Základy.

Všechny formy hmoty vyzařují při teplotách vyšších než je absolutní nula tepelné záření ve viditelném i neviditelném pásmu spektra. Intenzita tohoto záření odpovídá teplotě hmoty. Příčinou tohoto záření je vnitřní mechanický pohyb molekul, jehož intenzita závisí právě na teplotě objektu. Protože pohyb molekul představuje přemísťování náboje, je vyzařováno elektromagnetické záření (fotonové částice). Toto záření se zachytává a vyhodnocuje právě pyrometrem. Pokud je měřený objekt chladnější než pyrometr, je zářivý tok záporný. To znamená, že pyrometr dodává sálavou energii objektu, což se také dá vyhodnocovat.  Teoretickým základem, na kterém pyrometry fungují, je Stefanův-Boltzmannův zákon, pomocí kterého se vyjadřuje celková vyzářená energie za jednotku času z jednotkové plochy absolutně černého tělesa. Se Stefan-Boltzmannovou konstantou σ zní:  Skutečné těleso vyzařuje díky faktoru ε (emisivita objektu) menší intenzitu:  K bezdotykovému měření teploty je tedy nutné znát emisivitu objektu, to jest schopnost objektu odrážet tepelný paprsek. Emisivita ε je rovna poměru intenzit záření reálného povrchu a absolutně černého tělesa. Ta může nabývat hodnot od 0 (lesklé zrcadlo) do 1,0 (černé těleso). Většina organických, nabarvených nebo zoxidovaných povrchů má emisivitu blízkou hodnotě 0,95.  Maximum vyzařování se posunuje směrem ke stále kratším vlnovým délkám při rostoucí teplotě měřeného objektu. Vyzařovaná energie v celém vlnovém rozsahu roste se čtvrtou mocninou teploty. Pro měření určitého rozsahu teplot je nutné mít před samotným senzorem různé optické filtry. Jimi jsou pak propouštěny jen vlnové délky odpovídající potřebnému rozsahu měření teplot.

Druhy pyrometrů.

Pyrometry patří mezi bezdotykové teploměry. Ty se dělí na:  Podle způsobu detekce záření se pyrometry dělí na:  Další dělení je podle využité spektrální oblasti záření:  Podle konstrukce jednotlivých částí pyrometrů může být provedeno dělení následujícím způsobem:  V poměrovém pyrometru ( také podílový pyrometr nebo dvou barvový pyrometr) není měřena jenom intenzita v jednom vlnovém rozsahu, ale zobrazuje se poměr intenzit dvou „barev“. To znamená, že se teplota neurčuje na základě jasnosti, ale na základě barvy záření. Při tomto postupu nehraje emisivita žádnou roli, pokud se teplota nemění příliš rychle. Poměrové zpracování signálu je výhodné z hlediska malé citlivosti poměrového pyrometru na změnu velikosti žhavého objektu v jeho zorném poli. Pokud se třeba velikost žhavého objektu v zorném poli zmenší na polovinu, poměr obou signálů a tedy i údaj teploty pyrometru zůstane nezměněn. V případě běžného pyrometru by stejná změna velikosti měřeného signálu znamenala chybu, která by zcela zkreslila celé měření.  Pyrometr někdy teplotu vyhodnocuje, díky filtru úzkého vlnového rozsahu, pouze z malé části spektra záření. Takový pyrometr se nazývá monochromatický (úzkopásmový) – vyhodnocování signálu se děje jednoduchým způsobem a spektrální citlivost čidla zde nehraje žádnou roli.  Pokud je vlnový rozsah pyrometru širší, mluvíme o svazkovém radiačním pyrometru nebo totálním radiačním pyrometru. Tyto pyrometry tedy využívají tepelného záření ve velké oblasti vlnových délek (teoreticky v celém rozsahu), který je omezen pouze absorpční schopností detektoru a propustností optiky pyrometru. Emisivita nečerných zářičů je silně závislá na jakosti povrchu tělesa, materiálu a teplotě. Protože korekce údaje pyrometru je velmi obtížná, používají radiační pyrometry k měření teploty pouze černé zářiče, popř. zářiče jim blízké. Pro žhavé objekty se používají vizuální postupy, kdy obraz měřeného objektu je vytvářen objektivem v rovině vlákna pyrometrické žárovky. Toto vlákno, které je žhaveno proudem z baterie, je z wolframu. Pozorovatel sleduje jak měřený objekt, tak vlákno žárovky okulárem přes červený filtr. Tento filtr vymezuje danou vlnovou délku. Velikost proudu z baterie se dá regulovat pomocí reostatu a to se provádí až do okamžiku, kdy vlákno svou září splyne s září pozorovaného objektu. V obvodu žhavicí žárovky je pak obvykle zařazen měřicí přístroj, který udává teplotu vlákna a tím i měřeného objektu.

Výhody a nevýhody.

Bezkontaktní měření teploty má své výhody i nevýhody.  Mezi výhody patří:  Mezi nevýhody patří:

Měřená vlnová délka.

Jaká šířka pásma je pro daný měřený objekt optimální, to závisí na jeho materiálu a jeho teplotě.  Pro teplotu pohybující se v rozmezí pokojové teploty připadá v úvahu vlnová délka uprostřed infračerveného spektra záření. Pak se používají termické nebo pyroelektronické senzory.  Teploty od 350 °C mohou být zjišťovány pomocí IR-fotodiod. Například germaniová fotodioda má citlivost až do vlnové délky 1,9 μm.  Teploty od 700 °C mohou být měřeny fotodiodou ve viditelném spektru záření.  Největší vlnový rozsah mají vysokoteplotní pyrometry, používající fotopřijímač: nejnižší hranice pro přijímané vlnové délky dosahuje hodnoty asi okolo 1,1 μm. Těleso s teplotou okolo 3000 K má zde maximální záření, ale může se s ním měřit teploty již od 700 °C.  Všeobecně je známé, že snazší je rozšířit rozsah pyrometru směrem vzhůru než dolů.

Korektura emisivity.

Emisivita látek musí být pro příslušný vstupní vlnový rozsah pyrometru známá. Tak mají kovy velice malou a proto nepříznivou hodnotu emisivity v dolním a středním rozsahu infračerveného záření (leštěné zlato má např. emisivitu pouze asi 0,02). Emisivita závisí na vlnové délce, tak např. "lesklé kovy" lépe emitují krátké vlnové délky (krátký konec viditelného spektra záření), mezitím co většina "organických látek" (dřevo, umělá hmota, papír, lak) podobně jako sklo a keramika ukazuje velmi vysokou emisivitu ve středním a dlouhém infračerveném záření. Při různých úpravách povrchu kovu, jako je např. eloxování (hliník) nebo lakování (libovolné barvy), dosahuje emisivita hodnoty blízké 1 a korekce spádu emisivity může být silně zkreslena.  Pyrometr má často možnost korektury emisivity, např. potenciometr se stupnicí od 0 do 1.

Detektory.

Jako detektory pro pyrometry se používají termické (např. bolometr, pyroelektrické senzory nebo termické proužky z termočlánků) nebo fotoelektrické detektory (nechlazené nebo chlazené fotodiody). Čočka nebo okénko pro přístroje pracující na základě měření infračervených paprsků je ze skla nebo z křemenného skla. Při detekci středního a dlouhého infračerveného záření je detekční optika pyrometru složena z krystalů jako je CaF, ZnS, ZnSe, KRS nebo také z polyetylenu.

Pyrometry jsou bezdotykové teploměry, které určují teplotu měřeného tělesa z teplotního záření. Měří se jimi převážně teploty v rozsahu -50 °C až +3500 °C. Pyrometr byl vynalezen Pietrem van Muschenbroeckem (1692-1761). Nauka o bezkontaktním měření teploty se pak nazývá pyrometrie. Název pyrometr je odvozen z řeckých slov "pyr" (oheň) a "metrein" (měřit).

高温计是一种用于测量远处物体温度的遥感温度计。 历史上已经存在各种形式的高温计。 在现代用途中,它是一种从远处根据其发出的热辐射量确定表面温度的设备,该过程称为高温测定法,有时也称为辐射测定法。


Akné s postupem věku.

Akné je nejběžnější během puberty; obtěžuje více než 85 % mladistvých a často přetrvává až do dospělosti. Příčinou vzniku akné během dospívání je zejména nárůst produkce mužských hormonů, který probíhá u obou pohlaví. U většiny lidí akné vymizí během dvacátého až třiadvacátého roku života, avšak není možné určit, jak dlouho který jedinec bude touto chorobou trpět. Zranění způsobené akné se typicky projevuje formou komedonů, zánětlivých pupínků, uzlin nebo puchýřků.

Následky akné.

Kromě jizev akné zanechává další následky, které bývají hlavně psychické. Jedná se zejména o snížené sebevědomí, v některých případech eskalující v depresi, jež může vyústit až v sebevraždu. Akné taktéž může vést k dosud málo známé psychické poruše dermatilománii ("akné excoriée"), projevující se silným nutkáním škrábat, mačkat, olupovat či si jinak poškozovat kůži. Jelikož akné se nejčastěji začíná projevovat v pubertě – právě ve chvíli, kdy jsou si lidé z jiných důvodů dost nejisti sami sebou –, doporučuje se – aby byly zmírněny dopady, které na daném jedinci zanechá – léčit již v raném stádiu.

Hlavní příčiny tvorby akné.

Není dosud zcela jasné, proč někteří lidé trpí akné, a jiní ne. Mezi faktory patří:  Dále je s tvorbou akné spojeno několik hormonů: androgenní testosteron, dihydrotestosteron ("DHT"), dehydroepiandrosteron sulfát ("DHEAS") a také faktor inzulinového růstu 1 (IGF-I). V souvislosti s posledním uvedeným je namístě uvést, že kůže postižená akné se jeví jako imunní vůči inzulínu.

Léčba akné.

Léčebných procedur vedoucích k omezení výskytu akné v obličeji, dekoltu i jinde na kůži, existuje vícero typů.

Lokální léčba.

Je spousta přípravků pro omezení tvorby mazu; její redukcí se potlačuje tvorba bakterií. Tyto preparáty se typicky aplikují nanesením roztoku na vatičku, a poté pomazáním po pleti; zpravidla se tak činí dvakrát denně (ráno a večer). Také se dají používat tzv. bodové terapie – pomocí nanotkaniny, která je přes noc přiložena na pupínku. Nanotkanina má póry velké pouze v řádech několika desítek nanometrů, díky čemuž nepropustí mikroorganismy, jež způsobují problémy při hojení, současně však propustí molekuly vzduchu, které jsou pro léčbu naopak důležité; to hojení výrazně urychlí.  Používání různých hygienických přípravků (např. micerální voda, hydratační prostředky) může mít na celkovou léčbu pozitivní dopad.

Léčba pomocí laserů.

Laser a softlaser jsou zařízení používaná pro neinvazivní laserovou terapii ("LLLT", "Low Level Laser Therapy"). Lasery fungují na principu biostimulace – stimulují mitochondrie v buňkách k výrobě ATP (adenosintrifosfátu). ATP energizuje buňku, a tak probíhá rychlejší reprodukce, což vede k větší produkci kolagenu. Softlaser rovněž podporuje výměnu přes buněčnou stěnu. Oba tyto efekty vedou ke zdravější kůži a zkrácení doby léčby.

Lokální léčba demodexu.

Nejjednoduššími a nejpoužívanějšími terapeutickými prostředky jsou externě aplikované látky, bohaté primárně na síru, zinek a bór a sekundárně na ivermektin, pyrethroidy či niacin (zvaný též nikotinamid). Poslední jmenovaný, kromě toho, že je vitamínem, má i insekticidní účinky. Zasažení demodexu je ztíženo tím, že v kůži se nachází hlouběji; proto se účinné látky vpravují do vnitřních vrstev pokožky pomocí penetrantu. S odumíráním demodexu je spojeno přemnožení asociovaných bakterií; to může vést k dočasnému zhoršení, což bývá pacienty chybně interpretováno tak, že lék nepomáhá a stav zhoršuje.

Fototerapeutická léčba (lumenoterapie).

Fototerapie se využívá k léčbě u lehčích forem akné, a to v kombinaci s antiaknózními kosmetickými přípravky. Jde o fototerapeutickou destrukci bakterií způsobujících akné, čímž dochází k vyléčení zánětlivých ložisek a preventivnímu ovlivnění funkce mazových žláz, spočívající v minimalizaci rizika jejich dalšího zanícení.

Léčba celková.

Tímto se rozumí užívání léků. Působit tyto obvykle začnou až po několika týdnech. Takzvaná celková léčba je charakteristická pro zhoršené případy.

Změna stravování.

Jedná se o takovou úpravu jídelníčku, jíž vznikne lepší prostředí pro střevní bakterie. Smyslem je dosažení zdravějšího metabolismu. Jako velmi vhodné se jeví zařazení acidofilního nebo kefírového mléka, prospěšné jsou též kopřivové nebo mátové čaje, pampeliška lékařská a jiné léčivé byliny čistící krev.  Změna stravování musí vést k vypuzení horkosti z těla a měla by se vhodně kombinovat s přírodními bylinkami. Stravování by také mělo jít ruku v ruce se zlepšenou psychikou.

Acne vulgaris (česky trudovitost, případně trudovina), běžně nazývané akné, je jedno z nejčastějších chronických onemocnění kůže a nejčastější kožní onemocnění v pubertě. Nejméně jednou v životě akné postihne 85 až 100 % lidí. Nejvýraznějším projevem nemoci je vznik vřídků, zvaných "trudy", "nežity", "neštovice", odborně "furunkly", hovorově "uhry, jebáky", "beďary" nebo "beďáky a beďárky a pupínky". Tyto vřídky jsou způsobeny zánětem vývodů mazových žláz, resp. jejich uzavřením. Stagnace sekretu mazových žláz má za následek poškození těchto žláz a vznik hlubokých zánětů, po nichž zůstávají jizvy. Stav zhoršuje přítomnost roztočů, kvasinek a bakterií. Pokožka s akné obsahuje vyšší aktivitu 5-alfa-reduktázy, která přeměňuje testosteron na silnější androgen – dihydrotestosteron. Proto se akné nevyskytuje u eunuchů se suchým typem kůže. Akné se nachází v oblastech kůže s nejvyšší hustotou folikulů, tj. na obličeji, a to zejména v t-zóně, na ramenou, v horní části hrudi a na zádech.

痤疮(英语:acne、拼音:cuó chuāng、注音:ㄘㄨㄛˊ ㄔㄨㄤ);也称为寻常性痤疮(),在毛囊被死皮细胞和来自皮肤的油脂堵塞时出现。 它的特点是黑头或白头、疙瘩、油性皮肤,可能会有疤痕 它主要影响皮脂腺数量相对较多的皮肤部位,包括脸部、胸部上部和背部。 患者因为外貌的改变,可能会出现焦虑、自卑,极端情况下会导致抑郁。 80%的病例中认为遗传因素是主要病因。 饮食和吸烟的作用尚不清楚,皮肤是否干净、是否暴露在阳光下与痤疮的形成无关。 在青春期,无论男女,痤疮通常都是由睪固酮等激素的增加引起的。 一般出现在皮肤上的痤疮丙酸杆菌()过度滋生是一个常见病因。 痤疮有许多治疗方法可供选择,包括改变生活方式、药物和医疗程序。少吃食糖等单糖可能会对病情有所帮助。 外敷壬二酸、过氧化苯甲酰和水杨酸是常用的治疗手段。 抗生素和维生素A酸可用于口服治疗痤疮。


Základní princip.

Máme odhadnout derivaci funkce "f(x)" v bodě "x", tj. hodnotu "f'(x)", na základě znalosti funkčních hodnot v konečně mnoha bodech.  Při odhadu derivace funkce "f" můžeme vyjít z definice:  kde "h" je z prstencového okolí nuly.  Zvolíme-li „malé“ "h" různé od nuly, dostaneme odhad  Derivace znamená směrnici tečny ke grafu funkce v bodě, zde jí nahrazujeme sečnou vedenou body, které se od sebe „velmi málo liší“.

Řád metody a chyba metody.

Kvalitu tohoto odhadu můžeme posoudit pomocí Taylorova rozvoje funkce "f" v okolí nuly. První člen "f'(x)" je správný výsledek, ostatní členy znamenají Taylorův rozvoj "chyby metody". "Řád metody numerické derivace" je exponent u prvního nenulového členu Taylorova rozvoje chyby. Samozřejmě platí, že čím větší je řád numerické derivace, tím „přesnější“ výsledek vypočteme. Z praktického hlediska je problém přibližného výpočtu derivací funkce dané tabulkou delikátní a zaokrouhlovací chyby mohou být v některých případech zničující, zejména pokud se jedná o body získané empiricky (tj. sérii naměřených bodů). Proto je vhodné nejdříve data vhodně upravit (např. aproximací podle metody nejmenších čtverců).

Tři ekvidistantní body.

V případě, že tabulkové body jsou ekvidistantní, můžeme vzorec pro numerickou derivaci získat derivováním interpolačních vzorců vyjádřených pomocí diferencí. Například tři body "f(x-h)", "f(x)" a "f(x+h)" lze proložit parabolou a odvodit následující aproximaci první derivace "f'(x)".  Pro stejné tři body lze také odvodit vzorec pro odhad druhé derivace formula_4.

Odvození vzorce pro první derivaci.

Předpokládejme trojici bodů "x-h", "x" a "x+h", které proložíme parabolou formula_6. Pro zjednodušení zápisu zavedeme značení formula_7, formula_8, formula_9.  Při proložení tří bodů parabolou musí platit následující vztahy.  Z rovnice pro formula_13 lze vyjádřit formula_14 a dosadit jej do rovnice pro formula_15 a získat tak formula_16.  Do derivace paraboly v bodě formula_20 dosadíme za formula_21, které v podstatě známe z formula_14.  Dosadíme za formula_16, převedeme na společný jmenovatel a získáme tak finální vzorec pro aproximaci první derivace.  Odvozený vzorec odpovídá „selské úvaze“, kdy směrnice tečny v bodě formula_20 je nahrazena směrnicí sečny mezi body formula_29 a formula_30.

Odvození vzorce pro druhou derivaci.

Při uvažovaném proložení tří bodů parabolou je možné odvodit i vzorec pro aproximaci druhé derivace formula_4. Stačí pouze dvakrát derivovat rovnici paraboly a dosadit za formula_16 vypočtené v předchozí kapitole.  Ke stejnému vzorci se lze opět dostat „selským rozumem“. Stačí si uvědomit, že druhá derivace je vlastně pouze derivací první derivace a použít jednoduchý vztah pro aproximaci první derivace.

Numerická derivace je numerická metoda odhadu derivace funkce na základě hodnoty této funkce v konečně mnoha bodech. Numerickou derivaci obvykle používáme v situaci, kdy nejsme schopni určit derivaci funkce analyticky.

数值微分是数值方法中的名词,是用函数的值及其他已知资讯来估计一函数导数的算法。


Historie.

Hrabství začala vznikat za Merovejců ve Franské říši jako určitá území, která spravoval úředník zvaný hrabě (latinsky "comes") jako zástupce krále či císaře. Za Ottonské dynastie se tento úřad stal postupně dědičným šlechtickým titulem a hrabství se stalo majetkem hraběte.  V českých zemích existovalo Kladské hrabství, založené roku 1459 králem Jiřím z Poděbrad pro syna Viktorína z Poděbrad, avšak roku 1742 bylo postoupeno Prusku. Na hrabství bylo v roce 1630 povýšeno panství Náměšť nad Oslavou. S českými zeměmi mělo vztah také Lucemburské hrabství, jehož hrabě Jan Lucemburský se roku 1310 stal českým králem, nicméně toto hrabství bylo již roku 1354 povýšeno císařem Karlem IV. na Lucemburské vévodství a země se roku 1441 stala součástí Burgundského vévodství.  Habsburkové vládli několika hrabstvím a to Tyrolsku, Gorici a Gradišce a ve Vorarlbersku titulárním hrabstvím Hohenberg, Feldkirch, Bregenz a Sonnenberg, které zanikly jako správní jednotky již ve středověku.  Hrabství mohla být suverénními státy v rámci Svaté říše římské i mimo ní. V rámci Říše byla řada hrabství poddána pouze císaři a tedy byla prakticky samostatnými státy, například Burgundské hrabství, hrabství Artois nebo Hohenzollernsko. Zcela samostatnými byly Sicilské hrabství, Barcelonské hrabství nebo Edesské hrabství. Během napoleonských válek však v rámci Říše byla hrabství buď povýšena na knížectví, jako např. Reussové, nebo ztratila suverenitu ve prospěch silnějších sousedů mediatizací, jako se stalo roku 1806 Harrachům.

Okněžněné hrabství.

Okněžněná hrabství byla hrabství, která byla císařem postavena postaven na roveň knížectvím. Nejznámějším příkladem jsou Okněžněné hrabství Gorize a Gradiška a Okněžněné hrabství Tyrolsko, obě náležející Habsburkům.

Britská správní jednotka.

V současné době se termín hrabství používá jako označení územních správních jednotek ve Velké Británii a v Irsku.

Anglie.

Systém členění Anglie do hrabství vznikl v období od 12. do 16. století, kdy vznikala tradiční hrabství, která vlivem historického vývoje měla různou rozlohu a často i rozličné vnitřní členění. Tato hrabství zanikla roku 1889, kdy byly nahrazeny administrativními hrabstvími a dnes slouží pouze jako celky pro zeměpisné popisy.  Anglie se v zásadě od roku 1974 územně člení na regiony, hrabství, distrikty a obce. Hrabství mohou být metropolitní, tedy zahrnující velkoměstské aglomerace a je jich šest, a nemetropolitní, kterých je 35 a zahrnují zbytek země, s výjimkou území spravovaných Unitary authority. Pro ceremoniální účely má britský král ve Velké Británii své zástupce, nazvané "Lord-Lieutenant", kteří jej zastupují na určitém území, zvaném ceremoniální hrabství při předávání vyznamenání, otevírání význačnějších staveb, charitách a podobně.

Skotsko.

Skotsko se od roku 1996 člení na 32 správních oblastí, nicméně v minulosti se země členila na hrabství. Do roku 1890 to bylo 34 "tradičních" hrabství, a poté na jejich základě vznikla administrativní hrabství, která trvala až do roku 1975.

Wales.

Wales se tradičně dělil na 13 tradičních hrabství, která zanikla roku 1889 a na jejichž základě vznikla administrativní hrabství, která vydržela s řadou změn do roku 1996. Dnes se Wales dělí na správní oblasti "unitary authorities". Nicméně pro ceremoniální účely existují takzvaná zachovaná velšská hrabství, která jsou obdobou anglických ceremoniálních hrabství.

Severní Irsko.

Severní Irsko se tradičně dělilo na šest hrabství.

Irsko.

Irsko se tradičně dělilo na 32 hrabství, ale v roce 1926 v souvislosti s rozdělením Irska na Irský svobodný stát a Severní Irsko, došlo k oddělení 6 severních hrabství a současná Irská republika má tedy 26 hrabství.

Zámoří.

Administrativní členění na hrabství ("county") se používá i v Kanadě, USA, Austrálii a na Novém Zélandu.

Hrabství byly původně správní celky, v jejichž čele stál hrabě. Hrabství začala vznikat ve středověké Evropě, v době křížových výprav byla zakládána i na Blízkém východě.

县是汉字文化圈所使用的行政区划单位名称,历史悠久。在中国先秦时代既已做为地名出现,至春秋战国时演变为行政区单位,沿用至今,成为汉字文化圈传统意义上和法律地位上的地方行政单位名称,扩展出县级行政区的概念。在今日的汉语圈,「县」主要作为次级行政区存在,但在日本则是一级行政区。做为中国历史悠久的行政区单位,现代中国学者认为,县是中国历代封建王朝地方行政的分水岭,有「皇权不下县」之说。其观点认为中央政府的行政仅触及县以上行政区,县以下则是处于「地方自治」状态。


Nižší mostecká věž.

Nižší z obou věží se také nazývá Juditina věž, protože byla součástí Juditina mostu, předchůdce dnešního mostu Karlova. Byla zbudována z kvádříkového zdiva v románském slohu v druhé polovině dvanáctého století. Ve třináctém století zde byla brána a druhá, menší severní věž, nahrazené v souvislosti s budováním nového Karlova mostu dnešními gotickými stavbami.  Po roce 1591 byla věž renesančně upravena: cimbuří nahrazeno renesančními štíty, fasáda vyzdobena sgrafitovým kvádrováním se zajímavým symbolem Bafometa a byla nově proražena okna.  Na konci 19. století byl na fasádě objeven zazděný výklenek s románským monumentálním reliéfem, již v té době skrytý v interiéru 1. patra přiléhajícího domku bývalé celnice. Představuje klečícího mladíka, který něco přebírá nebo předává druhé, trůnící postavě. Totožnost postav a smysl výjevu není vyjasněný, jedná se však o jedno z vrcholných děl českého románského sochařství s vlivy francouzské monumentální plastiky.  Dnes zde sídlí sdružení Klub Za starou Prahu.

Vyšší mostecká věž.

Zhruba na místě původní druhé románské mostecké věže byla zbudována nová, gotická věž. Její základy byly postaveny snad již parléřovskou hutí na začátku 15. století, ale vzhledem k bouřlivému husitskému období bylo ke stavbě přistoupeno až za Jiřího z Poděbrad v roce 1464.  Věž je zřetelně inspirována parléřovskou Staroměstskou mosteckou věží, ale chybí zde náročná symbolika sochařské výzdoby, výklenky pro sochy na západní a východní straně věže zůstaly prázdné. Dnešní podoba věže pochází z let 1879-83, kdy došlo k její obnově architektem Josefem Mockerem.

Brána.

Gotická brána byla postavena nejspíše již za Václava IV. Tvoří ji dva lomené oblouky a byla uzavíratelná dubovými vraty a železnou mříží. Na straně k mostu je za cimbuřím průchod spojující obě věže, na cimbuří znaky s říšskou orlicí, českým lvem a znak Horní Lužice, pod nimi znaky Starého Města a Malé Strany.

Malostranské mostecké věže jsou dvě stylově odlišné nestejně vysoké pražské věže, propojené branou, tvořící vstup z Karlova mostu na Malou Stranu na královské cestě na počátku Mostecké ulice.

小城桥塔(Malostranská mostecká věž)位于布拉格伏尔塔瓦河西岸的小城区,查理大桥的西部入口,为一高一低两座塔楼,中间由一门相连。


Životopis.

Narodil se v roce 1976 jako prvorozené dítě do rodiny středoškolsky vzdělaných rodičů. Má mladší sestru. Vystudoval střední zemědělskou školu v Jihlavě a poté záchranářskou nástavbu v Brně. Po absolvování studia vystřídal více zaměstnání ve zdravotnicví, ale pro nespolehlivost a absence byl opakovaně propuštěn. V roce 1998 začal pracovat jako zdravotník na anesteziologicko-resuscitačním oddělení nemocnice v Havlíčkově Brodě. V roce 2005 při zaměstnání odmaturoval v oboru všeobecná zdravotní sestra a počátkem roku 2006 začal pracovat jako vedoucí sesterských směn na ARO. Po rozvázání pracovního poměru odešel do nemocnice v Jihlavě.

Vraždy a soud.

Zelenka v zaměstnání dle svých slov pociťoval tíseň a také jistý druh profesního vyhoření, jeho partner si našel novou práci, kvůli které musel být mimo společný domov, a především dospěl k rozhodnutí, že svou homosexuální orientaci odhalí rodičům. S novou skutečností se těžce srovnával především jeho otec. Období krize a konfliktů Zelenka řešil alkoholem, po němž byl Zelenka buď plačtivý a sklíčený nebo propadal agresivním výbuchům chování, kdy začal po hádce s partnerem ničit vybavení bytu. Vnitřní potřeba destrukce začala mít vnější prezentaci. V květnu 2006 se pokusil o první vraždu; muži upoutanému na lůžku podal heparin, s odstupem času celkem třikrát po 5 ml injekčně. Muž však přežil. První obětí se tak stal muž ve věku 68 let, kterému podal Zelenka heparin dvakrát. Výběr obětí nebyl nijak specifický a jak pozdeji sám vypověděl, aplikoval heparin zrovna tomu na koho to padlo a ke komu měl lepší přístup, aby nebyl odhalen. Komplikace a případná smrt na anesteziologicko-resuscitačním oddělení byla „relativně“ běžným stavem, a proto se mu dařilo vraždy bez vyvolání podezření skrývat. Četnost zváštních úmrtí pacientů přesto nezůstala bez povšimnutí, ale trvalo dlouhý čas, než se podařilo postupným vyvracením hypotéz dojít až k Zelenkovi.  Zelenka byl zadržen v prosinci 2006. Odhalil jej primář nemocnice Pavel Longin (* 1962), který srovnal rozpis služeb s daty krvácení pacientů. Dle jeho slov byl z 40 případů nevysvětlitelného krvácení v 23 případech podán heparin, z toho měl právě Zelenka 23krát službu v nemocnici. Zelenka se k činům přiznal.

Soud.

Dne 30. listopadu 2007 podalo Krajské státní zastupitelství v Hradci Králové obžalobu, soudní přelíčení začalo 22. ledna 2008 a 21. února 2008 byl Zelenka soudcem Jiřím Vackem (Krajský soud v Hradci Králové) shledán vinným a odsouzen k výjimečnému trestu odnětí svobody na doživotí. Trest potvrdil i odvolací Vrchní soud v Praze. Zelenka poté podal dovolání k Nejvyššímu soudu v Brně, který je však odmítl. Podal i ústavní stížnost, kterou však v listopadu 2009 Ústavní soud odmítl. Policie pojala důvodné podezření v případě dalších tří vražd a jednoho pokusu o ni, případy však odložila vzhledem k tomu, že již byl odsouzen k výjimečnému trestu. Na svobodu může být Zelenka podmíněně propuštěn nejdříve v roce 2038.  Před soudem stanul i tehdejší ředitel nemocnice Josef Pejchl, obviněný z neohlášení Zelenkovy vraždy. Dostal podmínečný trest, který však odvolací soud v Pardubicích v říjnu 2008 zrušil.

Motiv.

Čím se Zelenka liší od doposud popsaných profilů vrahů v nemocničním prostředí, je jeho motiv k vraždě. V jeho motivu lze najít nějaké obecně shodné znaky s vrahy z milosrdenství. V podobném prostředí se vyskytují i vrazi z pohnutek nadvlády a moci nebo případně potěšení, ale Zelenka je atypický. Z každého z nich má kousek. Hlavním pojítkem je místo činu a typ oběti, ale hlavní motivy vražd, které byly naprosto zjevně předloženy při soudním líčení jsou odlišné. Motivem Zelenkových vražd byla touha dostat lékaře do pozice bezradnosti a nevědomí. Byla mu příjemná situace nastálého chaosu a vidina lékařů, kteří netuší co se děje. Měl radost, že jedině on ví, čím je způsobené závažné zhoršení stavu pacienta. Těšil ho nejen boj o život pacieta, ale v jeho očích zejména selhání doktorů. Těžil ze sebejistoty, že nebude odhalen, protože z jeho pohledu nebyl úmrtím přikládán zásadnější význam a nikdo nepředpokládal lidské přičinění. Neprojevoval lítost, pociťoval sice něco jako „výčitky svědomí“, ale ty se údajně vždy brzy vytratily. Byla v tom škodolibost, pomsta, záškodnická a saboterská aktivita zaměstnance, který byl v kolektivu relativně oblíbený a nikdo by jej nepodezíral. V období jeho vražedné série, si sice kolegové všimli, že je mírně podrážděný, ale jinak ho hodnotili jako pečlivého a milého kolegu. U Petra Zelenky nebyla soudními znalci zjištěna žádná duševní choroba, ale upozorňovali na akcentované osobnostní rysy a patrnou sebestřednost. Je osobností anomální, charakterově vadnou, ve vztahu k sociálnímu okolí citově chladný a je nezrale emotivní. Motivem vražd byla potřeba intenzivních prožitků při prožívané vnitřní prázdnotě.

Zpochybnění Zelenkovy účasti na úmrtí pacientů.

Někteří lékařští odborníci se domnívají, že Zelenka nikoho heparinem nezabil. Zpochybňují tak závěry znalce Josefa Pleskota, který u soudu řekl, že někteří pacienti měli neměřitelné hodnoty krvácení, což nemohlo být způsobeno jinou příčinou než neoprávněným podáním heparinu. Bývalý přednosta ARO Fakultní nemocnice v Ostravě František Kunčík dokonce navrhl soudci, že si nechá v soudní síni píchnout heparin na důkaz svých tvrzení. Soudce Jiří Vacek nikdy neuvažoval o tom, že by podobný pokus v soudní síni měl nechat provést. Stejný názor na účinky heparinu jako Kunčík má i primář oddělení klinické biochemie v Mladé Boleslavi Petr Wagner, jenž vše komentoval: „Běžné dávky heparinu jsou 80 tisíc jednotek, on (Petr Zelenka) se přiznal jen k 25 tisícům. Nechám píchnout 100 tisíc jednotek a nestane se nic.“ Zelenka měl ale aplikovat heparin lidem v těžkém zdravotním stavu. Ale ani tento argument podle lékařů nestačí. Ladislav Těšínský z Kliniky kardiovaskulární a transplantační chirurgie IKEM, který má s lékem heparin velké zkušenosti, podotýká, že podání 5 mililitrů (25 tisíc jednotek) heparinu nemůže uškodit ani pacientům po operacích, které se běžně provádějí v okresních nemocnicích.

Umělecká inspirace.

Na motivu heparinových vražd napsal psychiatr Miroslav Skačáni román "Vraždy ze závisti". Tato kniha se stala předlohou k filmu "Hodinu nevíš...", který natočil Dan Svátek v roce 2009. Téma se objevilo i v epizodě pořadu Příběhy českých zločinů z roku 2019.

Petr Zelenka (* 27. února 1976) je bývalý zdravotník z Jihlavy, obviněný a odsouzený za 7 vražd a 10 pokusů o vraždu, které měl spáchat od května do září 2006 na ARO havlíčkobrodské nemocnici za pomoci podávání silných dávek heparinu pacientům v bezvědomí. V této souvislosti je znám jako „heparinový vrah“. Byl odsouzen k odnětí svobody na doživotí.

佩特‧泽伦卡 (,1976年-2月27日) 为捷克的连环杀手,曾任伊赫拉瓦医院护理师。在2006年5月到9月间,他在布拉格东南方100公里的布罗德的ARO哈夫利奇库夫布罗德医院任职护理师时,以注射肝素的方式为十七名病患进行致命注射,造成七人死亡,而被称为「肝素杀手」。肝素是一种抗凝血剂,大量注射可造成内出血死亡。泽伦卡已被捕并承认这一切都是他所为,他的律师宣称泽伦卡可能是认为布罗德的医师都不够好,为了要测试医师是否有能力抓出问题,才会给病人注射肝素。2008年2月,在杀死7名病人、并试图杀死其他10人等罪行上,泽伦卡被判有罪,并处以无期徒刑。


Účinky.

Methylfenidát zvyšuje v mozku hladinu dopaminu. Jedná se o jeden z neuropřenašečů, který je nutný pro vznik motivace a potěšení. Stimuluje tak organismus k výkonům a ke zvýšené koncentraci na jejich provádění.

Vedlejší účinky.

Obvykle hlášené vedlejší efekty Ritalinu jsou problémy se spánkem (což může vést sekundárně k dalším problémům), ztráta chuti k jídlu (proto je také Ritalin někdy používán pro léčení obezity), deprese, podrážděnost, bolesti břicha, bolesti hlavy, sucho v ústní dutině, rozostřené vidění, nevolnost, závratě, otupělost a motorické tiky nebo třesavka. Až 5 % dětí zažívá halucinace, které často zahrnují červy, hady nebo hmyz. Ztráta chuti k jídlu se řeší podáváním jídla před podáním léku. Další jídlo se podává až po odeznění anorektického působení léku. Bolesti hlavy, sucho v ústech a bolesti břicha se velmi snižují při zvýšeném zásobení organismu nápoji. Problémy se spánkem, a to jak s usínáním, tak kvalitou spánku, se řeší fyzickou zátěží na čerstvém vzduchu. Je-li pacient dostatečně unavený, usíná rychle a spánek je kvalitní. Podrážděnost je u psychostimulancií zcela běžně se vyskytující vedlejší účinek. Ostatní vedlejší účinky jsou zcela nedůležité a nemají zásadní význam vedle hlavního kýženého léčebného efektu. Všechny se pronikavě snižují a některé i zcela vymizí, je-li s nemocným stálý kontakt v podobě dialogu. Nejméně vhodným postupem je osamocenost pacienta - tj. ponechat ho sama sobě.

Zneužívání.

Ritalin je někdy zneužíván jako stimulant např. studenty, kteří chtějí vydržet bdělí ve zkouškovém období. Také je užíván rekreačně např. v klubovém prostředí, často v kombinaci s alkoholem, někdy se silnějšími drogami. Od devadesátých let došlo k vzestupu v ilegálním užívání methylfenidátu. Užívání této látky má celou řadu negativních následků psychického i fyzického rázu. Vzniká mj. závislost.

Methylfenidát (MPH) je stimulant příbuzný amfetaminům, ale vyvolávající slabší účinky. Je předepisován k léčbě ADHD (attention deficit hyperactivity disorder) u dětí i dospělých – u osob trpících tímto onemocněním zlepšuje schopnost soustředění. Také je nasazován u nemocných narkolepsií a po určitých typech mozkových zranění. Chemicky to je bílá jemná krystalická látka bez zápachu.

派醋甲酯(英文:Methylphenidate),最常见的商品名为利他能(英语:Ritalin),是一种中枢神经系统兴奋剂,被广泛应用于注意力不足过动症(ADHD)和嗜睡症的治疗。


Raná léta.

Byl synem významného právníka Maximiliena Barthélémy Françoise de Robespierra, a jeho manželky Jacqueline Marguerite Carraultové, dcery sládka. Jeho přímí předkové v mužské linii byli notáři v Carvinu, vesničce poblíž Arrasu, již od počátku 17. století. Maximilien byl nejstarší ze čtyř dětí, měl mladšího bratra Augustina (1763–1794), a dvě sestry. Když mu bylo šest let, jeho matka zemřela při porodu, otec poté opustil rodinu, a až do své smrti (roku 1777) pobýval v zahraničí. Děti zanechal v péči příbuzných z matčiny strany.  Mladý Robespierre navštěvoval od svých osmi let školu v Arrasu, později studoval práva na "Lycée Louis-le-Grand" v Paříži. Zde se, mj., seznámil s osvícenskými myšlenkami J.-J. Rousseaua a přijal je za své.

Kariéra.

Po ukončení studií v roce 1781 se stal úspěšným právníkem v rodném Arrasu. Při své práci často zastupoval chudé, což mu přineslo oblibu. Roku 1782 jej "biskup de Conzié" jmenoval trestním soudcem, Robespierre se ale funkce brzy vzdal, aby nemusel vynášet rozsudky smrti. Dále vedl svou advokátní praxi, rovněž se věnoval spisovatelské činnosti, a od roku 1783 byl členem akademie v Arrasu.  Roku 1789 byl, teprve třicetiletý, Robespierre zvolen poslancem generálních stavů - za „třetí stav“ (buržoazii), v provincii Artois. Pařížští hejskové si vybrali Robespierra za terč svých posměšků. Všechno jim bylo směšné na tomto poslanci za město Arras – staromódní olivově zelený frak, maloměstské chování, nadneseně bombastický sloh předem připravených projevů. Brzy si však mezi Pařížany získal úctu a pozornost.  V Národním shromáždění Robespierre patřil k vůdčím postavám krajní levice, prosazoval pokrokovou ústavu z roku 1791, a byl také jedním z hlavních autorů Deklarace práv člověka a občana. Stal se vedoucím činitelem klubu jakobínů (1790) a pařížské městské rady (1792), která byla samostatnou revoluční jednotkou, vládnoucí v Paříži. I přes politický vzestup se na jeho způsobu života nic nezměnilo. Bydlel, jako dříve, v jediné místnosti, v dřevěném přístavku domu truhláře Maurice Duplaye v Rue Saint-Honoré, a věrný svým principům, zůstával stejně chudý, jako v době, kdy byl ještě neznámý.  V roce 1793 se Robespierre, lidem zvaný Neúplatný, stal vůdčí postavou "Výboru pro veřejné blaho" a získal si velkou popularitu mezi lidem, jako nekompromisní stoupenec revolučního teroru, nutného k potření roajalistického odboje doma, i k vítězství Francie nad cizími interventy, včetně římskoněmeckého císaře. V čele Výboru rozpoutal hrůzovládu, která zahrnovala mj. masové vraždění politických oponentů. Boj se postupně rozpoutal i mezi jednotlivými frakcemi jakobínů, a Robespierre se obrátil také proti svým bývalým nejbližším spolupracovníkům, Georgesu Dantonovi a Jacquesu-Reném Hébertovi. Po popravě kordeliérů, Hébertistů a zběsilých, se chopil, se svými stoupenci, absolutní moci a vytvořil triumvirát, se Saint-Justem a Couthonem.  Nakonec se však jím rozpoutaný teror obrátil i proti samému Robespierrovi – poté, co ztratil podporu veřejnosti, byl po thermidorském převratu v jakobínské straně, 27. července roku 1794, zatčen a o den později, spolu se svými stoupenci a bratrem Augustinem, popraven gilotinou na pařížském náměstí Revoluce (dnešní Place de la Concorde).

Odkaz.

Ze všech mužů v čele revoluce byl Robespierre jediný, který prošel revolucí od jejího začátku až do konce. Ze tří jakobínských vůdců byl Marat probodnut dýkou, hned v prvních dnech jakobínské vlády, Danton skončil pod gilotinou, z rozsudku revolučního tribunálu na jaře roku 1794, jedině Robespierre se udržel na čele revoluční vlny. Hned druhý den po jeho smrti začaly vznikat kolem jeho jména legendy. Jeho nepřátelé ze všech politických táborů a skupin, bojujících proti revoluci, i jeho včerejší přátelé, kteří se ze strachu distancovali od poraženého, všichni byli proti němu. Stačí připomenout proslulého malíře Louise Davida, člena Výboru pro veřejné blaho, a Robespierrova přítele. Po řeči Neúplatného v klubu jakobínů 8. thermidoru s vřelým nadšením slíbil, že s ním vypije číši do dna, ale po Robespierrově pádu se ospravedlňoval tvrzením, že jím byl hrubě oklamán.  Proti Robespierrovi stálo nesčíslně různých skupinek, ale i "zběsilí", "hébertisté", "dantonisté", všechny různorodé elementy, z nichž se později vytvořil thermidoriánský blok. Po pádu jakobínské diktatury se všichni Robespierrovi protivníci, zprava i zleva, shodli na několika označeních, která se běžně užívala. „Tyran, diktátor, despota, vrah, krvežíznivec“, to byly přezdívky, jimiž ho častoval „levicový“ "Collot d'Herbois," stejně jako pravicový "Boissy d'Anglas". Robespierre byl vylíčen jako výlupek zkaženosti, a nelidskosti, jako krvežíznivý tyran a vrah.  Dodnes zůstává Robespierre kontroverzní postavou. Mezi jeho obhájce patřil např. komunistický historik Albert Soboul, který většinu opatření Výboru pro veřejné blaho pokládal za nutnou pro obranu revoluce.

Maximilien François Marie Isidore de Robespierre (6. května 1758 Arras – 28. července 1794 Paříž) byl francouzský advokát, a čelný představitel Velké francouzské revoluce: poslanec Národního shromáždění, významný jakobín, a představitel jakobínského revolučního a politického teroru.

马克西米连·弗朗索瓦·马里·伊西多·德·罗伯斯庇尔(;1758年-5月6日-1794年-7月28日),法国大革命时期政治家,雅各宾专政时期的实际最高领导人。


Taxonomie.

Tučňáka císařského popsal v roce 1844 anglický zoolog George Robert Gray, který jeho rodové jméno "Aptenodytes" sestavil ze starořeckých slov ἀ-πτηνο-δύτης [a-ptēno-dytēs], „bez-křídla-potápěč“. Jeho druhové jméno "forsteri" je pocta německému přírodovědci Johannu Reinholdu Forsterovi, který doprovázel kapitána Jamese Cooka na jeho druhé tichomořské plavbě a který pojmenoval pět jiných druhů tučňáka.  Spolu s podobně zbarveným, ale menším tučňákem patagonským ("A. patagonicus"), je tučňák císařský jediným žijícím druhem rodu "Aptenodytes". Fosilní nálezy na Novém Zélandu z pozdního pliocénu, tedy asi před třemi miliony lety, ukázaly, že v tomto rodu byl další druh, "A. ridgeni". Výzkum chování a genetiky tučňáků ukázal, že je rod "Aptenodytes" bazální větví celého řádu, což znamená, že se oddělil od větve, z níž se vyvinuly všechny ostatní rody tučňáků. Zkoumání mitochondriální a jaderné DNA naznačuje, že toto odtržení proběhlo zhruba mezi 40 miliony lety.

Popis.

Dospělý tučňák císařský dosahuje výšky až 122 centimetrů. Jeho váha se pohybuje mezi 22 a 45 kilogramy a závisí na pohlaví, protože samci váží více než samice, a také na ročním období, protože samec i samice ztrácejí podstatnou část své váhy při chovu mláďat a sezení na vejcích. Samec musí vystát více než dva měsíce antarktické zimy, aby uchránil vejce před mrazem. Během této doby ani jednou nejí a proto většina samců za tu dobu ztratí okolo 12 kg. Průměrná váha na začátku sezení je u samců 38 kg a u samic 29,5 kg. Po tomto období mají obě pohlaví hmotnost průměrně 23 kg.  Jako všichni tučňáci má také tučňák císařský hydrodynamický tvar, který minimalizuje odpor vody při plavání, a křídla přeměněná na tuhé ploché ploutve. Jazyk má opatřený háčky orientovanými směrem dozadu, takže brání úniku lapené kořisti. Samci a samice jsou téměř stejně vysocí a mají totožné zbarvení. Na hlavě, bradě, krku, zádech, ocasu a hřbetu ploutví má tento druh černé opeření. Na břiše a spodku křídel je bílý a v horní části hrudi začíná peří přecházet do světle žluta. Okolí uší je pak jasně žluté až oranžové. Vrchní část osmicentimetrového zobáku je černá a spodní část může být růžová nebo oranžová. Nedospělý jedinec má bradu, krk a okolí uší bílé a zobák černý. Mládě je většinou pokryté šedým peřím a má černou hlavu s bílou maskou. V roce 2001 bylo pozorováno mládě s bílým peřím na celém těle, ale nejednalo se u skutečného albína, jelikož nemělo růžové oči. Mládě po vylíhnutí váží průměrně 315 gramů a peří mu vyroste, když dosáhne asi 50 % váhy dospělého jedince.  Od listopadu do února tmavé peří tučňáka císařského bledne do hněda před tím, než se během ledna nebo února přepeří. Vzhledem k ostatním druhům ptáků je u tohoto druhu přepeřování rychlé, trvá v průměru pouze 34 dní. Nové peří vyvstane z pokožky poté, co naroste do třetiny své konečné délky, ještě před tím, než odpadne staré peří. Děje se tak kvůli snížení tepelných ztrát.  Každoroční šance dožití tučňáka císařského je 95,1 % a průměrná doba života činí 19,9 let. Někteří vědci odhadují, že 1 % těchto tučňáků se může dožít 50 let. Na druhou stranu pouze 19 % mláďat přežije svůj první rok života. 80 % tučňáků císařských tvoří jedinci starší čtyř let.

Zvuky.

Protože tučňák císařský nestaví žádné hnízdo, které by mu sloužilo ke znovunalezení svého partnera nebo mláděte, musí spoléhat na zvukovou komunikaci. Používá složité směsice zvuků, které jsou pro rozpoznání rodičů, mláďat a partnerů zásadní. Zřejmě disponuje nejrozmanitějšími zvukovými signály ze všech tučňáků. K dorozumívání používá dvou kmitočtových pásem naráz.

Adaptace na zimu.

Tučňák císařský se rozmnožuje v nejstudenějším prostředí ze všech ptáků – teplota vzduchu může klesnout na -40 °C a vítr může dosáhnout rychlosti až 144 km/h. Teplota vody je -1,8 °C, což je mnohem méně než průměrná teplota tučňákova těla (39 °C). K zabránění ztráty tepla se u tohoto druhu vyvinuly mnohé adaptace. Pod pokožkou má vrstvu škáry tlustou až 3 cm a 80–90 % izolace zajišťuje peří. Výsledná vrstva tuku mu ztěžuje pohyb na pevnině. Má krátké tuhé peří ve tvaru kopí. S hustotou 15 per na cm je to nejhustěji opeřený pták na světě. Tučňák císařský má svaly, které mu umožňují držet peří na zemi vzpřímené a vytvořit tak vrstvu vzduchu, která také redukuje ztrátu tepla. Naopak ve vodě se peří zploští a díky tomu tučňák neprovlhne. Aby udržel peří mastné a voděodolné, musí ho čechrat.  Tučňák císařský je schopný beze změny metabolismu udržet běžnou tělesnou teplotu při okolních teplotách -10 až 20 °C. Při nižších teplotách se jeho metabolismus výrazně zrychlí, ale normální teplotu těla si umí udržet v širokém teplotním rozmezí od -47 po 38 °C. Pro zrychlení metabolismu využívá plavání, chození, třesení a zvýšené spalování tuků, které navozuje hormon glukagon. Při teplotách nad 20 °C se tučňák císařský snaží zabránit přehřívání, a proto zvedá svá křídla, čímž se plocha jeho těla odhalená větru zvýší o 16 %.

Adaptace na tlak a malé hodnoty kyslíku.

Mimo zimu čelí tučňák císařský i dalšímu problému spojenému s ponory do velké hloubky – výrazně se zvyšujícímu tlaku, který může představovat až 40–násobek atmosférického tlaku. Takový tlak by u většiny jiných pozemských živočichů způsobil barotrauma. Kosti tohoto tučňáka nejsou téměř vyplněné vzduchem, ale jsou velmi pevné, což zabrání mechanickému barotraumatu. Není ale známo, jak se tučňák vypořádává s dekompresní nemocí.  Při potápění se tučňákovi císařskému sníží spotřeba kyslíku, protože zpomalí tlukot svého srdce až na 5 úderů za minutu a pozastaví funkci méně důležitých orgánů. Jeho hemoglobin a myoglobin jsou schopny transportovat kyslík v krvi v malých koncentracích, díky čemuž při jeho malých hodnotách neztratí vědomí.

Rozšíření a populace.

Tučňák císařský se vyskytuje téměř výhradně mezi 66° a 77° jižní šířky. Téměř vždy se rozmnožuje na krách nejdále 18 km od pobřeží. Před silným větrem se většinou schovává u ledovcových útesů.  Dlouhou dobu počet žijících jedinců nebyl skoro vůbec znám a někteří autoři dokonce navrhovali z těchto důvodů přesunout tučňáka císařského z kategorie „málo dotčený“ (LC) do kategorie „chybí údaje“ (DD). Informace z roku 1990 hovoří o 400 000–450 000 jedincích, rozprostřených ve 40 koloniích. Okolo 80 000 párů žije v Rossově moři. Velké kolonie se nachází na mysu Washington (20 000-25 000 párů), na ostrově Coulman ve Viktoriině zemi (asi 22 000 párů), v Coatsově zemi (14 300-31 400 párů) a v Zemi královny Maud (16 000 párů). Ví se o dvou pevninských koloniích, jedna je na Antarktickém poloostrově a druhá na mysu ledovce Taylor v Australském Antarktickém teritoriu. Několik zbloudilých tučňáků císařských bylo v minulosti hlášeno na Heardově ostrově a McDonaldových ostrovech, Jižní Georgii a Jižních Sandwichových ostrovech a na Novém Zélandu. V roce 2009 satelitní snímky ledovců pomohly vědcům objevit deset předtím neznámých kolonií tučňáka císařského v Antarktidě. V témže roce britský antarktický průzkum pod vedením P. T. Fretwella došel na základě dalších podobných snímků k závěru, že tento nehostinný kontinent obývá bezmála 600 000 jedinců v celkově asi 46 koloniích. Z této globální populace odhadem až 80 % tučňáků každoročně hnízdí.

Chování.

Tučňák císařský je sociální zvíře. Lovící jedinci někdy synchronizují potápění a vynořování. Někteří tučňáci jsou aktivní ve dne, někteří v noci. Většinu roku tráví cestováním mezi hnízdištěm a oblastí lovu.  Americký fyziolog Gerald Kooyman v roce 1971 zveřejnil výsledky zkoumání chování tučňáka císařského pod vodou pomocí nahrávacích zařízení. Objevil, že se potápí do hloubky až 265 metrů a pod vodou vydrží až 18 minut. Pozdější výzkum ukázal, že se jedna mladá samice poblíž zálivu McMurdo Sound potopila do hloubky 535 metrů. Dalšími studii bylo zjištěno, že se dokáže potopit na déle než 30 minut a dostat se může do hloubky až 565 metrů. Je možné, že se tučňák císařský může potopit ještě hlouběji, protože přesnost nahrávacích zařízení se ve větších hloubkách zmenšuje. Další výzkum jednoho jedince ukázal, že se ve vodě 900 metrů hluboké běžně ponořuje do hloubky 150 metrů a ve vodě hluboké 450–500 metrů se potápí do hloubek buď jen 50 metrů nebo více než 400 metrů.  Samci i samice musí z kolonií kvůli potravě urazit vzdálenost až 500 kilometrů. Tučňák císařský je zdatný plavec, průměrně při plavání dosahuje rychlosti 6–9 km/h. Na pevnině se pohybuje střídavě kolébavým pohybem a klouzáním se po ledu na svém břiše, kdy se odráží nohama a ploutvemi (křídly). Jako všichni ostatní tučňáci neumí létat.  Proti chladu se kolonie tučňáka císařského chrání choulením, kterého se účastní desítky až stovky jedinců a při němž se každý tučňák opírá o souseda. Tučňáci vně skupiny vystavení větru se pomalu přemisťují po okraji útvaru na závětrnou stranu, takže každý jedinec je chvíli uvnitř skupiny a chvíli vně.

Potrava.

Tučňák císařský se živí převážně rybami, korýši a hlavonožci, ale složení potravy se mění od populace k populaci. Ryby jsou většinou nejdůležitějším zdrojem potravy, z nich nejčastější je treska antarktická ("Pleuragramma antarcticum"). Další běžnou potravou jsou ostatní ryby z čeledi ledovkovitých (Nototheniidae), krakatice glaciální ("Psychroteuthis glacialis"), krakatice Kondakova ("Kondakovia longimana") nebo krunýřovka krillová ("Euphausia superba"). Tučňák císařský hledá potravu v Jižním oceánu, a to buď v otevřených vodách nebo v prasklinách ledovců. Jednou z jeho strategií je ponořit se do hloubky okolo 50 metrů, kde nad sebou nalezne ryby plovoucí pod ledovcem. Chytí jednu z nich a zase se ponoří hlouběji. Tak to dělá asi šestkrát a pak plave na hladinu, nadechnout se.

Predátoři.

Mezi predátory tučňáka císařského patří ptáci a vodní savci. Největším pozemským predátorem mláďat je buřňák obrovský ("Macronectes giganteus"), který má za vinu až 34 % úmrtí mláďat v koloniích, i když se často spokojí i s mrtvými tučňáky. Chaluha antarktická ("Stercorarius maccormicki") žere většinou mrtvá mláďata, protože živá jsou v období, kdy na místo výskytu kolonií doráží, na ni moc velká.  Jediní dva známí mořští predátoři jsou oba savci: tuleň leopardí ("Hydrurga leptonyx"), který se živí dospělými i mladými tučňáky, a kosatka dravá ("Orcinus orca"), která se živí převážně dospělci.  Pokud jeden z páru chovajícího mládě zemře, druhý jej zanedlouho opustí a vydá se hledat potravu do moře.

Rozmnožování a chov mláďat.

Tučňák císařský sexuálně dospívá ve věku asi tří let a většinou se začne rozmnožovat o jeden až tři roky později. Rozmnožovací cyklus začíná na počátku antarktické zimy, což je v březnu nebo v dubnu, kdy se všichni dospělí jedinci v koloniích přemisťují z moří do hnízdišť. Při tom urazí vzdálenost 100–160 kilometrů. Zdá se, že se začínají hýbat spolu se zkracováním denní doby – úspěšně se k rozmnožování podařilo přimět jedince chované v zajetí pomocí systému osvětlení, který napodoboval změny délky antarktického dne. Námluvy tučňáka císařského začínají v březnu nebo dubnu, kdy se venkovní teplota může pohybovat okolo -40 °C. Na začátku si nezadaný samec položí hlavu na hruď, nadechne se a vydá 1–2 sekundy trvající zvuk. Poté se pohybuje po kolonii a volání opakuje. Když najde partnerku, tak si samec a samice stoupnou proti sobě, natáhnou hlavy směrem vzhůru a v této pozici několik minut přetrvávají. Poté se spolu pohybují po kolonii s tím, že samice většinou následuje samce. Před kopulací se jeden z páru ukloní druhému a druhý to zopakuje.  Tučňák císařský je sériově monogamní – jeden rok je věrný jednomu partnerovi, ale jen asi 15 % jedinců zůstane věrných jednomu partnerovi více let. Samice v květnu nebo na začátku června vyvrhne jedno vejce vážící 460–470 g. Jeho tvar trochu připomíná hrušku a měří. Většinou váží pouze 2,3 % váhy své matky, což ho činí jedním z nejlehčích (v poměru k váze matky) vajec mezi ptáky. 15,7 % váhy tohoto vejce tvoří skořápka; ta musí být stejně jako u ostatních druhů tučňáků velmi silná, aby se vejce nerozbilo.  Po vyvrhnutí vejce je matka vyhladovělá a trpí nedostatkem živin, takže velmi opatrně předá vejce samci a okamžitě se vrací na dva měsíce do moře lovit potravu. Předání vejce je velmi obtížné a mnoho párů ho upustí na zem. Když se to stane, mládě vevnitř velmi rychle zemře, protože vejce nedokáže vystát nízké teploty na povrchu ledu. Když se předání podaří, samec potom 64 dnů v kuse drží vejce na svých nohách, než se mládě vylíhne. Tučňák císařský je jediný druh tučňáka, který se chová tímto způsobem, u ostatních druhů se samec a samice v inkubování vejce střídají. V době, kdy se vejce vylíhne, už je samec v kolonii okolo 115 dní. Aby přežili zimu a silný vítr, který může dosahovat rychlosti až 200 km/h, choulí se samci k sobě. Během čtyř měsíců, kdy se přemisťuje, rozmnožuje a inkubuje mládě, ztratí samec až 20 kilogramů, takže z 38 kg mu zbude pouze 18 kg tělesné váhy. Líhnutí může kvůli silné skořápce trvat dva až tři dny. Čerstvě narozené mládě je závislé na svých rodičích kvůli teplu a potravě. Jestliže se vylíhne před návratem matky, krmí ho otec tvarohovitou hmotou, kterou vytváří žlázou v jícnu, složenou z 59 % z bílkovin a z 28 % z lipidů.  Samice se do kolonie vrátí do deseti dnů po vylíhnutí mláděte, tedy někdy v půlce července nebo na začátku srpna. Svého partnera najde pomocí hlasových signálů a začne se starat o mládě. Krmí ho potravou předtím natrávenou ve svém žaludku. Samec je opustí a asi 24 dnů stráví lovem potravy v moři. Partneři se poté střídají v lovu a péči o mládě.  Asi 45–50 dní po vylíhnutí mláďata utvoří těsnou skupinu, čímž se navzájem ohřívají. Během této doby se oba rodiče vydají do moře lovit potravu, aby je nakrmili. Tyto skupiny mohou čítat až několik tisíc mláďat. Od začátku listopadu mláďatům začne růst peří a tento proces trvá až dva měsíce; často ho nemají kompletní ani v době opouštění kolonie. Během této doby je přestanou krmit rodiče. Všichni tučňáci se v prosinci nebo lednu přemístí k moři a stráví tam zbytek (antarktického) léta.

Ohrožení.

Tučňák císařský patří mezi téměř ohrožené druhy podle IUCN. Spolu s devíti dalšími druhy tučňáků se uvažuje o jeho zařazení do Endangered Species Act Spojených států. Hlavním důvodem toho je údajně ubývání dostupnosti potravy kvůli klimatickým změnám a průmyslovému rybolovu. Mezi další důvody patří choroby, ničení jeho přirozeného prostředí výskytu a narušování lidmi (hlavně vinou turismu). Podle jedné studie mláďata začínají být znepokojená při přiblížení se helikoptéry na méně než 1 kilometr.  V průběhu neobvykle dlouhého teplého období na konci 70. let 20. století byl pozorován padesátiprocentní pokles populace v Adélině zemi v důsledku zvýšeného vymírání dospělých jedinců, a to hlavně samců. Na druhou stranu následné opětovné ochlazení sice zastavilo toto vymírání, ale vlivem nižších teplot se snížila úspěšnost vylíhnutí mláďat z vajec (při větší teplotě nemusí mít vejce tak silnou skořápku). Proto je tučňák císařský považován za druh velmi citlivý na klimatické změny.  Podle studie Oceánografického institutu ve Woods Hole provedené v lednu 2009 se tučňák císařský může dostat na pokraj vyhynutí do roku 2100. Pomocí matematických modelů totiž vědci vypočítali, jak ztráta ledovcové plochy způsobená globálním oteplováním ovlivní velkou kolonii v Adélině zemi v Antarktidě. Tyto modely předpověděly 87% úbytek této populace do konce tohoto století, tedy ze současných 3000 párů na 400 párů. Takovýto úbytek může nastat v celkové populaci tučňáka císařského. Údajně se bude jednat o podobný úbytek, jaký již jednou nastal (v 70. letech 20. století).  Na následky klimatických anomálií se roku 2015 rozpadla druhá největší kolonie tučňáků císařských, pro něž byla oblast Halleyova zálivu u Weddellova moře desítky let bezpečným útočištěm. Vliv klimatického jevu El Niño a mimo jiné výskyt silné bouře zapřičinil rozklad jinak pevného ledovcového masivu, jenž přeživší ptáky donutil k migraci. To potvrzuje řada pozorování učiněných mezi lety 2016 a 2018, kdy vědci zaznamenali až desetinásobný nárůst populace na místě vzdáleném asi jen 55 kilometrů od postižené oblasti.

Vztah s lidmi.

Chov v zajetí.

První pokusy o udržení tohoto druhu v zajetí jsou známy od roku 1930, ale s minimálními znalostmi a poněkud ležérním přístupem k problematice jsou dlouhých 30 let neúspěšné. Teprve až v roce 1960 se v Dánské zoo Aalborg dožil jedinec vyššího věku 20 let, a vylíhlo se i jedno mládě, které však krátce nato zemřelo. Zde tučňák měl alespoň z části přizpůsobené podmínky, podobné těm v jeho přirozeném prostředí. Výhradně pro něho byl vybudován například chlazený obytný prostor.  Náročnost druhu dokazuje, že jej do dnes nalezneme trvale jen v několika zoologických zahradách či veřejných akvárií v USA a Asii. V roce 1999 se v severoamerických institucích nacházelo celkově asi jen 55 jedinců. V Číně se poprvé tučňák císařských objevil až v roce 2009 v Podmořském Světě Nanjing (Nanjing Underwater World), nacházejícím se poblíž mauzoela Sun Yat-Sen. V Japonsku je k vidění ve veřejných akvárií Přístav Nagoya (Port of Nagoya Public Aquarium) a Wakayama Dobrodružný Svět (Wakayama Adventure World)"." Daří se jej i úspěšně odchovat.

V kultuře.

Tučňák císařský je obecně nejznámější a tedy velmi populární druh, kterého můžeme často spatřit na reklamních či dekorativních předmětech. Za tuto slávu bezpochyby vděčí svým rozměrům (největší žijící druh) a také specifickým způsobem života v nehostinně Antarktidě. Není divu, že se pravě jeho životem zabývá hned několik filmů. Velmi známý je francouzský dokument z roku 2005 "Putování tučňáků", právě o jeho životním cyklu, na který navazuje druhý díl s podtitulem "". Velmi často se jím také zabýval David Attenborough z BBC, a to v páté epizodě seriálu "Život v mrazáku" z roku 1993, znovu v roce 2001 v dokumentární sérii "Modrá Planeta- historie oceánu", v seriálu "Zázračná planeta" v roce 2006. a roku 2011 také v dokumentárním cyklu "Zmrzlá planeta". Dále mu tento populární dokumentarista věnoval druhou epizodu z přírodovědného seriálu "Zvířecí dynastie", natočeném v roce 2018. V něm jej společně s dalšími čtyřmi druhy považuje za jednoho z nejohroženějších živočichů planety, z pohledu jejich nejisté budoucnosti.  Tučňáci císařští jsou hlavními postavami v animovaném filmu "Happy Feet" a "Happy Feet 2", a Big-Z, postava z filmu "Divoké vlny", je také tučňák císařský.

Tučňák císařský ("Aptenodytes forsteri") je nejvyšší a nejtěžší ze všech tučňáků. Je endemitem Antarktidy. Samec má stejné zbarvení peří jako samice, bývá však o něco vyšší a těžší. Obecně druh dosahuje výšky až 122 centimetrů a váhy mezi 22–45 kilogramy. Hřbet a hlavu má černou, břicho bílé a okolí uší žluto-oranžové. Jako všichni ostatní tučňáci je nelétavý a jeho křídla jsou tuhá a zploštěná v ploutve.

皇帝企鹅(学名:')常简称为帝企鹅或皇企鹅,是企鹅家族中体型最大的属种,成年皇帝企鹅身高可达120厘米,体重可达46公斤。在皇帝企鹅发现之前,有一种企鹅被认为是最大的企鹅,取名为国王企鹅。后来,在南极大陆沿海皇帝企鹅被发现,由于它比国王企鹅还高大,因此命名为皇帝企鹅。


Popis Kraje.

Kraj se nachází v Eriadoru na západ od řeky Brandyvíny a na východ od Dalekých vrchů. Od západu k východu je dlouhý asi 120 mil (cca 190 km) a od severu k jihu 150 mil (cca 240 km), jeho rozloha tedy činí asi 47.000 km2. Kraj se dělí na čtyři hlavní oblasti nazývané "čtvrtky" a další dvě tzv. "marky". Východní marka se nachází za řekou Brandyvínou na jejím levém břehu, byla osídlena r. 2340 Třetího věku rodem Brandorádů (dříve Starorádů) a oficiálně potvrzena jako součást Kraje králem Elessarem na počátku Čtvrtého věku. Zároveň tento král rozšířil Kraj o Západní marku.  Hlavním městem Kraje je Velká Kopanina, dalšími významnými městy jsou Hobitín, Bralův Městec, Žabovřesky a další.

Zřízení.

Kraj po celé dějiny patřil pod nadvládu Severního království, nicméně Arnor (už v době založení Kraje rozpadlý na tři části, z nichž přežíval pouze Arthedain) záhy zanikl a potomci králů se ukrývali v divočině. Hobiti si po založení Kraje zvolili vladyku jako zástupce krále, který však do správy Kraje nijak nezasahoval. Funkce vladyky zpočátku patřila rodu Starorádů, po jejich založení Rádovska se přesunula do rukou Bralů. Protože rozvětvené hobití rodiny si své záležitosti spravovaly samy a hobiti byli pokojný národ, který neválčil ani mezi sebou ani s jinými, role vladyky byla víceméně formální. Důležitou osobou v Kraji byl rovněž starosta Velké Kopaniny (chápaný v zásadě jako starosta Kraje), volený na 7 let, pod jehož pravomoc patřili tzv. "krajníci", obdoba policie. Na celý Kraj jich bylo pouze dvanáct a většinou museli hledat spíš zaběhlý dobytek než řešit skutečné zločiny. Více krajníků bylo na hranicích Kraje. Jejich počet kolísal podle situace.

Dějiny.

Území Kraje patřilo pod říši Arnor, která však v průběhu Třetího věku směřovala k úpadku, takže po r. 1600 Třetího věku už oblast Kraje nebyla téměř osídlená. V té době hobiti sídlili ve městě Hůrce, z nějž se r. 1601 vypravili bratři Marko a Blanko s mnoha hobitími rodinami a založili hobití říši, kterou pojmenovali Kraj. Dostali povolení od Argeleba II., krále Arthedainu, k osídlení oblasti, pokud budou střežit západní cestu a uznávat svrchovanost Severního království.  Rok založení Kraje (1601 Třetího věku) byl hobity považován za rok 1 krajového letopočtu. Skromné způsoby hobitů se dobře hodily k této úrodné zemi, která pod jejich rukama vzkvétala.  Zdá se, že s výjimkou několika přírodních pohrom a skřetího nájezdu v roce 2747 byl Kraj pokojná země a příliš si neuvědomoval svět kolem a naopak ostatní národy Středozemě se o hobity nijak zvlášť nezajímaly. Jak ale postupně vzrůstala Sauronova moc ve Středozemi, Hraničáři (původně válečníci Severního království) Kraj chránili před nebezpečím, aniž by si to hobiti uvědomovali. Když však na Aragornovu žádost odešli do Války o Prsten, Kraj zůstal téměř nechráněný a začali do něj pronikat Sarumanovi zločinní zvědové ze Železného pasu. Těmi byl nakonec téměř ovládnut, ale hobiti, kteří se vrátili z Války o Prsten, zejména Smělmír Brandorád a Peregrin Bral, vyvolali povstání a Sarumanovy muže porazili v bitvě u Povodí.  Král Aragorn pak připojil ke Kraji Západní marku, vydal nařízení, že žádný člověk nesmí do Kraje vstoupit a prohlásil vladyku Kraje (jímž se stal Peregrin Bral), Pána Rádovska (Smělmír Brandorád) a starostu Velké Kopaniny (Samvěd Křepelka) za rádce Severního království.

Významní hobiti.

Mezi nejznámější hobity z Kraje patří Bilbo Pytlík, který se připojil k výpravě k Osamělé hoře Erebor a při tomto dobrodružství náhodou získal Jeden prsten (kniha "Hobit"). Tento náhodný objev vtáhl Bilba, jeho synovce Froda Pytlíka a všechny hobity z Kraje do války na konci Třetího věku (trilogie Pán prstenů).

Kraj (anglicky "Shire", v západštině "Sûza", v sindarštině "Drann") je fiktivní země popsaná v "Pánovi prstenů" a dalších knihách anglického spisovatele J. R. R. Tolkiena. Leží na severozápadě Středozemě a je obydlen hobity.

夏尔(Shire)是作家托尔金在《魔戒》和其他著作所创造的中土大陆(Middle Earth)内的一个区域,主要居民为哈比人。夏尔位在中土大陆的北方,伊利雅德和雅诺王国之内。夏尔在西方通用语里为Sûza或是Sûzat,在辛达林语中为i Drann。


Tenisová kariéra.

Profesionálem se stal v roce 1996 a nejprve začínal jako deblový specialista. V roce 1999 získal svůj první titul ve čtyřhře, když s Martinem Dammem na turnaji v Praze ve finále porazil americko-ekvádorský pár Mark Keil, Nicolás Lapentti. Ve čtyřhře získal celkově 12 titulů na okruhu ATP. Od roku 2002 se zaměřoval i na dvouhru, ale stále zůstával deblistou.  V červnu 2005 vyhrál první turnaj ve dvouhře v Rotterdamu, kde ve finále zdolal Belgičana Rochuse, v červenci 2007 triumfoval v Los Angeles, kde porazil tehdejší světovou devítku Jamese Blakea a třetí titul získal v lednu 2009, když v boji o titul zdolal Fernanda Verdasca. Do finále postoupil na turnaji Masters Series v sezóně 2004 v Paříži, kde podlehl Maratu Safinovi a roku 2006 v Hamburku, kde nestačil na Španěla Tommyho Robreda.  Nejlepším výsledkem na grandslamových turnajích ve dvouhře je postup do čtvrtfinále ve Wimbledonu 2006. Ve čtyřhře s Indem Leanderem Paesem zvítězili na Australian Open 2012. O velký skok na žebříčku ATP ze 60. na 36. místo způsobila účast v semifinále v Montrealu, kde po velké bitvě podlehl na kanadském betonu světové jedničce Rogeru Federerovi. Necelý rok poté ho ale porazil na antukovém turnaji v Římě, což bylo poprvé a zatím naposled, kdy porazil nejlepšího hráče světa.  Nejvyššího žebříčkového postavení ve své kariéře dosáhl Štěpánek 14. srpna 2006, kdy byl na 8. příčce v singlovém žebříčku ATP. Jako hráč první světové desítky však neodehrál jediný zápas kvůli zranění.  V roce 2009 zvítězil ve dvouhře již na dvou turnajích, v australském Brisbane a americkém San José, kde triumfoval i ve čtyřhře. V roce 2011 si připsal dosud své nejcennější vítězství na turnaji kategorie ATP World Tour 500 ve Washingtonu, D.C.  Dne 6. dubna 2012 hrál zápas Davisova poháru proti Srbovi Janku Tipsarevičovi. Srb zvítězil po pětisetovém průběhu, když výsledný čas činil 5 hodin a 7 minut. Po zápase Tipsarevič obvinil Štěpánka, že mu při podávání ruky u sítě ukázal vztyčený prostředník a vulgárně ho urážel. V tomto ročníku získal svůj první Davis Cup, když ve finále v Praze proti Španělsku porazil v rozhodujícím pátém zápase Nicoláse Almagra 6:4, 7:6, 3:6, 6:3. V následujícím ročníku 2013 s českým týmem „salátovou mísu“ dokázal obhájit, když opět získal vítězný bod v posledním pátém zápase finále proti Srbsku (tentokrát proti Dušanu Lajovićovi). Stal se tak prvním hráčem historie Davis Cupu, kterému se to povedlo ve dvou po sobě jdoucích sezónách; a třetím mezi tenisty, kteří ve své kariéře dokázali vyhrát rozhodující pátý zápas finále dvakrát či vícekrát (po Francouzovi Henri Cochetovi a Britovi Fredu Perrym).  Sezónu 2014 poprvé v kariéře rozehrál jako reprezentant českého týmu na Hopmanově poháru, kde nastoupil po boku přítelkyně Petry Kvitové. Sezónu 2015 měl zahájit opět na Hopmanově poháru v páru s Lucií Šafářovou. Pro zranění nohy jej však nahradil Adam Pavlásek.

Soukromý život.

Byl zasnouben s tenistkou a bývalou světovou jedničkou Martinou Hingisovou, ale v srpnu 2007 oznámil, že svatbu ruší. Na konci roku 2007 se jeho přítelkyní stala česká tenistka Nicole Vaidišová, se kterou se 17. července 2010 v katedrále svatého Víta v Praze oženil. Na konci června 2013 se Štěpánek s Vaidišovou rozvedl. Manželství trvalo necelé tři roky. Po rozvodu se začalo spekulovat o vztahu s bývalou druhou hráčkou světa Petrou Kvitovou, tuto informaci potvrdili až v říjnu 2013. Několikaměsíční vztah ukončili v dubnu 2014. Následně obnovil poměr s Vaidišovou, s níž se podruhé oženil 25. května 2018 v pražských Stodůlkách. A 6. července 2018 se jim narodila dcera Stella.  Jeho bratrancem je český fotbalový brankář Jaromír Blažek.  Rozlučku s kariérou uskutečnil 18. října 2018 v pražské O aréně. Do exhibice nejdříve nastoupil v páru s Leandrem Paesem proti dvojici Haas a Djoković. Poté odehrál set proti Novaku Djokovićovi. Večera se účastnili také Andre Agassi, Mika Häkkinen, Jaromír Jágr, Pavel Nedvěd či Petr Čech.

Trenérská kariéra.

První trenérské angažmá přijal 30. listopadu 2017, dva týdny po ukončení profesionální dráhy. Stal se koučem Srba Novaka Djokoviće, jehož v dané době vedl Američan Agassi. Spolu s americkým bývalým tenistou pak Djokoviće přestali trénovat v závěru března 2018, když se jejich názory příliš často rozcházely.  Od května 2019 se stal trenérem bulharského hráče Grigora Dimitrova, jenž při navázání spolupráce figuroval na 48. příčce žebříčku.

Radek Štěpánek (* 27. listopadu 1978 Karviná) je bývalý český profesionální tenista, tenisový trenér a bronzový medailista v soutěži smíšené čtyřhry z brazilského Ria de Janeira 2016. V profesionálm tenise se pohyboval mezi lety 1996–2017.

拉德克·斯泰潘内克(,1978年-11月27日),是一位捷克职业网球选手。于1996年转为职业选手。史坦帕尼克出道最初时主攻双打。2002年后,重心转移到单打赛事上。他曾与瑞士女网球运动员辛吉斯有恋爱关系,但在2007年8月分手。


Lambertův zákon.

Při pohlcení světelné energie může dojít k její přeměně na kinetickou energii neuspořádaného pohybu částic absorbující látky, tedy na teplo. Pohlcená energie se však může přeměnit zpět ve světelnou energii, což se označuje jako luminiscence.  Experimentálně bylo zjištěno, že při průchodu světla o intenzitě formula_1 vrstvou látky o tloušťce formula_2 dojde k zeslabení této intenzity o hodnotu formula_3, která je úměrná původní intenzitě světla a síle vrstvy, tzn. Integrací tohoto vztahu dostaneme tzv. Lambertův zákon (Lambertův-Beerův zákon) kde formula_1 je intenzita světla po průchodu prostředím o tloušťce formula_7, přičemž formula_8 představuje intenzitu prošlého světla pro formula_9, tj. při nulové tloušťce vrstvy. Konstanta formula_10 je absorpční koeficient. Konstanta formula_11 bývá označována jako propustnost.

Druhy absorpce.

Selektivní absorpce.

Zvláštním (a důležitým) případem absorpce je tzv. selektivní (výběrová) absorpce. Při selektivní absorpci dochází k pohlcování pouze určité části spektra. Mohou být pohlcovány pouze určité části spektra, širší pásy, nebo celé obory spektra. Selektivní absorpce se projevuje různě při rozličných vlnových délkách, např. při mezihvězdné absorpci.  Většina látek absorbuje světlo selektivně. Spektrum světla je tedy po absorpci ochuzeno o některé vlnové délky nebo celé části původního spektra. Ve výsledném spektru se tedy vyskytují pouze určité vlnové délky (tzn. určité barvy). V důsledku absorpce se nám předměty jeví jako barevné. Například předmět pohlcující modré, zelené a žluté světlo se bude jevit jako červený, pokud bude vystaven bílému světlu.

Neutrální absorpce.

Neutrální absorpce se projevuje stejnou mírou při všech vlnových délkách v daném rozsahu spektra.

Spojitá a čárová absorpce.

Jestliže je záření pohlcované jen v určitých spektrálních čárách, jde o čárovou absorpci; jestliže je pohlcované ve všech vlnových délkách, jde o spojitou absorpci. Čárová absorpce, kterou zapříčiňují atomy mezihvězdného plynu, je mezihvězdná absorpce.

Výpočet.

Pohltivost je možné vypočítat podle Kirchhoffova zákona tepelného vyzařování:  A = 1 - R - T, kde R je odrazivost, T je propustnost.

Stanovení absorpce záření.

Pro stanovení absorpce záření je možné použít několik metod. Každá metoda umožňuje stanovit jinou veličinu absorpce:

Absorpce (z latinského "absorbere", česky "pohltivost = absorptivita") záření ("světla", "zvuku", aj.) je v širším smyslu pohlcení a zeslabení záření při jeho šíření určitým prostředím vyvolané například rozptylem záření. Odborněji je to fyzikální proces, při kterém je energie fotonu pohlcena látkou, například atomem, jehož valenční elektrony přecházejí mezi dvěma úrovněmi energie. Pohlcená energie může být opět vyzářena, nebo může být přeměněna na kinetickou energii částic (tepelnou energii) a po zachycení uvolněného elektronu jiným atomem se energie přemění na záření, obyčejně jiné vlnové délky (tzv. emise záření). Míru absorpce vyjadřuje absorpční koeficient.

吸收,在物理学上是光子的能量由另一个物体,通常是原子的电子,拥有的过程,因此电磁能会转换成为其它的形式,例如热能。波传导的过程中,光线的吸收通常称为衰减。例如,一个原子的价电子在两个不同能阶之间转换,在这个过程中光子将被摧毁,被吸收的能量会以辐射能或热能的形式再释放出来。虽然在某些情况下 (通常是光学中),介质会因为穿过的波强度和饱和吸收 (或非线性吸收)发生时会改变它透明度,但通常情况下,波的吸收与强度无关 (线性吸收)。


Mládí.

Udeta létání zajímalo od dětství, s přáteli v Mnichově založil v roce 1904 „Aero-Club“, kde stavěli modely letadel. Později díky bohatství svého otce měl možnost nalétat několik letových hodin.

První světová válka.

Ve škole byl průměrným žákem, a o další studium se nepokoušel. Chtěl se přihlásit dobrovolně do armády, ale pro svou výšku – 160 cm nebyl přijat. V srpnu ale "Německý autoklub" hledal dobrovolníky s vlastními motocykly. Udet se přihlásil, motocykl dostal už dříve od otce. Společně s přáteli byl přijat do 26. Würtenberské záložní divize, kde krátce působil ve funkci motospojky. Zde také při pádu utrpěl zranění ramene. Později poznal důstojníky letectva z letiště ve francouzském Chauny a ti mu dali radu, přihlásit se jako letecký pozorovatel, avšak to se nepodařilo. Poté, díky rodinnému příteli G. Ottovi, který vlastnil továrnu na výrobu letadel, absolvoval letecký výcvik za 2000 marek a pak byl v roce 1915 skutečně přeložen k letectvu. Do roku 1916 létal na dvojmístném stroji jako pilot na západní frontě (pozorovatelem byl poručík Justinius). Oba byli vyznamenáni Železným křížem 2. třídy za obtížný přelet zpět do německých pozic po poškození vzpěry křídla. Justinius raději vylezl na stroj a za letu křídlo držel, než by riskoval zajetí. Později byl Udet vyšetřován válečným soudem pro nehodu letadla, která však byla zapříčiněna špatným rozhodnutím velitele. Letoun přetížený palivem a nákladem bomb se zřítil, oba letci však jako zázrakem přežili.  Ernst Udet byl sice odvážný pilot, ale po této příhodě se nervově zhroutil. Po týdnu byl z nemocnice propuštěn a na cestě odtud se jej poručík Hartmann zeptal, zda by s ním nechtěl létat. Při jednom z „náletů“ na Belfort se jedna z ručně shazovaných bomb zachytila v konstrukci podvozku. Udet musel provést několik akrobatických kousků, aby bomba spadla. Jakmile se o této příhodě dozvěděl velící důstojník, Udet byl přidělen k stíhací letce používající letouny Fokker E.II.  18. března 1916 dosáhl prvního vítězství ve vzdušném souboji, když sestřelil nepřátelský bombardér. Při střelbě často mířil tak, aby poškodil letoun, ale nezabil pilota.  Po třetím sestřelu obdržel 24. prosince Železný kříž 1. třídy. Od roku 1917 až do března roku 1918 sloužil v Jagdstaffel 37 (Jasta 37), kdy byl Richthofenem pověřen velením "Jagdstaffel 11". V dubnu 1918 obdržel vyznamenání Pour le Mérite.  Když Richthofen padl, převzal velení "Jasty 4". Během srpna 1918 se mu podařilo sestřelit 20 nepřátelských letadel. Svých dvou posledních vítězství dosáhl v září. Ernstu Udetovi bylo koncem války pouhých 22 let.

Mezi válkami.

Po válce vydělával Udet na leteckých show a natáčením filmových leteckých soubojů. V létě 1921 založil společně s bohatým američanem Williamem Pohlem společnost "Udet Flugzeugbau GmbH" i přes omezení daná podmínkami smlouvy z Versailles. V roce 1925 firmu opustil.  Znovu se věnoval létání na různých přehlídkách a leteckých show, kde předváděl akrobatické kousky. V roce 1929 účinkoval v němém filmu "Die weiße Hölle vom Piz Palü" a v roce 1930 ve filmech "Stürme über dem Montblanc" a "S.O.S. Eisberg".  Ačkoliv se nikdy o politiku nestaral, vstoupil v roce 1933 do NSDAP po přemlouvání Hermannem Göringem. Göring také slíbil koupi dvou amerických letadel Curtiss Export Hawk. Udet s jedním z nich předváděl akrobacii během Olympijských her v Berlíně v roce 1936 (tento letoun je vystaven v Muzeu polského letectví v Krakově). Model Curtiss měl velký vliv na vývoj střemhlavého bombardéru Junkers Ju 87. Udet byl hlavním zastáncem střemhlavého bombardování a měl velký podíl na zavedení této koncepce v Luftwaffe. Udet byl poté používán k propagandě, např. lov v lese s nacistickými politickými špičkami. Propagandou byl zároveň vykreslován jako sympatický letec a udatný hrdina. V roce 1935 byl v hodnosti štábního plukovníka zařazen do nově formované Luftwaffe, a po roce byl jedním z vedoucích na Technickém oddělení Říšského ministerstva letectví. Tato práce, zejména kvůli množství byrokracie jej však neuspokojovala. 1. února 1939 byl Göringem jmenován do funkce "Generalluftzeugmeister" a o rok později povýšen do hodnosti Generálplukovník.  Ve své funkci dal 4. dubna 1940 písemný rozkaz k sešrotování obou posledních německých vzducholodí LZ 127 Graf Zeppelin a LZ 130 Graf Zeppelin II i k odstřelu haly pro tyto vzducholodě na letišti Rhein-Main. V posledních letech života byl Udet silně závislý na tabáku, alkoholu a pervitinu. Díky tomu měl časté výkyvy nálad, např. při pití s přáteli byl rozradostněný a bujarý, doma po návratu zasmušilý a lítostivý.  Po neúspěchu Luftwaffe v bitvě o Británii a následném osočování ze strany Göringa a dalších stranických funkcionářů, kteří se před Hitlerem pokoušeli část viny svalit i na Udeta, se 17. listopadu 1941 zastřelil. V dopise na rozloučenou uvedl, že za jeho smrt je zodpovědný Göring. Hitler nařídil státní pohřeb, ale kvůli sebevraždě byl utajen. Veřejnosti byla předložena "hrdinská" verze, že se Udet zřítil při zkušebním letu s nově vyvíjeným letadlem a na následky těžkých zranění zemřel. Pohřben byl na berlínském hřbitově "Invalidenfriedhof". Při cestě na Udetův pohřeb zahynul ve Wrocławi při letecké nehodě Werner Mölders. Byl pohřben vedle Udetova hrobu.

Ernst Udet (26. dubna 1896 – 17. listopadu 1941) byl vysoce vyznamenaný německý důstojník, stíhací eso v první světové válce a pozdější generálplukovník za druhé světové války. Po Manfredu von Richthofenovi měl druhý nejvyšší počet (62) vzdušných vítězství. Za války létal na strojích Fokker E, Albatros D.III a D.V, Fokker Dr.I, Fokker D.VII a Siemens-Schuckert D.III. Mimo jiné byl držitelem mnoha vojenských vyznamenání včetně vysoce ceněného pruského řádu Pour le Mérite nebo Rytířského kříže železného kříže.

恩斯特·乌德特(德语:,1896年-4月26日-1941年-11月17日)是纳粹德国一名空军大将,也是第一次世界大战德国幸存的飞行员中,战绩排名第二的王牌飞行员。乌德特一战时仅有22岁,他击落敌机62架的纪录仅次于素有「飞行马戏团」外号的第1战斗机联队指挥官—曼弗雷德·冯·里希特霍芬。乌德特也是在二次大战爆发前,为重建德国空军的重要人物,曾担任过装备部长、兵器生产总监,也是极力推动使用俯冲轰炸机的军官。


Obsah.

Vlahoš von Rosret je dopadený podvodník, jehož čeká smrt na ankh-morporkském popravišti. Poprava však byla pouze fingovaná. Ale ten, kdo jej ušetřil, byl Lord Vetinari, tyranský patricij Ankh-Morporku. Nyní má Vlahoš výběr: pokusí se obnovit ankh-morporskou poštovní službu jako její nový poštmistr, nebo může svobodně odejít - dveřmi, za nimiž se nachází velmi hluboká jáma, a Vetinari (spolu se zbytkem lidského pokolení) jej už znovu neuvidí. Rosret tedy předstírá, že přijímá nabídku práce, ale místo toho se pokusí o útěk. Na něm je však brzy dopaden nesmiřitelným a neúnavným golemem Pumpou 19, a tak mu nezbývá než nastoupit službu poštmistra.  S velkou nechutí Rosret začne s povinnostmi, přičemž zjišťuje, že stav věcí je ještě horší, než si představoval. Pošta nefungovala po celá desetiletí a má pouze dva zaměstnance - mladšího pošťáka, sedmdesátiletého pana Grešleho a jeho pomocníka, chlapce Slavoje, který se zajímá jen o svou sbírku špendlíků. Samotná stavba pošty je k prasknutí plná nedoručených dopisů. A nejhorší je, když Vlahoš zjistí, že předchozí čtyři poštmistři zemřeli za poměrně záhadných okolností brzy po svém nástupu do služby. Nedoručené dopisy navíc záhadně šepotají, což Vlahošovi mágové Neviditelné univerzity vysvětlí tak, že slova mají moc a množství z nich je současně nacpána do každého dostupného prostoru v poště. Vlahoš pochopí, že všechna pošta musí být doručena.  Díky Vlahošově podnikavé povaze a talentu působit na lidi se mu však přesto daří rozběhnout poštovní systém a s pomocí Grešleho přátel, starých pošťáků, a několika golemů začne doručovat desítky let staré dopisy. Ačkoli to přináší i problémy, většinou jsou prastaré dopisy vítány a Vlahošova služba si získává stále větší popularitu. Navíc Vlahoš každou chvíli přichází s novými nápady, mimo jiné vymyslí poštovní známky a razítka, které vyvolají filatelistickou mánii, do jejíhož čela se postaví Slavoj, který konečně opustí svou sbírku špendlíků.  Brzy Vlahoš zjistí, že hlavním sokem a příčinou někdejšího úpadku celého úřadu je Velká linka, system semaforových věží, které předávají zprávy mnohem rychleji než obyčejná pošta. Zároveň se ale dozvídá, že hospodaření celé této společnosti, které řídí velmi schopný podvodník Nadosah Pozlátko, je značně neprůhledné a podezřelé. Seznamuje se se slečnou Srdénkovou, bojující za práva golemů, která mu objasní, že Linka původně patřila společnosti inženýrů (včetně jejího otce), kteří ji vyprojektovali a vymysleli způsob předávání zpráv. Jejich neznalost ekonomiky a neopatrnost ve správě financí nakonec způsobila, že jim Linku přebrala skupina finančníků vedená Pozlátkem. Ti nyní nemají žádný zájem na bezproblémovém fungování Linky, nýbrž jim jde výhradně o zisk, takže zaměstnanci Linky pracují v nelidských podmínkách a za minimální mzdu. Tajemná organizace Zelená přísera začne činnost Linky sabotovat, takže se objevují její výpadky. Těch využije Vlahoš, který začne doručovat poštu i mimo Ankh-Morpork do vzdálených zemí. Tím ještě zvýší popularitu pošty, takže se ho Pozlátko pokusí odstranit. Jako atentátníka pošle bánší, jejž se ovšem Vlahošovi podaří se štěstím odrazit, avšak vzápětí je budova pošty zachvácena požárem a z velké části zničena.  Vlahoš se však nevzdává a aby Pozlátka popudil, uzavře s ním sázku, že jeho pošta doručí zprávu do Genovy dříve než Velká linka - ač se to zdá nemožné, protože cesta do Genovy trvá povozu několik týdnů. Zpočátku Vlahoš netuší, jak dosáhnout vítězství, ale poté jej kontaktuje Zelená přísera - tři vysloužilí konstruktéři Velké linky. S nimi Vlahoš vymyslí plán - vplíží se do opuštěné magické věže, kterou vybaví semaforovými světly. Protože Linka posílá svou zprávu do Genovy v noci, Vlahoš nechá rozměrnou plachtou zakrýt výhled mezi dvěma věžemi, a nahradí tak původní zprávu vlastním vzkazem, který odhaluje všechny podvody, které Pozlátko s ostatními finančníky napáchal. Ti jsou následně pozatýkáni. Pozlátko se pokusí uprchnout, ale golem Pumpa jej dopadne. Lord Vetinari mu podobně jako kdysi Vlahošovi dá možnost volby - buď se ujme ankh-morporského mincovního systému, nebo může svobodně odejít. Pozlátko se rozhodne svobodně odejít a zřítí se do hlubin za dveřmi.  Správa Velké linky je následně svěřena Vlahošovi.

Zaslaná pošta (originální název Going Postal) je humoristický fantasy román britského spisovatele Terry Pratchetta, 33. z cyklu (Úžasná) Zeměplocha. Jedná se o první knihu se zeměplošským podvodníkem a následně poštmistrem ankh-morporské pošty Vlahošem von Rosretem.

《开始邮政》(英语:"Going Postal")是英国作家泰瑞·普莱契写的第33本碟形世界系列小说,出版于2004年9月25日。跟以往碟形世界系列小说不同,《开始邮政》分成许多章节,这种方式以往只出现在童书跟碟形世界的科学(Science of Discworld)系列中。每章前面都有一段哲学梗概,类似维多利亚时代文学的小说,尤其是儒勒·凡尔纳的作品。 这本书同时入围星云奖跟轨迹奖的最佳奇幻小说。 原本有机会入围雨果奖,由于普莱契担心得奖压力会影响他参加世界科幻大会 的乐趣,所以选择退出。


Význam autentizace.

Autentizace znamená ověřování pravosti, autentický znamená původní, pravý, hodnověrný. Autentizace patří k bezpečnostním opatřením a zajišťuje ochranu před falšováním identity (), kdy se subjekt vydává za někoho, kým není. Rozlišujeme autentizaci entity (osoby, programu) a autentizaci zprávy.

Autentizace v informatice.

Autentizace je v informatice ověření identity uživatele služeb nebo původce zprávy. Používají se tyto základní metody pro zjištění identity:

Multi-faktorová autentizace.

Biometrie.

Biometrie se skládá z automatizovaných metod, které určují na základě fyzikálních vlastností unikátní osoby. Každý typ biometrického systému, obsahuje alespoň jednu podobnost: musí být založen na rozlišitelném lidském atributu, jako jsou otisk prstu osoby, duhovka, hlas nebo dokonce obličej. Dnes jsou takováto otisková zařízení nejpopulárnější formou biometrické bezpečnosti, s různými systémy určené pro všeobecné a masové používání na trhu. Vymizely dřívější objemné otisky prstů, které dnes nahradil otisk skenovacího zařízení, který může být dost malý na to, aby mohl být zabudován pro velkou bezpečnost do notebooku. Otisk prstu je tvořen vzorem, který se skládá z hřebenů a brázd, taktéž i charakteristik, které se vyskytují na místech markantů (hřeben rozvětvení či konce linie). Otisk prstu skenováním v podstatě stanoví identifikaci osoby, založené na získávání a uznávání jedinečných vzorů a hřebenů v otisku prstu.

Skutečný proces identifikace.

Základ identifikace je však téměř stejný. Standardní systémy se skládají ze senzorů pro snímání otisku prstu a z procesoru, který ukládá otisk prstů do databáze a software, který porovnává otisky prstů do vytvořené databáze. V databázi, je otisk prstu obvykle porovnáván s referenčním číslem, nebo PIN číslem, se kterým je jméno osoby nebo účet spojován. V bezpečnostních případech je obecně znám systém – povolit nebo zakázat přístup, ale dnes to může platit také například pro jednodušší přístup ke mzdám, apod. Ve velkých vládních organizacích a korporacích, biometrie hraje velkou roli v identifikaci zaměstnanců a bezpečnosti. Navíc některá datová centra zvyšují vzdálený přístup a správu tím, že přidá další vrstvu síťového zabezpečení pro systémové administrátory. Náklady na zavedení otisků prstů a další biometrické snímání zabezpečení v datových centrech jsou stále poměrně drahé, a mnoho středisek stále spoléhá na ID odznaky.

Autentizace (z řeckého "authentikos": skutečný, původní; z "authentes": autor) je proces ověření proklamované identity subjektu. Po dokončení autentizace obvykle následuje autorizace, což je souhlas, schválení, umožnění přístupu či provedení konkrétní operace daným subjektem. Autenticita je pak vlastnost subjektu, jejíž přítomnost se procesem autentizace ověřuje.

身份验证(英语:Authentication)又称“认证”、“鉴权”,是指通过一定的手段,完成对用户身份的确认。


Pozadí.

V létě 1941 se Adolf Hitler blížil k vrcholu moci. Většina západní Evropy byla dobyta a obsazena německou armádou. Dne 22. června začala Operace Barbarossa, při níž byl přepaden Sovětský svaz.  Ještě před začátkem druhé světové války se vědělo, že němečtí vědci v ústavu císaře Viléma pracují na jaderném projektu, ale další podrobnosti nebyly známy. Na podzim 1939 napsal Albert Einstein, který uprchl z Německa do USA, dopis prezidentu Rooseveltovi, že nacistické Německo připravuje výrobu atomové bomby.  Quislingovské Norsko bylo po operaci Weserübung okupováno nacistickým Německem. Norský král Haakon VII. uprchl do Anglie a v Londýně vytvořil vládu svobodného Norska. Jeho přítomnost v Británii posilovala hnutí odporu, i naděje obyvatel okupované země. Mezi Britskými ostrovy a Norskem pendlovala malá plavidla a rybářské lodě. Říkalo se jim shetlandský autobus. Ten umožnil mnoha norským vlastencům uniknout do Británie, kde mohli pokračovat v boji proti okupantům.

Průběh operace.

Zpráva z Norska.

V létě 1941 dostala britská výzvědná služba varovnou zprávu z Norska. Němci nařídili zvýšení výroby těžké vody ve speciálním provozu u hydroelektrárny ve Vemorku. Tato pobočka elektrochemické továrny Norsk Hydro, umístěné v sousedním Rjukanu, od roku 1934 využívala nadprodukci levné elektrické energie k elektrolýze vody a následné destilaci oxidu deuteria, tzv. těžké vody. V jaderném reaktoru, který používá oxid deuteria jako moderátor neutronů, lze z přírodního uranu 238 vyrábět plutonium, hlavní složku jednoho typu atomové bomby.

Akce.

Britští armádní velitelé se rozhodli využít k tajné akci proti továrně Vemork norské odbojáře, kteří uprchli ze své země do Velké Británie. Norové podstoupili tvrdý výcvik v jednotkách SOE.  Dne 19. října 1942 byla na norskou náhorní plošinu Hardangervidda vysazena čtyřčlenná skupina norských parašutistů s krycím názvem Grouse (Tetřev). Ta měla za úkol prozkoumat cíl a jeho okolí a připravit přistání jednotky britských ženistů.  Skupina Grouse se ohlásila do Británie a proto byla dne 19. listopadu 1942 zahájena operace s krycím názvem Freshman (Nováček). U jezera Møsvatn, jen několik kilometrů na západ nad Vemorkem, měly přistát dva kluzáky Airspeed Horsa, každý s dvěma piloty a patnácti vojáky z ženijních oddílů RAF na palubě. K místu plánovaného přistání je ve vleku na laně dopravovaly bombardéry Handley Page Halifax. Jeden bombardér ve špatném počasí a po ztrátě orientace havaroval, kluzáky sice nouzově přistály, ale daleko od místa, kde byly očekávány. Jejich posádka – přistání přežilo jen 23 mužů – se vzdala Němcům. Byli nejen vyslýcháni, ale – přestože byli v britských uniformách a vzdali se – byli mučeni, včetně raněných, a nakonec podle Hitlerova tajného rozkazu Kommandobefehl z 18. října 1942 všichni popraveni. Skupina Grouse se stáhla na náhorní plošinu, kde její příslušníci za krutých podmínek přečkali severskou zimu.  Po prvním neúspěšném pokusu (přistání kluzáků) bylo rozhodnuto vysadit paradesantní jednotku. Šest Norů seskočilo dne 16. února 1943 asi 50 kilometrů od továrny. Po čtyřech dnech pochodu na lyžích se připojili k průzkumníkům původní skupiny, nyní pod krycím názvem Swallow (Vlaštovka).  Cesta k továrně Vemork vede přes hlubokou soutěsku, přes jediný, dobře osvětlený a hlídaný lanový most. Němci považovali svahy soutěsky za neprůchodné, a tak se soustředili na střežení mostu. Tady se ukázal význam toho, že byli vybráni právě norští odbojáři. Dobrá znalost terénu umocněná studiem leteckých snímků jim umožnila v noci 27. února 1943 překonat strž i tekoucí bystřinu a traverzem skalní stěny proniknout nepozorovaně až k objektu. Měli na sobě bílé maskovací obleky, pod nimi britské uniformy a v nich ukryté pilulky s prudkým jedem.  Do továrny se dostali přes vrata železniční vlečky. Pronikli až do provozní haly, upevnili nálože trhavin přímo na destilační kolony a detonátory nastavili na 2 minuty. Při ústupu zanechali na sněhu samopal Thompson jako důkaz toho, že jde o akci britských vojenských jednotek. Chtěli tak zamezit odvetným akcím Němců proti norským civilistům.  Výbuch, který poté následoval, továrnu těžce poškodil.

Výsledky operace.

Výroba deuteria byla obnovena až po třech měsících a ne v plném rozsahu. To výrazně zpomalilo německý projekt vývoje jaderné zbraně.  Diverzní skupina se stáhla na pustou náhorní plošinu Hardangervidda ve středním Norsku a vyslala do Londýna depeši o úspěchu akce. Velitel německých okupačních sil dal rozkaz pročesat okolí. Do Telemarku byla vyslána celá německá divize. Po překonání velkých potíží Norové dosáhli hranic neutrálního Švédska a byli letecky přepraveni do Anglie. Churchill se zasadil o jejich vyznamenání.

Historické zmínky.

Podle skutečných událostí byl v roce 1965 natočen film "Hrdinové z Telemarku". V roce 2015 Norové natočili TV minisérii (3×87 min.) s názvem "Kampen om tungtvannet". Některé scény byly natáčené v Praze. Seriál pod názvem "Boj o těžkou vodu" odvysílala Česká televize v roce 2017 a opakovala jej v roce 2018.  Odbojář Joachim Ronneberg, nejmladší účastník operace, zemřel v roce 2018 ve věku 99 let.

Umělecké zmínky.

Akce se stala námětem pro píseň "Saboteurs" z alba Coat of Arms švédské powermetalové skupiny Sabaton.

Operace Telemark, též boj o těžkou vodu, byla série spojeneckých sabotážních vojenských akcií za druhé světové války, které měly za cíl zničit továrnu na výrobu těžké vody Vemork u norského městečka Rjukan v kraji Telemark. Úspěchu bylo dosaženo operací Gunnerside v únoru 1943, která výrazně pomohla zpomalit německý jaderný program.

破坏挪威德军重水厂行动(The Norwegian heavy water sabotage)是二战期间由挪威一系列破坏行动,以防止德国发展核能项目,从获取重水(氧化氘)的行动,而重水可用来制造核武器。 1934年,在韦莫克,挪威海德鲁公司建成第一所能生产重水,作为生产化肥副产品的商业工厂,它的年产量为12吨(13短吨)。二战期间,盟军决定移除重水和破坏重水厂,以抑制纳粹发展核武器。袭击的目的是挪威泰勒马克尤坎瀑布的60兆瓦韦莫克电站。


Úpravy.

Solení suroviny probíhá u spojky přímo během jejího mělnění, vložka se nasoluje v samostatné operaci v závislosti na jejím charakteru povrchovým solením, namáčením do solanky či solného láku, nastřikováním solného láku mnohojehlovými stroji, tumblováním (kombinovaným mechanickým působením při přepadávání z výšky v míchačích), nebo zvýšením povrchu napichováním sadou nožů v extraktorech.  Mělnění spojky probíhá v mlýncích nebo kutrech se srpovitými noži. Požadovaná hrubost suroviny je v případě mlýnků nastavuje velikostí děrovaných desek, v případě kutrů pak volbou otáček nožů a míchacího kotle. Pro vysoké stupně mělnění je třeba přidávat šupinkový led, zabraňující nárůstu teploty kutrované suroviny a tím zhoršení vaznosti suroviny předčasným denaturováním bílkovin. Ke vmíchání vložky lze využít přímo kutr nebo se vložka vmíchává v samostatné míchačce.  Narážení a tvarování se provádí do technologickým postupem stanovených obalů požadovaného tvaru a velikosti. Typicky jsou užívána přírodní nebo klihovková střeva, polyamidová střeva nebo u luxusních výrobků střeva textilní. Výrobky narážené do plastových střev nelze udit.  Uzení výrobku má jako primární cíl konzervaci výrobku, sekundárním cílem je dosažení požadovaného vzhledu a chuti uzeniny. K uzení se užívá horký (velká většina běžných uzenin), teplý (kusové výrobky s vysokým obsahem tuku) nebo studený (luxusní výrobky) kouř. Při uzení horkým kouřem je výrobek předsušen v horkém vzduchu na požadovaný obsah vody, vystaven zauzovacímu prostředí a následně dovařen v horké páře.  Sušení se aplikuje u luxusních výrobků s cílem snížení aktivity mikroorganismů a zlepšení chuťových vlastností. Sušené výrobky jsou vysoce trvanlivé a na trhu ceněné. Tepelně opracované výrobky se suší několik týdnů, naopak doba sušení syrových výrobků (některé šunky) se mohou sušit i několik let, čemuž následně odpovídá i jejich cena.

Uzenina je homogenizovaný (mělněný) masný výrobek, konzervovaný uzením nebo technologickými náhražkami uzení (rychlosoli, var ve formě, fermentace). Typickým znakem, odlišujícím uzeninu od uzeného masa je homogenizace výchozí suroviny, která potlačuje výchozí skladbu suroviny (příkladem je šunka od kosti, která v tomto smyslu není uzeninou, kdežto běžná konzumní šunka z formy ano). Výchozí masná surovina pro výrobu uzenin (vazné maso) se mělní při současném nebo následném solení v kutrech nebo mlýncích. Tím se uvolněné myofibrilární bílkoviny převádějí na rozpustnou formu, potřebnou pro vytvoření finální struktury výrobku. Mělněná surovina (doplněná někdy i podílem méně vazného masa) se nazývá spojka. Ta, spolu s případnou vložkou ve formě větších nemělněných částí suroviny (kostky masa, tuku, zeleniny, chutěnosných doplňků) je nazývána dílo. Dílo se naráží do střev nebo plní do forem a v této podobě se následně technologicky zpracovává.

香肠(英语:Sausage)是一个非常古老的食物生产和肉食保存技术,指将动物的血肉或是凝固的内脏,搅碎成泥状,再灌入肠衣制作而成。在中国一些地区,“香肠”专指腊肠。在闽南,广东地区,又称烟肠;由于处理的过程,可能将糯米肠或香肠类的食物称呼为灌肠。


Objevy.

Současný výzkum ukázal, že ryba nejblíže příbuzná tetrapodům je "Tiktaalik roseae", jehož fosilie byly v roce 2004 nalezeny v kanadské Arktidě na ostrově Ellesmere v horninách starých 375 milionů let. Měla podobně zploštělou lebku a oči umístěny na horní straně lebky, která je dále od kostěného pletence lopatkového a začíná být volně pohyblivá. Na nově utvořených končetinách měla "Acanthostega" osm prstů a "Ichthyostega" sedm. Podle veslovitých končetin to byli stále ještě vodní živočichové částečně dýchající vnitřními žábrami, ale dokázaly dýchat i vzdušný kyslík plícemi. Výzkum ukazuje, že nejstarší čtvernožci byli zřejmě euryhalinní a obývali estuáry a říční delty. Devonští tetrapodi žili především v tropickém pásu, ale jejich zástupci byli objeveni také například za jižním polárním kruhem. Anatomické adaptace pro lepší pohyb na souši jsou dobře patrné také u druhu "Mesanerpeton woodi", objeveném ve Skotsku a popsaném v létě roku 2018. Transformace ploutví v kráčivé končetiny byl komplexní proces, kterému teprve začínáme rozumět.  Mezi největší odborníky na tuto skupinu obratlovců patřila po desetiletí britská paleontoložka Jennifer Clacková (1947-2020).

Recentní zástupci.

K dnešním tetrapodům řadíme obojživelníky, savce, ptáky a zbylé plazy, ale některé tetrapodní znaky mají i mořští ďasi, kteří používají své ploutve pro kráčení, při kterém střídají pravou a levou břišní ploutvi.

Nejstarší fosilní doklady.

Nejstarší fosilní doklady o chůzi tetrapodů po souši (v podobě fosilních otisků stop) pocházejí z Polska (lokalita Zachełmie) a mají stáří asi 390 milionů let. První tetrapodi ale vůbec nemuseli opustit vodní prostředí. Evoluční diverzifikaci suchozemských tetrapodů výrazně urychlil tzv. kolaps karbonských pralesů, ke kterému došlo v době před asi 307 miliony let. Nejstarším známým tetrapodomorfem je zřejmě druh "Tungsenia paradoxa", žijící na území dnešní čínské provincie Jün-nan v době asi před 409 miliony let (raný devon).

Čtyřnožci (Tetrapoda) je velká skupina obratlovců, kteří obydleli souš. Objevili se v devonu (asi před 390 miliony let), jako potomci svaloploutvých ryb (Sarcopterygii) v podobě rodů "Acanthostega" a "Ichthyostega". Skupinu Tetrapoda formálně popsal německý paleontolog Otto von Jaekel v roce 1909.

四足类(学名:)是拥有四肢或附属肢体的脊椎动物。两栖动物、爬行动物(包括恐龙和鸟类)及哺乳动物都是四足类,而甚至没有脚的蛇亦是从四足类演化而来。最早期的四足类是于泥盆纪由肉鳍鱼类适应辐射成为呼吸空气的两栖类。


Soukromý život.

Manželkou je tenistka Regina Kordová, rozená Rajchrtová. Mají spolu dvě dcery, golfistku Jessicu Reginu (nar. 1993), Nelly Ann a syna Sebastiana Petra (nar. 2000). Žijí v Bradentonu na Floridě. Patnáctiletá Jessica Kordová skončila na golfovém US Open 2008 na 19. místě. Otec jí dělal kedyho (nosiče bagu s holemi).. Trénuje syna Sebastiana Kordu, který jako Američan reprezentuje v tenise Spojené státy. Dlouhodobě také vedl Radka Štěpánka.

Tenisová kariéra.

Po úspěšných výsledcích mezi juniory vstoupil do mužského profesionálního tenisu v roce 1987. Premiérový turnaj ve čtyřhře získal o rok později s Milanem Šrejberem ve švýcarském Gstaadu. Debutový turnaj ve dvouhře vyhrál až pátým finálovým pokusem v srpnu 1991 na newhavenském turnaji, v němž porazil Gorana Ivaniševiće. Čtyřikrát se v kariéře probojoval do finále nejprestižnější skupiny turnajů – Grand Slamu — dvakrát ve dvouhře i čtyřhře.  Po finálové prohře v mužské čtyřhře na French Open 1990, kde vytvořil pár s Ivaniševićem, si zde zahrál finále dvouhry o dva roky později. V něm nestačil na obhájce titulu Američana Jima Couriera, když mu podlehl ve třech setech 7–5, 6–2, 6–1.  V sezóně 1996 se poprvé probojoval do finále na Australian Open, když se Stefanem Edbergem vybojoval titul v mužské čtyřhře. Jednalo se o poslední z jeho deseti deblových vítězství. Největší úspěch kariéry přišel o dva roky později. Na stejném melbournském grandslamu si zahrál finále dvouhry. Do turnaje nastupoval jako šestý nasazený. Ve čtvrtfinále svedl pětisetovou bitvu se čtvrtým nasazeným Jonasem Bjorkmanem, v semifinále přešel přes Slováka Karola Kučeru, jenž v předchozím kole porazil světovou jedničku Peta Samprase. Ve finále pak deklasoval devátého hráče turnaje Chilana Marcela Ríose stejným výsledkem, kterým zde porazil v československém finále roku 1989 Ivan Lendl Miloše Mečíře, tedy skórem 6–2, 6–2, 6–2. Úspěch jej katapultoval za Samprase na 2. místo žebříčku ATP ve dvouhře. Jednalo se o jeho vůbec poslední turnajové vítězství na okruhu ATP.  V sezóně 1998, kterou již nedohrál pro pozitivní dopingový test, mu dvakrát scházel jediný vítězný zápas k sesazení Samprase z „tenisového trůnu“, aby se stal světovou tenisovou jedničkou. Nejblíže tomu byl na dubnovém "Masters" v Monte Carlu, kde ve čtvrtfinále nestačil na Richarda Krajicka. Rozhodujícím momentem se stal tiebreak druhého setu, v němž prohrál 1–7 a celou sadu 6–7 na gamy. První dějství získal poměrem 6–4. Třetí, rozhodující set, pak ztratil 6–1. Ve čtyřhře byl nejvýše v kariéře klasifikován na 10. místě.  Velký zápas také sehrál v osmifinále US Open 1997, kde v pěti setech porazil obhájce titulu Peta Samprase.  Byl znám častým stříháním nohou, tzv. roznožkou po vítězném úderu.

Dopingová kauza.

Ve Wimbledonu 1998 měl pozitivní dopingový test, když mu byla v moči zjištěna přítomnost zakázaného anabolického steroidu nandrolonu v koncentraci dvacetinásobně převyšující prahovou hodnotu pro prohlášení testu za pozitivní.  V souladu s hlavou M Programu ITF mu byla nezávislou revizní komisí pozastavena činnost na jeden rok a odebrány body i peněžní výhra získané na turnaji. Korda se proti verdiktu komise odvolal k odvolacímu výboru ITF, který uznal existenci jím uváděných mimořádných okolností a pozastavení činnosti na jeden rok zrušil. Toto rozhodnutí vyvolalo negativní reakce mezi ostatními tenisty, z nichž někteří hrozili dokonce bojkotem nadcházejícího Australian Open. Pod tlakem veřejnosti a hráčů se ITF dne 8. ledna 1999 odvolal k Arbitrážnímu sportovnímu soudu (CAS) s požadavkem, aby soud roční zákaz činnosti potvrdil. Proti tomuto postupu se Korda bránil žalobou zpochybňující právo ITF odvolat se k CAS. V obou případech byl český tenista se svou obhajobou neúspěšný a původní trest zákazu činnosti na jeden rok byl Arbitrážním sportovním soudem s konečnou platností potvrzen.  K profesionálnímu tenisu se již nevrátil a ukončil aktivní kariéru.

Petr Korda (* 23. ledna 1968 Praha) je bývalý český tenista, který na profesionálních okruzích reprezentoval Československo v letech 1987–1992 a po jeho rozpadu Českou republiku mezi roky 1993–2000.


Typ plodu.

Typ plodu ořešáku je pro mnohé chyták. Někdy bývá označován za peckovici (drupa). Zdužnatělé povrchové vrstvy označované ne zcela přesně za exokarp a mezokarp se za zralosti nepravidelně roztrhávají a endokarp (pecka) puká ve hřbetních švech plodolistů. Přesněji by však měl být označován jako oříšek (nux) obalený srostlou, zdužnatělou číškou (=kupulou), která v době zralosti oříšku zasychá a rozpadá se.

Složení.

Vlašské ořechy, které ořešák produkuje, jsou velice výživné, neboť obsahují v průměru 70 % tuků, obsahujících zejména velice zdravé nenasycené mastné kyseliny, 18 % proteinů (bílkovin) a přibližně 3 % sacharidů (cukrů). Z mastných kyselin se jedná převážně o omega-3-mastné kyseliny, která pozitivně působí proti riziku aterosklerózy a jiných kardiovaskulárních chorob a podporuje u dětí rozvoj mozku. Ořechy jsou energeticky bohatým zdrojem. Vyjma mastných kyselin obsahují také bohaté zdroje vitaminu E, B1 či B6. Dále pak sůl, kyselinu listovou, minerály jako hořčík, měď a zinek. Celkově obsažené živiny působí pozitivně na lidskou psychiku, jsou cenné pro zdravé vlasy, pokožku, nehty i sexuální potenci.  Uvádí se, že konzumace ořechů má protizánětlivé vlastnosti, které se projevují hlavně u srdečních a cévních chorob. Pomáhají regulovat krevní tlak a udržovat nízkou hladinu cholesterolu. Mají antioxidační účinky, působí proti astmatu a posilují střeva.

Skladování.

Ořechy se skladují buď usušené v tvrdé slupce nebo vyloupané. Ve skořápce by se měly ořechy umístit na suché a větrané místo, čímž se sníží riziko pronikání plísní a plesnivění plodů. U vyloupaných plodů se doporučuje skladovat je v mrazáku po dobu maximálně 1 roku, v ledničce okolo 4 až 6 měsíců. V některých případech se vlašská jádra skladují i naložená v medu.

Využití.

Vlašské ořechy se využívají převážně v potravinářském průmyslu, a to v pekařství a cukrářství, kde se využívají jako dochucující nebo dekorační prvek.  Z ořechů se lisuje olej či se vyrábí alkoholický nápoj, tzv. ořechovka.

Vlašský ořech je druh ořechu (v podstatě pecka plodu ořešáku), plod ořešáku královského (Juglans regia L.), který se skládá z poživatelného jádra obklopeného pevnou dřevnatou skořápkou. Vlašské ořechy rostou na ořešáku přibližně od čtvrtého roku u roubovanců a od 12 let u semenáčů. Plody jsou na stromě obaleny do ochranné vrstvy, ve které dozrávají. Ze začátku je toto pouzdro zelené a během dozrávání tmavne a praská. Když je ořech zralý, vypadne z ochranného pouzdra na zem nebo spadne i s pouzdrem. Ořechy dozrávají od srpna do září.

核桃(英语:walnut)是胡桃属植物的核果。但在植物学上,核桃是胡桃属植物核果中的种子,不属于坚果。核桃可食用种子列表,最常见的是普通胡桃的坚果,而黑核桃及胡桃胡椒的核桃较少看到,核桃有丰富的蛋白质以及必需脂肪酸,含有的丰富的亚油酸甘油脂,能够为大脑提供基质所需。