise trvala od 8. do 23. července 1994. Astronauti se soustředili na experimenty v mezinárodní laboratoři pro mikrogravitaci IML-2 (). Současně od roku 1992 pracovala jako výzkumná instruktorka v v Houstonu a v letech 1992–1998 jako hostující profesorka na Lékařské škole univerzity Keio ().  V dubnu 1996 byla jmenována členkou posádky mise STS-95. Let raketoplánu Discovery proběhl ve dnech 29. října až 7. listopadu 1998. Astronauti prováděli experimenty v modulu Spacehab, vypustili a znovu zachytili sluneční observatoř Spartan 201, testovali přístroje pro Hubbleův vesmírný dalekohled. V letech 2004–2007 byla hostujícím profesorem na (ISU) ve Štrasburku. Poté zastávala funkci ředitelky Kanceláře kosmického lékařského výzkumu () v japonské kosmické agentuře JAXA. Od dubna 2011 byla starší poradkyní výkonného ředitele JAXA, v červenci 2012 přešla v JAXA na místo ředitelky Centra pro aplikované kosmické lékařství a výzkum člověka (, J-CASMHR).  Čiaki Mukaiová je vdaná, bezdětná.

Čiaki Mukaiová (, Mukai Čiaki, * 6. května 1952 Tatebajaši, prefektura Gunma, Japonsko), původně lékařka, je od roku 1985 kosmonautka japonské kosmické agentury JAXA. Uskutečnila dva krátkodobé kosmické lety, STS-65 roku 1994 a STS-95 roku 1998. Od roku 2012 je v JAXA ředitelkou Centra pro aplikované kosmické lékařství a výzkum člověka.

向井千秋(,生名内藤千秋,1952年-5月6日),日本宇航员、外科医生 。向井千秋出身于群马县馆林市,、庆应义塾大学医学系毕业。她是日本第一位女性宇航员,也是首位两度登上太空的日本太空人。她在太空滞留时间总共为23天15小时(566小时)。


Komponenty flow.

Nakamura a Csikszentmihalyi identifikovali následujících šest faktorů, které zahrnují zkušenosti z flow.  Tyto aspekty se mohou objevit nezávisle na sobě, ale pouze v kombinaci tvoří tzv. flow prožitek.  Dalšími vlastostmi flow mohou být:

Etymologie.

Tento psychologický stav je pojmenovaný flow právě proto, že během Csikszentmihalyiho rozhovorů v roce 1975 několik lidí popsalo své „flow“ zkušenosti s použitím metafory vodního proudu, který je nese. Psychologický pojem flow, tedy být vtažen do činnosti, nijak nesouvisí se starší frází „jít s proudem“.

Historie konceptu.

Mihaly Csikszentmihalyi a jeho kolegové začali zkoumat flow poté, co byl Csikszentmihalyi fascinován umělci, kteří se v podstatě ztráceli ve své práci. Umělci, především malíři, byli natolik ponořeni ve své práci, že zapomínali jíst, pít, a dokonce i spát. Proto první výzkum flow se uskutečnil právě s umělci. Výzkumy flow probíhaly především v 80.–90. letech 20. století v čele s Csikszentmihalyim a jeho kolegy v Itálii. Výzkumníci se zajímali o optimální zážitky a pozitivní zkušenosti, zejména ve školách či podnikatelské sféře. Teorie flow je velmi používána v tradiční humanistické psychologii, například v Maslowových a Rogersových teoriích. Flow byl zaznamenán v průběhu dějin a napříč kulturami. Učení buddhismu a taoismu mluví o stavu mysli známé jako „akce nečinnosti“ nebo „dělat, aniž by dělali“, která značně připomíná myšlenku flow. Také hinduistické texty v Advaita filozofii, jako Ashtavakra Gita a jóga znalostí jako je Bhagavad-Gita, se vztahují k podobnému stavu.  Historické prameny naznačují, že Michelangelovo dílo na stropě Sixtinské kaple ve Vatikánu možná tvořil ve stavu flow. Je totiž zaznamenáno, že maloval několik dní v kuse a byl tak zabrán do práce, že se ani nezastavoval kvůli jídlu a spánku, až nakonec omdlel únavou. Po tomto se probudil svěží a poté, co začal znova malovat, se opět dostal do stavu naprostého ponoření.  Bruce Lee buď mluvil o psychickém stavu podobném flow, nebo mluvil o důležitosti adaptability a zbavení se předsudků ve své knize Tao Jeet Kune Do. Ve své knize, kde popisuje stav toku vody, se také slavně říká: „Buď jako voda [...] Vyprázdni svou mysl, buď beztvarý. Beztvarý, jako voda. Pokud dáš vodu do kalichu, stane se kalichem. Můžeš dát vodu do láhve a stane se láhví. Dáš-li ji do konvice, tak se stane konvicí. Nyní voda může téct nebo ji může ničit. Buď voda, můj příteli.“

Mechanismus flow.

V každém daném okamžiku je zde velké množství informací, které jsou k dispozici pro každého jednotlivce. Psychologové zjistili, že něčí mysl může vnímat pouze určité množství informací najednou. Podle Mihályovy studie z roku 1956, je množství těchto informací 126 bitů informací za sekundu. To se může zdát jako velké číslo (a spousta informací), ale jednoduché každodenní úkoly zabírají poměrně hodně informací. Jen bavit se zabírá asi 40 bitů informací za sekundu; to je 1/3 z naší kapacity. To je důvod, proč při rozhovoru se nemůžeme soustředit tolik na jiné věci.  Z větší části (s výjimkou základních tělesných pocitů, jako je hlad a bolest, které jsou vrozené) lidé jsou schopni se rozhodnout, na co chtějí zaměřit svou pozornost. Nicméně, když je člověk ve stavu flow, je naprosto zabraný do úkolu a aniž by se tak vědomě rozhodl, ztrácí povědomí o ostatních věcech jako jsou čas, lidé, různá rozptýlení či dokonce základní lidské potřeby. K tomu dochází, protože všechna pozornost jedince ve stavu flow je zaměřena na jeden úkol, který právě provádí a nezbývá žádná další kapacita pozornosti, která by mohla být rozdělena.

Podmínky flow.

Stav flow je možno zažít při provádění jakékoliv činnosti, i když ho s největší pravděpodobností zažijeme, když dáváme všechnu svou energii do určitého úkolu nebo při činnostech, jež pro nás mají vnitřní účel. Pasivní činnosti, jako je koupání se ve vaně nebo dokonce sledování televize, obvykle nevyvolávají stav flow stejně, jako když musíme aktivně něco dělat.  Teorie Flow má tři podmínky, které musí být splněny, aby bylo dosaženo stavu flow:  Nicméně bylo argumentováno, že zde uvedené faktory flow jsou vzájemně propojeny. Například povědomí o problémech a vlastních schopnostech vyžaduje také to, aby člověk věděl, jak věc udělat (tedy znal cíl) a jak úspěšně se mu vede (měl zpětná vazba). Proto vnímání stavu našich schopností a požadavků úkolu mohou být hlavním předpokladem pro flow zkušenost.  V roce 1997 Csikszentmihalyi publikoval graf vpravo. Tento graf zobrazuje vztah mezi vnímanými výzvami úkolu a vnímanými schopnostmi. Tento graf ukazuje ještě jeden další aspekt flow: je více než pravděpodobné, že jedinec dosáhne flow tehdy, dojde-li k činnosti, která je vyšší než průměr výzvy (nad středem) a jednotlivec má nadprůměrné schopnosti (vpravo od středu). Střed tohoto grafu (kde se části setkávají) představuje průměrnou úroveň výzvy a dovedností v rámci všech činností člověka, které provádí v průběhu svého každodenního života.  Některé problémy tohoto modelu byly diskutovány v literatuře. Jedním z nich je, že nezobrazuje vnímanou rovnováhu mezi výzvami a dovedností, které mají být ústředním předpokladem zkušeností flow. Jedinci s nízkou průměrnou úrovní dovedností a vysokou průměrnou úrovní výzev (nebo naopak), nemusejí zažít flow, protože nedochází k souladu mezi dovednostmi a výzvami, pokud jsou obě nad jejich individuálním průměrem. Kromě toho jedna studie zjistila, že situace s nízkou výzvou, které byly překonány dovednostmi, byly spojeny se zábavu, relaxací a štěstím, což je v rozporu s flow teorii.  Schaffer proto navrhl sedm alternativních podmínek toku:  Schaffer také publikoval metodu Flow Stav dotazník (FCQ), obsahující škálu pro každou z těchto sedmi podmínek.

Flow (z angl. „proudění“, „tok“), česky též proudění, proud nebo plynutí, je duševní stav, při kterém je osoba ponořena do určité činnosti tak, že nic jiného se jí nezdá důležité, okamžik, kdy se její tělo nebo mysl vzepne k hranicím jejích možností ve vědomé snaze dosáhnout něčeho obtížného, co stojí za to. Takto, jak ho pojmenoval a definoval psycholog Mihaly Csikszentmihalyi, je zařazen do pozitivní psychologie a mluví se o něm v souvislosti s mnoha oblastmi lidského života.

心流(英语:Flow),也有别名以化境(Zone)表示,亦有人翻译为神驰状态,是由匈牙利裔美籍心理学家米哈里·契克森首度提出,定义是一种将个人精神力完全投注在某种活动上的感觉;心流产生时同时会有高度的兴奋感及充实感等正向情绪。


Historický vývoj.

Svaz komunistů Srbska (stejně jako tomu bylo v případě všech republikových a oblastních organizací jugoslávských komunistů) sledoval podobný vývoj, jako SKJ. Strana byla oficiálně založena v květnu 1945 (hned po skončení druhé světové války). V roce 1952 změnila své jméno z komunistické strany na Svaz komunistů, aby se tak zdůraznil decentralizovaný charakter organizace.  V souvislosti s rozšířením pravomocí autonomních oblastí Vojvodina a Kosova, daným ústavou z roku 1974, byly vytvořeny dvě nové organizace; Svaz komunistů Kosova a Svaz komunistů Vojvodiny. Touto ústavou navíc vzrostla role všech regionálních organizací SKJ na úkor federální úrovně. Pozice Svazu komunistů Srbska, jako politické organizace reprezentující výhradně SR Srbsko, tak byla v mnohém upevněna.  V roce 1981 měl Svaz komunistů Srbska (spolu s oběma oblastními organizacemi) celkem 907 692 členů.  V roce 1986 byl do čela strany zvolen Slobodan Milošević, který ji vtiskl zcela nový ráz a podobu. Jeho volba byla nejdramatičtější v rámci dějin strany už sama o sobě. Na osmém zasedání SKS v září 1987 se Miloševićovi úspěšně podařilo porazit odpor opozičního křídla s Ivanem Stambolićem v čele a inicovat nový kurz strany. Ten spočíval především v kladení důrazu na ekonomickou a společenskou refomu, centralizaci Srbska (tedy omezení vlivu jak kosovské, tak vojvodinské autonomní správy) a důsledným zastáváním srbských zájmů, mnohdy i na úkor dalších republik v rámci SFRJ. Ideově kladli srbští komunisté pod vedením Miloševiće důraz mimo jiné i na dokument, známý pod názvem Memorandum SANU, který sice dříve formálně odsoudili, řadu jeho praktických bodů ovšem přejali.  Na úrovni regionální došlo k celé řadě změn. Ve Svazu komunistů Kosova došlo k personálním obměnám a do čela se dostal Rahman Morina, Miloševićův spolupracovník. V případě Vojvodiny bylo politické vedení země odstraněno během tzv. jogurtové revoluce.  V červenci 1990 se strana sloučila se Socialistickým svazem pracujícího lidu a vznikla tak Socialistická strana Srbska, která existuje dodnes. Tomu se tak stalo v atmosféře, kdy v celé Jugoslávii již docházelo k značným politickým změnám (ztráta mocenského monopolu, svobodné volby ve všech republikách SFRJ, výhra politické opozice v Chorvatsku apod).

Kongresy.

Sjezdy všech oblastních a republikových organizací Svazu komunistů Jugoslávie byly oficiálně nazývány v srbochorvatštině kongresy ("конгреси"/"kongresi") a konaly se vždy jen několik týdnů před sjezdem samotného SKJ.

Lídři.

Sekretář oblastního výboru KSJ pro Srbsko  Sekretáři Ústředního výboru komunistické strany Srbska  Předsedové Ústředního výboru komunistické strany Srbska

Svaz komunistů Srbska (srbochorvatsky Savez komunista Srbije, v cyrilici Савез комуниста Србије) byla republiková organizace Svazu komunistů Jugoslávie na území socialistické republiky Srbsko. V rámci ní existoval ještě také Svaz komunistů Kosova a Svaz komunistů Vojvodiny.

塞尔维亚共产主义者联盟为南斯拉夫共产主义者联盟的于塞尔维亚的分支机构。


Klubová kariéra.

Turín (1991–1992).

Za FC Turín Vieri debutoval v zápase domácího poháru. Jako nevyužitý náhradník přihlížel porážce proti Ajaxu ve finále Poháru UEFA.

Další kluby (1992–1996).

Později strávil po jedné sezóně v týmech italské druhé ligy. Nejprve hrál za AC Pisa 1909, poté za Ravenna FC 1913 a pak za Benátky FC. V ročníku 1995/96 si zahrál nejvyšší soutěž za Atalantu.

Juventus (1996–1997).

Turínský Juventus si pořídil Vieriho jako náhradu za odcházejícího Fabrizia Ravanelliho. Trenér Marcello Lippi utvořil útočnou vozbu ve složení Vieri-Bokšić podporovanou Del Pierem, která Juventusu v ročníku 1996/1997 vystřílela "Scudetto" (mistrovský titul). Ve finále Lize mistrů ale tým nestačil na Borussii Dortmund.

Atlético Madrid (1997–1998).

Během léta v roce 1997 překvapil fotbalový svět přestupem do Atlética Madrid, které měl trénovat Radomir Antić. Prezident Atlética Jesús Gil za posily utratil částku celkem 45 milionů liber (£) a do týmu tak kromě Vieriho přibyl například Juninho Paulista. Debutoval 30. srpna 1997 proti Realu Madrid v 1. kole ligy, zápas skončil nerozhodně 1:1. První trefa přišla v Poháru UEFA proti Leicesteru, když Vieri proměnil kontroverzní penaltu a přispěl k výhře 2:1. Koncem září se dostal do formy a zaznamenal sedm branek za čtveřici zápasů bez porážky včetně hattricku proti Realu Zaragoza při výhře 5:1. Proti řeckému PAOK Soluň v pohárové Evropě také vstřelil hattrick včetně povedené branky takřka z nulového úhlu. V listopadu proti UD Compostela si přivodil zranění a návrat se konal až začátkem nového roku.  Začátkem března vsítil proti Aston Ville v Poháru UEFA jediný gól tohoto klání. Atlético po prohře 1:2 v odvetě postoupilo do semifinále, kde nestačilo na Lazio. Na domácí scéně Atleti zaznamenali pokles formy, který způsobilo též zranění Juninha, přesto Vieri mužstvo gólově táhl. Proti Salamance dal rovnou čtyři branky, celek z Madridu ale na soupeře nestačil a prohrál 4:5. V předposledním kole pomohl dvěma trefami k vítězství 5:2 nad Barcelonou, jeho góly ale nakonec nestačily na více než sedmé místo.  Celkově v La Lize zaznamenal 24 branek za 24 zápasů. Náležela mu tak Trofeo Pichichi pro nejlepšího střelce. Na konci roku 1997 se objevil v závěrečné nominaci na Zlatý míč a skončil na děleném devátém místě.

Lazio Řím (1998–1999).

Vieri se dobře uvedl na světovém šampionátu ve Francii, což vyvolalo zájem velkoklubů. Jeho služby si nakonec zajistilo římské SS Lazio, které Atléticu zaplatilo částku 17,5 milionů liber (£). Nastoupil do 22 zápasů italské Serie A – obvykle po boku Marcela Salase – v nichž vstřelil 12 branek. Trenér Sven-Göran Eriksson dovedl Lazio do finále posledního ročníku Poháru vítězů pohárů, ve kterém italský celek zdolal Mallorcu 2:1. Na střelecké listině stála jména Vieri, Dani a Nedvěd. V italské lize skončilo Lazio druhé.

Inter Milán (1999–2005).

Inter Milán vykoupil Vieriho léta 1999 za částku 28 milionů liber (£) a učinil z něj nejdražší přestup historie. Prezident Interu Massimo Moratti tak získal útočného partnera pro Brazilce Ronalda. Vieri se zde znovu setkal s trenérem Lippim. Vieri se hned v prvním kole blýskl hattrickem proti Hellasu Verona. V průběhu září přispěl gólem k výhře 5:1 nad Parmou a jediným gólem zápasu pomohl překonat jeho bývalý tým FC Turin. Vzhledem k Ronaldovým zraněním se Vieri v útoku spoléhal na Zamorana, Recobu či Baggia. Stal se nejlepším střelcem svého týmu v italské lize, celkově dal 13 gólů. Sezónu tým zakončil na čtvrtém místě, zajistil si však účast v předkole Ligy mistrů. Trofej Lippiho mužstvo nevybojovalo.  Následující rok se "Nerazzurri" museli obejít zcela bez zraněného Ronalda. Vieri v Serii A zaznamenal 18 branek za 27 utkání, ale tým se nevzmohl na více než páté místo. Sezóna 2001/2002 přinesla zlepšení a nového trenéra Héctora Cúpera. Inter měl ještě v posledním kole naději na první titul od roku 1989. Milánští podlehli přes góly Vieriho a Di Biagia 2:4, titul tak získal Juventus.  Byl to Vieri, kdo v ročníku 2002/2003 ukořistil korunu pro nejlepšího střelce Serie A. V rámci Ligy mistrů gólově pomohl postupu do čtvrtfinále přes španělskou Valencii. Kvůli zranění neovlivnil semifinále proti AC Milán, který nakonec soutěž opanoval.  Letní měsíce v roce 2003 s sebou přinesly zájem londýnské Chelsea, jejíž údajnou nabídku 22 milionů liber Inter odmítl, sám Vieri navíc žádal až příliš vysoký plat. Chelsea nakonec koupila Vieriho partnera v útoku, Hernána Crespa. Vieriho novou konkurencí do útoku se stali Júlio Cruz a Obafemi Martins. Koncem září na domácí půdě zařídil vítězství 2:1 proti Dynamu Kyjev ve skupině v Lize mistrů, když se vrátil na hřiště po zranění kotníku a prosadil se po přímém kopu Kily Gonzáleze v poslední třicetiminutovce. Na podzim dostal vyhazov trenér Cúper a na jeho místo přišel Alberto Zaccheroni, se kterým neměl Vieri nejlepší vztahy. Vieri za sezónu nastřílel 13 ligových branek za 22 zápasů, ale ambiciózní Inter skončil až čtvrtý a znovu bez trofeje.  Tým převzal Roberto Mancini, jenž v útoku plánoval spárovat Vieriho s Adrianem, do toho ovšem záhy promlouval nadějný Obafemi Martins. Inter v Lize mistrů postoupil ze skupiny, ve které Vieri zaznamenal branku v zápase s Valencií při výhře 5:1. Během osmifinálového dvojzápasu proti Portu si připsal pár minut, neboť kouč Mancini vsadil především na Adriana, jenž se hattrickem zasloužil o postup. Ve čtvrtfinále ale "Černobílí" nestačili na milánského rivala, AC po výsledcích 0:2 a 0:3. Vieri odehrál jen 35 minut prvního klání, přednost před ním opět dostali jiní (Cruz, Martins, Adriano). V lednu 2005 proti Sampdorii pomohl otočit domácí utkání v samotném závěru, kdy ještě v 87. minutě Inter prohrával 0:2. Po gólu Martinse mu právě tento nigerijský mladík lobem nahrál na vyrovnávací gól na 2:2 už v nastaveném čase a dílo dokonal Álvaro Recoba ve třetí minutě nastavení. Ve 35. kole ligy na hřišti Brescie Vieri pojistil vedení 3:0 po dvou gólech Martinse, což Interu zajistilo konečnou příčku číslo tři. Za 27 zápasů se trefil ve 12 případech v Serii A. Ve své poslední sezóně za Inter patřila Vierimu čtvrtá příčka v žebříčku nejlépe placených fotbalistů s ročním platem 8,2 milionů liber (£). Před ním byli pouze David Beckham, Ronaldo a Zinédine Zidane, všichni z Realu Madrid.

AC Milán (2005–2006).

Začátkem července 2005 se upsal týmu AC Milán, a to na dva roky, poté co se dohodl na rozvázání smlouvy s Interem. Jeho konkurencí se měli stát Andrij Ševčenko, Filippo Inzaghi, Alberto Gilardino a Jon Dahl Tomasson. V mužstvu se neprosadil, v italské lize dal gól pouze Empoli při říjnové výhře 3:1. Jeden gól přidal v domácím poháru.

AS Monaco (2006).

V lednu 2006 přestoupil do AS Monaco, se kterým podepsal smlouvu na rok a půl. Zájem měly projevit také anglické kluby Tottenham a Newcastle.  Během zápasu v Ligue 1 26. března proti PSG si po souboji s Bernardem Mendym přivodil zranění kolena. To mu znemožnilo dokončit sezónu a také odcestovat na mistrovství světa.

Atalanta (2006–2007).

Vieri se léta 2006 vrátil do Atalanty, kde podepsal jednoroční kontrakt s měsíčním platem 1 500 eur. Za každý gól ale měl inkasovat 100 000 eur. Nováček soutěže se umístil na osmém místě. Vieri během v pořadí druhého angažmá v Atalantě odehrál jen sedm ligových zápasů a dal dva góly.

Fiorentina (2007–2008).

Mezi roky 2007 a 2008 působil ve Fiorentině, které se přezdívá "La Viola". S tou 34letý Vieri jako volný hráč podepsal jednoroční kontrakt a měl se pro trenéra Cesare Prandelliho stát náhradou za odcházejícího Lucu Toniho. Za Fiorentinu si zahrál 26 ligových zápasů, ve kterých se trefil šestkrát. Během čtyř skupinových zápasů Poháru UEFA mířil třikrát přesně a jako střídající zaznamenal gól i proti Mladé Boleslavi v tom posledním, čtvrtém. Semifinále proti Rangers došlo do penaltového rozstřelu, ve kterém Vieri neproměnil tu svoji a Fiorentina byla vyřazena. Ve druhém zápase měl jako čerstvý hráč z lavičky několik příležitostí, ale gól nevstřelil.

Atalanta (2008–2009).

V roce 2008 už potřetí působil v Atalantě. Zranění mu ovšem dovolila zahrát si v pouze pěti podzimních zápasech Serie A, i tak stihl dát alespoň dva góly, proti Udinese a Juventusu. Koncem roku 2008 byl na rádiové stanici Rai Radio 2 zvolen druhým největším zklamáním v italské lize, první skončil Quaresma. Poté co mu fanoušci dali najevo nespokojenost s jeho výkony, opustil během dubna tým z Lombardie, přestože měl klub zájem na jeho setrvání. Přes námluvy s anglickým Blackburnem a brazilským Botafogem bylo angažmá v Atalantě Vieriho posledním.

Reprezentační kariéra.

Vieri za reprezentaci debutoval 29. března 1997 v kvalifikačním zápase proti Moldavsku. Trenér Cesare Maldini jej nasadil do základu a Vieri se mu odvděčil gólem v 50. minutě. Itálie nakonec zvítězila 3:0. Jeho gól byl 1000. gólem italské reprezentace v její historii. Gólově se prosadil také v baráži o „MS“ proti Rusku.

MS 1998.

Vieri se vměstnal do nominace Cesare Maldiniho na mistrovství světa 1998, které se konalo ve Francii. Do úvodního utkání s Chile nastoupil od začátku a v 10. minutě otevřel po nahrávce Baggia skóre. Zápas skončil nerozhodně 2:2. Proti Kamerunu se trefil dvakrát při výhře 3:0, hlavičkou pak pomohl k výhře 2:1 nad Rakouskem ve třetím skupinovém zápase. Sám jediným gólem rozhodl osmifinále proti Norsku, když pronikl obranou soupeře s balónem od Di Biagiaa placírkou zakončil. Proti Francii nepadl gól ze hry, došlo tak na penaltový rozstřel, v němž uspěli Francouzi. Vieri svoji penaltu proměnil.

MS 2002.

V prvním utkání skupiny mistrovství světa v roce 2002 proti Ekvádoru sám dvěma góly zařídil výhru 2:0. Jeho další trefa proti Chorvatsku neodvrátila porážku 1:2, po remíze 1:1 s Mexikem ale Italové přeci jenom postoupili do osmifinále. Nechvalně proslulé utkání proti domácí Jižní Koreji odehrál Vieri celé a v 18. minutě se prosadil hlavičkou vzdor těsné obraně Jihokorejců. Soupeř ale v závěru vyrovnal a v prodloužení si tzv. zlatým gólem zajistil postup do čtvrtfinále.

EURO 2004.

Trenér Giovanni Trapattoni povolal Vieriho na jeho první Mistrovství Evropy, které se konalo v Portugalsku v roce 2004. Jeho výkony na Euru byly ovšem zklamáním, na turnaji Vieri nevstřelil branku. V úvodu proti Dánsku byl po celé utkání podporován Tottim a Del Pierem a Camoranesim ze stran. Ve druhém poločase jeho hlavičku vykryl gólman Sørensen, zápas nakonec dopadl nerozhodně 0:0. Proti Švédsku Itálie opět remizovala, tentokráte 1:1. Suspendovaného Tottiho zastoupil Antonio Cassano, který Vierimu připravil několik příležitostí a sám gól dal. Vieri ale před koncem zápasu neuhlídal Zlatana Ibrahimoviće, který Vieriho ve vzduchu překonal a hlavou přesně zacílil. Ve třetím zápase skupiny „C“ dostal v základní jedenáctce přednost Bernardo Corradi, Vieri se tak do zápasu dostal až v jeho průběhu, a to v 53. minutě právě za Corradiho. Ani on ale neodvrátil vyřazení přes konečné vítězství 2:1 nad Bulharskem.

MS 2006.

Zranění kolena Vierimu odepřelo možnost odcestovat na mistrovství světa v roce 2006, kde Itálie konečně získala kýžené zlato.

Osobní život.

Vieri ve volném čase rád hraje kriket.

Christian Vieri (* 12. červenca 1973, Bologna, Itálie) je bývalý italský reprezentační fotbalista. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů.

克里斯蒂安·“波波”·维耶里(,1973年-7月12日),意大利男子足球运动员,世界足坛最佳意大利球星之一。司职前锋。维耶里拥有意大利和澳洲的双重国籍,并持有澳洲护照,但他选择为意大利队效力。曾经是意大利国家队和国际米兰主力前锋,亦被看做是过去十年意大利最优秀的中锋和最高产的射手之一。


Život.

Vasilij Ciblijev pochází z krymské vesnice Orechovka, je ruské národnosti. Roku 1975 absolvoval Charkovskou vojenskou vysokou leteckou školu. Poté sloužil ve východním Německu u 626. stíhací letecké divize. Roku 1980 byl přeložen k 119. stíhací letecké divizi Oděského vojenského okruhu.  Roku 1987 se zúčastnil výběru do oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina (CPK). Dne 26. března 1987 byl Meziresortní komisí doporučen k přípravě a 23. července 1987 se stal členem oddílu kosmonautů CPK. Absolvoval dvouletou všeobecnou kosmickou přípravu, v jejíž závěru mu byla v červenci 1989 přiznána kvalifikace „zkušební kosmonaut“ ().  Začal se připravovat k letům na stanici Mir. V květnu 1991 byl jmenován velitelem záložní posádky kazašské návštěvní expedice (Ciblijev, Lavejkin, Musabajev), po dvou měsících byl sloučen kazašský let s programem AustroMir a posádka rozpuštěna.  Od října 1992 s Jurijem Usačovem tvořil záložní posádku 13. základní expedice na Mir. Po startu 13. expedice v lednu 1993 se dvojice Ciblijev, Usačov začala připravovat na let na Mir jako posádka 14. expedice. Do vesmíru odstartovali z Bajkonuru 1. července 1993 na palubě Sojuzu TM-17. Letěl s nimi též Jean-Pierre Haigneré (program Altaïr). Na stanici vystřídali Gennadije Manakova a Alexandra Poleščuka, se kterými se po třech týdnech na Zem vrátil Haigneré. Dvojice Ciblijev, Usačov pracovala na Miru do ledna 1995, kdy předala Mir členům 15. expedice a 14. ledna přistáli po 196 dnech, 17 hodinách a 45 minutách letu. Během mise kosmonauti podnikli pět výstupů do vesmíru v celkové délce 14 hodin a 15 minut. Současně od června 1993 do března 1994, vzhledem ke kosmickému letu jen formálně, zastával funkci zástupce náčelníka 1. správy (pro přípravu kosmonautů) CPK.  V únoru 1995 se stal na tři roky zástupcem velitele oddílu kosmonautů CPK. O dva měsíce později byl jmenován velitelem záložní posádky 21. základní expedice na Mir, v posádce s ním byli Alexandr Lazutkin a od června John Blaha. Po startu 21. expedice v únoru 1996 se dvojice Ciblijev, Lazutkin s Reinholdem Ewaldem začala připravovat na let na Mir jako posádka 23. expedice.  Současně s přípravou ke kosmickému letu studoval na Moskevské státní univerzitě geodézie a kartografie (), studium dokončil roku 1997.  Trojice Ciblijev, Lazutkin, Ewald se k Miru vydala 10. února 1997 v kosmické lodi Sojuzu TM-25. Evald se po necelých třech týdnech vrátil s ruskými členy předešlé, 22. expedice, zatímco Američan Jerry Linenger zůstal s nováčky na Miru. Jejich let byl mimořádně obtížný a plný potíží. Nehody začaly 23. února požárem, který posádka úspěšně zlikvidovala. V polovině dubna únik (toxické) kapaliny z chladicího zařízení způsobil zvýšení teploty v částech stanice až na 30 °C.  29. dubna Ciblijev s Linengerem vystoupil na povrch stanice, aby sejmuli vzorky vystavené vlivu otevřeného vesmíru, výstup trval 4 hodiny a 59 minut. V květnu 1997 stanici navštívil raketoplán Atlantis (mise STS-84). K nejzávažnější nehodě došlo 25. června 1997, kdy při přeparkovávání nákladní lodi Progress M-34 došlo k její srážce se stanicí. Modul Spektr byl následkem srážky dehermetizován a vyřazen z činnosti. Stanice tím ztratila nejmodernější modul, připojený před dvěma lety a 40 % elektrické energie. Problémy s dodávkou elektřiny přetrvávaly ještě řadu týdnů. V srpnu dorazila nová posádka a 18. srpna 1997 se Ciblijev s Lazutkinem mohli vrátit na Zem. jejich mise trvala 184 dnů, 22 hodin a 8 minut.  Ciblijev odešel z oddílu kosmonautů 19. června 1998, poté co byl jmenován zástupcem náčelníka 1. správy (pro přípravu kosmonautů) Střediska přípravy kosmonautů (CPK) vojenského letectva Ruské federace. V dubnu 2000 povýšil na zástupce náčelníka CPK a v září 2003 se stal náčelníkem CPK. Roku 2003 rovněž získal vědeckou hodnost kandidát technických věd. V čele Střediska přípravy kosmonautů stál do roku 2009, kdy byl tento vojenský útvar zrušen a předal svůj majetek i zaměstnance stejnojmenné nově vzniklé civilní organizaci podřízené Roskosmosu.  Koncem roku 2009 odešel z armády a studoval na Ruské akademii státní služby () obor státní a municipální správa.  Vasilij Ciblijev je ženatý, má syna a dceru.

Vasilij Vasiljevič Ciblijev (, * 20. února 1954 Orechovka, Krymská oblast, Ukrajinská SSR, SSSR) je bývalý sovětský (resp. od 1992 ruský kosmonaut, v letech 1987–1998 člen oddílu kosmonautů Střediska přípravy kosmonautů J. A. Gagarina. Podnikl dva kosmické lety, vždy šlo o dlouhodobé pobyty na vesmírné stanici Mir. Celkem strávil ve vesmíru 381 dní, 15 hodin a 53 minut, provedl 6 výstupů do vesmíru, které trvaly celkem 19 hodin a 14 minut. Po odchodu z oddílu kosmonautů zůstal ve Středisku přípravy kosmonautů, v letech 2003–2009 jako jeho náčelník.

瓦西里·瓦西里耶维奇·齐布利耶夫(,1954年-2月20日)是俄罗斯已退役宇航员,曾2次前往和平号空间站执行任务,共进行了6次太空行走。


Vydání.

Hlavní série.

Tým Avengers se poprvé objevil ve vlastním komiksovém příběhu v září 1963 (The Avengers #1). Prvních šest čísel bylo vydáváno jednou za dva měsíce, poté již jako měsíčník.  První série byla vydána v období září 1963 až září 1996. Činila 402 čísel.  Druhá od listopadu 1996 do listopadu 1997. Tuto sérii sepsal Rob Liefeld a ilustroval Jim Valentino. Činila 13 čísel.  Třetí od února 1998 do srpna 2004. Tato série byla zakončena samostatnou knihou "Avengers Finale", vydána v lednu 2005. Činila 88 čísel.  Po delší pauze začala být vydávána čtvrtá série, a to od července 2010 do roku 2012. Celkem bylo vydáno 34 čísel. Poté došlo k restartu Marvel vesmíru a pod hlavičkou Marvel NOW! Pátá série vycházela mezi roky 2013 a 2015, a čítala 44 čísel. Hlavním scenáristou byl Jonathan Hickman a kreslíři poté postupně Jerome Opena, Adam Kubert, Dustin Weaver, Mike Deodato a Stefano Caselli.  Po dalším restartu Marvelu pod hlavičkou All-New, All-Different Marvel, začala na konci roku 2015 vycházet série "All-New, All-Different Avengers". Tu psal Mark Waid, kresbu zajistili Mahmud Asrar a Adam Kubert. Tým zde tvořili Captain America (Sam Wilson), Iron Man (Tony Stark), Spider-Man (Miles Morales), Vision, Ms. Marvel (Kamala Khan), Thor (Jane Fosterová) a Nova (Sam Alexander). V roce 2016 byla série nahrazena titulem Avengers Vol. 7, sedmou sérii psal i nadále Mark Waid, o kresbu se postaral kreslíř Michael Del Mundo. Tým zde tvořili Thor (Jane Fosterová), Captain America (Sam Wilson), Vision, Hercules, Wasp (Nadia Pymová) a Spider-Man (Peter Parker). Další relaunch Fresh Start přinesl novou sérii "Avengers Vol. 8" novým scenáristou se stal Jason Aaron.

Minisérie.

K sériím byla vytvořena i řada spin-offů či minisérií.

Členové týmu.

Původní název týmu zněl "Earth's Mightiest Heroes" a tvořili ho Iron Man, Ant-Man, Wasp, Thor a Hulk. Ve čtvrtém čísle tým nalezl v ledu svého dalšího budoucího člena a velitele, byl jím Captain America. V prvním čísle použila Wasp název "The Avengers", který zněl více dramaticky.  Ve druhém čísle se z Ant-Mana stal Giant Man. Dále v 28. čísle Goliath a v 63. Yellowjacket.  Captain America byl zpětně považován za zakládajícího člena namísto Hulka.

Noví členové z 60. let.

Tito členové byli různě využiti jako stálí či jen dočasní.

Česká vydání.

V České republice vydávají komiksové knihy Avengers nakladatelství BB/art a Crew.

Avengers (v anglickém originále The Avengers) je fiktivní tým superhrdinů z komiksových příběhů publikovaných vydavatelstvím Marvel Comics. Příběh vytvořili tvůrci Stan Lee a Jack Kirby. Poprvé byl představen v "The Avengers #1" v září 1963. Koncept Avengers byl vytvořen v návaznosti na úspěch týmu superhrdinů Justice League od DC Comics.

复仇者联盟(英语:The Avengers)是一个超级英雄团体,由漫威漫画公司创造。创作者为斯坦·李与杰克·科比;复仇者首次出现于《复仇者》第一期(1963年九月)。


Historie.

Koncem ledna roku 1912 doplul velitel druhé německé polární výpravy Wilhelm Filchner na lodi "Deutschland" k břehům Antarktidy do jižní části Weddellova moře až na téměř 78. stupeň jižní zeměpisné šířky, kde byl zastaven v další plavbě ledovým polem. Filchner v následujících dnech uvedený region prozkoumal a našel vyčnívat z ledové pláně kousky horniny. Vyslovil domněnku, že toto ledové pole sahá až na antarktickou pevninu a tudíž je chybná tehdy hojně uznávaná hypotéza, že západní část Antarktidy (nynější Antarktický poloostrov) je oddělena od východní Antarktidy (centrální Antarktida). Objevitel pojmenoval ledovou plošinu po tehdejším německém císaři Vilémovi II., císař toto odmítl a jako projev uznání vědci ho nazval ledovec Filchnerův.  Shodnou oblast v roce 1947 probádal kapitán americké expedice Finn Ronne a šelfový ledovec pojmenoval po své manželce, polární průzkumnici Edith Ronneové. V roce 1968 byl vytvořen kompromis a šelfový ledovec se začal nazývat Filchnerův-Ronneové.

Situace.

Weddellovo moře svou jižní části vytváří hluboký zářez do antarktické pevniny. Šelfový ledovec je ze západu ohraničen Antarktickým poloostrovem (konkrétně Grahamovou zemí, anglicky "Graham Land") a z východu antarktickou pevninou (konkrétně Coatsovou zemí, anglicky "Coats Land").  Šelfový ledovec Filchnera-Ronneové je Berknerovým ostrovem, který je pod ledem zcela skryt, rozdělen do dvou částí. Ty jsou někdy nazývány samostatnými jmény. Užší, východnější šelfový ledovec bývá nazýván Filchnerův (okolo a širší, západnější úsek šelfového ledovce Ronneové (okolo ), jejich tloušťka může být až 600 m.  Leží v oblasti která spadá pod správu Britského antarktického území (BAT). V roce 1940 vznesly Argentina a Chile nároky na část britského sektoru ve kterém se šelfový ledovec Filchnera-Ronneové nachází; nároky těchto zemí se dokonce překrývají mezi sebou navzájem. Smlouva o Antarktidě z roku 1959 tyto spory odsunula do budoucna, dočasně zakonzervovala status quo.

Popis.

Tato tabule ledovcového ledu s mírně zvlněným povrchem a s obsahem horninového materiálu leží svou jižní stranou na pevnině Antarktidy a severní sahá do Weddellova moře, kde se částečně opírá o jeho dno a většinou plave na hladině; moře zde dosahuje hloubky do 1400 m. Na severu, směrem od moře, je šelfový ledovec ohraničen strmými stěnami vyčnívajícími až 50 m nad mořskou hladinou.  Šelfový ledovec neustále přirůstá vlivem mnoha ledovcových proudů splazujících z ledového příkrovu Antarktidy. Dosahují místy tloušťky až 200 m a sahají do vnitrozemí do délky 800 km. Pohybuje se směrem k pobřeží rychlostí okolo 1 km za rok. Po dosažení mořské hladiny jeho tloušťka mohutní, protože zespodu narůstá namrzáním mořské vody. Postupným posuvem do moře vznikají důsledkem ohromné hmotnosti a pohybu v ledovci trhliny a ten se láme. Uvolňují se z něho obrovské bloky ledu, které plavou do teplejších severních vod. V roce 1988 se odtrhl kus o velikosti 150 × 50 km a v roce 2000 veliký 167 × 32 km. Tomuto odlamování se říká telení.  Na severním okraji šelfového ledovce používalo Spojené království v létech 1956 až 1957 vědeckou stanici Shackleton a od roku 1957 do 1962 zde měly Spojené státy americké stanici Ellsworth, kterou později předaly Argentině, v roce 1975 zde provozoval také Sovětský svaz letní stanici Družnaja. Na jihu šelfového ledovce byla v létech 1965 až 1969 stanice Argentiny s názvem Sobral.

Šelfový ledovec Filchnera-Ronneové, anglicky Filchner-Ronne Ice Shelf, se nachází v jižní části Weddellova moře v Antarktidě. Je druhý největší na Zemi, rozkládá se na ploše 430 000 km2.

龙尼-菲尔希纳冰架(英语:Filchner-Ronne Ice Shelf)位于西南极洲威德尔海沿岸,被伯克纳岛分为两部分,岛西为面积较大的龙尼冰架,东为菲尔希纳冰架。东临科茨地,西为南极半岛。


阿纳托利·谢苗诺维奇·列夫钦科

Život.

Anatolij Levčenko pocházel z města Krasnokutsk, ležícího v Charkovské oblasti, byl ukrajinské národnosti. Roku byl přijat do Kremenčugské vojenské vysoké letecké školy, ta byla téhož roku zrušena a Levčenko převeden do Černigovské vojenské vysoké letecké školy, studium dokončil roku 1964. Následujících šest let sloužil ve vojenském letectvu, zprvu u Lipecka, později v Turkestánském vojenském okruhu.  Roku 1971 dokončil školu zkušebních letců Letecko-výzkumného institutu M. M. Gromova (LII), poté zůstal v institutu jako zkušební letec.  Roku 1977 v LII vznikla „skupina speciální přípravy“ do které bylo od 12. července zařazeno šest letců institutu. Měli projít výcvikem kosmonautů a pilotovat tehdy vyvíjený raketoplán Buran. Od dubna 1979 do prosince 1980 letci v sérii stáží ve Střediska přípravy kosmonautů (CPK) ve hvězdném městečku absolvovali všeobecný výcvik kosmonautů. K 10. srpnu 1981 byla skupina přejmenována na „oddíl zkušebních kosmonautů“ LII a 12. února 1982 Levčenko po složení zkoušek získal kvalifikaci „zkušební kosmonaut“ ().  Budoucí piloti Buranu měli mít zkušenosti z kosmických letů, v září 1982 – květnu 1983 se proto na let na stanici Saljut 7 připravoval Igor Volk (letěl v červenci 1984), s Levčenkem v roli náhradníka.  Od roku 1983 se podílel na vývoji systému řízení Buranu, který testoval při letech upravených TU-154 a MiG-25. Roku 1984 LII sestavil posádky pro první let Buranem, Levčenko byl jmenován velitelem záložní posádky (s druhým pilotem Alexandrem Šukinem). Paralelně po dohodě LII s NPO Eněrgija byl velitelem posádky Buranu Levčenko-Strekalov. Při letových zkouškách analogu Buranu BTS-02 v letech 1986–1987 byl při čtyřech letech velitelem posádky. Po reorganizaci v LII roku 1987 byl jmenován zástupcem náčelníka Odvětvového komplexu přípravy zkušebních kosmonautů (OKPKI) ministerstva leteckého průmyslu.  Od března 1987 se v CPK připravoval ke kosmickému letu. Do vesmíru odstartoval z Bajkonuru 21. prosince 1987 na palubě Sojuzu TM-4. Cílem Levčenkova letu bylo ověření jeho pilotních dovedností během a bezprostředně po kosmickém letu. Při přistání se silně udeřil do hlavy, během několika měsíců se u něj rozvinula rakovina mozku a 6. srpna 1988 zemřel.  Anatolij Levčenko byl ženatý, manželka také pracovala v LII, měli jednoho syna.

Anatolij Semjonovič Levčenko (, 21. května 1941 Krasnokutsk, Charkovská oblast, Ukrajinská SSR, SSSR – 6. srpna 1988) byl sovětský zkušební letec a kosmonaut, v letech 1977–1988 člen skupiny letců Letecko-výzkumného institutu M. M. Gromova připravujících se ke kosmickým letům v roli pilotů raketoplánu Buran. Levčenkova příprava k letům s Buranem vyvrcholila v prosinci 1987 týdenním kosmickým letem na vesmírnou stanici Mir. O osm měsíců později zemřel.

阿纳托利·谢苗诺维奇·列夫钦科(,1941年-5月5日-1988年-8月6日),又译列夫琴科,是苏联宇航员,苏联英雄,功勋试飞员。


Přehled.

Amakrinní buňky se vyskytují v sítnici v horní plexiformní vrstvě, která se nachází mezi vrstvou gangliových buněk a vnitřní jadernou vrstvou a jsou v ní lokalizované synapse bipolárních buněk s gangliovými buňkami sítnice.  Podobně jako horizontální buňky pracují amakrinní buňky laterálně a ovlivňují výstup bipolárních buněk. Přes synapse interagují s axony bipolárních buněk a s dendrity retinálních gangliových buněk. Amakrinní buňky se tedy podílí na formování signálu z fotoreceptorů přes bipolární buňky do gangliových buněk v rámci zrakové dráhy.

Funkce.

O jejich přesné funkci je známo relativně málo, hrají ale roli při integraci signálů z tyčinek a čípků do gangliových buněk a při zpracování vstupu v rámci receptivních polí. V sítnici generují akční potenciály jenom gangliové buňky - ostatní buňky reagují na podnět stupňovaným membránovým potenciálem. Výjimkou jsou některé amakrinní buňky. Amakrinní buňky jsou součástmi diskrétních obvodů v rámci sítnice. Jejich funkce v rámci zpracování signálu je převážně analogového charakteru - na rozdíl od například gangliových buněk, které signál zprostředkují akčním potenciálem (který má charakter digitální, "všechno anebo nic"). Amakrinní buňky se uplatňují při filtraci signálu, odstranění šumu a jako jistá forma vyrovnávací paměti (anglicky buffer).

Klasifikace.

Dříve se předpokládalo, že všechny typy amakrinních buněk postrádají axon. Pro většinu amakrinních buněk to taky platí - na jejich dendritech se nacházejí vstupní a výstupní synapse, axon jim chybí. Některé typy amakrinních buněk mají dlouhé výběžky podobné axonům, které jim slouží k integraci signálu přes větší vzdálenosti v rámci sítnice, tyto ale nevystupují ze sítnice jako axony gangliových buněk.  Podle novější formy klasifikace neuronální vrstvy sítnice se amakrinní buňky, které axon mají, vyčleňují jako samostatní třída axonálních buněk, které spolu s amakrinními a gangliovými buňkami patří do nadtřídy multipolárních neuronů.

Onemocnění.

Jako reakce na poškození má sítnice (podobně jako centrální nervový systém) tendenci podléhat intenzivní přestavbě. Amakrinní buňky jsou v rámci tohoto procesu velmi aktivní, často vytvářejí nové dendrity. Mohou být, stejně jako jiné sítnicové neurony, vybuzené k migraci v rámci sítnice. Amakrinní buňky jsou nejodolnější skupinou buněk v rámci neuronální vrstvy sítnice - při postupném odstraňování neuronů umírají tyto buňky jako poslední. Amakrinní buňky by proto mohly být důležitým faktorem zabraňujícím úplné neuronální degradaci při nepřítomnosti podnětů z fotoreceptorů.

Amakrinní buňka je neuron nacházející se v sítnici. Amakrinní buňky jsou nejrozmanitější skupinou neuronů v jakékoliv oblasti mozku - existuje jich více jak 30 tříd u obratlovců. U jiných strunatců, jako například jistých druhů ryb, u kterých je zrakový smysl vysoce vyvinutý, bylo zdokumentováno přes 70 tříd.

无长突细胞是视网膜中的中间神经元。无长突细胞是抑制性神经元,其的树突分叉延伸至内丛状层(IPL),在此与视网膜神经节细胞和(或)双极细胞相接触。


Názvy.

Anglický název je v českých médiích překládán jako "Velký pacifický odpadkový pás", "Velký pacifický odpadkový flek", "Velká tichomořská odpadková skvrna" nebo "Tichomořský odpadkový vír."

Poloha.

Skvrna se nachází zhruba mezi 135. a 155. stupněm západní délky a 35. až 42. stupněm severní šířky. Její celková plocha je kolem 1,6 milionu čtverečních km (tj. více než čtyřnásobek rozlohy Německa a srovnatelné s velikostí Mongolska nebo Íránu). Přesné vymezení jejích hranic je problematické, protože záleží na tom, jakou koncentraci odpadků v mořské vodě lze považovat za problematickou. V zásadě se za součást skvrny považuje ta část oceánu, kde je koncentrace odpadu větší než průměr.

Složení.

Skvrna se skládá především z malých úlomků různých plastů a chemických kalů. Není viditelná ze satelitních snímků, vzhledem k tomu, že plast a kal přejímají barvu oceánu, ve kterém plavou.  Na základě měření z léta roku 2015 studie odhadla, že z celkových 1,1-3,6 bilionu kusů plastu je z 94 % tvořeno mikroplasty. Z hlediska hmotnosti, která se odhaduje na 79 000 tun (rozptyl 45-129 tisíc tun), ovšem mikroplasty tvoří jen asi 8 %, zbytek je tvořen většími kusy. Přes 3/4 celkové hmotnosti tvoří kusy větší než 5 cm. Zhruba polovinu tvoří plasty pocházející z rybářského průmyslu.  Přestože tichomořské pole plastů je největší, není jediné – plasty mořské proudění koncentruje do pěti velkých oblastí a odhaduje se (podle expedicí v letech 2007-2013), že dohromady obsahují kolem 270 000 tun odpadu (na severotichomořskou 36 %), přičemž 3/4 hmotnosti tvoří plasty o velikosti nad 20 cm (mikroplasty mají podíl 13 % hmotnosti a 93 % počtu částic). Pravděpodobně je to odpad z lodí. Většina plastů ale končí v hlubině.

Ekologické problémy.

Plasty se fotodegradací rozpadají na menší a menší kousky a v důsledku toho vstupují umělé látky do potravního řetězce prostřednictvím živočichů, kteří se živí planktonem a přirozeně nedokážou při filtraci vody odlišit částečky plastů od částeček planktonu. Následně se tak plasty mohou dostávat potravním řetězcem do tkání vyšších živočíchů včetně člověka, kde se mohou zabudovávat do tkání a způsobovat jejich záněty. Biochemicky jsou plasty považovány za inertní a neměly by představovat nebezpečí, problémem jsou ovšem zbytkové látky, případně látky, které na sebe mikroplasty jsou schopné navázat – ty se pak mohou v tělech živočichů vylučovat a způsobovat reprodukční problémy nebo působit rakovinotvorně. Výzkum vlivu mikroplastů zvláště na lidské zdraví je nicméně teprve v počátku.  Větší části plastů zase končí v žaludcích větších živočichů, kde zabírají místo a živočich pak hyne na podvýživu – podle odhadů je tímto způsobem ohroženo 86% druhů mořských želv, 44% druhů mořských ptáků a 43% druhů mořských savců.  Prostřednictvím plovoucího odpadu rovněž může docházet k šíření invazivních druhů (příkladem jsou mechovky Bryozoa, které byly na plastech dopraveny k břehům Floridy, kde se šíří na úkor původních druhů).  V mnoha oblastech je koncentrace plastů až sedmkrát větší než koncentrace zooplanktonu. Obavy vzbuzují především chemické látky, které se z plastů mohou vyloučit, zejména polychlorované bifenyly, bisfenol a deriváty polystyrenu. Vědecké výzkumy zjistily, že u některých ryb z této oblasti je narušena produkce hormonu estradiolu.

Souostroví odpadků ("The Trash Isles").

Skupina aktivistů navrhla v září 2017 prohlášení znečištěné oblasti za území nového státu s názvem "The Trash Isles", tj. Souostroví/Ostrovy odpadků. Připravili i pasy nebo bankovky nového státu v měně "Debris" (smetí), které zobrazují zvířata mezi odpadky.  Aktivisté již zažádali o uznání nového státu OSN. Internetovou petici na podporu jeho vzniku a ochranu oceánů podepsalo 241 tisíc lidí.  Pokud by nový stát vznikl, členské země OSN by se na řešení tun plovoucího odpadu musely začít podílet.

Vlajka.

Vlajka nového státu je tvořena dvěma vodorovnými pruhy, bílým a modrým symbolizující vodu, v níž plave zelená, částečně potopená plastová lahev.

Velká tichomořská odpadková skvrna (: "Great Pacific Garbage Patch" či "Pacific Trash Vortex") je místo zvýšené koncentrace mořského odpadu, který se zde nahromadil v severním tichomořském koloběhu.

太平洋垃圾带,又亦作称太平洋垃圾岛,是东太平洋上从美国的加州到夏威夷州的一个巨型垃圾积聚范围。在太平洋,北太平洋环流系统是相对静止的区域,此区主要为副热带高压带,水流旋转的方向将周围的废物带进来,导致漂浮物和其破碎物的累积,这些像是漂浮的「云状」废物被称为太平洋垃圾带(块),东方垃圾块或是太平洋垃圾旋涡。