Historie.

Poté, co se důstojníci jednoho z hlavních nigerijských kmenů Igbo podíleli na vojenském převratu v lednu 1966, stávali se příslušníci kmene terčem pogromů a vyhlazování na základě náboženského vyznání. To byl jeden z důvodů (např. vedle ekonomických – ložiska ropy), proč podplukovník Chukwuemeka Odumegwu Ojukwu 30. května 1967 vyhlásil samostatnost jihovýchodních oblastí obývaných převážně Igby pod názvem Republika Biafra (podle přilehlého zálivu) s hlavním městem v Enugu. Nezávislost Biafry uznalo pouze několik vesměs afrických států, nicméně řada dalších poskytla Biafře materiální i vojenskou podporu (Francie, Portugalsko, Jižní Afrika). Naopak Spojené království a Sovětský svaz (se satelity) se angažovaly ve prospěch nigerijské vlády.  Následující válka byla vedena neobvykle velmi brutálním způsobem, počet obětí je odhadován až na několik milionů. Velký podíl na tom měl hladomor mezi Igby, vyvolaný odříznutím Biafry od zásobování, který byl světově medializován. Ze strany nigerjské armády bylo naprosto běžné ostřelování a bombardování nemocnic a zvláště křesťanských kostelů. Vojska separatistů kapitulovala 12. ledna 1970, prezident Ojukwu uprchl do Pobřeží slonoviny (vrátil se po amnestii roku 1980). Území Biafry bylo následně rozděleno do několika států federace a eponymní záliv byl přejmenován (na „záliv Bonny“).  V současné době na území bývalé Republiky Biafra operuje nejednotné povstalecké Hnutí za obnovu svrchovaného státu Biafra (Movement for the Actualization of the Sovereign State of Biafra – MASSOB), jehož nejčastějšími aktivitami jsou demonstrace. Hnutí si stěžuje na agresi bezpečnostních složek. V květnu 2008 zveřejnilo seznam 2020 členů, kteří byli údajně zavražděni vládními silami v průběhu devíti let.  V roce 2006 se zformovalo také Biafarské sionistické hnutí (Biafra Zionist Movement – BZM), které se pokouší získat podporu Izraele. V roce 2012 oznámilo, že jeho cílem je v co nejkratší době vytvořit nezávislou Biafru. Stalo se tak nečekaně 5. listopadu během oslav 45. výročí vyhlášení Biafry. Den poté bylo shromáždění napadeno policií a přes 500 členů, včetně předsednictva, zadrženo a obviněno z vlastizrady.

Přenesený význam.

V roce 1968, kdy byl hladomor v Biafře živým tématem, použil francouzský spisovatel Louis Aragon spojení "Biafra ducha" pro Československo po srpnu 1968. Tento termín byl některými intelektuály používán do konce 20. století.

Republika Biafra (igbosky "Bịafra)" byl státní útvar existující v letech 1967–1970 na jihovýchodě Nigérie, potlačený federálními jednotkami v nigerijské občanské válce. Nezávislá Biafra se rozkládala přibližně na území dnešních nigerijských států Bendel, Rivers, Imo, Akwa-Ibom, Cross River a Anambra.

比亚法拉共和国(英语:英语:Republic of Biafra,又译作比夫拉共和国)是尼日利亚东南部一个由分离主义者建立的历史上未被普遍承认的国家。这国家于1967年5月30日成立,至1970年1月15日灭亡。其政权的军事首领于1970年1月12日正式宣布有条件投降。该国得名于其南边濒临大西洋的比亚法拉海湾(今邦尼湾)。


Životopis.

Začátky.

Timothy se narodil a vyrůstal v Norfolku, kde se seznámil s Missy Elliott a Melvinem Barcliffem, který užíval pseudonym Magoo. Později začal skládat na keybordu písně, a proto s ním po poslechu některých začala spolupracovat právě Missy Elliott, po několika spolupracích se přestěhoval do Suffernu v New Yorku.  Elliott a její kapela Sista podepsaly smlouvu s labelem Swing Mob, ke kterému přivedla i Timothyho.

1996 - 2000.

V roce 1996 vydal raper Ginuwine debutové album, které kompletně produkoval Timbaland, album bylo vychvalováno, ale i zavrhováno. Jedno je jisté songy jako například Pony jasně ukázaly "Timbalandův zvuk".  Po dokončení alba se vrhl na spolupráci s Aaliyah a Missy Elliott, které se staly v té době superhvězdami a s nimi i Timbaland, který prokázal své výborné schopnosti. Timbaland je hodně znám, že rád míchá různé zvuky a imituje. Jeho nejznámějším znakem je to, že si hraje s jednotlivými žánry a propojuje je. Využívá i co největšího množství hudebních nástrojů od afrických až po klasickou elektrickou kytaru.

2000 – 2002.

Po roce 2000 začal Timbaland spolupracovat s Ludacrisem a Jay-Z. Pomáhal ale i Limp Bizkit nebo Davidu Bowiemu. Produkoval i třetí album Aaliyah.  Ve formaci Timbaland & Mango vydali už druhou desku s názvem Indecent Proposal. Datum vydání byl plánován na rok 2000 a byli avizováni jako hosté většinou Timbalandovi chráněnci, ale nakonec datum vydání nabralo roční skluz a stalo se velkým komerčním zklamáním. Doprovodné vokály písně "I Am Music", která nebyla v konečné verzi na album zařazena, nazpíval Timbaland společně s Aaliyah, která v roce 2001 zahynula při tragické nehodě a to také Timbalanda ovlivnilo a na čas se stáhnul do ústraní.

2002 – 2005.

Během tohoto období opět spolupracoval s Missy Elliott a také s Lil' Kim. Podílel se i na debutovém albu Justina Timberlakea Justified, hlavně na písni Cry Me a River. Kolem této písně vzniklo hodně povyku, neboť producent Scott Storch napsal tuto píseň pro kapelu 'N Sync, ve které Timberlake dříve působil. Storch nechtěl dovolit vydání písně, vše se nakonec ale urovnalo. Koncem roku 2003 vydal Timbaland společně s Mangem třetí a zatím jejich poslední desku Under Construction Part II, album doprovázely i pochvalné recenze.  V roce 2004 se podílel producentsky na deskách mnoha interpretů jako například: Brandy, LL Cool J, The Game nebo Jay-Z. Čím dál častěji začal Timbaland spolupracovat s producentem Danja.

2005 – současnost.

V roce 2005 spolupracoval opět s Missy Elliott na jejím v pořadí už šestém albu The Cookbook. S několika písněmi pomohl i Jennifer Lopez na jejím albu Rebirth.  V roce 2005 založil také svou nahrávací společnost, kterou nazval "Mosley Music Group", pod který se mu podařilo získat takové hvězdy jako Nelly Furtado nebo Keri Hilson. Právě na třetím řadovém albu Nelly Furtado nazvaném Loose se Timbaland velmi podílel, album se také umístilo hned v prvním týdnu prodeje na nejvyšší příčce v USA.  Během roku 2006 se začaly v rádiích masivně hrát singly z dílny Timbalanda. Hlavní zásluhu na tom měli jeho dva nejznámější svěřenci Nelly Furtado (Promiscuous, Maneater, All Good Things (Come to an End) a Say It Right) a Justin Timberlake (SexyBack, My Love a What Goes Around...Comes Around). Deska Timberlakea FutureSex/LoveSounds se také umístila na prvním místě v albovém žebříčku.  Jako zpěvák a producent zároveň se neobjevoval jen na singlech Furtado a Timberlakea ale také v singlu The Pussycat Dolls "Wait a Minute" z roku 2007. Timbaland také prozradil, že spolupracuje s Chrisem Martinem z Coldplay.  3. dubna 2007 vydal Timbaland svou druhou sólovou desku nazvanou Timbaland Presents Shock Value, kde se společně s ním objevují například Fall Out Boy, Dr. Dre nebo Elton John.  S prvním singlem Give It to Me mu pomohla Nelly Furtado s Justinem Timberlakem, kteří tento singl společnými silami dostali až na vrchol Billboard Hot 100 a dalších prestižních žebříčků.  V červenci 2008 začal pracovat na pokračování veleúspěšné desky "Shock Value" a 8. prosince 2009 byla vydána deska "Shock Value II", kde jako hosté vystoupili např. Justin Timberlake, Miley Cyrus, Nelly Furtado & SoShy, DJ Felli Fel, Chad Kroeger & Sebastia aj.  V roce 2010 nazpíval písničku s populární zpěvačkou Katy Perry, song nazvali If We Ever Meet Again, v překladu Pokud se ještě někdy setkáme.

Plagiátorství.

Na konci roku 2006 se objevily informace o tom, že Timbaland ve skutečnosti nesložil píseň "Do It", jež se objevila na desce Loose od Nelly Furtado. Na serveru Youtube se objevila původní skladba Acid Jazzed Evening (tzv. ), kterou v roce 2000 složil finský hudebník "Janne Suni" (též známý v demoscéně jako "Tempest") a v roce 2002 remixoval (s Janne Sunniho svolením) jiný norský demoscénní hudebník Glenn Rune Gallefoss do skladby pro Commodore 64 (zdá se, že právě tato verze měla být použita Timbalandem). Obě skladby jsou stejné co do rytmu (i když v "Do It" jsou značně vylepšeny bicí), podobnost v melodii je též zarážející a při určité frekvenční selekci lze slyšet arpeggia původní Sunniho skladby, jak bylo později potvrzeno odbornou analýzou. Timbaland Suniho o záměru použít jeho skladbu nijak neinformoval ani nenabídl žádnou částku za použití či licenci, naopak později Sunniho i celou aféru označil za směšnou. Autor, který toto srovnání přinesl, dodatečně zjistil, že Timbaland již od roku 2006 prodával tuto skladbu (jako jeho vlastní) ve formě melodie do mobilních telefonů.  V jednom z rádiových interview, v pořadu „Eliott in the Morning" na svou obranu uvedl: „...hey, I sampled it, I got it from a game. I don't know.“ („...hej, já jsem to navzorkoval, mám to z nějaké hry. Nevím.“)  Přispěvatelé do serveru beatsbybeats.com dodatečně našli šest dalších případů, kdy Timbaland použil pro své nové písničky (prezentované jím coby jediným autorem) nahrávky méně známých interpretů z 60. až 90. let.  "Podrobnější informace nabízí článek na anglické Wikipedii."

Timothy Z. Mosley (*10. března 1971 Norfolk, Virginie) znám spíše pod pseudonymem Timbaland je americký hudební skladatel, producent a raper, který ve svých písních smazává rozdíl mezi hip hopem, taneční hudbou a popem. Byl také členem hiphopového seskupení Timbaland & Mangoo.

提姆巴兰(英语:Timbaland,1972年-3月10日),原名蒂莫西·札卡里·莫斯利(Timothy Zachary Mosley),为作曲家、唱片制作人、歌手、饶舌人,擅长节奏蓝调、Hip-hop、流行音乐。


Pozadí.

Koncept postavy.

Ačkoliv se mnoho lidí mylně domnívá, že Cartmanovo jméno je inspirováno nacistickým pilotem Erichem Hartmannem, ve skutečnosti byla postava pojmenovaná podle Matta Carpmana, blízkého známého Stona a Parkera. Jeho postava byla rovněž inspirována Archiem Bunkerem. Vztah mezi Kylem a Cartmanem byl Stonem a Parkerem přirovnán k Michael "Meathead" Stivic vs. Archie Bunker (ze seriálu "All in the Family")

Osobnost.

Cartman je dominantní a agresivní (libuje si v autoritativních rolích); svými názory a postoji nemá daleko k totalitním diktátorům (neskrytě je obdivuje a v epizodě "Umučení Žida" (dle filmu "Umučení Krista") je oblečen jako Adolf Hitler pronášeje větu: – My musíme Židy vyhladit. Je velmi netolerantní k menšinám a stoupencům jiných politických názorů než jeho, hlavně tedy k Židům (jeho "přítel" Kyle je Žid; spolu vedou spoustu bojůvek ohledně židovství), k hippies (důrazně se vyhýbá San Franciscu a vstoupí do něj pouze v speciálním protichemickém obleku) a také i k chudým lidem (například neustále uráží Kennyho za to, že jeho rodina je chudá) nebo bezdomovcům. V případě aféry karikatur proroka Mohameda stojí na straně muslimů, avšak jen kvůli snaze zrušení seriálu Family Guy (v ČR vysílán jako Griffinovi), v jehož díle má Mohamed vystupovat. Je pro něj také typické, že touží po bohatství a videohrách a je pro něj ochoten udělat cokoliv (např. nechat se zmrazit, což se mu povedlo a byl rozmražen po 500 letech, či odjetí do Somálska za účelem stát se pirátem).

Dovednosti.

Díky vynikajícím rétorickým schopnostem je Cartman schopen přesvědčit lidi, či určité zájmové skupiny, a úspěšně je vést ke svému sobeckému cíli. Cartman má rovněž nezaměnitelný hudební talent, který často používá k zesměšnění dané situace, či postavy. Mezi jeho první hudební čísla patří "Kyle's Mom's a Bitch" ("Mr. Hankey, the Christmas Poo" – epizoda 9, série 1 a "South Park: Peklo na Zemi") a "She Works Hard for the Money" (cover Donny Summer; "Planetárium" – epizoda 11, série 2). Cartmanův hudební styl se časem změnil na více arena rock, gospel a power ballad orientovaný (často vokálně paroduje klišé výše zmíněných žánrů). Cartman umí hrát na piáno ("Křesťanský rock"), housle ("Supermarket"), lesní roh ("Léto je na hovno"), bicí ("Vyznamenaná pitomost"), foukací harmoniku ("Jakovasauři", "Ty kurvy velryby"), akustickou kytaru ("Činpokomončáci") a též na panovou flétnu ("Pandemie").

Excesy.

Postava Erica Cartmana je známá také díky svým projevům emoční a mentální nerovnováhy. Cartmanova pasivní agresivita měla díky nevyrovnanému účtu se Scottem Tenormanem o 10 dolarů rovněž na svědomí úmrtí rodičů Scotta Tenormana, což vyústilo v zásadní zvrat a Kylova komentáře: „Dude, I don't think we should ever piss off Cartman again“.  Mimo krizí s vlastní (sexuální) identitou, Cartman se rovněž dopouští nezvyklých výslovností některých slov:  V epizodě 14 (Chudé dítě), sérii 15 byla Cartmanova excentrická výslovnost konfrontována, když prohlásil „I beat you to it, Kyel“, načež Kyle odpoví „My name is not Kyel“. Později ve stejné epizodě Cartmanova pěstounská matka Mrs. Weatherhead vejde do místnosti a upozorní ho „and my name is not Meem“, poté co Cartman zkouší uplatnit své manipulační techniky na paní Weatherheadovou.

Eric Theodore Cartman je fiktivní postava amerického kresleného seriálu "Městečko South Park". Cartman je často původcem zápletky epizody a to pro neutuchající vůli vždy dosáhnout svého jakýmikoli dostupnými prostředky. Patří mezi jedinou mnohojazyčnou postavu a je schopen domluvit se španělsky, latinsky, francouzsky, italsky, arabsky a německy. Je velmi agresivní, fanatický a sadistický; mnohdy se vybíjí na národnostních i jiných menšinách, za což se dostal i do vězení (útok na černošského spolužáka Tokena). Cartman je také velmi rozmazlený a jako dítě nezvladatelný; jeho matka mu však plní jeho přání, takže jeho vztah s ní je spíše pozitivní. Zkrotit a donutit k poslušnosti jej dokázal až cvičitel psů. Právě díky jeho velké zálibě v cukroví a sýrových křupkách je Cartman velmi obézní a též i velmi citlivý ohledně své tloušťky, pokud mu ji připomínají ostatní. V seriálu se tak naráží na typicky stereotypní výmluvy tlustých dětí, zejména "I'm not fat, I'm big-boned!"/Já nejsem tlustý já mám jenom tlustý kosti

埃里克·西奥多·卡特曼(英语:Eric Theodore Cartman)是美国动画电视剧集《南方公园》的四名主要角色之一,由该剧集创作人之一的特雷·帕克配音。该角色最早创作于1992年的动画短片《耶稣与雪人》中,并于1997年8月13日以《南方公园》人物首次在电视上出现。


Život a dílo.

V roce 1932 se Xenakis s rodiči vrátil z Rumunska zpět do Řecka, kde posléze vystudoval architekturu na Aténské Polytechnice. Během 2. světové války se účastnil řeckého partyzánského odboje a po jejím skončení se významně angažoval i v první fázi občanské války coby člen studentského hnutí ELAS. Během bojů byl vážně zraněn v obličeji s následkem jednostranné ztráty zraku (jednalo se o levou stranu obličeje a levé oko - na známých fotografiích ho proto vidíme buď pouze z pravého profilu nebo se stínem, zakrývajícím postiženou stranu). V roce 1947 se dostává na falešný pas do Paříže, kde se poměrně brzy stává členem týmu proslulého architekta Le Corbusiera.

Raná tvorba.

Na samém počátku svých aktivit neměl Xenakis za sebou žádné oficiální hudební studium, hudba mu byla pouze koníčkem. Díky příležitostným setkáním se však jeho prvními učiteli staly osobnosti jako Arthur Honegger, Darius Milhaud a Olivier Messiaen, kteří ho - i když zcela neformálně - přiměli k důslednějšímu studiu skladby, harmonie a dalších oblastí hudební fenomenologie. Díky jejich vlivu posléze korigoval své rané práce (Olivier Messiaen byl též producentem jeho prvních velkých prací), přesto však po celý život dával přednost vlastním postupům.

Meta art.

Během svého působení v Le Corbusierově ateliéru skládá Xenakis ve svých 32 letech své první velké hudební dílo „Metastasis“ (1954) - tato skladba pro smyčce a zvukové efekty se posléze stává inspirací pro novou hudební generaci, pracující s artificiálními zvukovými strukturami. Skladba vznikla v souvislosti s Xenakisovou prací architekta na designu pavilonu firmy Phillips pro světovou výstavu v Bruselu. Dílo Xenakise-skladatele inspirovalo Xenakise-architekta k vytvoření paralely jeho struktury v hyperbolickém tvaru i materiálu, ze kterého byl pavilon postaven. Tím byly položeny základy Xenakisovy konceptu teorie tzv. meta-art, spočívajícího v předpokladu, že každá umělecká výpověď může být realizována prostřednictvím matematické aplikace (transkripce) v kterémkoli druhu umění (v tomto případě tedy architektura-hudba). Zajímavou skutečností, která se váže ke společné historii vzniku skladby i stavby, je fakt, že v pavilonu měla premiéru skladba "Poème Électronique", jejímž autorem je Edgard Varèse, kterého lze považovat za přímého předchůdce a nepochybně i za významného inspirátora Xenakisova způsobu tvorby.

Zralá tvorba.

Pro Xenakise jsou typické skladby pro velké množství nástrojů. Hráči jsou rozptýleni mezi posluchači a součástí struktury skladby jsou ambientní zvuky, sice sofistikované, přesto však v podstatě náhodné. Používá k tomu účelu jak vlastní lidskou masu, tak i artificiální zvuky nejrůznějšího původu. Na přelomu padesátých a šedesátých let komponuje i výhradně s užitím zvuků artificiálních a elektronických, kdy zdrojem finálního produktu jsou magnetofonové záznamy. S postupem času se v Xenakisově tvorbě nepromítá jen výše uvedený „modus operandi“, ale též inspirace antickou kulturou, především dramatem, což se promítá do ústředních témat velké části jeho prací (Medea, Persepolis, Kassandra, Herma, Nomos ad.). Nemalou inspirací byla pro skladatele též lidová hudba. Xenakis rozhodně nezůstal u rigidní a mechanické aplikace meta-art, což se projevilo hlavně v jeho pozdějších pracích, kde je relativizace původního konceptu ve smyslu jeho důsledného uplatňování nepochybná. Teoretický předpoklad zde působí spíše jako základní princip tvorby, nikoli jako všudypřítomná a svazující poučka nebo matematický vzorec práce. Sám skladatel varoval v některých rozhovorech a článcích před zjednodušujícími pohledy, se kterými se často setkával, a upozorňoval na nutnost vidět umělecké dílo obecně jako mnohotvárný celek, nikoli jako nově vytvořené klišé či šablonu. Zdůrazňoval současně odlišnost jednotlivých druhů umění a jejich v jiné sféře nenapodobitelné vyjadřovací schopnosti a možnosti výrazu.

Ostatní aktivity.

Xenakis se věnoval též psaní hudebních esejů, osvětové a pedagogické činnosti. V roce 1962 poprvé publikoval své úvahy, věnované vztahu jeho hudebních myšlenek a kompozičních technik. Tyto práce byly posléze revidovány a rozšířeny, aby souborně vyšly v roce 1971 pod názvem „Myšlenka a matematika v hudební kompozici“. V roce 1966 založil „Centrum pro automatickou a matematickou hudbu“ v Paříži a nedlouho poté i podobnou instituci ve Spojených státech (Indiana). V letech 1975 - 1978 působil též jako nezávislý učitel na Londýnské hudební universitě Gresham College.

Iannis Xenakis (řecky Ιάννης Ξενάκης) (29. května 1922, Brăila, Rumunsko − 4. února 2001, Paříž, Francie) byl řecký avantgardní skladatel vážné hudby 20.století a architekt, narozený v Rumunsku a působící většinu života ve Francii. Je považován za jednoho z průkopníků elektronické a počítačové hudby. Nejvýznamnějším skladatelovým přínosem je rozvoj zvukových možností hudby v rámci jeho konceptu matematické aplikace, identického přenosu nebo transkripce konkrétní umělecké výpovědi do jakéhokoliv jiného druhu umění, tzv. „meta-art“ (z řeckého μετά = mimo, za, po - nejlépe v tomto případě celkově volně přeložitelné asi jako „totéž umění jinde“).

伊阿尼斯·泽纳基斯(,1922年-5月29日-2001年-2月4日),又译克赛纳基斯,法籍希腊现当代作曲家、建筑师。


Osobnosti.

Otcem arménské vědy je starověký učenec Anania Širakaci. Významným botanikem byl Armen Tachtadžjan. V časech SSSR se proslavil astronom Viktor Amazaspovič Ambarcumjan a letecký konstruktér Arťom Mikojan. Arménský původ měl i rakouský matematik Emil Artin. Arménský původ měl i známý průkopník eutanázie Jack Kevorkian.  K intelektuálním pilířům starověké Arménie patřili zakladatel arménské církve Řehoř Osvětitel, historik Movses Chorenaci či teolog Řehoř z Nareku. Tvůrcem arménské abecedy byl Mesrop Maštoc. Georgij Ivanovič Gurdžijev byl známým mystikem 20. století.  K nejznámějším Arménům vůbec patřil hudební skladatel Aram Chačaturjan. Zakladatelem moderní arménské hudby byl Komitas. Představiteli klasické hudby byli též Alexander Arutjunjan či Alexander Spendiarjan. V populární hudbě se prosadili někteří představitelé arménské diaspory, například francouzský šansoniér Charles Aznavour, americká zpěvačka Cher, nebo rocker skupiny System of a Down Serj Tankian. Z Arménie naopak vyrážel do světa hráč na duduk Djivan Gasparyan. Arménský původ měl malíř Ivan Ajvazovskij, stejně jako Američan Arshile Gorky. Ke známým malířům působícím v Arménii patřil Martiros Sarjan.  V sovětském filmu se prosadil režisér Sergej Paradžanov. V Kanadě režisér Atom Egoyan.  Nejznámějším spisovatelem arménského původu je patrně William Saroyan, ovšem ten působil v diaspoře. Zakladatelem moderní arménské literatury byl Chačatur Abovjan. K důležitým jménům patří též Jeghiše Čarenc, Hovhannes Tumanjan, Avetik Isahakjan, Sajať-Nova či Diana Abgar.  Nejvýznamnějším králem starověké Arménie byl Tigranés Veliký, dnes národní hrdina a symbol. Podobnou roli sehrává Andranik Ozanian, bojovník Arménské revoluční federace. Nubar Paša se stal prvním egyptským premiérem. V řadách Rudé armády se za druhé světové války proslavil Ivan Christoforovič Bagramjan. Velmi vlivným politikem v Sovětském svazu byl Anastas Mikojan. Prezidenty samostatné Arménie po roce 1991 byli Levon Ter-Petrosjan, Robert Kočarjan a Serž Sarkisjan. Bojovníkem za připojení Náhorního Karabachu k Arménii byl Vazgen Sarkisjan. Arménskou menšinu v Turecku reprezentoval aktivista Hrant Dink, zavražděný tureckými nacionalisty.  Do dějin mezinárodního obchodu se zapsal Calouste Gulbenkian.  Jako i jiné kavkazské národy, mají Arméni slavnou šachovou a zápasnickou školu. Ze šachistů k nejvýznamnějším patří Tigran Petrosjan či Levon Aronjan. Zápasník Armen Nazarjan vyhrál pro samostatnou Arménii první a dosud jedinou zlatou olympijskou medaili (druhou vyhrál již v dresu Bulharska). Jeho kolegové Arsen Julfalakjan a Armen Mkrtčjan mají olympijské stříbro. Levon Julfalakyan vyhrál olympiádu ještě v dresu SSSR.

Arméni jsou starobylý národ indoevropského původu, který přes 3 500 let nepřetržitě obývá Arménskou vysočinu, v níž leží dnešní Arménie. Dlouhá a bolestná historie Arménů způsobila, že z přibližně osmi milionů příslušníků národa žije pět milionů v diaspoře, zejména v Rusku, USA a Francii. Jednou z posledních pohrom byla turecká genocida Arménů (1915–1918), kvůli níž mají Arméni s Tureckem dodnes velmi napjaté vztahy. Arméni hovoří arménským jazykem, který používá zvláštní písmo. Jsou prvním národem, který přijal křesťanství (roku 301); dnes se téměř všichni hlásí k Arménské apoštolské církvi.

亚美尼亚人(亚美尼亚语:, hayer)是一个发源于高加索和安纳托利亚东部的民族和族群,属欧罗巴人种的阿尔卑斯人种或地中海人种类型。使用亚美尼亚语,分成许多方言,属印欧语系亚美尼亚语族。


Význam skladeb.

"Helena" pojednává o zemřelé babičce Gerarda a Mikeyho, která se jmenovala Elena Lee Rush a přátelé jí říkali "Helen." Gerard se rozhodl tyto dvě jména skombinovat a tak vznikla "Helena." Její smrt ho hluboce zasáhla a tak jí věnoval tuto píseň, jež je zároveň jeho nejoblíbenější z "Three Cheers For Sweet Revenge". Videoklip se natáčel ve skutečném katolickém kostele v Los Angeles.  Gerard o videoklipu Helena: "Moje babička byla umělkyně a naučila mě hodně o tom, co dneska dělám - jak zpívat, malovat a vystupovat. Hned jsem věděl, že chci, aby ve videoklipu byl pohřeb, protože na ten den, kdy umřela, nikdy nezapomenu. Vzpomínám si, že bohoslužba nás všechny extrémně rozrušila. Video je dost pochmurný a depresivní. Do jeho natáčení dost zasáhly emoce."  "To The End" je založena na povídce od Williama Faulknera "Růže pro Emilii." Remix skladby je součástí soundtracku k filmu Underworld: Evolution.  "You Know What They Do To Guys Like Us In Prison" je o tom, jak Gerard v této době prozkoumával svou sexualitu. Při nahrávání byl ve spodním prádle. Spolupracoval na ní zpěvák Bert McCracken ze skupiny The Used, který má také na svědomí chichotání na konci skladby.  Gerard: "Když neberu v úvahu ́Helenu ́, je tohle můj nejoblíbenější song z ́Revenge ́. Má šmrnc a myslím, že tohle lidi nečekali. A stejně jako u ́Headfirst For Halos ́ jsme věděli, že když to dokážeme, umožní nám to zkusit spoustu dalších věcí...  Gerardovou inspirací pro text u "I'm Not Okay (I Promise)" byl jeho neúspěch u děvčat. "Je to o střední, ten pocit, že jsem sám. Vždycky jsem toužil po lásce. Prostě jsem chtěl, aby mě někdo miloval." Ve videoklipu se objevuje manažer skupiny. Úvodní scénu videa Ray napsal sám deset minut před natáčením. Původní scénář se mu nelíbil.  The Ghost Of You pojednává o válce. Při natáčení videoklipu se skupina málem utopila, když se jejich loď začala potápět.  The Jetset Life Is Gonna Kill You má podle Gerarda být o znásilnění.  Thank You For The Venom je fráze, která vznikla v počátcích My Chemical Romance. Gerard měl tričko s tímhle nápisem na jednom z prvních vystoupení. Tahle fráze se také objevila - přeložená do francouzštiny - uvnitř obalu desky I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love.  Písnička Hang 'Em High dostala svůj název podle stejnojmenného filmu Teda Posta s Clintem Eastwoodem v hlavní roli. Zadní vokály zpívá Keith Morris z BlackFlag. Frank ho musel doslova pronásledovat, aby ho k tomu přesvědčil, protože Keith je jedním z Frankových idolů.  Podle časopisu Disorder je píseň Cemetery Drive a bývalé přítelkyni Gerarda Waye, která spáchala sebevraždu.

Three Cheers for The Sweet Revenge je druhé album amerického rockového kvinteta My Chemical Romance. Bylo vydáno 4. června 2004 a jednalo se o první album, která kapela nahrávala ve spolupráci s Reprise Records. Jde o poslední album s původním bubeníkem Mattem Pelissierem, jenž byl po vydaní alba vyhozen a jehož místo převzal Bob Bryar. V USA se prodalo více než 1 milion kopií.

《甜蜜的复仇》(Three Cheers for Sweet Revenge)是美国另类摇滚乐队我的另类罗曼史的第二部录音室专辑,发布于2004年6月8日。这是我的另类罗曼史第一个通过Reprise唱片公司发布的专辑[他们的第一部专辑《子弹换爱》(I Brought You My Bullets, You Brought Me Your Love)通过Eyeball Records唱片公司发布]。这是该乐队由麦特·派利席尔最后担任鼓手的专辑,之后鼓手换成了巴柏·布莱亚。这张专辑在发布不到一年内被认证为白金专辑。这部专辑已经在美国售出超过100万份。


Název.

Alexandr Veliký dobyl tuto oblast v roce 329 př. n. l. Hory dostaly řecké jméno "καύκασοσ ινδικοσ (kaukasos indikos)," tedy „Indický Kavkaz“ nebo prostě „Indické hory“. Alternativní řecké jméno bylo "Paropamisos" (někdy se vztahuje jen k západní části Hindúkuše, k Safíd Kúhu).  I jméno "Hindúkuš" má znamenat „Indické hory“. Slovo "kuš" se objevuje v názvech řady hor, pocházejících z íránských jazyků, kterými se v této oblasti mluví; podle některých je zkomoleninou novoperského "kúh," „hora“.  V sanskrtu se Hindúkuši říkalo "Pāriyatra Parvat," a tento název se používal až do příchodu islámu.

Geografie.

Nadmořská výška Hindúkuše roste od západu k východu. Nejvyšší vrcholy na západě Afghánistánu dosahují výšek mezi 3 500 a 4 000 metry, střední část kolem Kábulu dosahuje 4 500 až 6 000 m a nejvyšší část na pákistánských hranicích přesahuje 7 000 m.  Hindúkušský systém se táhne v délce 966 km, z toho asi 600 km se považuje za vlastní Hindúkuš. Střední šířka pohoří (ze severu na jih) činí 240 km.  Nejdůležitějšími řekami, odvodňujícími Hindúkuš, jsou Kábul (pravobřežní přítok Indu), Hilmand (teče k jihozápadu, před afghánsko-íránskými hranicemi se stočí k severu a končí v jezeře Hāmūn-e Şāberī) a Harírúd (teče k západu, za Herátem se stáčí k severu a tvoří íránskou hranici, ztrácí se v poušti na hranici Íránu a Turkmenistánu). Severní svahy Hindúkuše spadají do pánve Amudarji, ale většina vodních toků zmizí v poušti a do Amudarji nikdy nedoteče.  Hory protíná řada vysokých průsmyků "(kotal)," které vytvářejí strategicky významnou síť pro průchod karavan. Nejdůležitější je Kotal-e Sālang (3 363 m), který spojuje Kábul a další místa na jihu s Mazār-e Šarīf a dalšími městy na severu. Vybudování tunelu v tomto průsmyku v roce 1964 zredukovalo dobu jízdy z Kábulu na sever na několik hodin. Dříve se na sever jezdilo přes Kotal-e Šībar (2 987 m) a cesta trvala tři dny. Salanžský tunel byl postaven za finanční i technologické asistence Sovětů a znamenal prokopání 2,7 km skálou v srdci Hindúkuše.  Pro Evropany byly dlouho nejznámější a nejdůležitější průsmyky, které vedly na Indický subkontinent. Sem patří Chajbarský průsmyk "(Khyber Pass)" (1 067 m) na hranicích s Pákistánem na trase z Kábulu a Džalálábádu do Pešávaru. Na východ od Kábulu na téže trase leží Kotal-e Lataband (2 499 m), který byl v roce 1960 nahrazen silnicí v dech beroucí soutěsce řeky Kábul, Tang-e Ghārū. Tato pozoruhodná stavba zkrátila cestu z Kábulu na pákistánské hranice ze dvou dnů na několik hodin.  Silnice těmito průsmyky hrála důležitou roli během americké invaze do Afghánistánu v roce 2001 a byla intenzivně využívána těžkou vojenskou technikou. V důsledku toho je dnes ve velmi špatném stavu. Mnoho vybombardovaných mostů bylo opraveno, ale řada větších staveb zůstává poničena. Opakované uzavírky kvůli ozbrojeným konfliktům v oblasti vážně poškozují hospodářství a životní úroveň v mnoha oblastech, protože toto je hlavní trasa pro dovoz zboží do země.  V Afghánistánu je řada dalších důležitých průsmyků. Kotal-e Vāchdžīr (4755 m) ve Váchánu spojuje Afghánistán s čínskou provincií Sin-ťiang i s pákistánským Gilgitem - Baltistánem. Průsmyky, které vedou do Čitrálského údolí v Pákistánu, zahrnují Baroghil (3 798 m) a Kachin (5 639 m), který také vede z Váchánu. Na západě je důležitý Shotorgardan (3 720 m), spojující provincie Logar a Paktiya; Bazarak (2 713 m) vede do Mazār-e Šarīfu; Khawak (3 550 m) a Anjuman (3 858 m) v údolí Pandžšír vedou na sever. Hadžigak (2 713 m) a Unai (3 350 m) vedou do východního Hazáradžátu a údolí Bámján. Paropamiské průsmyky na západě jsou poměrně nízké, kolem 600 m; nejznámější je Sabzak mezi provinciemi Herát a Badghis, který spojuje západní a severozápadní části Afghánistánu.  Tyto horské oblasti jsou většinou holé a pusté, nanejvýš s řídkým výskytem stromů a zakrslých keřů. V údolí Kowkcheh jsou velmi staré doly na lazurit. Na sever od Kábulu v údolí Pandžšíru a některých jeho přítoků jsou naleziště smaragdů. Známé balasové rubíny či spinely se do 19. století těžily v údolí horního Pandže, kde se Hindúkuš stýká s Pamírem. Tato naleziště jsou nyní zřejmě vyčerpána.

Východní Hindúkuš.

Východní Hindúkuš (též "Nízký Hindúkuš") se nachází v severním Pákistánu a v afghánských provinciích Núristán a Badachšán. Pákistánský distrikt Čitrál se považuje za srdce Hindúkuše. Jsou zde nejvyšší štíty Hindúkuše, zejména Tirič Mír, Nošak (nejvyšší hora Afghánistánu) a Istor-o-Nal. Pohoří pokračuje v pákistánských Severních oblastech Ghizarem, údolím Jásín a Ishkoman. V Čitrálu najdeme také největší ledovce v Hindúkuši, Tirič, Čiantar a Kurambar. Tající voda z nich tvoří řeku Kunar, která teče do Afghánistánu, vlévá se do Bašgálu, Pandžšíru a nakonec do mnohem menší řeky Kábul.

Hindúkuš (urdsky ہندوکش, "Hindūkush," persky سلسلہ کوہ هندوکش, "Selsele-ye Kūh-e Hindūkush," též "Hendūkosh)" je pohoří v Afghánistánu a severozápadním Pákistánu. V širším smyslu se za Hindúkuš považují všechny hory mezi Amudarjou na severu, řekou Tedžen (Harírúd) na západě (tvoří hranici s Íránem, za ní se zvedá Kúh-e Bínálúd) a řekami Hilmand a Kábul na jihu. V užším smyslu se jako Hindúkuš označuje jen nejvyšší, severovýchodní část, která začíná zhruba na úrovni města Kábulu a pokračuje na severovýchod, po afghánsko-pákistánské hranici do Vachánu. Je čtvrtým nejvyšším pohořím na světě. Nejvyšší horou je Tirič Mír v pákistánském Chajbar Paštúnchwá."

兴都库什山()是位于中亚,东西向横贯阿富汗的山脉。


Biografie.

V roce 312 př. n. l. byl Appius Claudius ustanoven cenzorem, třebaže předtím nevykonával konzulát. Za svoji podivuhodně rychlou politickou kariéru vděčil především podpoře nižších společenských vrstev, neboť povoloval synům propuštěných otroků přístup do římského senátu a uděloval volební právo mužům z venkovských tribuí, kteří nevlastnili žádnou půdu. Během druhé samnitské války byl zastáncem zakládání římských kolonií v Latiu a v Kampánii, které měly posloužit k posílení obrany těchto území proti Samnitům a Etruskům.  V době, kdy zastával censuru, dal postavit tzv. Appiovu cestu (latinsky "via Appia"), strategicky důležitou silnici spojující Řím s městem Capua (v roce 267 př. n. l. byla prodloužena až do Brundisia). Dále byl iniciátorem výstavby prvního akvaduktu do města Říma, jenž byl po něm pojmenován "Aqua Appia". Rovněž jako první publikoval seznam procesních pravidel a formulí v římském právu (nedodržení správného postupu vedlo ke ztrátě soudního sporu), jejichž znalost byla do té doby vyhrazena pouze kněžím ("pontifices"). Později byl v letech 307 př. n. l. a 296 př. n. l. dvakrát zvolen konzulem a v letech 292 př. n. l. a 285 př. n. l. byl dvakrát jmenován diktátorem.  Appius Claudius prosadil také reformu latinského pravopisu a zabýval se literaturou a rétorikou. V roce 280 př. n. l., ačkoliv byl tehdy již slepý, pronesl před vyslancem épeirského krále Pyrrha slavnou řeč, v níž prohlásil, že Řím nikdy nekapituluje. Tato řeč byla prvním zaznamenaným projevem v latinském jazyce, jenž byl znám ještě v dobách Cicerona. Kromě jiného obsahovala také známou větu "Fabrum esse suae quemque fortunae", která je překládána jako „Každý svého štěstí strůjce“.

Appius Claudius Caecus (přízvisko "Caecus" znamená latinsky „slepý“; kolem 340 př. n. l. – 273 př. n. l.) byl římský politik a státník pocházející z bohaté patricijské rodiny.

克劳狄(演说家)(英语:Appius Claudius Caecus),约活动于公元前4世纪至公元前3世纪。古罗马监察官,著名演说家之一,在西塞罗时期,他的一些葬礼演说仍被诵读,他还用萨图恩诗体编辑语言,其中有一部分传世。


Popis.

Liliovník čínský je opadavý strom dorůstající ve své domovině výšky až 40 metrů, u pěstovaných jedinců je zpravidla udávána maximální výška jen cca 15-20 m. Listy jsou střídavé, členěné, většinou 4-6 laločné, čepel listů je hlouběji členěna než v případě liliovníku tulipánokvětého, naspodu je modrozelená. Květy jsou velké, oboupohlavné. Kališní lístky jsou 3, korunních lístků je 6, koruna svým tvarem připomíná květ tulipánu. Oranžový proužek na korunních lístcích (typický pro liliovník tulipánokvětý) u liliovníku čínského chybí. Tyčinek je v květu mnoho. Gyneceum je apokarpní, složené z mnoha plodolistů. Plodem je dvousemenná křídlatá nažka, nažky jsou uspořádány v šišticovitém souplodí.

Výskyt.

Liliovník čínský přirozeně roste v jižní a střední Číně, a to v provinciích An-chuej, Kuang-si, Ťiang-su, Kuej-čou, Chu-pej, Chu-nan, Ťiang-si, Šen-si, Če-ťiang, S’-čchuan a Jün-nan, svým areálem zasahuje také do severního Vietnamu. Roste v horských neopadavých listnatých lesích v nadmořských výškách 900 až 1000 metrů. Jedná se o asijský vikarizant druhu liliovník tulipánokvětý ("Liriodendron tulipifera"), který pochází ze Severní Ameriky.  Liliovník čínský náleží k ohroženým druhům. Jeho výskyt je reliktní a roztroušený. Je ohrožován zejména kácením biotopů a těžbou dřeva a celkově má malé regenerační schopnosti. Např. v jihočínském Jün-nanu jeho areál zahrnuje všeho všudy pouhých 0,4 km.

Význam.

Liliovník čínský je využíván jako zdroj kvalitního dřeva a jako okrasná dřevina. V ČR se prakticky nepěstuje, protože není tak dobře mrazuvzdorný jako liliovník tulipánokvětý. Mrazy pod -15 až -17 °C ho mohou vážně poškodit. Snadněji se dá pěstovat v západní Evropě nebo ve Velké Británii, kde takové mrazy bývají podstatně řidčeji než v ČR. Není udáván z žádné botanické zahrady v České republice.

Liliovník čínský ("Liriodendron chinense") je opadavý listnatý strom z čeledi šácholanovité ("Magnoliaceae"). Je velmi podobný známějšímu severoamerickému liliovníku tulipánokvětému. Pochází z Číny a Vietnamu. V podmínkách střední Evropy není plně mrazuvzdorný a v ČR se nepěstuje.

鹅掌楸(学名:"Liriodendron chinense"),为木兰科鹅掌楸属的一种。树形似楸树,又名马褂木,为中国的珍稀树种。


Biochemický úvod.

Glykoproteiny jsou bílkoviny, které mají na centrální bílkovinný řetězec kovalentně navázané řetězce oligosacharidů. V organismu plní mnohé funkce - jsou to bílkoviny plasmatické membrány, buněčné receptory, některé hormony a naprostá většina plasmatických proteinů jsou rovněž glykoproteiny. Tvoří také složku hlenu.  Neuraminidáza katalyzuje hydrolýzu α-(2 → 3), α-(2 → 6) a α-(2 → 8) glykosidových vazeb mezi kyselinou sialovou (nejč. kyselinou N-acetylneuraminovou) a subterminálním cukrem, v N-vázaných glykoproteinech tedy nejčastěji galaktózou.

Neuraminidáza a její funkce u různých organismů.

Neuraminidáza u virů.

Neuraminidáza se jako povrchový antigen vyskytuje u všech virů z čeledi Orthomyxoviridae (chřipkové viry) a dále u rodu Paramyxovirus (způsobuje např. parainfluenzu skotu nebo Newcastleskou nemoc) a Rubulavirus (virus příušnic).  Nejlépe je její funkce prozkoumána u chřipkového viru (virus influenzy typu A), který způsobuje onemocnění horních dýchacích cest u člověka i zvířat. Virus sám má afinitu právě ke sliznici respiračního traktu – ta je ale před infekcí chráněna vrstvou hlenu.  Při chřipce se neuraminidáza uplatní několika způsoby – na začátku infekce rozštěpí hlen a umožní virionům dostat se k buňkám. Virion vstupuje do buňky přes receptor (a receptor je glykoprotein, zakončený kyselinou sialovou) pomocí druhého povrchového antigenu, hemaglutininu. Ten se váže právě ke kyselině sialové.  Nově vzniklé virové částice unikají z buňky pučením přes cytoplasmatickou membránu a při tom získávají obal. Ten ale, stejně jako původní membrána, obsahuje glykoproteiny (s kyselinou sialovou) – hrozí tedy, že by se nově vzniklé viriony díky hemaglutininu „přilepily“ k sobě navzájem a k membráně mateřské buňky. Neuraminidáza proto kyselinu sialovou odštěpí, umožní uvolnění virionů z buňky a zabrání jejich agregaci.  Specifické protilátky proti neuraminidáze nejsou schopné zabránit infekci, ale snižují replikační aktivitu a zabraňují dalšímu šíření viru. Viry chřipky se imunitní odpovědi hostitele brání vytvářením různých antigenních variant povrchových antigenů, tedy i neuraminidázy. Na základě její antigenní struktury se viry influenzy A zařazují do 9 suptypů (N1-N9).

Inhibitory neuraminidázy.

Inhibitory neuraminidázy blokují funkci virové neuraminidázy a působí tak jako účinná antivirotika. K těmto substancím patří oseltamivir („Tamiflu®“) a zanamivir („Relenza®“).

Neuraminidáza u bakterií.

Neuraminidáza je tvořena bakteriálními patogeny dýchacích cest a zřejmě slouží jako faktor virulence, modifikuje receptory na apikálním povrchu buněk a umožňuje kolonizaci sliznic. Přesná úloha neuraminidázy v patogenezi onemocnění je však zatím neznámá. Nicméně mutantní kmen bakterie P.aeruginosa, který neměl schopnost sysntetizovat neuraminidázu, ztratil také schopnost způsobit infekci in vivo a inhibitory bakteriální neuraminidázy by se tak v budoucnu mohly stát způsobem, jak zabránit vzplanutí bakteriálního zápalu plic.

Bakterie, které tvoří neuraminidázu.

Neuraminidáza byla objevena u mnoha druhů bakterií, zvláště pak u patogenních kmenů.

Prvoci tvořící neuraminidázu.

Neuraminidáza je syntetizována také parazitickými prvoky, jako je "Trichomonas vaginalis" nebo trypanozomy.

Neuraminidáza v lidských buňkách.

V savčích buňkách, tedy i v buňkách člověka, se také nachází neuraminidáza. Syntetizované glykoproteiny podléhají neustálé obměně a neuraminidáza tak společně s dalšími glykosidázami zajišťuje jejich degradaci.  Nedostatečná aktivita NEU1 vede ke střádavé chorobě, při níž se v lysosomech postupně hromadí sializované glykopeptidy a oligosacharidy. Tato geneticky podmíněná nemoc, sialidóza, se projevuje mentální retardací, neurologickými abnormalitami, hrubými rysy v obličeji a deformacemi páteře. V moči nemocných se nacházejí abnormální degradační produkty a pod mikroskopem je patrná vakuolizace buněk. Závažnost choroby kolísá od mírného průběhu až po rychle progredující, který vede ke smrti pacienta brzy po narození.

Neuraminidáza ve výzkumu.

Neuraminidáza je vysoce specifický enzym, který štěpí jen konkrétní glykosidickou vazbu. Jako takový je užitečný při strukturní analýze oligosacharidů, při odhalování vazeb kyseliny sialové a při desializaci glykoproteinů (což odhaluje vazebná místa).

Neuraminidáza, též exo-α-sialidáza, acetylneuraminidáza nebo sialidáza, systematickým názvem acetylneuraminyl hydrolasa, číselným označením EC 3.2.1.18, je enzym, který štěpí glykosidové vazby mezi terminální kyselinou sialovou a subterminální galaktózou v oligosacharidech, glykoproteinech, glykolipidech a dalších substrátech.

神经氨酸酶 (Neuraminidase),又称唾液酸酶,神经氨酸(5-氨基-3,5-二脱氧-D-甘油-D-半乳壬酮糖酸),是分布于流感病毒被膜上的一种糖蛋白,它具有抗原性,可以催化唾液酸水解,协助成熟流感病毒脱离宿主细胞感染新的细胞,在流感病毒的生活周期中扮演了重要的角色。在甲型流感病毒中,神经氨酸酶的抗原性会发生变异,这成为划分甲型流感病毒亚型的依据,在目前已知的甲型流感病毒中共有9种不同的神经氨酸酶抗原型。


Charakteristika.

Jevy a zkušenosti, které označujeme jako mystické, jsou natolik rozmanité, že mystiku nelze definovat. Podle Gerschoma Scholema „neexistuje nějaká mystika vůbec, ale jen různé mystiky – židovská, křesťanská, hinduistická, buddhistická nebo islámská“, každá z nich je utvářena svým vlastním kulturním okruhem a prostředím.  Vztah mezi mystikou a náboženstvím, jakkoli úzký, není ovšem nijak jednoduchý. Na počátku velkých náboženských hnutí stojí osobní zkušenosti, které lze označit jako mystické. Působení velkých náboženských zakladatelů, Mojžíše, Gautáma Buddhy, Ježíše z Nazaretu nebo Mohameda, začíná obdobím příprav, kdy odcházejí do samoty a na poušť, kdy se postí a přijímají zjevení, které potom hlásají a šíří. Podobné zkušenosti zmiňuje ale také například Martin Luther, René Descartes nebo Blaise Pascal. Jakmile se z nich však vyvine určité náboženské hnutí, které se nutně upevňuje také v institucích, jsou další osobní zkušenosti tohoto druhu v jistém napětí s učením a zákony těchto hnutí. Mohou být zdrojem obnovy a reformy, ale mohou být také odmítnuty a jejich hlasatelé pronásledováni.  William James charakterizuje mystiku čtyřmi charakteristickými rysy:  Podle převládajícího typu mystické „cesty“ rozlišuje Dupré

Původ.

Řecké slovo "mystikos" (plurál "ta mystika") původně označuje všechno, co souvisí s tajným kultem a zasvěcením ("mystérion" - tajný kult pouze pro zasvěcené, "mystés" – zasvěcenec a "myeó" - uvádět do tajemství, zasvěcovat), a odvozuje se od slovesa "myó", zavírat oči a ústa. Naznačuje tedy jak uzavřenost mystického společenství, tak pasivitu mlčícího účastníka a vyloučení všech vnějších rušivých vlivů. "Myó" ve významu zavřených očí se vyskytuje už u Homéra, mystéria v uvedeném významu poprvé a to kriticky u Hérakleita (zl. 14). "Mystérion" později znamená i tajemství vůbec.  V archaických společnostech se účastníci slavností dostávali do „vytržení“ z běžné zkušenosti pomocí postů, tance, zpěvu, sexuality, případně i psychotropními látkami. Souběžně s objevem „vnitřního světa“ a s individualizací člověka v tzv. osové době začíná člověk cítit svoji osamělost, cizotu vůči vnějšímu světu a touží po způsobech, jak je překonat. V této situaci vzniká ve velkých civilizacích Indie, Číny a Řecka mystika v pravém slova smyslu, individuální mystický zážitek bez nápadných vnějších projevů, podporovaný tichem, naprostým soustředěním a nanejvýš monotónní recitací a opakováním modliteb (jako indické mantry nebo modlitba Růžence). V řecké mystice se rozlišují tři kroky na mystické cestě: očištění ("katharsis"), osvícení ("ellampsis" nebo "epopteia") a sjednocení ("henósis").  Platón popisuje „oheň poznání a rozumu“, který „při nejvyšším úsilí, jakého je lidská síla schopna“ nakonec „vyšlehne“; je tedy sice nesdělitelný, nicméně má povahu poznání a jasu. Na to navázala orfická mystika „vysvobození“ a novoplatónská spekulativní mystika (Plótinos, Proklos), která silně ovlivnila starší mystiku křesťanskou. Mystické zkušenosti tedy mohou sahat od setkání s absolutnem neosobním (taoismus, buddhismus, pantheismus) až po sjednocení svrchovaně osobní lásky (Bhagavadgíta, Píseň písní, křesťanská mystika, súfismus).

Náboženská mystika.

V Upanišádách je mystické spojení základu duše ("átman") s kosmickou silou "bráhman" prostředkem jak se vymanit z nekonečného koloběhu narození a splynout s Vesmírem. Tento typ mysticismu se ještě prohloubil v buddhismu, jak mahajánovém, tak čínském a tibetském. Techniku indické mystiky, cesty k mystické zkušenosti, představují různé složky jógy. Starodávný indický mudrc Pataňdžali v "Jóga sútře" říká, že jóga je "zastavení pohybového principu mysli". Čínská mystika navazuje na Taoismus a jeho princip pasivity ("wu-wei") a zakládá společenskou etiku. V orfismu, patrně ovlivněném indickými směry, jde také o vysvobození z řetězu existencí, kdežto v novoplatónismu je zřetelný příklon ke spekultavivní mystice poznání a osvícení. Počátky židovské mystiky lze hledat už v biblické Písni písní, Izrael však nechápe svůj vztah k Bohu spekulativně, nýbrž historicky – jako Boží jednání v dějinách a jako smlouvu. Židovské texty proto častěji popisují vnější dějství, mystické obrazy a scény (Ezechiel, apokalyptika), než vnitřní osobní zážitky. To se týká i velké části mistrů Talmudu a teprve alegorický výklad Písma platonika Filóna Alexandrijského otevírá cestu spekulace, například v kosmogonii Sefer Jecira (8. stol.). Z myšlenek o symbolické kombinatorice abecedy jako základu kosmického řádu vychází kniha Zohar (13. stol.) a kabala. Jedním z významných proudů novověké židovské mystiky jako životní a náboženské praxe je chasidismus.  Také v Islámu byly mystické proudy v jistém napětí s ostře vymezenou naukou a zákonem. Nicméně sám Korán je výrazem Mohamedovy kontemplativní zbožnosti a askeze a počítá s tím, že některým lidem se Bůh dává poznat ve vnitřním míru duše (například "Korán" 17,27). V různých směrech islámské mystiky (súfismus) jsou patrné vlivy jak křesťanského novoplatónismu, tak i indické mystiky vysvobození. Súfismus se pak vyvíjí na jedné straně jako spekulativní mystika (Ibn Arabí, al Ghazálí), na druhé straně jako mystika emotivní osobní lásky (Husain al-Haládž, †922).

Křesťanská mystika.

V křesťanství lze rozlišit mystiku trojího typu:

Starověké kořeny.

Nový zákon na řadě míst odkazuje k jednotlivým mystickým zkušenostem Ježíše z Nazareta (např. Mt 11,25; J 12,28), jeho žáků (Sk 2,3) a apoštola Pavla (Sk 9,3nn; ). Ty však jsou zdrojem, nikoli cílem křesťanského života. Tento postoj k mystice je pak pro celou křesťanskou tradici charakteristický.  Úvahy o mystických tématech v křesťanství začínají alegorickým výkladem Bible a navazují tak na Filóna. Zatímco v Novém zákoně převažuje důraz na jednání a vztahy, novoplatónské vlivy vedou ke spekulacím o Bohu, jehož však nelze poznat smyslovými prostředky a o němž podle negativní teologie nelze ani nic kladného vypovídat. Člověku zbývá jen „záporná cesta“ ("via negativa") výpovědí o tom, čím Bůh "není". Jedním ze zakladatelů křesťanské mystiky v tomto smyslu je Pseudo-Dionýsios Areopagita, který kolem roku 500 napsal knihy "O Božích jménech" a "O mystické teologii". Vycházel z Plótina a Prokla, jejichž myšlenky spojil s biblickými obsahy a tak ukázal, že Bůh není viditelný ani poznatelný, leda ze svého zjevení. Člověk, který se usebere a ztiší, aby ho vnější vjemy nerušily, může však dospět ke zkušenosti setkání, které není zprostředkováno žádnými představami ani obrazy. Toto pojetí mystiky pak postupně převládlo ve vrcholném a pozdním středověku.

Východní křesťanství.

Mystické směry ve východním křesťanství navazovaly zejména na tradici řeckého křesťanského platónismu. Jedním z hlavních byl hésychasmus (řec. "hésychia" – klid, ticho) se střediskem na hoře Athos; jeho představiteli byli Gregórios Palamas (1296–1395) či v novější době Paisij Veličkovskij (1722–1794).

Středověké západní křesťanství.

Za „zlatý věk“ křesťanské mystiky se pokládá 12. a 13. století, kdy působili např. Bernard z Clairvaux (1090–1152), Hildegarda z Bingenu (1098–1179), František z Assisi (1181-1226), Mechtilda z Magdeburku (1210–1285), Mistr Eckhart (asi 1260–1328), Kateřina Sienská (1347–1380) a další. Meditace a mystika hrají pak velkou roli v soukromé zbožnosti tzv. devotio moderna 14. a 15. století.

Západní křesťanství v počátcích novověku.

Další vrcholy křesťanské mystiky tvoří španělští řeholníci Terezie z Avily (1515–1582) a Jan od Kříže (1541–1591). V protestantském prouduto byli Jakob Böhme (1575–1624) nebo Jan Amos Komenský (1592–1670), jejichž náboženský odkaz vyústil do pietismu.

Novověká mystika.

V jisté opozici vůči převládajícímu racionalismu 17. století stojí pietismus a mystické směry jako rosenkruciáni nebo Swedenborgova církev, které ovlivnily německý idealismus i romantismus. Během 19. století převládl zájem o pozitivní vědění, víra v pokrok a pragmatismus, jež mystiku zatlačily do pozadí. Už kolem roku 1900 se však vynořují různé iracionální mystické proudy, často inspirované východními náboženstvími, jako byla teosofie nebo antroposofie Rudolfa Steinera. Ty měly velký vliv hlavně v uměleckých kruzích v Německu, ale také na psychologii C. G. Junga a jeho žáků.  V širším smyslu hlubokého tajemství světa a Vesmíru použil slovo „mystický“ také filosof Ludwig Wittgenstein, který v závěru svého "Traktátu" napsal:  Mezi další významné mystiky a jogíny 19. až 20. století patří Šrí Ramana Maháriši, indický mudrc, který po svém duchovním probuzení v 16 letech opustil domov a usadil se na úpatí svaté hory Arunáčaly v Tamil Nadu v jižní Indii. Vyučoval stezce sebedotazování - átmavičáře, kterou považoval za nejrychlejší stezku k vysvobození.

Hlavní linie výkladu mystiky.

Pozice perenialistická.

„Pereniální filosofie“ je specifická filozofie náboženství, podle níž všechny náboženské tradice sdílejí jednu univerzální pravdu. Z této pravdy pak má vycházet veškeré náboženské smýšlení. Tento pohled byl zpopularizován ve 20. století Aldousem Huxleym. Podle Huxleyho je pro správné chápání božského nutné splnit následující podmínky. Člověk se musí stát naprosto milující bytostí se zcela čistým srdcem i duší. Právě takovými lidmi, kterých je jen velmi málo, jsou dle Huxleyho proroci, svatí a filosofové. Pouze oni jsou schopni náhlédnout universální pravdu transcendentna, jež je společná všem náboženstvím. Mezi ně však nepatří pouze "zakladatelé" velkých světových náboženství, ale právě i inspirovaní mystici. A. Huxley byl významně ovlivněn tzv. neohinduismem. Neohinduismus je moderní interpret ace hinduismu, která vznikla v 19. st. jako reakce na západní kolonialismus. Huxley ve své knize "Pereniální filosofie" definuje tento pojem jako metafyziku rozpoznávající božskou realitu ve všech věcech, žijících bytostech i myšlenkách a jako psychologii, která nachází v duši cosi podobného nebo dokonce identického s boží realitou. Tento fenomén je dle Huxleyho univerzální. Základy pereniální filosofie lze dle něj nalézt v tradicích přírodních národů, stejně tak jako ve velkých světových náboženstvích.

Pozice kontextualistická.

Kontextualistický pohled na mystiku zastával Steven T. Katz. Nesouhlasil s názorem, podle něhož je mystická zkušenost univerzální a je společná nejširšímu okruhu mystiků. Podle takového modelu by mystika byla záležitostí „mezinárodní a mezikonfesijní“. Zkušenostem, které by se za jiných okolností ukázaly být jednoznačné odlišné, by byla přisouzena jednotná forma. Katz prosazoval uznání diference, nesouhlasil se snahou o přiřazení mystických zkušeností k a priori vytvořeným modelům. Díky jeho kontextualismu tak znovu"„Bůh může být Bohem, Brahman Brahmanem a nirvána nirvánou, bez jakéhokoliv redukcionistického pokusu ztotožnit pojem Boha s pojmem Brahman či Brahman s nirvánou."

Současné proudy.

Od starší náboženské mystiky se moderní proudy liší hlavně tím, že mystické zážitky pro ně nejsou jen kroky na cestě ke spáse, ale stávají se bohužel vlastním cílem. Ke konci 20. století vznikly opět nové mystické směry jako New Age nebo hlubinná ekologie, které se nevztahují k osobnímu Bohu, nýbrž hledají absolutno ve spojení vlastního nitra s přírodou a s Vesmírem. V současné společnosti se ovšem jen těžko brání tomu, aby se „mystické zážitky“ nestaly nabídkou na trhu s odpovídající reklamou atd.  Z mystických praktik v širším slova smyslu je u nás známá především hathajóga jako systém tělesných cvičení a pozic, která je však ve skutečnosti jen okrajovou disciplínou jógy, sloužící ke zlepšení psychické a fyzické kondice. V současnosti jsou nejčastějšími přístupy Bhaktijóga – cesta citové oddanosti a Džňánajóga - cesta rozumových úvah, doplňkovými cestami jsou Karmajóga – cesta altruistické činnosti, nebo Rádžajóga – „královská“ cesta vůle.  Nejrůznější druhy jógy shrnul ve své práci český mystik 20. až 21. století, spisovatel a překladatel duchovní literatury Ing. Jiří Vacek ve své encyklopedii jógy a mystiky s názvem "Řada nejvyšší jóga a mystika". Jiří Vacek vychází převážně z učení Šrí Ramany Mahárišiho, avšak jeho dílo zahrnuje i oblasti křesťanské mystiky, buddhismu a další. Mezi propagátory východní, mahajánovým buddhismem inspirované mystiky a jógy u nás patřili Karel Weinfurter, František Drtikol, Květoslav Minařík, Míla Tomášová nebo Eduard Tomáš, známý např. z televizního seriálu "Paměti mystika" nebo svými přednáškami v pražské Lucerně.  Květoslav Minařík ve svém díle "Malý mystický slovník naučný"  popisuje mystiku převážně z psychologického a mravního hlediska. Rozděluje mystiku na křesťanskou a tibetskou.

Mystika (řec.) je souhrnné označení pro rozmanité duchovní zkušenosti bezprostředního a osobního setkání s božským, pro zkušenost hlubokého tajemství, jež se nedá přímo vyjádřit slovy, a pro různé cesty, jak takovou zkušenost získat.

神秘主义(英语:Mysticism),也有较模糊的称为密契主义,包涵人类与神明或某种超自然力量结合为一的各种形式、经验、体验,并且强调这是一切宗教共有的现象。神秘主义者的基本信条是世界上存在超自然的力量或隐藏的自然力量,这种力量可以通过特殊教育或者宗教仪式获得。神秘主义的两大特征:


Původ a význam.

V individualizovaných kulturách se těžiště náboženského života pozvolna přesouvá od kolektivních vnějších projevů, slavností a obřadů, k vnitřnímu duchovnímu životu čili spiritualitě. Individualizované náboženství modlitby a meditace je součástí příslušné kultury a je tudíž poznamenáno jejími charakteristickými znaky. Proto se hovoří o spiritualitě různých dob (např. středověké, barokové, pietistické) a kulturních okruhů (např. spiritualitě východní), ale také o specifické spiritualitě různých církví, řeholních řádů a náboženských společenství.  Z toho lze usoudit, že ani ten nejosobnější duchovní život není zcela soukromý, nýbrž má také svoji společenskou stránku, protože vytváří širší nebo užší společenství, které chce a potřebuje svoji spiritualitu také předávat jako tradici. Vnitřní, duchovní život člověka je podstatnou složkou jeho osoby, a tedy také svrchovaným úkolem každého. Kultury a společnosti, které spiritualitě přikládaly větší význam a dosahovaly v ní také lepší úrovně než moderní společnosti konzumu, dobře věděly, že může snadno sklouznout do neplodných nebo dokonce nebezpečných poloh, jako je fanatismus nebo úzkostnost, vnitřní prázdnota nebo beznaděje. Poskytovaly a nabízely proto různé formy osvědčených zkušeností, osobního vedení, výcviku nebo „cesty“ (tao) a doporučovaly různé praktiky, které mohly jednotlivcům tento obtížný úkol usnadnit.  Význam spirituality zdůraznila v nedávné době řada psychologických škol. Např. logoterapie Viktora Frankla, knihy M. Scott Pecka, C. S. Lewise, Thomase Mertona nebo Anselma Grüna. Na druhé straně se „spiritualita“ stává často módním artiklem a nabízí jako prostředek k dosažení vnitřní rovnováhy, k načerpání energie nebo dokonce k posílení zdraví. To všechno mohou být vedlejší účinky skutečné spirituality, v níž ale jde o jiné věci, například o hledání smyslu, o vyrovnání se sebou samým, s druhými a se světem. Pravá spiritualita je také svrchovaně osobní úkol a nedá se kupovat a prodávat jako služba.

Výzkum spirituální zkušenosti v Česku.

Studie zaměřená na výzkum spirituální zkušenost realizovaná v České republice poukázala na vyšší spiritualitu mezi ženami a mezi vdovami a vdovci. S věkem také koreluje zvýšený výskyt spirituální zkušenosti. Jako omezení vzorku je ale konstatován nedostatečný počet věřících respondentů, což je důsledek realizace výzkumu na reprezentativním vzorku populace v (českém) sekulárním prostředí.

Spiritualita (z lat. "spiritualis", duchovní), česky duchovnost, hebrejsky ruchanijut, znamená životní praxi, způsob vnímání a osobního zacházení s tím, co člověka přesahuje: s Bohem, s božským, s transcendencí. Lze ji též definovat jako rozměr života, „v němž si uvědomujeme Boží přítomnost“. Náboženská spiritualita je vnitřní, osobní stránka zbožnosti a náboženství.

灵性,综合学术与宗教解释为「个人在各种相处关系中达到平衡的最佳状态」,类似儒学《易传》、《中庸》所说的感通、中和(和谐)、诚等身心状态。而这些周遭关系包含了本身个体、自然环境、神、他人等。虽说学术界多有探讨该平衡关系,也多有对于灵性引申为个人生命意义的完整认知探讨,但是一般说来,宗教信仰仍是灵性探讨的主要内容,而讲求灵性平衡及和谐的场合,也多与宗教事务相关。简言之,今多数宗教都自诩可成就灵性平衡的信仰及实践系统。


Základní formy euroskepticismu.

Euroskeptické postoje se mohou mít řadu podob. Už zmíněný politolog Paul Taggart rozpracoval společně s Aleksem Szczezerbiakem svoji teorii euroskepticismu, když jej rozdělil na dvě základní skupiny:  1. Měkký euroskepticismus: Jedná se o „nahodilou nebo kvalifikovanou“ opozici vůči evropské integraci. Zastánci tohoto typu euroskepticismu se nestaví proti členství v EU či evropské integraci, nicméně zastávají „kvalifikovanou opozici“ vůči jedné nebo více evropským politikám. Jako příklad takové opozice lze uvést např. odmítnutí společné evropské měny.  Strany vyznávající měkký euroskepticismus jsou na pravé straně politického spektra v Evropském parlamentu zastoupeny zejména ve frakci Evropští konzervativci a reformisté. Naproti tomu strany zastávající měkké euroskeptické postoje na levici jsou sdruženy ve frakci Evropská sjednocená levice a Severská zelená levice  2. Tvrdý euroskepticismus: Představuje striktní odmítnutí celého projektu evropské ekonomické a politické integrace. Strany vyznávající tvrdý euroskepticismus odmítají vstup či setrvání vlastní země v Evropské unii. Jedná se buďto o principiální odmítnutí projektu EU jako takového, případně jeho odmítnutí ve stávající podobě.  V Evropském parlamentu zastávají takovéto postoje zejména poslanci sdružení ve frakcích Evropa svobody a přímé demokracie či Evropa národů a svobody. V obou případech jde o frakce, jejímiž členy jsou především politická uskupení ležící na pravém okraji politického spektra.

Významní představitelé euroskepticismu.

Významné osobnostmi tohoto myšlenkového proudu mezi světovými politiky jsou Margaret Thatcherová či Iain Duncan Smith. Oba zmínění politici jsou příkladem tzv. měkkých euroskeptiků. Naproti tomu Marine Le Penová či Nigel Farage mohou být kvůli jejich požadavku na vystoupení vlastních zemí z EU považovat za „tvrdé“ euroskeptiky.

Euroskepticismus v Česku.

V Česku se pak mezi přední euroskeptiky řadí konzervativci, nacionalisté i populisté. Přední čeští euroskeptici jsou blízcí Občanské demokratické straně, která sice vyjednávala členství v EU, ale ovlivnila ji blízkost britské Konzervativní strany. Současnými představiteli je bývalý předseda ODS a bývalý prezident Václav Klaus či europoslanec za ODS Jan Zahradil či současný předseda ODS Petr Fiala. Strana, jejímž hlavní ideologií je euroskepticismus je Strana svobodných občanů a reprezentantem je předseda a bývalý europoslanec Petr Mach. Tvrdý euroskepticismus prosazuje také Svoboda a přímá demokracie. Dalšími euroskeptiky jsou nacionalistické, populistické až extremistické strany jako Dělnická strana sociální spravedlnosti či Národní demokracie a jejich představitelé Tomáš Vandas, či Jana Bobošíková. Jedinou euroskeptickou levicovou stranou je pak Komunistická strana Čech a Moravy.

Euroskepticismus, jenž bývá někdy svými příznivci nazýván eurorealismus, je negativní postoj vůči evropské integraci. Může mít řadu různých odstínů od odmítání federalismu (trvání na tom, že Evropská unie by měla zůstat společenstvím národních a nezávislých států a nikoli směřovat k federativnímu či centralistickému uspořádání) až po odmítnutí evropské integrace jako takové. Podle definice politologa Paula Taggarta euroskepticismus jsou "„myšlenky nahodilé nebo kvalifikované opozice, stejně tak jako přímé a nekvalifikované opozice vůči procesu evropské integrace.“"

欧洲怀疑主义(英语:Euroscepticism)是指反对欧洲一体化的思想或理念,其非单一的意识型态,亦非反对欧洲,但很大部分是反对欧盟的立场有关,不少具有民族主义的因素。


Základy.

Reinkarnační terapie se zakládá na práci s podvědomím. Pacient a terapeut při tom prozkoumají příčiny krizí, problémů a omezení a pokoušejí se tímto způsobem přivodit osvobození od starých a překážejících problémů.  Reinkarnační terapie vychází z toho, že problémy spočívají v zkušenostech jak v stávajícím, tak v minulých tělesných životech. Základním bodem je, že se člověk skládá jak z hmotného těla, tak z nehmotné části, které se říkává „duše“. Dalším východiskem reinkarnační terapie je, že ta nehmotná složka, neboli duše, přežije tělesnou smrt a přechází do jiných hmotných těl (viz reinkarnace), aby se touto cestou vyvíjela dále. Veškeré zkušenosti se ukládají do pamětí a promítají se do pozdějších tělesných existencí, což podle zkušeností reinkarnačních terapeutů vysvětluje, proč nás například pronásledují určité obavy či zábrany, aniž bychom viděli nějaký důvod, anebo proč se v určitých situacích cítíme ohrožení, i když nám fakticky žádné nebezpečí nehrozí.

Trauma a karma.

Podle názoru reinkarnační terapie je člověk ve velké míře ovlivněn traumatickými, tj. duši ranícími, zkušenostmi, k němž došlo v minulosti (buďto ve stávajícím anebo dřívějších životech). Projevují se ve stávající tělesné existenci neurózami a psychózami, kteréžto pojmy zahrnují v podstatě všechno, co nám život ztěžuje a omezuje, a velice často ani netušíme, kde to má svoje kořeny, např. strachy, nutkavé návyky apod.  Prvním sloupem reinkarnační terapie je "vyhledat" dané případy, tj. zpřístupnit vzpomínky na ony traumatické události, a objasnit, za jakých okolností a z jakého důvodu k traumatu došlo.  Zde se uplatní druhá složka této terapie, tj. karma. Podle toho se trauma rozumí jako následek nějakého našeho činu, který byl někomu jinému na škodu a má tím zároveň dopad na nás samé.  Třetím sloupem reinkarnační terapie je přivést pacienta k tomu, aby si uvědomil, že nese sám část zodpovědnosti za to, co se mu kdysi přihodilo a způsobilo mu danou potíž. Podle zkušeností reinkarnační terapie trauma a jeho následky přestanou působit, jakmile pacient dojde poznání o spojitosti mezi událostí, neboli traumatem, a jeho vlastním přičiněním.

Regrese.

Regresí (z latiny "regredi" ‚vrátit se‘) se rozumí vyhledání starých vzpomínek a odkrytí událostí přivodivších dané trauma. Tento terapeutický postup je používán i v klasické psychoterapii, např. psychoanalýze. Aby se ty vzpomínky zpřístupnily, nabízejí se různé postupy, např.:  Mnoho terapeutů zahájí regresi tím, že nejprve procházejí mládí pacienta, aby se zjistilo, jestli se nenachází tam příčina daného problému, a vstoupí až potom do minulých inkarnací. Jedno sezení trvává několik hodin.

Známí provozovatelé.

Carol Bowmanová - Zabývala se i spontánními vzpomínkami u dětí. Podle jejích slov ji k tomu dostal její vlastní syn, který začal po traumatu z ohňostroje vyprávět o tom, jak zahynul v Americké Občanské válce (a poskytl i historicky přesné detaily).  Michael Newton - Kromě minulých životů jeho pacienti popisovali (velmi konzistentně) i posmrtný život, byť ho označovali spíš jako "domov". Zakladatel Newtonova institutu pro hypnoterapii života mezi životy, který mimo jiné školí další hypnoterapeuty podle Newtonových metod. Jeho verze je neobvyklá především absencí karmy, kterou nahrazuje dobrovolná volba inkarnací na základě předchozích zkušeností a činů, což má vést k duševnímu rozvoji.  Helen Wambachová - Prováděla výzkum spočívající v ověřování přesnosti detailních informací, které její subjekty sdělovaly a jejich porovnávání s historickými statistikami (například rozložení pohlaví, společenské postavení apod.). Podle jejích zjištění byly informace prakticky vždy přesné a na úrovni znalců historie daného období (nad rámec běžných populárně naučných knih či televizních pořadů).  Brian L. Weiss - Známý svou knihou "Mnoho Životů, Mnoho Mistrů", ve které pojednává o terapii ženy jménem Catherine. Údajně ho přesvědčila o tom, že její vzpomínky jsou skutečné, když mu v hypnóze správně sdělila několik soukromých detailů z jeho vlastního života, například že jeho dcera je pojmenovaná po jeho otci, nebo že jeho syn zemřel na vrozenou srdeční vadu.

Kontroverze.

Pro mnohé je tato forma terapie kontroverzní, jelikož obsahuje ideologii či východní náboženské představy a její tvrzení a hypotézy nelze dokázat. Jediné důkazy o existenci reinkarnace pochází z výzkumů spontánních "vzpomínek" od malých dětí, prováděné například Ianem Stevensonem či Jimem B. Tuckerem a většina vědecké komunity je příliš neuznává, především kvůli tomu, že jich velká část (především od Stevensona) pochází ze zemí, kde je rozšířená víra v reinkarnaci, a mohou být tedy produktem konfabulace, kryptoamnézie či podvodnou snahou rodičů dostat z "předchozí" rodiny peníze (alternativním vysvětlením může být větší ochota brát tyto "vzpomínky" vážně, neboť většina monoteistů či ateistů, kteří jsou dominantní na západě, by je pravděpodobně zavrhla jako dětskou představivost. Byť existují i případy ze západního světa, které jsou velmi dobře zdokumentované a přesné, například James Leininger (James Hudson jr.) či Ryan (Marty Martyn), tyto případy se dostaly i do mainstreamových médií. Podle Jima Tuckera se situace na západě zlepšila a rodiče jej nyní sami kontaktují, pokud jejich dítě začne dávat najevo nezvyklé vzpomínky. Rovněž většinou nelze dokázat, zdali vzpomínky, které se při terapii vynoří, jsou autentické, anebo nikoliv. Též se často stává, že lidé tvrdí, že byli stejnou osobou, obvykle důležitou, či byli přítomni nějaké významné události (často se uvádí potopení Titanicu). Samotní terapisté tento jev vysvětlují tak, že lidé si mají sklony propojit vzpomínky s existujícími znalostmi, a tak si myslí, že jsou na Titanicu, přestože "ve skutečnosti" byli na jiné lodi, stejně tak si mohou myslet, že byli někým důležitým, jen proto, že se vidí v konkrétní době a místě. Dalším problémem je obvykle dlouhá prodleva mezi smrtí předchozí osoby a narozením, která nezřídka trvá celá staletí, zatímco u spontánních vzpomínek je medián pouhých 16 měsíců a průměr 4 roky.  Dle průzkumu, který mezi 101 náhodně vybranými odborníky APA provedl John Norcross, jde o zcela zdiskreditovanou metodu léčby.  Ian Stevenson, otec výzkumu reinkarnace, považoval tento druh regresní terapie za velmi nepřesný, náchylný k sugesci či autosugesci (projev podvědomých tendencí) a potenciálně nebezpečný a zkoumal pouze fenomén spontánních vzpomínek dětí, jeho nástupce Jim Tucker se s jeho názorem ztotožňuje a regresní terapii k výzkumu na Division of Perceptual Studies nevyužívá.

Reinkarnační terapie je formou regresní terapie, tj. vyhledává staré zasuté vzpomínky s cílem objevit příčiny stávajících duševních poruch, tj. neuróz a psychóz, někdy i tělesných potíží. Pacient si má uvědomit spojitost mezi aktuálními poruchami a minulými traumatickými událostmi a tím poruchy zneutralizovat. Na rozdíl od běžné psychoanalýzy předpokládá reinkarnační terapie, že člověk prožívá více tělesných existencí (vtělení, inkarnací). Ty se podle ní promítají do stávající inkarnace.

前世回溯(英语:Past life regression), 又称前世催眠(英语:Past life hypnosis),是一种记忆回溯,指透过催眠或其他的方式, 从大脑的潜意识中,回溯人们对前世的经历及记忆。


Geografie.

Město leží v Severoněmecké nížině na dolním toku řeky Trávy, která se po zhruba 17 km vlévá do Baltského moře. Geografická poloha zvýhodnila město ve vývoji před jinými baltskými přístavy a je důvodem pozdějšího razantního ekonomického rozmachu. Stalo se jedním z center Hanzy (spolek severoněmeckých přístavních měst zabývajících se obchodem).

UNESCO.

Roku 1987 byly zachované středověké části města prohlášeny za součást kulturního dědictví UNESCO. Rozhodující pro to byl především příkladný charakter města vyjadřující středověký městský rozvoj, markantní silueta se sedmi věžemi pěti hlavních kostelů a zachovalá zástavba z předindustriální doby.  Centrum města je turistický cíl, zajímavá je hlavně nejstarší část Lübecku. Ta leží z větší části na ostrově mezi řekou Trávou a Wakenitzem. Ostrov se rozprostírá asi kilometr od severu na jih a 1,5 km od západu na východ. Některé budovy jako například Holštýnská brána (Holstentor) leží mimo ostrov. Okruh chráněný UNESCEM zahrnuje ty nejdůležitější stavby Lübecku: radnici, klášter, Koberg (úplně zachovalá čtvrť ze 13. století) Kostel sv. Jakuba, Špitál sv. Ducha, čtvrť patricijských domů 15. a 16. století mezi kostelem sv. Petra a Holštýnskou branou (Holstentor) a solné špýchary (sklady) na levém břehu Trávy.  S Lübeckem je spojen slavný německý spisovatel Thomas Mann, který sem umístil děj svého románu Buddendrookovi, za který získal Nobelovu cenu za literaturu.

Historický přehled.

Území dnešního Lübecku bylo osídleno po skončení poslední doby ledové. V oblasti se nachází několik neolitických dolmenů. Okolo roku 700 bylo území dnešního Lübecku osídleno Slovany, po jejichž příchodu předešlé germánské obyvatelstvo odešlo na západ.  Na počátku 9. století odsud Karel Veliký vyhnal Sasy, kteří se postavili jeho pokusům o jejich christianizaci, a na jejich místo přivedl své spojence Polabské Slovany. Ti zde na břehu řeky Trávy asi 4 km severně od dnešního centra Lübecku založili osadu "Liubici" (česky "Milá"). Ta se v 10. století stala nejdůležitějším sídlištěm Obodritského svazu a byl zde postaven hrad. Roku 1128 byla Liubice vypálena pohanským rujánským kmenem Ránů.  Moderní město Lübeck založil roku 1143 Adolf II., hrabě ze Schauenburgu a Holštýnska, jako německou osadu na říčním ostrově Bucu. Založil zde nový hrad, o němž se zmiňuje poprvé roku 1147 Helmold z Bosau. Roku 1158 Adolf odstoupil hrad Jindřichu Lvovi. Po Jindřichově pádu roku 1181 se stal Lübeck na osm let svobodným říšským městem.  Fridrich I. Barbarossa postavil do čela města vládnoucí radu, která zde existovala až do 19. století. Tato rada byla ovládána obchodníky, jejichž zásluhou pak po staletí lübecké politice dominovaly obchodní zájmy.  Ve vlastnictví města a hradu se poté vystřídalo několik držitelů. Do roku 1192 byl Lübeck součástí Saského vévodství, poté patřil do roku 1217 k Holštýnskému hrabství, nakonec do bitvy u Bornhövedu roku 1227 součástí Dánska.  Okolo roku 1200 se stal lübecký přístav hlavním přístavem pro kolonisty vyplouvající odsud do pobaltských území dobytých Livonským řádem a později Řádem německých rytířů. Roku 1226 císař Friedrich II. povýšil město na svobodné říšské město a současné území města se stalo až do 31. března 1937 hlavní částí nově vzniklého městského státu Svobodné a hanzovní město Lübeck, jež byl od roku 1871 spolkovou zemí Německého císařství.  Ve 14. století se stal Lübeck nejmocnějším členem obchodní organizace Hanza a byl označován jako "Královna hanzy". V letech 1806–1810 byl Lübeck okupován Francouzským císařstvím, a následně jím byl 13. prosince 1810 anektován a od 1. ledna 1811 do roku 1813 začleněn do nově vytvořeného francouzského departementu Bouches-de-l'Elbe. Od 1. dubna 1937 je součástí Šlesvicka-Holštýnska

Hlavní pamětihodnosti.

Lübecku se říká „město sedmi věží“, které tvoří jeho historickou siluetu. Kostely a obytné domy byly vystavěny z cihel, místní kámen nebyl vhodný ke stavbám. Asi čtvrtina historického města byla v dubnu 1942 zničena nálety, celé město je však pečlivě obnoveno. Mezi hlavní historické památky patří:

Lübeck (česky zastarale "Lubek" nebo též "Bukovec") je přístavní a kdysi hanzovní město a městský okres na severu Německa. Leží na jihovýchodě spolkové země Šlesvicko-Holštýnsko, při pobřeží Baltského moře. Po hlavním městě Kielu má v této spolkové zemi největší počet obyvatel a rozlohou jde o největší město Šlesvicka-Holštýnska. Středověké centrum města je zapsáno na seznamu světového dědictví UNESCO.

吕贝克(),位于德国北部波罗的海沿岸,是石勒苏益格-荷尔施泰因州第二大城市。历史上曾是汉萨同盟的“首都”。1987年,“汉萨同盟城市吕贝克”经联合国教科文组织列为世界文化遗产,是欧洲北部第一个入列世界文化遗产的城市。


Vojenská kariéra.

Tiberius byl jeden ze dvanácti sourozenců, ze kterých však přežili pouze tři. Krátce po dosažení dospělosti sloužil v Africe pod Scipiem Africanem mladším ve třetí punské válce. V roce 137 byl zvolen kvestorem a byl povolán do služby pod Gaiem Mancinem při jeho tažení proti Numanťanům, kde se vyznamenal pomocí při vyjednání míru a záchraně dvaceti tisíc římských životů.

Politická kariéra a pozemková reforma.

Po návratu z Hispánie byl Tiberius roku 133 př. n. l. byl zvolen tribunem lidu a v této funkci sepsal svou pozemkovou reformu. Vycházel při její tvorbě z Liciniova zákona, který vyšel roku 366 př. n. l., který občanům zakazoval vlastnictví větší výměry půdy než 500 juger půdy (tehdejší ekvivalent 310 akrů) (rodiny byly omezeny 1000 jugery), ke kterému přidal dodatek, že synové majitele půdy mohou vlastnit ještě polovinu z této rozlohy. Zbylé polnosti měli rozdělit nemajetným tři voleni úředníci, měnící se po roce. Zákon nepředložil pod svým jménem, ale pod jménem svých vlivnějších spojenců, bratří Scaevolových.  Důvody k takovému vyvlastnění půdy jak za Licinia, ale hlavně za Tiberia Graccha bylo několik. V první řadě tu byla snaha odměnit vysloužilé vojáky. Ti se po skončení tažení zpravidla potulovali bez jakékoliv možnosti uplatnění a působili problémy. Ve druhé řadě tu byla potřeba vytvořit budoucí základ pro další odvedence, neboť jen vlastníci půdy a patriciové mohli tehdy sloužit v armádě.  V neposlední řadě za vyvlastněním stála snaha omezit moc politických konkurentů, optimátů, zpravidla bohatých patricijů, kteří byli nezřídka také vlastníky půdy.  A oponenti se také rozhodli proti vyvlastnění vystoupit. Druhým tribunem lidu byl v té době Marcus Octavius, rovněž bohatý patricij a vlastník půdy. Marcus využil Intercese, neboli práva veto a donutil Tiberia zákon o pozemkové reformě stáhnout. Tiberius pod tlakem okolností sáhl k bezprecedentnímu kroku a nechal lid hlasovat o platnosti úřadu tribuna lidu Marca Octavia. Lid v hlasování Marca odvolal, což nemělo v římském právu oporu. Dalším, kdo takto omezil úřad tribuna lidu a jeho právo veta, byl diktátor Lucius Cornelius Sulla.  Po odvolání Marca Octavia obešel Tiberius senát a nechal lid schválit svůj pozemkový zákon, tentokrát však již bez kompenzací za vyvlastnění půdy. Lid zákon schválil a do tříčlenné komise jmenoval Tiberia s jeho bratrem Gaiem, spolu se senátorem Appiem Claudiem, který reformu podporoval. Po tomto kroku byla Tiberiova obliba u senátorů velmi nízká a objevily se první výhrůžky smrtí.  V Tiberiově době existovaly velké lány půdy, které byly svými majiteli opuštěné. Důvodem byl levný import z kolonií, který zaplavil římský trh a srazil ceny. Místní rolníci těmto cenám nemohli konkurovat, proto svou půdu opouštěli a stěhovali se do města, kde zvětšovali masu bezprizorního proletariátu. Uvolněnou půdu pak skupovali za nízkou cenu velkostatkáři. To Tiberius viděl jako další důvod pro svou pozemkovou reformu, ale později si uvědomil, že samotná reforma svůj účel nemůže splnit, neboť z výše uvedených důvodů chyběl zájem o půdu. Rozhodl se tedy zvýšit počty zájemců finančními pobídkami.  Téhož roku zemřel pergamský král Attalus III a ustanovil Řím svým dědicem. Tiberius opět překročil své pravomoci a připravil bez vědomí senátu zákon, který měl Attalovy peníze rozdělit mezi nové vlastníky půdy pro potřeby kultivace půdy a zvelebení farem a určit, co bude s původními Attalovými poddanými, žijícími v Pergamu. Tím uzmul senátu i pravomoc rozhodovat ve věcech zahraniční politiky a diplomacie a velice tím senátory rozezlil. Tiberius musel využít všechen svůj řečnický um, aby přesvědčil alespoň své podporovatele.

Konec úřadu a smrt.

Protože výhrůžky se stupňovaly a Tiberius věděl, že po skončení tribunátu skončí i jeho politická imunita, daná mu úřadem, rozhodl se usilovat o znovuzvolení, což byl další bezprecedentní krok, kterého se dopustil. Nic takového nemělo v římské historii obdoby a ani to nemělo oporu v římském právu. Proto Tiberius zvolil strategii, která mu měla zajistit znovuzvolení i za takovéto situace. V několika proslovech slíbil, že omezí požadovaný věk pro odvod do armády, který v té době byl ustanoven mezi 17 a 46 rokem života. Dále přislíbil změny soudního systému, kde by v porotě mohl zasedat i lid. Veškeré jeho snahy mířily k omezení moci senátu, čímž boural po staletí zažitá pravidla.  Ve volbách měli zpočátku navrch optimáti, protože 31 z 35 volebních obvodů (tribes) leželo v zemědělských oblastech a volby se konaly v době sklizně, tudíž mnoho Tiberiových podporovatelů nemělo čas dostavit se k volbám. Jeho podporovatelé v senátu zablokovali další jednání do dalšího dne, aby mu koupili víc času. Tiberius pronesl ještě poslední projev, kde vyzýval své stoupence, aby ho podpořili a umlčeli protivníky. To nakonec rozhodlo v jeho prospěch. Druhý den ho při cestě ke Kapitolu vítali jeho příznivci. V Kapitolu se mezitím roznesla zpráva, že se Tiberius chce stát králem, což přimělo většinu senátorů, aby se ozbrojili vším, co bylo po ruce, a pod vedením Publia Nascia vyrazili proti Tiberiovi a jeho podporovatelům. V následné bitce zemřel nejen Tiberius Gracchus, ale i víc než stovka jeho podporovatelů i odpůrců.

Následné události.

Po smrti bylo Tiberiovo tělo spolu s těly svých mrtvých podporovatelů vhozeno do řeky Tibery, a to napříč všem žádostem jeho bratra Gaia, který ho chtěl pohřbít podle římských zvyklostí.  Vzhledem k faktu, že pozemková reforma sama o sobě nebyla v rozporu s právem, ponechal senát pozemkovou reformu v platnosti a agrární komise zůstala v úřadě. Půda se dále rozdělovala a byly vytyčeny pozemky. Tato půda zpravidla původně patřila Italikům, což vedlo k povstání vůči Římu. Scipio Aemilianus se pokusil zjemnit dopady reformy a prosadil usnesení, jímž byla agrární komisi odňata právní svrchovanost a navrácena senátu.  O deset let později, roku 123 př. n. l. se stal tribunem lidu Tiberiův bratr Gaius Sempronius Gracchus, který ideově na svého bratra navázal.

Tiberiova řeč k lidu.

"I divoká zvířata žijící v Itálii mají svá doupata a pelechy, ale lidé, bojující a umírající za Itálii, nemají kromě vzduchu a světla nic. Jsou bez přístřeší a zbaveni stálého bydliště, potulují se i s ženami a dětmi. Vojevůdcové klamou své vojáky, když je přemlouvají, aby bojovali za hroby předků a za chrámy, zatímco mnoho Římanů nemá ani oltáře ani pohřebiště předků. Nazývají je vládci, ale oni nevládnou ani kousku vlastní půdy."

Tiberius Sempronius Gracchus (163 př. n. l. - 133 př. n. l.) byl římským politikem a tribunem lidu s politickou příslušností k populares. Otcem byl plebej stejného jména z rodu Semproniů z větve Gracchů, matkou byla Cornelia z rodu Scipiů, dcera Scipia Africana, římského vojevůdce a vítěze nad Hannibalem.

提贝里乌斯·塞姆普罗尼乌斯·格拉古(,前168年-前133年),亦作提比略·格拉古,古罗马政治家,平民派领袖。常与其弟盖约·格拉古合称为格拉古兄弟。作为平民保民官,他发起了一场旨在将贵族及大地主多得的地产分给平民的改革。由于他的土地改革触动了贵族尤其是元老院的利益,再加上他剥夺元老院特权等行为,以及对同僚的倾轧,最终导致其死于元老院的保守势力支持者(贵人派)之手。


Historie.

V roce 2008 při rekonstrukčních pracích na zámku Lengberg ve východním Tyrolsku (Rakousko), byly objeveny čtyři podprsenky pocházející, podle výsledků radiokarbonového datování, z období 1440–1485. Dvě z těchto podprsenek vypadají jako dnešní podprsenky a byly vyrobeny z jemného plátna a cenné krajky.  Předchůdcem podprsenky byla šněrovačka. První patenty na podprsenku byly uděleny již koncem 19. století – např. v roce 1889 jej získala Francouzka Herminie Cadolle a v roce 1893 Američanka s českým jménem Marie Tucek pod názvem „Breast supporter“. Za skutečnou vynálezkyni moderní podrsenky však někdy bývá považována další Američanka – Marie Phelps Jacobová, která ji vyrobila v roce 1913 a v následujícím roce - 3. listopadu 1914 si ji nechala patentovat.

Velikosti podprsenek.

Pro určení správné velikosti podprsenky je nutné vzít krejčovský metr. Prsa se měří většinou bez podprsenky, pouze v případě větších nebo povislých prsou lze měřit v měkké (neboli nevyztužené) podprsence. K určení velikosti potřebujeme znát následující dva údaje:

Obvod pod prsy.

Vzhledem k pružnosti materiálu, ze kterého se podprsenky vyrábí, doporučuje se z obvodu naměřeného pod prsy odečíst 5 až 10 cm k určení obvodu podprsenky, která bude plnit svoji podpůrnou funkci. Pokud si žena naměří pod prsy např. 83 cm, měla by nosit podprsenku s obvodem 75. Podprsenka s obvodem 75 se díky své pružnosti natáhne a nebude ženu tlačit. Pokud by si tato žena koupila na sebe obvod 85, koupila by si zbytečně velký obvod, který se díky své pružnosti navíc natáhne o další centimetry a tudíž ji podprsenka neposkytne tu správnou podporu pro prsa. Pokud by si koupila obvod 80, časem by podprsenka nejspíše také povolila na více než 83 cm. Jak správně určit velikost obvodu, lze vyčíst z následující tabulky. V tabulce jsou uvedeny i údaje obvodů v britském číslování, jsou zde uvedeny, protože se s tímto číslováním se můžeme setkat i v Česku, např. u značky Marks and Spencer.

Obvod přes prsa.

Nyní po určení velikosti obvodu lze přejít k určení velikosti košíčku. Již jsme si změřili obvod hrudníku a od něho odečteme obvod přes nejvyšší místo prsou. Např. žena si naměří obvod hrudníku 83 cm, obvod přes prsa bude mít 96 cm, 96 - 83 = 13 cm, čili by měla nosit košíček velikosti C.  Díky tomuto postupu by žena z příkladu nosila velikost 75F. Avšak při příchodu do prodejny by žena neměla odnášet podprsenku bez vyzkoušení. Tabulky určují velikost, s kterou by žena měla začít zkoušení. Případně ji může být obvod stále volný a bylo by lepší zvolit menší obvod. V tom případě by volila obvod 70. Znovu by provedla výpočet: 97 - 70 = 27 cm. Je zřejmé, že na obvodu 70 by musela volit větší košíček - konkrétně G (košíček u podprsenky 75F a 70G je přibližně stejně velký).  Opět se můžeme setkat s britským číslováním košíčků. Britové označují košíčky následovně: A - B - C - D - DD - E - F - FF - G - GG - H - HH - J - JJ - K - KK - L. Britské košíčky neodpovídají přesně evropskému značení. Košíček F v britském značení není stejný jako košíček F v evropském číslování. Taktéž není pravda že košíčky se zdvojenými písmeny jsou mezičísla, ale jsou to plnohodnotné košíčky!

Péče o podprsenku.

Podprsenky je nejlépe prát ručně ve vlažné vodě a v jemném pracím prostředku. Pokud budete podprsenku prát v pračce, zvolte program na jemné prádlo a nikdy nepřidávejte aviváž. Ideální je si pořídit pro podprsenku síťový sáček. Podprsenky v něm vyperete šetrně a minimalizujete riziko zatržení krajek. Před praním podprsenku zapněte. Podprsenku nikdy neždímejte, pouze jemně vymačkejte vodu z košíčků a dejte prádlo uschnout na vhodné místo.  Podprsenka by se nikdy neměla sušit na radiatoru, na přímém slunci nebo v sušičce. Tímto způsobem ztrácí podprsenka na kvalitě a může se zcela zničit.

Výběr podprsenky.

Osmdesát až devadesát procent žen nosí podle výzkumů špatnou velikost podprsenky. Při koupi je totiž potřeba myslet nejen na správnou velikost košíčků, ale také na dobře vybraný obvod, správnou šířku ramínek a vhodný výběr materiálu.  Velikost košíčku musí odpovídat velikosti poprsí. Košíček ani kostice nesmí nikde tlačit a škrábat, ale ani nesmí odstávat. Prso nesmí být horní částí košíčku zmáčknuté. Ženy s větším poprsím často upřednostňují podprsenky bez kostic, protože jim kostice působí nepohodlí a odtlaky.  Podprsenky s větším objemem se vybírají také na základě šíře ramínek. Tenká se mohou nepříjemně zařezávat nebo sklouzávat. Naopak širší ramínka lépe sedí a pomáhají rozkládat tlak.  Dobře padnoucí musí být i obvod podprsenky, na kterém leží celá tíha prsou. Pokud se zadní díl prádla posouvá nahoru, je zapínání příliš volné. Pod obvodový pás by se vám měly vejít dva prsty, ne více. Při výběru je potřeba počítat s tím, že podprsenka se většinou po několika praních lehce natáhne.  Důležitý je také výběr střihu. Existuje celá řada střihů podprsenek, které například push-up podprsenky, které poprsí zvětší, ale také minimalizery, které ho zmenší.  Podprsenka by měla být tedy zvolena nejen podle velikosti, ale také za jakým účelem bude nošena.

Druhy podprsenek.

Ženy si mohou nyní vybírat z velkého množství typů podprsenek:

Zdravotní vliv.

Nošení podprsenky v raném věku způsobuje povislost prsů v pozdějším věku. Omezení volného pohybu vede k nedostatečnému vývinu pružné tkáně.

Podprsenka je součást dámského oděvu (spodního prádla nebo plavek) sloužící k zahalení, podpoře, zvýraznění nebo modelaci tvaru a velikosti prsů.

胸罩()是一种衣物,又称胸围、乳罩、胸衣、布拉甲、乳房罩、奶罩、文胸,有时也以泛称「内衣」来代替,或美称「内在美」,其功能是用以遮蔽及支撑乳房。通常供女性使用,但也有少数专供男性使用的男士胸罩。“胸罩”一词源自法国,称之为“Brassière”,但现在一般都简称为“Bra”。“Brassière”在法语的原来意思是婴儿的围嘴。以前的欧洲贵族流行穿一种非常紧身的束衣。但后来因为这种束衣太麻烦,所以改用两条手帕改制胸衣,成为了现代胸罩的雏型。


Název.

Název pochází z německého názvu pro tento hmyz, Schaben, nesouvisí původně nijak se Švábskem (Schwaben). Ke stejnému rodu ale patří i zde rus domácí (Deutsche Schabe – tj. šváb německý), který je v Polsku nazýván Karaczan prusak (tj. šváb pruský), pro jeho rozšíření z Pruska do Ruska.

Typické znaky.

Pro šváby je typické zploštělé tělo, které odpovídá typické hmyzí stavbě. Barevně jsou švábi zpravidla nevýrazní, tělo je nejčastěji hnědé, hnědočerné či nažloutlé, někteří tropičtí švábi mají i výrazné barvy.  Zvláštností jsou dva článkované štěty (cerci), které jsou vyvinuty jako krátké článkované přívěsky na konci zadečku, u samců jsou navíc doplněny párem stylů. Na hrudi je nejnápadnější rozšířená předohruď, která přímo navazuje na hlavu. Křídla jsou složena ze dvou párů, se žilnatinou vytvářející síťovitou strukturu. Přední pár mívají plně vyvinut zpravidla pouze samci, u samic dochází k jeho zkrácení, výjimečně k úplné absenci. Tento pár křídel bývá tužší než druhý pár. Švábi nejsou dobrými letci a létají pouze na krátké vzdálenosti. Pro jejich pohyb jsou hlavní nohy, které jsou kráčivé a jsou velmi dobře vyvinuty. Nohy mají silné kyčle, jsou zploštělé, holeně jsou trnité a chodidlo je pětičlánkové. Toto uzpůsobení nohou umožňuje švábům velmi rychlý běh. Na hlavě je umístěn pár dlouhých nitkovitých tykadel složených z velkého množství článků. Ústní ústrojí je kousací a směřuje dolů. Švábi mají složené oči a očka, která zpravidla nebývají dokonale vyvinuta. Pro jejich orientaci jsou prioritní čichové receptory, které jsou umístěny na mnoha částech těla včetně pohlavních orgánů, jejich největší zastoupení nalezneme na tykadlech.  U pohlavního otvoru se nachází chitinové přívěsky ukryté pod podplodní chlopní.

Rozmnožování.

Švábi mají proměnu nedokonalou. Vyhledávání různých pohlaví je ovlivňováno pouze čichem, samice tvoří feromony, samci pak afrodiziaka, která stimulují samice k rozmnožování. Kopulace je relativně dlouhá, švábi jsou při ní spojeni v oblasti zadečku (hlavy od sebe). U tohoto řádu jsou spermií přenášeny formou spermatoforu. V průběhu prvního dne embryonálního vývoje se v genitální komoře z produktu přídatných žláz vytvoří tzv. ootéka, což je ochranný obal okolo skupiny vajíček. Počet vajíček v jednotlivé ootéce je druhově závislý (pohybuje se od několika málo kusů až po několik desítek), počet ooték je taktéž druhově závislý a pohybuje se od několika kusů (např. rus domácí má běžně tři) po několik desítek (např. šváb americký jich má mezi 55 a 60). Ootéky švábů jsou druhově rozdílné tvarem, velikostí i zabarvením. V ootéce švábů jsou vajíčka vždy ve dvou řadách. Ootéka může být zcela ukryta v těle samičky anebo jí část vyčnívá ze zadečku.  Příslušníci tohoto rodu kladou celou ootéku, kterou umisťují na místo příznivé pro další vývoj, přičemž některé druhy ji i zahrabávají. Doba kladení ootéky je druhově rozdílná a pohybuje se od řádu hodin po jejím vytvoření (šváb obecný) až po dobu několik týdnů, kdy již dochází k líhnutí nymf (např. rus domácí až po 24 dnech). Doba vývoje vajíček je u švábů druhově závislá a pohybuje se od tří do patnácti týdnů, což je na hmyz velmi dlouhý embryonální vývoj.  Nymfy se svojí stavbou podobají dospělcům, častá je barevná odlišnost. Během jednotlivých svlékání nymfám přibývá počet článků tykadel a zvyšuje se počet cerků, křídla se objevují až v pozdních stadiích vývoje. Počet vývojových stadií je druhově odlišný. Vývoj nymf švábů se pohybuje od dvou do osmnácti měsíců, k odlišnostem dochází nejen druhově, ale i v rámci jednotlivých druhů a to v závislosti na pohlaví a na teplotních podmínkách. Takové rozdíly mohou být značné a běžně se udávají několikaměsíční rozpětí. Zajímavou skutečností je, že v laboratořích se zjistilo, že nymfy švábů chované kolektivně se vyvíjejí výrazně rychleji než samostatná nymfa (rozdíl může být i dvojnásobný).

Způsob života.

Švábi jsou rozšířeni po celém světě, největší počet druhů žije v tropech a subtropech. Většina zástupců tohoto řádu jsou všežravci, kteří mají velký význam při rozkladu organické hmoty a jsou důležitou součástí potravního řetězce. Většina druhů žijících ve volné přírodě je aktivní ve dne, zatímco synantropní druhy jsou aktivní v noci. Příslušníci tohoto řádu jsou rychlí a dobří běžci, nepatří mezi dobré letce a létání využívají jen na krátké vzdálenosti. Švábi jsou schopni vnímat i velmi malé otřesy a tlakové vlny.  Švábi patří mezi nejodolnější a nejpřizpůsobivější hmyz, což je využíváno v laboratořích. Jedinci vydrží až měsíc bez vody a tři měsíce bez potravy. Velmi zajímavá je také jejich schopnost přežít vysoké dávky radioaktivního záření (přibližně 300× více než člověk, v případě jaderné války by zřejmě přežili). Jejich nervový systém není centrální, když šváb tedy přijde o hlavu, nezemře v důsledku zranění, ale hlady.

Dělení.

Švábi se dále dělí do šesti čeledí (Blaberidae, Blattellidae, Blattidae, Cryptocercidae, Polyphagidae a Nocticolidae). Ve starší literatuře se lze setkat s jejich zařazením do řádu rovnokřídlí, podle novějších výzkumů je ale skoro jisté, že jejich sesterskou (možná dokonce vnitřní) skupinou jsou kudlanky.

Druhy švábů v Česku.

V Česku se volné přírodě vyskytuje 5 druhů švábů. Dalších 6 druhů je zavlečených a přežívá zimu jen ve vytápěných prostorách. Jediný v Česku chráněný šváb je rusec "Ectobius erythronotus nigricans" jako zranitelný.  Druhy žijící ve volné přírodě:  Druhy zavlečené a nevyskytující se volné přírodě:

Švábi ("Blattodea") je řád hmyzu s celosvětovým rozšířením

蜚蠊目(学名:,亦作),是昆虫纲有翅亚纲新翅下纲之下的一个分类,大约七千多个物种,包含了蟑螂和白蚁。当中蟑螂约有4500多个物种,约占整个蜚螊目的五分之三;而白蚁(英语:Termites)则有大约三千多个已知物种。


Přírodní podmínky.

V Mašhadu ležícím na severovýchodě Íránu poblíž hranic s Turkmenistánem (pohoří Kopet Dag) bývá velmi proměnlivé počasí, od suchých období až po dny s vydatnými srážkami (přívalové deště). V zimě je často velmi chladno, výjimkou nejsou ani sněhové bouře, kdy je celá oblast odříznuta od okolního světa. Nejmírnější klima je zpravidla na podzim.

Historie.

Mašhad ("Místo mučednictví") byl založen kolem roku 823 v oblasti, kde předtím stála vesnice Sánábád. Jeho arabské pojmenování odkazuje na imáma ar-Rezu, který zde byl na příkaz chalífy al-Ma'múna podle pověsti v roce 818 otráven. Al-Ma'mún zde dal zřídit mauzoleum pro svého otce Hárúna ar-Rašída, který v Sánábádu rovněž zemřel, a v něm povolil pohřbít i ar-Rezu. Brzy sem začali proudit zbožní šíité a z lokality se stalo vyhledávané poutní místo. Byla postavena svatyně ke cti mrtvého imáma, jež je dnes po četných přestavbách jednou z nejvýznamnějších sakrálních památek celého Íránu.  V roce 1220 vyplenili Mašhad Mongolové, ale město se ze zkázy poměrně rychle vzpamatovalo a za Timúrovců a Safíovců zažilo nový rozkvět – hospodářský i kulturní. Po nástupu Nádira Šáha, panovníka původem z Chorásánu (1736–1747), se Mašhad stal nakrátko hlavním městem Persie a sídlem afšárovských šáhů. Nádir Šáh zde dal zřídit svou hrobku, přestavěl svatyni a celkově podporoval rozvoj aglomerace.  Ačkoli město bylo vždy převážně muslimské, žily v něm i různé náboženské menšiny, zejména početná židovská komunita. V roce 1839, již za vlády nové dynastie Kádžárovců, jež přenesla hlavní město do Teheránu, byli židé násilně obráceni na islám a stali se z nich "nováčci ve víře" ("džadíd al-islám"). Navenek museli zachovávat muslimské zvyky, ve skutečnosti však mnozí z nich dál tajně vyznávali náboženství svých předků.  Ve 20. století se město nerušeně rozrůstalo a bombardování ruskými vojsky během perské konstituční revoluce (1912) zůstalo jen epizodou. V nedávné době politickou atmosféru v Mašhadu silně rozjitřily masové demonstrace z května 1992 (proti nařízení strhnout všechny nelegálně postavené domy) a pumový atentát v posvátném okrsku, při němž 20. června 1994 přišlo o život 26 lidí.

Pamětihodnosti.

Nejvýznamnější památkou Mašhadu je posvátný okrsek imáma ar-Rezy, ležící na křižovatce čtyř hlavních komunikací ve východní části města. Jeho počátky spadají již do dob chalífy al-Ma'múna a jeho nástupců, za Mahmúda z Ghazny (proslulého mecenáše umění) byl soubor staveb v roce 1009 upravován a později ozdoben kachlemi. Po těžkých poškozeních během ničivého vpádu Mongolů, kteří vyplenili celý Mašhad, dal jeden z Čingischánových potomků, ílchán Öldžejtü (1304–1316), chrámový komplex zrekonstruovat. Zhruba dnešní podobu získal prostor za vlády Timúrovce Šáhrucha a jeho zbožné manželky Góharšád v 15. století.  Svatyně sestává z více než dvaceti samostatných staveb, počítaje v to dvě mešity, několik medres a bývalý karavanseraj. Je zde řada nádvoří (největší se nazývá Staré), monumenální vstupní haly (ívány), pozlacené kupole a minarety. Nejnavštěvovanějšími objekty jsou Mauzoleum imáma ar-Rezy se vstupním, tzv. "Zlatým ívánem" a Góharšádina mešita z 15. století.  Severozápadně od svatyně, u křižovatky ulic "Chejábán-e ájatolláh Šírází" a "Chejábán-e Ázadí", se nachází Mauzoleum Nádira Šáha s hrobkou, kryptou a malým muzeem. Betonová stavba z šedesátých let 20. století je opatřena mohutným podstavcem, na němž se vypíná Nádirova jezdecká socha ve velitelské pozici.

Doprava.

Letiště.

V Mašhadu je mezinárodní letiště (letiště Mašhad), sloužící k vnitrostátní i mezinárodní dopravě, většina letů se však orientuje na sousední či muslimské země, což souvisí s poutnickým charakterem města v rámci světového šíitismu.

Metro a železnice.

První linie podzemní dráhy je dosud ve výstavbě, její dokončení se plánuje na rok 2008 (projekt realizuje Mashhad Urban Railway Corporation, MURCO). Železnice spojuje Mašhad jednak s Teheránem, jednak s městem Sarachs na hranici s Turkmenistánem. Je plánována třetí dráha do Bandar Abbásu na pobřeží Perského zálivu.

Mašhad (zastarale též "Mašchad", persky مشهد) je druhé největší město v Íránu, správní centrum provincie Chorásán Razaví a také jedno z posvátných (poutních) míst šíitského islámu. Nachází se asi 850 km východně od hlavního města Teheránu ve výši cca 985 m n. m. a v roce 2006 v něm žilo 2 387 734 obyvatel. Údolím, kde leží, protéká řeka Kášáf.

马什哈德(;中国古称墨设)是伊朗第二大城市,亦是伊斯兰教什叶派的圣城之一。它位于德黑兰以东850公里,是礼萨呼罗珊省的首府。