Děj filmu.

Drama se odehrává na jedné blíže neurčené estonské střední škole. Introvertní Joosep nezapadl do třídního kolektivu a je vnímán ostatními jako outsider. Svojí uzavřeností „dráždí“ ostatní spolužáky (hlavně „vůdce“ třídy Anderse), kteří si z něho utahují – kradou mu sešity, zamykají ho v dívčích šatnách apod. Postupem času se žerty zvrhnou v šikanu. Jediný, kdo se postaví na stranu Joosepa, je spolužák Kaspar. Kaspar se sice také podílel na šikaně Joosepa, ale rozhodl se přestat kvůli nesouhlasu jeho přítelkyně They. Tento obrat ale rozzuří Anderse, který předtím s Kasparem udržoval přátelský vztah, a rozhodne se, že Kaspara odstaví a poštve proti němu všechny zbývající spolužáky. Právě to přinutí Kaspara uzavřít s Joosepem „přátelství“. Šikana vůči Joosepovi se stupňuje a Kaspar se ho snaží chránit, ale marně. Nakonec se stane terčem šikany i Kaspar. Všechno vrcholí „vtípkem“, kdy na Andersův pokyn pošlou falešný email Kasparovi a Joosepovi, ve kterém stojí, že chtějí jeden druhého vidět večer na pláži. Když Joosep a Kaspar dorazí, zjistí, že jeden druhému nepsali, ale vtom už se ukáže celá parta v čele s Andersem. S nožem na krku nutí oba k felaci a při tom pořizují fotografie, které chtějí dát na web. Tímto činem nastává zvrat v myšlení obou postav. Joosep v noci vezme zbraně a munici svého otce, který je vojenským fanatikem. Oba dva se pak následující den sejdou před školou, vezmou zbraně a jdou do jídelny. Během přestřelky v jídelně zabijí Anderse i ostatní spolužáky, kteří mu pomáhali. Bohužel zmatek v jídelně stojí život i jednu nevinnou studentku. Poté chtějí oba spáchat sebevraždu, ale pouze Joosep dokáže vystřelit. Film končí pohledem na Kaspara.

Zkažená mládež (estonsky "Klass", festivalový český název "Třída") je film estonského režiséra Ilmara Raaga, natočený v roce 2007. Na 42. Mezinárodním filmovém festivalu Karlovy Vary v létě 2007 byl oceněn zvláštní cenou poroty v soutěžní kategorii Na východ od západu a cenou Europa Cinemas Label.

失控的校园()是爱沙尼亚导演伊马瑞格所执导关于校园暴力的电影,于2007年3月16日上映。此外也另有共7集单集片长60分接续电影的剧情发展,剧集名为After Life(校园失控后)。


Původ jména.

Hebrejský název "Chevron" pochází ze slova "chaver" znamenající "druh, přítel". V arabštině "chalíl" znamená rovněž "přítel", což se vztahuje se k biblickému praotci Abrahamovi – Abraham jako "přítel Boží".

Historie.

Město je jedním z nejstarších na Blízkém východě. V biblických dobách zde sídlili Chetejci, mezi nimiž žil praotec Abraham. Zde v místě zvaném Kirjat Arba („Město Čtyř“) pochoval svou manželku Sáru v hrobě, který koupil od Chetejců (Genesis 23,2). Za času krále Davida byl Hebron hlavním městem izraelského království po dobu 7 let (až do Davidova dobytí Jeruzaléma). Po zániku Judského království a babylónském zajetí byl Hebron pod vládou Idumejců. Idumejský vládce Herodes nechal nad Jeskyní patriarchů postavit mauzoleum, které existuje dodnes. Poté přešlo město pod panství římské a později byzantské říše. Roku 638 byl Hebron dobyt Araby. Jeskyně patriarchů v byzantských časech kostel, bylo změněno na mešitu. Roku 1099 Hebron dobyli křižáci a svatyně se stala opět kostelem a na krátký čas od roku 1168 i katedrálou "biskupství hebronského". Od roku 1187 patřilo město opět muslimům. V roce 1267 byl vstup do svatyně zakázán židům i křesťanům pod trestem smrti. Tento zákaz zde platil 700 let. Od roku 1517 bylo město součástí Osmanské říše, od roku 1917 pod britskou okupací a mandátní správou.  Roku 1929 zavraždili hebronští Arabové během Hebronského masakru, který byl součástí arabských nepokojů v Palestině 67 Židů a dalších 60 zranili. Zbylí židovští obyvatelé poté město opustili. V roce 1931 se Židé na krátkou dobu vrátili, ale britská správa se rozhodla vystěhovat je, „aby předešla dalším masakrům“. Během první arabsko-izraelské války byl Hebron obsazen Arabskou legií a v letech 1948–1967 se stal součástí Jordánska. Od šestidenní války v červnu 1967 je město pod izraelskou kontrolou a byla opět obnovena židovská komunita ve městě (nové židovské město Kirjat Arba kromě toho vyrostlo na svazích východně od města). Teprve v roce 1967 byl také zrušen zákaz vstupu do svatyně pro židy a křesťany. V současnosti město patří do oblasti palestinské autonomní správy. V únoru 1994 radikální izraelský rabín Baruch Goldstein střelbou usmrtil ve svatyni 29 přítomných muslimů a 125 jich zranil.

Pamětihodnosti.

Staré město Hebronu je od července 2017 zapsáno na seznamu světového kulturního dědictví UNESCO, zároveň je zařazeno mezi památky světového dědictví v ohrožení.

Hebron (:, "Chevron", arabsky: "al-Chalíl") je město v oblasti Západního břehu Jordánu pod palestinskou správou. Nachází se ve starověké oblasti Judsko, v hornaté krajině 30 km na jih od Jeruzaléma (930 m n. m.). V současnosti zde žije asi 215 000 Palestinců a 600–800 židovských osadníků. V předměstí Kirjat Arba žije dalších 7000 Izraelců. Pro Židy je toto město druhým nejsvětějším na světě (po Jeruzalémě). Má velký význam i pro muslimy a také pro křesťany (jako město Abrahama, otce všech věřících). Město je sídlem Hebronské univerzity a Palestinské technické univerzity.

希伯仑(又译希伯仑, ; )是巴勒斯坦西岸地区城市,为希伯仑省的首府,也是犹太教中仅次于耶路撒冷的圣城,也是世界文化遗产之一。其位于耶路撒冷以南30公里,海拔高度为930米,有166,000名巴勒斯坦人、以及700至800名犹太居民。


Historie využití.

Hedvábí původně pochází z Číny. První zmínky o chovu bource morušového spadají už do 3. tisíciletí př. n. l. Vynalezení jeho výroby opřádá legenda: Podle ní se objev hedvábného vlákna datuje do roku 2640 př. n. l. Vypráví se, že jistý Chuang-Ti požádal svou ženu, aby zjistila, kdo škodí jeho morušovníkům. Manželka objevila bílé housenky, které vytvářely lesklé zámotky. Později jeden zámotek náhodou upustila do horké vody a zjistila, že z něj může vytáhnout jemné vlákno a navinout ho na cívku. Podle všeho tak objevila technologii výroby hedvábí, která zůstala po více než 2000 následujících let čínským tajemstvím. Hedvábí bylo velmi cenným obchodním artiklem. Bylo z Číny dováženo až do Persie či Říma, kde bylo s oblibou používáno. Výrobní monopol na hedvábí si Čína udržela až do 6. století (n. l.), pokus o vývoz technologie se trestal smrtí.  Technologie se podle pověsti rozšířila díky dvěma mnichům, kterým se podařilo dopravit pár bource morušového do Evropy. Od 7. století se hedvábnictví rozvíjelo hlavně v Byzanci. Díky obchodu s Araby se hedvábí rozšířilo i na jih. Definitivně se rozvinula jeho výroba během křížových výprav, kdy křižáci (za pomoci Benátčanů) po vyplenění Konstantinopole přivezli s sebou i chov bource. Díky Benátčanům se hedvábí rozšířilo po celé jižní Evropě. Na severu (např. Polsko) se potýkalo s problémy kvůli nedostatku přirozené potravy motýla – moruše bílé ("Morus alba").

Produkce bourcem morušovým.

Hedvábí vytváří pátý instar housenky bource morušového v době, kdy se tato housenka kuklí. Kukla se skládá z vrstev fibroinu a sericinu, fibroin je vylučován zadními částmi hedvábné žlázy, tyto buňky mají několikanásobně zmnoženou DNA, aby byly schopné produkovat takové množství fibroinového materiálu. V genu pro fibroin se opakují báze kódující tuto sekvenci aminokyselin: Gly-Ala-Gly-Ala-Gly-Ser. Sericin je zase produkován střední částí hedvábné žlázy a z chemického hlediska je bohatý na serin.

Zpracování.

Jeden kokon bource morušového obsahuje až 4000 m vlákna obaleného a navzájem slepeného "sericinem" (druh klihu). Sericin změkne v horké vodě, vlákna z 5–6 zámotků se spojí dohromady a při smotávání na viják se chladnoucím sericinem znovu slepují.  Nejdříve se odmotá z každého kokonu 500 až 1000 m vnější vrstvy obsahující méněcenné vlákno, které se později zpracovává podobným způsobem jako mykaná vlna na tzv. "buretovou" přízi. Hranice výpředu je asi 167 tex, výrobky jsou málo stejnoměrné a nopkovité.  Prostřední část kokonu, asi 1000 m v jednom kuse, je nejkvalitnější vlákno zvané "gréž". Gréž obsahuje ještě až 30 % sericinu. Teprve po jeho odklížení v louhu dostane vlákno správný lesk a ohebnost. Aby se nahradil úbytek váhy po odstranění sericinu a aby se vlákno dalo lépe zpracovávat, napouští se pak různými solemi.  Gréž se zpracovává ve tkalcovně jako jednoduchá příze z 8–10 vláken s velmi nízkým zákrutem v jemnosti až 10 tex nebo se z ní vyrábí skané příze. Podle stupně zakroucení se rozeznává: Z vnitřku kokonu zůstane asi 2000 m útržků 20–40 cm dlouhých. Z těch se vyrábí šapové příze až do jemnosti 2,5 tex výrobním postupem podobným spřádáni česané vlny. Hedvábí se často míchá s vlnou nebo se lnem, příze se používá na modní tkaniny. Tímto způsobem se také zpravidla zpracovává hedvábí tussah.

Vlastnosti.

Odklížené přírodní hedvábí má bílou barvu, zvláštní lesk, měkký omak a dá se snadno barvit. Tussah je hrubší, hnědé nebo žlutozelené vlákno, má tvrdší omak a je téměř bez lesku.  × V roce 2014 se celosvětově sklidilo 589 162 tun kokonů, ze kterých bylo odmotáno 168 333 tun surového hedvábí (82 % Čína, 16 % Indie) a v roce 2015 byla zaznamenána celková výroba 202 000 tun surového hedvábí. Jak ukazuje tabulka, přírodní hedvábí se v hlavních fyzikálních parametrech sotva liší od filamentů (umělých vláken s neomezenou délkou). Značné rozdíly jsou však v cenové hladině. Zatímco všechny běžné druhy umělých vláken se prodávají za poměrně stabilní cenu, kvalitní přírodní hedvábí kolísá (pod vlivem ekonomických i politických faktorů) mezi pěti- a desítinásobkem ceny běžného syntetického vlákna. V první polovině roku 2017 se pohybovala mezi 45 a 50 €/kg.

Použití.

Přírodní hedvábí může při použití na textilní výrobky konkurovat umělým vláknům jen tam, kde se vyžaduje zvláštní vzhled (lesk), efekt nebo určitá exkluzivita (móda) spolu se solidními užitnými vlastnostmi (tažnost, ohebnost, lehkost, izolační schopnosti).  Jsou to zejména  České tkalcovny vyrobily v roce 1989 asi 130 000 m hedvábných tkanin (spotřebovaly cca 0,002 % světové produkce přírodního hedvábí). (Novější údaje nejsou zveřejňovány).

Převážná část přírodního hedvábí se získává z výměšků housenky bource morušového. Je to jediné „nekonečné“ přírodní textilní vlákno (filament). Mimo výměšku bource morušového se k textilnímu zpracování hodí (asi 5–10 % celkového množství) tzv. planá hedvábí od několika jiných druhů housenek, z nich nejznámější jsou: tussah, "muga" a "eri". Vlákno těchto druhů je hrubší a z kokonu se u nich dá odmotávat jen kratší nepřetržitá délka. (Z kokonu bource morušového se získá bez přetrhu až 800 m, z tussahu maximálně 400 m, z mugy 250 m a eri se dá s délkami maximálně 2 metry použít jen na staplové příze).

丝绸是用蚕丝编制而成的纺织品。丝绸著名的光泽外表来自于蚕丝三棱镜般的纤维结构,这令布料能够以不同的角度折射入射光,并将光线散射出去。在中国,丝绸一词也指代人造的、具有与天然丝绸一样光泽的纺织品。


Zvonění.

Sady laděných zvonků původně sloužily zvoníkům jako možnost zkoušet si zvonění mimo místo, kde byly nainstalovány zvony klasické: namísto hodin strávených ve větrných věžích si mohli složité melodie zkoušet a učit se doma, aniž by tím někoho rušili. Jimi používané sady měly stejný počet zvonků jako ve věžích – většinou 6 nebo 12, laděných v diatonické stupnici.  Hlavní rozdíly mezi zvoněním na ruční zvonky a klasické věžní zvony:  Odlišná je také technika zvonění na tyto dva rozdílné druhy zvonů. Pro rozeznění klasického věžního zvonu zvoník zatáhne za zvonící lano, zvon se zhoupne, srdce, které visí stále svisle, udeří do věnce zvonu a zvon se zhoupne zpátky, čímž znova narazí do srdce. Oproti tomu ruční zvonek je překlápěn pohybem zápěstí z vertikální do horizontální polohy a zpět. V obou případech naráží srdce na protilehlé strany zvonu.

Typy zvonků.

V USA, kde jsou velmi populární tzv. "Handbell Choirs", hudební tělesa, zabývající se hraním na ruční zvonky, jsou využívány především tzv. „anglické zvonky“, (což neznamená, že musí být nutně vyrobeny v Anglii, jedná se o druh). Některé soubory sice používají zvonky vyrobené přímo v Anglii, drtivá většina ale zvonky firmy Malmark Bellcraftsmen nebo Schulmerich Carillons, obě z Pensylvánie (USA).  Existují dvě hlavní specifika anglických zvonků, liší se tvarem srdce a alikvotními tóny. Srdce zvonků drží čep, který zajišťuje, že bude mít srdce jen jednu osu pohybu. To je dále také brzděno pružinou, takže po rozeznění zvonu odskočí a znějící tóny jím nejsou tlumeny. Alikvotními tóny anglických zvonků bývají buď dvanácté tóny nad základním laděním nástroje (oktáva a čistá kvinta/duodecima), nebo, na což klade důraz nizozemská firma Petit & Fritsen, desátý tón nad základním tónem v moll (oktáva a malá tercie/malá decima), popřípadě desátý tón v durové tónině (oktáva a velká tercie/velká decima). Při výrobě zvonků se tyto alikvotní tóny pečlivě hlídají, zvonky jedné sady by měly mít shodný harmonický profil pro dokonalý souzvuk. Každá firma má svůj unikátní postup pro potlačení nebo naopak zdůraznění těchto určitých alikvotních tónů k vytvoření typických vlastností své značky.  V Británii se odlišují „anglické zvonky“ od „amerických zvonků“. Tradiční „anglické“ mají kožené rukojeti, kdežto u „amerických zvonků“ se k dosažení stejného efektu využívají moderní materiály: guma a plast (např. výše zmíněné americké firmy). Nicméně v Americe jsou jako anglické zvonky označovány všechny.  Zvoník obvykle drží zvonek obrácený vzhůru opřený o hruď, houpavým pohybem ruky a zápěstí zvonek posune dopředu a mírně sklopí dolů tak, že se srdce převrátí a narazí do věnce zvonku. Zvuk se pak buď nechá doznít, dokud neutichne úplně, nebo může být utlumen přiložením ruky, opřením zpět o hruď, jindy také položením na měkkou podložku.  Nejmenší zvonky můžou vážit méně než 10 dekagramů, ty největší a nejhlouběji znějící pak i více než 10 kilogramů.

Prezentace hry na zvonky.

Zvonkový soubor bývá vybavený větší sadou zvonků s větším celkovým rozsahem, přičemž každá sada obsahuje zvonky všech tónů dané chromatické stupnice. To umožňuje hrát složité rozpoznatelné melodie, jako opak ke klasickému vyzvánění.  Začínající soubory mohou používat už sady o 25 zvoncích = dvou oktávách, ovšem většinou bývají používány sady obsáhlejší, ty největší mívají sedm a půl oktávy a více.  Zvonky se chromaticky řazeně pokládají na stolky pokryté měkkou látkovou podložkou, která chrání bronzový povrch zvonků před poškozením a stejně tak nenechá zvonky rozkutálet se.  Způsob souborové hry na ruční zvonek se od hry na běžné orchestrální hudební nástroje také velmi liší. Jeden jediný zvonek sám o sobě je schopen zahrát vždy právě jednu stejnou notu konkrétní výšky. Z toho vyplývá, že každý zvoník obsluhující zvonek (zvonky) určité výšky dostane na starost všechny odpovídající noty této výšky, které se ve hrané skladbě objevují, a zahraje je v příslušnou dobu.

Ruční zvonek je zvon uzpůsobený k rozeznívání rukou. Zvon se drží zpravidla za rukojeť, většinou vyrobenou z kůže nebo plastu. Pohybem zápěstí se uvede do pohybu srdce uvnitř zvonu, které rozezní zvon samotný. Spíše než ke zvukové signalizaci se ruční zvonky používají ve vzájemně sladěných sadách jako hudební nástroj.

手铃是一种敲击乐器。由铃身、手柄和击锤三部分构成。铃身决定手摇铃发声,也决定单个手铃的音高,一般由铜制成。手柄通常由皮制成,目前也有用塑料制作的手柄。击锤由螺丝固定在铃身中,可以通过调整击锤来决定手铃的响度。乐手可以用多种方式演奏,最通常的方式是手摇,而手摇铃中的击锤会碰撞铃身而发声。由於单个手铃具有特定音高,因此手铃一般都包含若干音阶成套配置。


Popis nástroje.

Základ trubky tvoří mosazné trubice ohnuté do tvaru připomínajícího spirálu. Její první část (směrem od nátrubku) je válcového tvaru (64 cm), druhá část je kónická (67,5 cm), trubice celkově neměří více než 132 cm. Zvuk vzniká foukáním vzduchu do nátrubku přes sevřené rty, které mají podobnou funkci jako plátek u dřevěných nástrojů – rozechvívají sloupec vzduchu v nástroji, čímž vzniká zvuková vlna šířící se dále do nástroje fungujícího jako rezonátor. Tón nástroje se mění primárně změnou nátisku (změnou napětí rtů a tlaku vzduchu) – takto lze na trubku zahrát řadu alikvotních tónů (viz sekce prstoklad).  Oddělitelnou, ale nezbytnou součástí trubky je nátrubek, jehož tvar má veliký vliv na barvu tónu nástroje (stejně jako u ostatních žesťových nástrojů).

Princip a funkce ventilů.

Hráč může měnit výšku tónu nátiskem, což ale umožňuje hraní pouze řady alikvotních tónů. Současné trubky jsou chromatické, čili umožňují hru všech dvanácti tónů ve chromatické stupnici. To je možné díky třem různě dlouhým přípojným trubicím naletovaným uprostřed ozvučné trubice; každá přípojná trubice má svůj ventil ovládaný klapkou. Při stisku klapky se otevře přípojka, vzduch začne proudit i přes přípojnou trubici, celková délka ozvučné trubice se tím zvětší a tón nástroje se o určitý interval sníží. V současnosti se používají dva typy ventilových systémů, nástroje se kromě ventilů mírně liší i ve tvaru trubice.  Systém otočných ventilů patentoval Josef Riedl ve Vídni v roce 1832. Tento nástroj se někdy nazývá jako "německá trubka", používá se především v Německu a Rakousku (obrázek viz vpravo dole). Zmáčkne-li se klapka, pootočí se také otvor a zapojí tak další trubici do okruhu výdechového proudu. Německá trubka je celkově kóničtější, což má určitý vliv na barvu tónu. Tento typ trubky s oblibou obsazovali do svých symfonických děl němečtí skladatelé 19. století, pro věrné ztvárnění těchto kompozic je tedy vhodné obsadit žesťovou sekci právě těmito nástroji.  Systém pístových ventilů vznikl v roce 1814 a v roce 1839 jej v Paříži vylepšil François Périnet. Tento systém je mechanicky jednodušší než otočné ventily a je celosvětově používanější (včetně českých zemí). Nástroj je někdy označován jako "jazztrubka" – tento název vznikl v oblastech, kde byl běžněji používán systém otočných ventilů a posluchači se s nástrojem opatřeným svislými ventily setkali prvně až v tanečních a jazzových orchestrech. Je však třeba si uvědomit, že tento typ nástroje je starší než jazz samotný. Fotografie viz infobox vpravo nahoře.

Prstoklad.

Hráč může měnit tón trubky nátiskem, čímž dokáže vyloudit z nástroje řadu alikvotních tónů (viz řada tónů „OPEN“ ve schématu dole, notace je in C). Trubka patří mezi tzv. "poloviční nástroje" – kvůli její relativně úzké menzuře na ní sice není technicky možné zahrát první harmonickou frekvenci, tzv. fundamentál (na schématu by byl fundamentál malé c), trubka ale naopak snáze dosahuje vyšších alikvotních tónů než je tomu u nástrojů se širší menzurou. Příkladem tzv. "celých nástrojů", čili žesťových nástrojů s relativně širší menzurou, na které je možné zahrát i první harmonickou frekvenci, je pozoun.  Uváděný psaný tónový rozsah trubky končí na c3 (čili 8. harmonická frekvence), je však často rozšiřován zejména jazzovými hráči, kteří nátiskem dosahují až 16. harmonické frekvence.  Aby bylo na trubku možné zahrát nejen alikvotní tóny, ale všech dvanáct tónů chromatické stupnice, jsou na trubce přiletované klapkami ovládané přídavné trubice, které prodlouží proud vzduchu a sníží tak tón nástroje o určitý interval.  První klapka snižuje tón nástroje o velkou sekundu (2 půltóny), druhá o malou sekundu (1 půltón) a třetí o malou tercii (3 půltóny), kombinacemi těchto tří klapek lze dosáhnout všech dvanácti tónů v rozmezí oktávy. U některých typů piccolo trubek se objevuje i čtvrtá klapka, která snižuje tón o čistou kvartu (5 půltónů), což umožňuje jistější hru nižších tónů.  Schéma nahoře zobrazuje všechny dosažitelné tóny na trubku. Tóny v závorkách jsou o něco nižší než by měly být v rovnoměrně temperovaném ladění, zní falešně a hráči se jich snaží vyvarovat. Některé tóny jdou zahrát i více způsoby, například c2 lze zahrát bez použití klapek (jako 4. harmonická frekvence) nebo jako 5. harmonická frekvence e2 se stisknutou 2. a 3. klapkou (snížení tónu o 1 + 3 = 4 půltóny). Při současném stisku 1. a 2. klapky (2 + 1 = 3 půltóny) je intonace nástroje nepatrně vyšší, než při stisku samotné 3. klapky (3 půltóny).

Typy trubek.

Nejběžnějším typem trubky je trubka in B, časté je také ladění in C, již méně obvyklé jsou trubky in D, Es, F, G nebo A. V dřívějších dobách ještě nástroje nebyly chromatické a pro každou tóninu bylo nutné používat trubku v jiném ladění. Dnes je již možné hrát všech 12 tónů v oktávě a trumpetisté používají pro různé tóniny pouze jeden typ trubky; hráči jsou zvyklí transponovat původní part psaný pro nástroj v jiném ladění. Další důležité typy trubek jsou:  Trubka nesmí být zaměňována s kornetem, který má kóničtější a vícekrát zahnutou trubici, což mu dává o něco jemnější zvuk. Oba nástroje mají stejně dlouhou trubici (a z toho vyplývající stejný tónový rozsah), jsou shodně laděny in B, takže skladby pro trubku se dají hrát i na kornet a obráceně.  Další příbuzný nástroj – křídlovka, má ještě více kónickou trubici, což jí dává ještě bohatší zvuk. Pro lepší intonaci nižších tónů se u ní občas objevuje čtvrtá klapka.

Historie.

Trubka, podobně jako ostatní žesťové nástroje, má svůj původ v hraní na zvířecí rohy či duté zvířecí kosti. Primitivní trubky se objevily již ve starověku, původně měly spíše jiné funkce než čistě hudebně-estetické: povzbuzovaly odvahu útočících vojsk či doprovázely slavnostní okamžiky jako příchod panovníka. Tyto trubky se již vyráběly uměle z mědi, stříbra a též ze dřeva. Příkladem starověkého předchůdce moderní trubky je římská tuba.  Ve středověku měla trubka důležitou úlohu při zahajování rytířských turnajů, oslavách vítězů apod. Od 17. století má své místo i v orchestrální hudbě, nejvýznamněji se uplatnila v dílech J. S. Bacha a G. F. Händela. Trubky měly původně rovnou trubici, která byla však kvůli své délce nepraktická; v 15. století měla trubka esovitě zahnutou trubici a od počátku 16. století má již smyčkový tvar. V tomto období byly trubky nejčastěji laděny in D a zejména u vojska in Es. Hluboké trubky se nazývaly "principali", vyšší "clarini". Po této době slávy však nastává doba jistého úpadku, kdy trubka sloužila především k rytmickým akcentům a harmonickým výplním.  Trubky a lesní rohy dlouho mohly používat jen své alikvotní tóny, později se jejich fundamentál dal snížit nástrčkem – tj. krátkou trubicí vsunovanou obvykle mezi nátrubek a trubici (tento typ se nazývá jako tzv. "invenční trubka"). Tímto se však nástroj nezchromatizoval, jen mohl snížit své ladění o určitý interval. Snižcová trubka (viz sekce typy trubek) byla prvním pokusem o plně chromatickou trubku, který se ale neosvědčil. Ke konci 18. století byla trubka opatřena klapkovým zařízením (podobné jako mají dřevěné nástroje), oproti tradičním trubkám bez klapek však trpěla výrazně horší kvalitou tónu. Přesto však pro ni byla komponována význačná díla, např. Haydnův a Hummelův trubkový koncert.  Po jisté době stagnace trvající od dob baroka zažila trubka renesanci až po vynalezení ventilů na počátku 19. století, od této doby zaujímá důležité místo v každém orchestru a často se používá i jako sólový nástroj.

Využití v hudbě.

Sólová trubka.

Sólové koncerty pro trubku byly velice oblíbené zejména v době pozdního baroka, kdy sice trubky ještě neměly ventilový systém, ale hráči se naučili používat velice vysoké alikvotní tóny. Ty jsou od sebe vzdálené půl tónu i méně, v těchto vysokých polohách se tedy trubka stává de facto chromatickou. Obliba trubky jako sólového nástroje vzrostla zejména po vynalezení ventilů na počátku 19. století. Přehled níže ukazuje nejdůležitější koncerty pro trubku.

Využití v orchestru.

Trubky byly v barokním orchestru zastoupeny ve dvou až ve čtyřech (pokud vůbec), v nejvyšších polohách pomáhaly dokreslovat emotivně vypjaté momenty skladeb. V klasicistních a raně romantických orchestrech hrály trubky většinou pouze spolu s tympány a akcentovaly základní tón harmonie hrané orchestrem. Krátce po zavedení ventilového systému začala většina skladatelů uplatňovat trubky v orchestru i jako melodický nástroj. V současném komorním orchestru jsou zastoupeny dvě trubky, v symfonickém i více a v různých laděních. Trubka se významně uplatňuje mimo jiné v těchto slavných kompozicích:

Komorní hudba.

Trubka se v tradiční komorní hudbě neuplatňuje, zejména kvůli svému příliš hlasitému tónu (lesní roh se ale naopak prosadil – spolu s příčnou flétnou, hobojem, klarinetem a fagotem je typickou součástí dechového kvintetu). Z renesanční a barokní hudby se však několik komorních skladeb dochovalo, původně však psané zejména pro příbuzný žesťový nástroj cink.  S vynalezením ventilů se trubka stala ovladatelnější a její obliba pro komorní hudbu vzrostla, začaly se komponovat skladby pro smíšený komorní soubor, za všechny např. "Revue de Cuisine" od Bohuslava Martinů, a také skladby pro trubku a klavír. Přibližně od poloviny 20. století se do obliby dostaly různé žesťové soubory, zejména žesťový kvintet v obsazení dvě trubky, lesní roh, pozoun a tuba.

Jazz.

Již od počátků jazzu byla trubka vedle saxofonu jedním z nejdůležitějších melodických nástrojů. Svojí nezastupitelnou roli má jak v různých jazzových komorních souborech, tak i v big bandech.

Trubka (pro českou etymologii viz) je dechový žesťový nástroj, ze všech v současnosti používaných žesťových nástrojů dosahuje vůbec nejvyšších tónů (nepočítaje její menší variantu, piccolo trubku). Má široké využití prakticky ve všech hudebních žánrech – v klasické hudbě, jazzu, popu, latinskoamerické hudbě aj.

小号(英语:Trumpet),又称小喇叭,是一种铜管乐器。常用于古典音乐及爵士乐,是铜管乐器家族中音域最高的乐器之一。演奏小号时,吹奏者经过号嘴,以双唇振动空气来发声。现代的小号一般有3个按键(有时会有4个),透过让吹奏者按下按键来调低音高;按键通常为活塞式,而转阀式按键较为少见。一般最为常见的小号是降B调小号,为移调乐器。


Historie.

Uvádí se, že Ely odvozuje své jméno ze slova "eel" (anglicky úhoř) a přípony "-y" nebo "-ey" znamenající ostrov, tedy ostrov kde je mnoho úhořů. Toto tvrzení může odpovídat skutečnosti, protože Ely se nachází na ohraničené oblasti ("Isle of Ely") v močálech, které byly v minulosti bažinaté a byl zde bohatý výskyt úhořů.  Historie města se odvíjí od založení opatství roku 673 asi dva kilometry na sever ve vesnici "Cratenude", pod patronací svaté Ethelredy, dcery královny Anny. Opatství bylo zbořeno roku 870 dánskými nájezdníky a jeho obnova byla zahájena až po více než sto letech. Město bylo do roku 1071 jedním z posledních míst pod správou Angličanů po ovládnutí Anglie Normany pod vedením Viléma I. Velkolepá katedrála v Ely, kostel Svaté trojice, je také znám jako "Loď v bažinách" pro viditelnost její věže z velké vzdálenosti, jež tvoří dominantu nížinné mokřinné oblasti nazývané "Fens". Diecéze byla v Ely založena roku 1108. Stavba katedrály byla zahájena Vilémem I. roku 1083 a byla dokončena až roku 1351. Důvodem tak dlouhé doby její výstavby bylo zhroucení hlavní věže roku 1322, která pak byla znovu postavena v osmiúhelníkovém profilu. Biskupství v Ely bylo ustaveno roku 1109. Město se účastnilo Selské vzpoury roku 1381.  Oliver Cromwell bydlel v Ely po několik let poté co byl jmenován místním výběrčím daní roku 1636. Jeho původní dům pochází z 16. století a je v současné době využíván jako turistická informační kancelář a muzeum s několika místnostmi zachovanými ve stylu používaném Cromwellem.  Ely bylo neformálně považováno za město, protože zde sídlila diecéze a tento status byl potvrzen královskou chartou roku 1974. S počtem obyvatel 15 102 v roce 2001 je Ely třetím nejmenším městem Anglie (po Wellsu a City of London) a šesté nejmenší ve Velké Británii (menší jsou ještě St Davids, Bangor a Armagh).  Ely je nejbližší město, které se pyšní katedrálou, u Cambridge, které svou vlastní katedrálu nemá a patří do diecéze Ely. Tato diecéze se rozprostírá asi na 4 000 kilometrech čtverečních a zahrnuje asi 610 000 obyvatel (1995) a 341 kostelů. Patři do ní hrabství Cambridgeshire ( z výjimkou tří obcí na jihu), západní část Norfolku a několik obcí v Peterborough a Essexu a jedna z Bedfordshire.

Doprava.

Železniční stanice v Ely se nachází na "Fen Line" a je důležitou dopravní železniční křižovatkou se spojením do Cambridge, Londýna, Letiště Stansted, Ipswiche, Marchu, Peterborough, Nottinghamu, Manchesteru, Birminghamu, Liverpoolu a Norwiche.

Sport.

Řeka protékající městem je populárním místem pro veslování a existuje zde velká loděnice. Tým Cambridgeské univerzity má na jejím břehu svou vlastní loděnici a na řece trénuje pro pravidelné veslařské závody s týmem Oxfordské univerzity. Tento závod se v roce 1944 konal na řece Great Ouse nedaleko Ely, a jednalo se o jediný případ v historii tohoto závodu kdy místem utkání nebyla řeka Temže.

Ely je město nacházející se na východě hrabství Cambridgeshire v regionu Východní Anglie 103 kilometrů severovýchodně od londýnského Charing Cross. Město je atraktivní pro velké množství zachovalých historických budov lemujících křivolaké, obchody obležené uličky. Každý čtvrtek a sobotu jsou zde pořádány trhy. Město bylo do 18. století významným přístavem, do té doby než byly vysušeny okolní bažiny.

伊利(英语:Ely),英国英格兰东剑桥郡的城市、民政教区,位于剑桥市东北偏北约14英里(23公里),为英格兰第三小城市(仅次于萨默塞特郡韦欧斯市及大伦敦伦敦市)及英国第六小城市(亦仅次于威尔士圣戴维兹市、班戈市和北爱尔兰阿马市),历史可溯自600年代。该城位于大乌兹河西岸,970年始建,本属于本笃会隐修院的伊利大教堂是伊利最著名的风景及旅游景点。


Historie.

Fiat 500 byl představen v červenci 1957 jako nástupce modelu Topolino, se kterým měl společné především miniaturní vnější rozměry. Konstrukce vozu, jehož celková délka činila necelé 3 metry, byla téměř shodná s větším příbuzným modelem 600. Dvouválcový, vzduchem chlazený motor byl uložen vzadu a poháněl zadní nápravu. Objem 479 cm stačil k max. výkonu 13 koní (10 kW). Díky nízké hmotnosti, pouhých 470 kg dokázal vůz dosáhnout nejvyšší rychlosti 85 km/h. Fiat 500 měl nezávislé zavěšení všech čtyř kol (přední na vrchních příčných ramenech a spodním příčném listovém peru, zadní náprava byla úhlová s šikmou kyvnou osou), čtyřstupňovou nesynchronizovanou převodovku a bubnové brzdy, které spolu s převodovkou zůstaly beze změn až do konce výroby. K typickým znakům patřily také vzadu zavěšené dveře, které zůstaly až do roku 1965. Vůz poskytoval místo čtyřem cestujícím, kteří mohli ocenit plátěnou střechu, u původních modelů srolovatelnou po celé délce střechy, u novějších výklopnou v přední části. Zadní okénka nebylo možno otevřít, vpředu byly výklopné větrací trojúhelníky a klasická stahovací okénka. Mezi největší přednosti patřila také nízká spotřeba vozu, která činila necelých 5,5 litru na 100 km. Ideálně se tak hodil do městského provozu. Díky nízkým nákladům na pořízení a provoz se stal automobil dostupný i pro obyčejné Italy, úspěch zajišťovala také neustálá modernizace a uvádění nových modelů.  Úspěch lidového Fiatu 500 dokazuje také jeho výroba nejen v Itálii, ale také v jiných evropských zemích. Licenčně se vyráběl od roku 1961 v německé továrně v Heilbronnu, patřící dříve automobilce NSU. Vyráběl jej také Seat nebo firma Motor Holdings na Novém Zélandu. V licenci jej vyráběla také Steyr-Puch v rakouském Štýrském Hradci, od roku 1957 do 1969. Tato značka se také postarala o výkonnou variantu nazvanou Steyr-Puch 500, která konkurovala italskému Abarthu nebo vozům Mini Cooper.

Modely.

První velká změna přišla v roce 1960, kdy byl představen model 500D. Objem motoru byl zvýšen na 499 cm, výkon stoupl na 18 koní (13,5 kW) a došlo také ke změně střechy. Větší změny nastaly až při uvedení modelu 500F. Především došlo k výměně vzadu zavěšených dveří za konvenční. Výkon motoru se opět zvýšil, nyní na 21 koní (16 kW), došlo také na revidování převodovky a změnu zadní nápravy.  V roce 1968 přišla na trh nová luxusnější verze Fiatu 500 s označením "Lusso" nebo pouze L. Toto nejvyšší provedení se vyznačovalo oproti modelu 500F, který hrál úlohu základního modelu, předně novým interiérem. Přístrojová deska se podobala té z většího modelu 600D, cestující mohli také ocenit nastavitelná opěradla, sklopné sedačky či koberečky na podlaze. Vnějším rozdílem mezi modely F a L byly chromované lišty na náraznících. 500L se vyrábělo do roku 1972.  Poslední verzí modelu 500 bylo provedení R, nazývané "rinnovata". Nabízelo se od roku 1972 do roku 1975. Mělo nový motor o objemu 594 cm z modelu 126, který dával mu poskytoval historicky nejvyšší výkon 23 koní (17 kW) a max. rychlost 95 km/h. Právě především model 126, který se prodával souběžně s modelem 500R od roku 1972, zapříčinil klesající prodeje Fiatu 500 a jeho následné ukončení výroby v roce 1975.

Giardiniera (1960-1977).

V roce 1960 byl Fiat 500 představen také jako kombi, které překvapovalo svojí prostorností. Kvůli většímu kufru musel být motor uložen vodorovně pod podlahu vozu. Byl také prodloužen rozvor. Naopak beze změny vydržely až do ukončení výroby vzadu zavěšené dveře. Od roku 1966 byla Giardiniera vyráběna italskou firmou Autobianchi, pod jejímž označením přežila původní Fiat 500 o dva roky.

Abarth Fiat 500.

Podvozek Fiatu 500 často posloužil nejrůznějším úpravcům. Dvorní úpravce Fiatu - Abarth, vyráběl v letech 1957 až 1971 svoji vlastní výkonnější variantu modelu 500. Byl připraven pro závody, ale několik vozů se dostalo i do prodeje. Na výběr byly dva motory - 594 cm3 o výkonu 23,5 kW a 695 cm3 o výkonu 27,9 kW.

Fiat 500, označovaný také jako Nuova 500, je malý osobní automobil vyráběný italskou automobilkou Fiat mezi lety 1957 až 1975. Nástupce úspěšného modelu Fiat 500 Topolino se stal díky svým módním zakulaceným tvarům, malým rozměrům a nízké ceně jedním z nejúspěšnějších lidových vozů. Za 18 let produkce sjelo z výrobních pásů přes 3 500 000 exemplářů a dokázalo tak doslova postavit velkou část Itálie na kola, stejně jako Ford T počátkem 20. století Ameriku.

菲亚特500(Fiat 500)是意大利菲亚特车厂于1957年至1975年间生产的一款经济车型,属小型车款。


Historie.

Původně to byla ceremoniální vlněná čelenka, s níž byly ve starověkém Řecku zobrazovány některé bohyně (např. Héra, Deméter) a bohové (Dionýsos, odtud nazývaný "mitroforos"); v Římě ji nosili cizinky, prostitutky a archigallus (představený gallů, kultu kněží bohyně Kybely).  Od 10. století se začala užívat jako pokrývka hlavy křesťanských biskupů a opatů. Při investituře, tj. uvedení do úřadu, ji zprvu biskupovi vkládal na hlavu papež, arcibiskupovi biskup, opatovi buď také papež (u exemptních klášterů) nebo představený řádové provincie či kongregace ("pater abbas").

Podoba.

Raně křesťanská infule měla uzavřený tvar zaoblené čepice z vlněného sukna s podšívkou z lněného plátna a se dvěma našitými vlněnými pruhy volně visícími na záda (viz například dochovaná infule sv. Simeona v Trevíru), ve 12.století ještě se dvěma oblými výstupky. Pro papeže z ní byla odvozena tiára homolovitého tvaru, přepásaná třemi obroučkami korun.  Během 13. století převládl otevřený tvar infule se špicemi rovnostranného trojúhelníka, v němž původní čepice zůstala jako podšívka (viz například tzv. Mitra svatého Vojtěcha ve Svatovítském pokladu na Pražském hradě). Během 15.–16. století se tvar měnil od rovnostranného trojúhelníka ke stále vyššímu trojúhelníku rovnoramennému. Po reformaci se infule stala insignií římskokatolických biskupů, reformované církve ji postupně přestaly užívat. Východní církve zůstaly u tradice raně středověké uzavřené infule homolovité nebo užívají infuli sféricky vydutou (patriarchové církví arménské, koptské či pravoslavné ruské).

Názvosloví.

Tato špičatá kněžská čepice je v českých zemích známá spíše pod názvem mitra, což je řecké slovo stejného významu, termín se užívá také v angličtině. "Infulovat" znamená propůjčit právo nosit mitru; mimo biskupů měli toto právo i někteří další církevní hodnostáři, jako opati, kapitulní probošti (kapitulní dignitáři) nebo arciděkani. "Infularius" je označení přisluhujícího (ministranta) při křesťanských obřadech, jehož úlohou je držet mitru v době, kdy ji církevní hodnostář právě nemá na hlavě. Slouží-li bohoslužbu, má biskup po sejmutí mitry na hlavě čepičku solideo neboli pileolus. Trojstupňová mitra užívaná dříve papeži (posledním byl Pavel VI.) se nazývá tiára.  Podle výzdoby se rozlišuje "mitra pretiosa" (zdobená drahokamy, perlovou výšivkou, emailovými aplikami či sklem), "mitra auriphrigiata" se zlatou výšivkou, a "mitra simplex" jednoduchá, v různých liturgických barvách

Infule (latinsky "infula") čili mitra je ceremoniální či kultická pokrývka hlavy užívaná převážně římskokatolickými hodnostáři (od hodnosti probošta a opata po papeže).

主教冠(又称主教冕、法冠或礼冠;;)是天主教、东正教、圣公宗等基督宗教高级神职人员(即主教)在礼仪上配戴的帽子。


Vzdělání a politické začátky.

Mijazawa se narodil ve Fukujamě v prefektuře Hirošima. Na Tokijské císařské univerzitě vystudoval práva. Od roku 1942 pracoval pro ministerstvo financí. V roce 1953 byl zvolen do Horní komory japonského parlamentu, zde pracoval do roku 1967, kdy přešel do Dolní sněmovny.

Vrcholná politika.

Mijazawa zastával řadu důležitých pozic. V roce 1970 se stal na rok ministrem pro pořádání Světové výstavy v Ósace, v letech 1974–1976 byl ministrem zahraničních věcí; v letech 1977–1978 byl generálním ředitelem Agentury pro ekonomické plánování, 1984–1986 šéfem sekretariátu vlády. V roce 1987 si ho vybral premiér Noboru Takešita jako svého ministra financí, ale o rok později musel v důsledku korupční aféry rezignovat. Stal se také členem mezinárodní Trilaterální komise, která vznikla v roce 1973 z iniciativy Davida Rockefellera, a která má přispívat k politické a ekonomické spolupráci zemí Evropy, Severní Ameriky a Pacifiku.

V úřadě premiéra.

V roce 1991 byl zvolen předsedou vládnoucí liberálně demokratické strany a současně převzal 5. listopadu i úřad ministerského předsedy. Jeho vláda schválila zákon, podle něhož může Japonsko vysílat do zahraničí vojenské mírové síly, a uzavřela obchodní smlouvu s USA. Mijazawa rovněž představil vizi ekonomických reforem pro povzbuzení japonského hospodářství v 90. letech. V roce 1993 předsedal skupině zemí G8. 9. srpna 1993 rezignoval, když jeho vláda ztratila důvěru parlamentu. Tím skončilo období nepřetržité vlády liberálně demokratické strany v zemi.  Později se Mijazawa vrátil do politiky jako stínový ministr, v letech 1999–2002 byl opět ministrem financí ve vládách Keizó Obučiho a Joširó Moriho. V roce 2003 se definitivně vzdal svého parlamentního křesla a odešel na odpočinek.

Kiiči Mijazawa (: 宮澤 喜一, "Mijazawa Kiiči"; 8. dubna 1919, Fukujama – 28. června 2007, Tokio) byl japonský politik a 78. japonský ministerský předseda v letech 1991–1993, ministr zahraničí 1974–1976.

宫泽喜一(1919年-10月8日-2007年-6月28日),祖籍广岛县福山市金江町,生于东京市,是日本政坛少有的先后担任过内阁四大要职(内阁官房长官、大藏大臣、外务大臣、通产大臣)的政治家,后担任日本第78任首相。


Děj.

Příběh začíná citátem tragédie Atys francouzského dramatika a libretisty Philippa Quinaulta: Vypravěč, k ničemu nevázaný muž, jenž zdědil určité jmění a přiklání se k přísně fyzikálnímu pojetí světa se vydává na plavbu z přístavu Batavia na Jávě po Sundském souostroví. Nemá konkrétní cíl, pudí jej nutkavý nepokoj. Loď veze náklad bavlny a oleje z Lakadiv.  Po mnoha dnech plavby se objeví na obloze podivný mrak, začne být nesnesitelné vedro a vzduch je nehybný. Tyto příznaky nikterak neruší kapitánovu bohorovnost, jenž prohlásí, že nehrozí žádné nebezpečí.  Tento omyl stojí životy všech členů posádky kromě vypravěče a starého Švéda, kteří jako jediní přežijí masivní vlnu, jež se z boku převalí přes loď. Vítr si hraje s poničeným plavidlem a žene jej před obrovitou vodní stěnou. Útrapy na rozbouřeném moři trvají celých pět dní, kdy se zoufalá dvojice živí pouze kousky palmového cukru. Připoutají se k pahýlu stěžně a zarputile shlížejí na zuřící oceán v očekávání smrti. Ta přijde a vezme si s sebou starého Švéda, když se předtím loď plovoucí v podivuhodné vodní strži střetne s cize vypadající lodí velkých rozměrů. Neznámá loď se na ně zřítí z vodního srázu a vypravěč je vymrštěn na její palubu.  Zde se nejprve ze strachu ukryje, pak však zjistí, že posádka včetně kapitána se chová podivně. Všichni vypadají věkovitě a nikdo nebere jeho přítomnost na vědomí. Uvědomí si, že nikdo z členů lodi jej nevidí ani neslyší. Zřejmě se z lodi nezachrání a tak začne sepisovat svůj příběh. Loď pluje stále k jihu, míjí ledové bloky a snad míří přímo k jižnímu pólu. Nikým nepovšimnutý muž na palubě stačí vhodit zaznamenaný příběh v láhvi do moře, než se loď dostane do obrovského víru a je jím pohlcena.  V epilogu E. A. Poe uvádí :  Nejasností zůstává uvedený datum 1831, povídka vyšla v roce 1833 v listu "The Baltimore Saturday Visiter", je možné, že se jedná o chybu v překladu či překlep.

Analýza.

Děs povídky těží z popisu světa za hranicemi lidského chápání. Vypravěč v úvodu zdůrazňuje, že se pevně spoléhá na fyzikální, smysly prozkoumané pojetí světa a reality. Tento životní postoj bere za své, když se muž po strastiplné pouti oceánem střetává s neznámou lodí, která nepůsobí dojmem, že je ze skutečného světa. Ví, že se nikdy nedopátrá povahy těchto nových zážitků.  Poeův životopisec Kenneth Silverman tvrdí, že příběh je „crescendo stále přítomné hrůzy ve tváři věčného cizince a bezprostřední katastrofy“. Tato vyhlídka neznámé katastrofy vypravěče zároveň děsí i aktivizuje. Stejně jako hlavní postava v jiné autorově povídce Berenice žije vypravěč především studiem knih.  Cizí loď, na níž se vypravěč ocitne evokuje legendární loď duchů Bludného Holanďana. Řada kritiků prohlašuje, že závěr povídky odkazuje na teorie Dutozemě Johna Clevese Symmese a Jeremiaha N. Reynoldse. Symmes a Reynolds ve svých teoriích zastávají názor, že planeta Země je uvnitř dutá a obývaná a její nitro je přístupné přes otvory na obou pólech. Tato idea byla považována za vědecky věrohodnou během 19. století. Poe také začlenil Symmesovy teorie do svého pozdějšího románu "Příběhy Arthura Gordona Pyma" ("The Narrative of Arthur Gordon Pym of Nantucket" - 1838). Dílo vykazuje mnoho podobností s povídkou Rukopis nalezený v láhvi včetně náhlého konce v Antarktidě.  Poeovo dílo může parodovat více bizarních tvrzení Symmesovy teorie. Někteří učenci předpokládají, že povídka byla míněna jako parodie či satira na mořské příběhy, obzvláště ve světle absurdního děje a faktu, že vypravěč je přesto schopen zaznamenávat veškeré příhody do deníku. Další povídky včetně Bon-Bonu, které E. A. Poe napsal během tohoto období byly pojaty humorně nebo jako burleska William Bittner například napsal, že parodovaly konkrétně romány skotské spisovatelky Jane Porterové "Sir Edward Seaward's Narrative" (1831) a "Smyzonia" (1820). Pod pseudonymem „kapitán Adam Seaborn“ se může skrývat John Cleves Symmes.

Kritické odezvy.

Redaktoři, kteří poprvé publikovali povídku Rukopis nalezený v láhvi ji nazvali „nesmírně přitažlivou díky své energické a poetické imaginaci, bohatému stylu, plodné invenci a různým kuriózním znalostem“. Poeův žák Scott Peeples shrnuje význam povídky větou „příběh, který zahájil kariéru E. A. Poea“.  Povídka se pravděpodobně stala inspirací pro román Bílá velryba amerického spisovatele Hermana Melvilla. Jak poznamenal Jack Scherting:

Poznámky.

V povídce je zmíněno několik měst a geografických útvarů:  Geografické útvary:  Města:

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Rukopis nalezený v láhvi:  Pod názvem Rukopis nájdený vo fľaši:

Rukopis nalezený v láhvi (v originále "MS. Found in a Bottle") je povídka Edgara Allana Poa z roku 1833. Původně byla uveřejněna v roce 1831 a autor se teprve po uplynutí několika let seznámil s mapami od Mercatora, které zachycují místa, kde se příběh odehrává.

《瓶中稿》是一部由爱伦·坡于1833年所著的短篇小说,当时发布在杂志 Baltimore Saturday Visiter上,此作品为爱伦·坡嬴得巴尔的摩《星期六游客报》举办的征文比赛首奖,并获得50美元奖金。


Crossdressing a fetiš.

Crossdressing se často považuje za synonymum transvestitismu. Pojmy jsou skutečně hodně podobné, nejsou však zcela identické. Za crossdressing se totiž označuje konkrétní okamžik výměny oblečení, kdežto transvestitismus je označení formy fetišismu. Tedy každý transvestita je crossdresser, ne každý crossdresser je transvestita. K oblékání šatů opačného pohlaví mohou vést i jiné motivy než fetišistické. Například mužský herec hrající ženskou postavu (a oblékající se proto do ženského oblečení) je crossdresser, nicméně nemusí být transvestita.

Crossdressing a sexuální orientace.

Oblékání šatů opačného pohlaví je též součástí stereotypních představ spojovaných s homosexualitou. Představuje-li oděv výrazný vnější znak pohlavní identity a rozdílnosti pohlaví, pak je představa opačného oblékání součástí způsobu, jakým se lidé vyrovnávají s jevy překračujícími zažité kategorie mužství a ženství. Gayům je tak – podle těchto představ – přisuzováno nošení ženských šatů a lesbám oblékání mužských oděvů. To může být spojováno s výsměchem nebo odporem, jak dokládá třeba zobrazování homosexuálních postav v kinematografii kolem poloviny 20. století. Hrdá, až provokativní stylizace do těchto stereotypních rolí bývá naopak jedním ze způsobů přijetí své identity ze strany některých homosexuálních jedinců a objevuje se v historii LGBT hnutí, ku příkladu jako součást tzv. průvodů gay hrdosti. Specifickou formou jsou tzv. „drag queens“ a „drag kings“.

Crossdressing a náboženství.

Takovéto jednání je popsáno v Bibli, konkrétně v knize Deuteronomium, která jej zapovídá. Přímo uvádí: „Žena na sebe nevezme, co patří muži, a muž neobleče, co nosí žena. Hospodin, tvůj Bůh, má v ohavnosti každého, kdo to činí.“

Crossdressing (: "oblékání křížem") je oblékání oděvu, který v dotyčné společnosti patří opačnému pohlaví (muž si obléká ženské oblečení, žena mužské). Osoba praktikující crossdressing se nazývá crossdresser. Crossdressing je praktikován oběma pohlavími, častější jsou ale případy, když se muži oblékají do ženských šatů, než když se ženy převlékají za muže. Pro crossdressera bývá někdy používána zkratka Cd.

变装(英语:Cross-dressing, CD)是人类一项受予复杂解释的行为,指任何人为任何理由、动机穿着「在传统的表达上被视为属于另一个性别」的服装,有时也会搭配化妆。成语「易弁而钗」就是男扮女装的意思。而实际是男性的伪娘虽不一定要变装,但也常透过这样的装扮来表现自己或更突显女性美。如果连容貌也改变成特定的异性,则进入到易容的范畴。


Výskyt.

Velryba grónská je typickým obyvatelem studených arktických a subarktických vod severní polokoule. Lze se s ní setkat všude tam, kde nejsou souvislá pásma ledových ker, obecně při pobřeží severní Kanady a Aljašky V zimě táhne do Beringovy úžiny a k pobřeží Labradoru.

Popis.

Velryba grónská má robustní tmavé tělo a velkou hlavu trojúhelníkového tvaru. Na spodní čelisti, v podstatě na bradě, je viditelně bíle zbarvena a poseta nepravidelnými černými flíčky. Velryba grónská dosahuje délky 14–18 metrů a hmotnosti okolo 50–100 tun (samice mívá větší rozměry než samec). Samotný jazyk této velryby může vážit až 900 kilogramů. V současnosti se tak jedná o jeden z pěti největších druhů kytovců (a tedy i živočichů) na světě.  Vyznačuje se především mohutnou hlavou, s jejíž pomocí dokáže prorazit až 60 cm silnou vrstvu ledu. Dále také až osm metrů dlouho ocasní ploutví, jež tvoří 40 % z celé délky těla. Disponuje silnou vrstvu podkožního tuku o tloušťce až 70 cm, který ji chrání před nízkými teplotami. Na moři se pohybuje zpravidla pomalejším tempem; průměrně plave rychlostí 2,5 km/h, v případě nutnosti zrychlí i na 10 km/h, a nepotápí se do velké hloubky (maximálně asi do 150 metrů). Je schopna setrvat pod vodou až jednu hodinu, obvykle se však ponoří na méně než 20 minut. Při nízké viditelnosti se orientuje pomocí echolokace. Svými dvěma dýchacími otvory umístěnými na vrcholu hlavy dokáže vytrysknout vodu do výšky čtyř až šesti metrů.

Jedinečný genom.

Velryba grónská má asi tisíckrát více buněk v organismu než jiní savci a měla by tak být obecně náchylnější na onemocnění související s věkem. Přesto má naopak mnohem vyšší odolnost proti stárnutí a je rovněž téměř imunní vůči nádorovému onemocnění. Při zkoumání jejího genomu vědci nalezli dvě konkrétní alely, které by mohly být zodpovědné za pozoruhodnou dlouhověkost této velryby. Jedinečná genetická informace může rovněž odhalit, jakým způsobem pracuje její nezvykle pomalý metabolismus.

Chování.

Komunikace.

Velryby grónské se mezi sebou dorozumívají rozmanitou směsicí silných nízkofrekvenčních zvuků, nepřesahujících hranici 1000 Hz. Intenzivnější komunikace probíhá zejména během migrace. V období rozmnožování se pak projevují souvislejšími písněmi s pravidla déle trvající frekvencí. Studií z let 2010–2014 při které bylo zkoumáno asi 300 velryb, bylo zaznamenáno na 184 různých zvuků. Podle vědců mají velryby grónské široký často se měnící repertoár a zvuky jimi vydávané připomínají jazzovou hudbu.

Potrava.

Živí se planktonem a obzvláště drobnými korýši (krilem), kterého je schopna za jediný den spořádat na dvě tuny, tedy asi 20 milionů těchto malých mořských členovců. Technika jejího lovu spočívá v tom, že do jejich hejn pomalu vplouvá se zcela otevřenou tlamou. Namísto zubů je na bocích horní čelisti vybavena přibližně 350 kosticemi, které jí pomáhají potravu vycedit. Uchopenou kořist udrží těmito rohovitými hřebeny v tlamě a zároveň se pomocí nich zbaví přebytku nabrané vody. Spodní čelist je po stranách silně zahnutá a v podstatě imituje obrovskou lžíci.  Dlouho se vědci domnívali, že kytovci postrádají čichové ústrojí, avšak výzkum mozku u velryby grónské prokázal, že obsahuje mimo jiné i čichový trakt. Rovněž má na rozdíl od většiny ostatních druhů oddělené nosní dírky a pravděpodobně je tak schopná vnímat pach ve vzduchu, čímž si možná usnadňuje vyhledávání potravy.

Rozmnožování.

Tento kytovec se páří na konci zimy, tedy na jaře nebo na začátku léta. Samice je březí 13 až 14 měsíců a mládě tak rodí následujícího roku během dubna až června. Ihned po narození je vybaveno silnou tukovou vrstvou a do půl hodiny dokáže samo plavat. Dosahuje délky 4 až 4,5 metru a hmotnosti přibližně jedné tuny. Matkou je kojeno po dobu maximálně jednoho roku a ve věku 10 až 20 let je velryba grónská pohlavně vyzrálá. Dožívá se obvykle 40–50 let, avšak byli uloveni jedinci, kterým bylo více jak 100–200 let.

Ohrožení.

Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) určil druh za málo dotčený. Globální populace pravděpodobně roste a biologové na základě neúplných studií odhadují, že v mořích žije okolo 10 000 dospělých jedinců. Nicméně tři z celkem asi pěti známých populací považují odborníci za ohrožené, další za zranitelnou a teprve poslední zbývající za málo dotčenou.  Už v 17. století byla velryba grónská obětí zničujících velrybářských expedicí. Jejími komerčně velmi cennými přednostmi, kterými jsou silná vrstva tuku, rohovité kostice z keratinu a obecně jako ohromný zdroj obživy, byla dohnána téměř k záhubě. První ochranný pakt vznikl teprve ve 30. letech 20. století a údajně se jednalo o vůbec první svého druhu, který se týkal ochrany divoké fauny. Učiněno tak bylo díky tehdejší mezinárodní organizací vystupující pod názvem Společnost národů, založené po konci první světové války. Dnes je velryba grónská součástí takzvané Washingtonské úmluvy – CITES, uvedena v příloze I, a také je zapsána v Úmluvě o ochraně stěhovavých druhů volně žijících živočichů – CMS (angl. "Convention on the Conservation of Migratory Species of Wild Animals"), rovněž v příloze I.  V současnosti je komerční lov těchto velryb striktně zakázán, neboť byl hlavní příčinou úbytku populace. Výjimka je uložena pouze domorodým národům, pro které jsou tyto kytovci zdrojem živobytí. Stanovené limity střeží příslušné organizace, kterou je například Mezinárodní velrybářská komise (IWC).  V budoucnu může velrybu grónskou ohrozit rostoucí průmyslová aktivita (těžba ropy a zemního plynu), vyšší frekvence lodní dopravy a s tím spojený rybolov, a v neposlední řadě jejich ilegální lov porušující stanovené a velmi omezené normy.  Na základě rychle rostoucí průměrné teploty v arktické oblasti došlo během tohoto století k výraznému úbytku mořského ledu a předpoklady jsou takové, že bude-li tento trend pokračovat, v letních měsících dojde k jeho úplnému zmizení. Pro velryby budou však tyto krátkodobé změny s největší pravděpodobností pozitivní, neboť by se tímto rozšířil areál možných lovišť. Celkový dopad je však neznámý či ryze spekulativní.

Velryba grónská ("Balaena mysticetus") je kytovec žijící ve studených mořích severní polokoule, kde se zdržuje po celý rok. Patrně se jedná o nejdéle žijícího savce, schopného dožít se 200 a více let. Na rozdíl od většiny kytovců postrádá hřbetní ploutev a může žít i v malých skupinách čítajících asi 14 jedinců. První se o něm zmínil švédský přírodovědec Carl Linné ve své publikaci "Systema Naturae" (10. vydání, rok 1758). Mezinárodní svaz ochrany přírody (IUCN) určil druh za málo dotčený.

弓头鲸(学名:"Balaena mysticetus")旧称 北极鲸,又称 北极露脊鲸、格陵兰露脊鲸、格陵兰鲸、巨极地鲸,是须鲸小目、露脊鲸科下一种生活在北极海域的大型鲸,成年后体长可达 20 米 (雌性比雄性大)。


Prameny.

Nedostatek soudobých pramenů znesnadňuje rekonstrukci bitvy u Naissu a souvisejících dějů, podobně jako je tomu v případě celého krizového období, v němž se římská říše nacházela ve 3. století. Dochované popisy události, zachycené zejména v dílech historiků Zosima, Zonara, Georgia Synkella a v Historii Augustě, vycházejí ze ztracených dějin sepsaných Athéňanem Dexippem. Útržky jeho textů se zachovaly pouze v Historii Augustě a ve výtazích obsažených v byzantských sbírkách z 9. století. Někteří novodobí historikové zpochybňují však správnost Dexippem podávaných informací. Bádání ztěžuje dále skutečnost, že díla čerpající z Dexippa se rozcházejí v líčení události. Císařská propaganda konstantinovské dynastie, odrážející se v tehdejší literární tvorbě, nadto zkomplikovala určení sledu jednotlivých dějů. Veškeré pohromy postihující říši koncem šedesátých letech 3. století řadila do doby vlády Galliena, aby vylepšila obraz Claudia II., jehož Konstantin prohlašoval za svého předka.  V důsledku toho přetrvávají nejasnosti ohledně počtu vpádů, jejich průběhu a chronologie. Spory se vedou rovněž o to, který z římských císařů velel vojsku v bitvě. V první polovině 20. století prosazovali někteří historikové teorii jediné barbarské invaze s tím, že osobou odpovědnou za porážku útočníků byl císař Gallienus. Toto stanovisko bylo po určitou dobu široce akceptováno. Většina současných dějepisců přisuzuje ale vítězství u Naissu Claudiovi, zatímco Gallienovi přiznává zásluhu na odražení předchozího útoku Herulů v bitvě u řeky Nestos. K pochybnostem o autentičnosti Claudiova vítězství přispěla i podobnost názvů města Naissus a řeky Nestos, nazývané také Nessos.

Vpády barbarů.

Po Deciově porážce v bitvě u Abrittu v roce 251 podnikali barbaři sídlící za dolním Dunajem a při severním pobřeží Černého moře, antickými prameny archaicky označovaní jako Skythové, pozemní výpravy do balkánských provincií římské říše a námořní nájezdy pustošící města v Malé Asii. Jejich útoky na římské území vyvrcholily dvěma vpády v letech 267 a 269.  První z těchto invazí se udála v závěru panování císaře Galliena, kdy Herulové vypluli z oblasti Azovského moře směrem na jih. Nejprve napadli Byzantion, při výpadu do Bithýnie utrpěli ovšem nezdar v námořním střetnutí s Římany. Navzdory tomu se jim podařilo proplout úžinami do Egejského moře, načež vyplenili ostrovy Lémnos a Skyros. Posléze přistáli v provincii Achaia a vydrancovali několik tamějších měst, včetně Athén, Korintu, Argu a Sparty. Jejich další postup v jižním Řecku ztížila athénská domobrana vedena historikem Dexippem. Útočníci se stočili na sever, avšak v Bojótii se jim postavil do cesty Gallienův velitel Marcianus. V zimních měsících se Herulové dostali přes Epirus do Makedonie, kde je dostihl Gallienus. Na jaře 268 se Římané a Herulové srazili v údolí řeky Nestos na hranicích Thrákie. Gallienus v tomto střetnutí zvítězil a uzavřel s Heruly mírovou smlouvu. Barbarský náčelník Naulobatus za to od císaře obdržel konzulské odznaky ("ornamenta consularia").  Krátce po porážce Herulů se Gallienus odebral do severní Itálie, kde se proti němu vzbouřil velitel jízdy Aureolus. Koncem léta 268 císař podlehl při obléhání Mediolana spiknutí vedenému nejvyššími důstojníky vlastního vojska. Jeden z nich jménem Claudius vzápětí získal moc a odstranil Aureola. Poté, co si zajistil v Římě vládu, odrazil počátkem roku 269 Alamany v bitvě u Lacus Benacus.  „Skythové“ zahájili někdy v této době druhou, mnohem mohutnější námořní invazi. Historia Augusta a Zosimos hovoří o 2000 až 6000 lodích s 320 000 bojovníky z řad Gótů, Herulů, Gepidů a Peukinů, shromážděných při ústí řeky Tyras. Tato čísla jsou sice silně nadsazená, přesto vypovídají o mimořádném rozsahu nebezpečí hrozícího římské říši. Gótové a jejich spojenci pustošili západní pobřeží Černého moře, vylodili se v Dolní Moesii u města Tomis (Constanța) a bez úspěchu napadli Marcianopolis. Pak zamířili po moři k Bosporu, při jehož proplutí přišli zřejmě vlivem silného proudu či bouře o mnoho lodí. V Propontidě marně zaútočili na město Kyzikos. Po překonání Hellespontu pluli kolem severního pobřeží Egejského moře k poloostrovu Chalkidiki a oblehli Soluň. Část barbarů se patrně oddělila a při plavbě Egejským mořem a podél Malé Asie napadla ostrovy Rhodos, Krétu, Kypr a město Side.

Porážka Gótů a pronásledování.

Když se Gótové dozvěděli o císařově příchodu na Balkán, upustili od obléhání Soluně a zamířili do vnitrozemí. Při pustošení severozápadní Makedonie narazili na dalmatské jezdectvo pod velením Aureliana, které v soustavných potyčkách pobilo 3000 barbarů a ostatní donutilo k ústupu do Horní Moesie. Pravděpodobně v létě 269 se Gótové střetli s hlavní částí římského vojska v čele s Claudiem v krvavé bitvě u města Naissus (Niš). Římané nejprve zakolísali pod náporem Gótů, avšak v neschůdné krajině se jim podařilo nepřátele zaskočit a velký počet jich usmrtit. Zosimos uvádí, že v boji padlo 50 000 Gótů. Většina útočníků přesto unikla a nadále představovala hrozivou sílu. Naproti tomu Římané utrpěli ztráty, jež jim bránily ve svedení další otevřené bitvy.  Poražení Gótové, vytrvale znepokojovaní dalmatským jezdectvem, se stáhli směrem na jih k Makedonii. Záhy se ocitli v zoufalé situaci, neboť v důsledku nedostatku potravin strádali hladem. Římská jízda využila jejich slabosti, četné z nich pobila a zbývající zahnala do pohoří Haemus v západní Thrákii. Barbaři, obklíčení v horách a sužovaní hladem, podléhali také šířící se morové nákaze. Navzdory tomu se jim podařilo zdolat nepřátelskou pěchotu a prorazit z římského sevření. Římané pokračovali v pronásledování, dokud se síly barbarů nerozpadly na menší části, jež si postupně podrobili. Ti z Gótů, kteří nezahynuli v boji nebo vlivem nemocí, padli do zajetí. Někteří byli začleněni do římského vojska, jiní byli usazeni jako rolníci v pohraničních oblastech.

Završení římského vítězství.

Epidemie moru zasáhla celý Balkán a v srpnu 270 jí padl za oběť i samotný císař. Ještě před svou smrtí Claudius obdržel čestný titul "Gothicus Maximus" („největší přemožitel Gótů“). Latinsky píšící historikové ho díky jeho vítězství oslavovali jako znamenitého vojevůdce. Nicméně i přes zničující porážku barbarů nebyla dosud jejich vojenská moc zcela zlomena. Claudiův velitel jezdectva Aurelianus se brzy po jeho úmrtí chopil trůnu a na podzim 271 se vrátil na Balkán. Góty, opětovně plenící tamější provincie, zatlačil zpět za Dunaj, poté překročil řeku a přenesl válku na jejich území. V následném střetnutí padl gótský král Cannabaudes společně s 5000 bojovníky. Ammianus Marcellinus poznamenává, že tato porážka přiměla Góty zachovávat klid po dlouhé období. Jeho tvrzení v zásadě odpovídá skutečnosti, protože vojenská tažení vedená Gallienem, Claudiem II. a Aurelianem ukončila více než dvě desetiletí trvající intenzivní gótské útoky.  Aurelianus učinil nedlouho po svém úspěchu dalekosáhlé strategické rozhodnutí, když stáhl římské vojsko z Dácie, jediné provincie nacházející se severně od Dunaje. Tím podstatně zkrátil hranici impéria na Balkáně a zároveň ji posílil oddíly z evakuované Dácie. Gótové stejně jako okolní barbaři se v dalších letech soustředili na obsazení Římany vyklizeného teritoria.

V bitvě u Naissu, svedené zřejmě v létě 269, porazili Římané vedení císařem Claudiem II. Góty a jejich spojence. Římské vítězství společně s pozdějšími úspěchy císaře Aureliana vedlo k eliminaci několik desetiletí trvající hrozby germánských vpádů do balkánských provincií římské říše.

纳伊苏斯战役(Battle of Naissus)是一场由罗马皇帝加里恩努斯(或者是克劳狄二世)领导的对哥特部落的大胜。战役发生地纳伊苏斯在现代的塞尔维亚。围绕着这次入侵所发生的事件和此役是三世纪危机历史的重要部分。凭着这场战的胜利,克劳狄二世获得了哥特库斯(Gothicus)的称号。


Život a dílo.

Müller se narodil v německém městě Dessau. Jeho otec, Wilhelm Müller, učil na gymnáziu a je znám coby romantický básník. Jeho matkou byla Adelheide Müllerová.  Roku 1840 nastoupil na Lipskou univerzitu, kde začal studovat klasické jazyky, zejména pak sanskrt. Již roku 1843 promoval a nastoupil na univerzity v Berlíně a Paříži, kde začal se studiemi antropologie a psychologie. V roce 1844 publikoval svou první práci, překlad Hitópedáši, indických pohádek. Roku 1847 se vydal do Londýna, kde začal pracovat na překladu "Rgvéda Samhity". O rok později začal působit na univerzitě v Oxfordu, kde působil po zbytek svého života; od roku 1854 jako profesor. Zasloužil se o tamější založení nových oborů – srovnávací religionistiky, srovnávací mytologie a srovnávací filologie.  V roce 1867 vydal první díl práce "Chips from a German Workshop". Tato kniha je považována za stěžejní moment v historii srovnávací religionistiky. Datum jejího vydání se často uvádí jako vznik religionistiky jakožto nového vědního oboru. V roce 1870 uspořádal sérii čtyř přednášek, ve kterých se snažil vytvořit koncepci, jak by měla nově se formulující věda, tedy religionistika, vypadat. Přednášky měly obrovský ohlas a vzhledem k tomu, že ne vždy se posluchači vešli do sálu, musel některé přednášky opakovat. Celá série pak byla vydaná knižně v roce 1873 pod názvem "Introduction to the Science of Religion" ("Úvod do religionistiky"). Kniha je vůbec prvním úvodem do religionistiky vůbec.  Müller viděl úzkou spojnici mezi jazykem a náboženstvím. Podle něj si člověk začal pojmenovávat přírodní síly, které jej převyšovaly a ze kterých měl strach. Tím, že dostanou jméno, změní se i vztah člověka k těmto silám a postupně se pojmenované přírodní síly změní v bohy, tedy nomina se mění v numina.

Seznam teorií vzniku lidské řeči.

V roce 1861 publikoval Max Müller seznam teorií vzniku lidské řeči:  Většina odborné veřejnosti považuje tyto teorie za naivní a nevýznamné. Problematický je jejich přílišný mechanistický charakter.

Friedrich Max Müller (6. prosince 1823 – 28. října 1900), spíše znám jako Max Müller, byl německý filolog, lingvista a orientalista, jeden ze zakladatelů indologie. Zásadním způsobem se zasadil o vytvoření religionistiky. Byl vydavatelem padesáti svazkového díla "Sacred Books of the East" a rozsáhlé práce "Sacred Books of the Buddhist".

弗里德里希·马克斯·缪勒(,1823年-12月6日-1900年-10月28日),生于德意志邦联德绍,是一位德国文字学家和东方学家,专长于印度学,是西方学术领域中印度研究与宗教比较等学科的奠基者之一。缪勒对印度的兴趣除了以学术著作展现之外,也以小说的形式来呈现,使得英国的广大读者能够接触并认识印度学。而他所领导翻译多达50册的《东方圣典》("Sacred Books of the East")更是维多利亚时代学术的永久性纪念碑。


Historie.

Jako několik dalších křídových postav vyrytých v anglické krajině, je Obr z Cerne Abbas často považován za pravěký výtvor. Jako u dalších podobných postav, zmínky o něm nemohou být vysledovány dále než do konce 17. století. Původ postavy z doby keltské nebo římské období je nepravděpodobný. O něco výše, vpravo od hlavy obra je pozemní stavba známá jako "„Pánev na smažení“"; středověcí autoři označují tuto lokalitu jako 'Trendle Hill', ale nezmiňují postavu obra. To vede k závěru, že je stará pravděpodobně jen okolo 400 let. V této souvislosti je zajímavé, že Bílý kůň z Uffingtonu (což je nesporně pravěký výtvor, nalézající se v Berkshire) je zmiňován již středověkými autory. Nejstarší psaný záznam o postavě obra je z roku 1694 v zápisu o platbě z církevních účtů v Cerne Abbas v částce 3 šilinky za obnovení linií obra. Potom následují odkazy z roku 1742 a 1751; John Hutchins napsal ve svém "Průvodci po Dorsetu" že figura byla již hotová v předcházejícím století. Nyní se věří, že postava byla pravděpodobně vytvořena sloužícími barona Denzila Hollea během anglické občanské války. Spekulovalo se, že postava je parodií Olivera Cromwella, který byl někdy posměšně jeho nepřáteli nazýván anglickým Herkulem; spojení na Herkula je posilněno nedávnými objevy zaniklých linií figury, které snad znázorňovaly zvířecí kůži (viz dále). Místní legendy říkají, že na kopci byl zabit skutečný obr a že lidé z Cerne Abbas ho zpodobnili na kopci.

Vzhled.

Existuje velmi mnoho falických symbolů se zřetelným ztopořeným penisem a varlaty. K nim patří po stovky let provozované místní obyčeje vztyčování májky v místech rozmanitých pozemních artefaktů, okolo kterých bezdětné dvojice tančily, aby si podnítili plodnost. A je známo, že dokonce i dnešní bezdětné dvojice navštěvují tuto lokalitu, aby pak měli pohlavního styk v naději, že budou mít dítě. V nedávné době skupina archeologů za použití speciální výbavy zjistila, že část obrysu postavy obra již neexistuje. Podle těchto nálezů volná paže držela zvířecí kůži, což podporuje teorii, že obr znázorňuje lovce nebo že jde o Herakla s kůží Nemejského lva přehozenou přes paži. Jiná teorie uvádí, že kůže svěšená z levé paže, je ochrana bojovníka proti letícím šípům. Uvažuje se také, že jeho veliký penis je ve skutečnosti výsledek splynutí kruhu, znázorňujícího jeho pupek s menším penisem, k čemuž došlo během viktoriánského obnovení figury. Protože délka ztopořeného penisu je 15 % délky celé postavy (kromě kyje), délka jeho penisu by mohla být zhruba 26 cm, což se týká průměrně vysokého muže.

Doprovodná reklamní kresba.

Jako upoutávka k uvedení filmu "Simpsonovi ve filmu" ke dni 16. července 2007, byla po levé straně obra z Cerne Abbas nakreslena obrovská postava Homera Simpsona, držícího koblihu. Kresba Homera Simpsona je provedena vodorozpustnou biodegradující barvou.  Tento čin rozzuřil místní přívržence pohanských tradic, kteří v odvetě začali vyvolávat déšť, aby kresbu smazal, nehledě na to, že léto roku 2007 bylo nejdeštivější anglické léto od začátku provádění záznamů.

Obr z Cerne Abbas je postava obrovského nahého muže na kopci blízko vesnice Cerne Abbas na severu Dorchesteru v Dorsetu v Anglii. 55 metrů vysoká, 51 metrů široká postava je vyryta do úbočí kopce a je nejlépe viditelná z protilehlé strany údolí nebo z leteckého pohledu. Linie postavy jsou tvořeny cca 30 cm širokými zářezy přibližně stejné hloubky, které odstranily travnatý povrch a odkrývají křídové podloží. V pravé ruce obr drží sukovitý kyj, dlouhý 36,5 metrů.

塞那阿巴斯巨人像(Cerne Abbas giant)为一山坡上的裸身巨石像、位于英格兰多塞特郡北方塞那阿巴斯()附近的山脚。


Popis.

Tento čtyřnohý rohatý dinosaurus představoval zástupce podčeledi Ceratopsinae, někdy také nazývané Chasmosaurinae. Měl kostěný límec delší než zbývající část hlavy, poměrně nízkou lebku a dva nadočnicové rohy delší než roh nosový. Kostěný límec chasmosaura byl na hranách pokrytý malými kostěnými výrůstky, které byly největší v horních rozích límce. Disponoval též znaky typickými pro všechny velké ceratopsy – disponoval krátkým ocasem, silným zobákem a vystupujícími lícními kostmi. V rámci podčeledě Ceratopsinae byl nejblíže spřízněný s rodem "Pentaceratops" a "Agujaceratops", kterého v minulosti považovali za druh "Chasmosaurus mariscalensis".  Rod "Chasmosaurus" patří mezi pár dinosaurů, u kterých známe i otisky kůže (mezi další patří například "Microraptor", "Carnotaurus", "Edmontosaurus"). Na základě těchto zkamenělin víme, že v kůži měl "chasmosaurus" velký počet malých kostěných hrbolů.

Druhy.

Dnes jsou známy čtyři druhy (čtvrtý získal vlastní rodové jméno – "Agujaceratops") – "Chasmosaurus belli", "Chasmosaurus russelli" a "Chasmosaurus irvinensis". Hojný druh "Chasmosaurus belli" se vyznačoval dvěma formami, dlouhorohou a krátkorohou. Tyto rozdíly možná zapříčinil sexuální dimorfismus. "Chasmosaurus russelli" se, nepočítaje detaily stavby lebky, odlišoval od druhu "Chasmosaurus belli" většími tělesnými rozměry a delším nosovým rohem. "Chasmosaurus irvinensis" představoval zvláštní druh, neměl totiž nadočnicové rohy. Dalším jeho znakem byly zmenšené odlehčovací otvory v kostěném límci. V roce 2010 dostal "C. irvinensis" nové rodové jméno - "Vagaceratops".

Objev mláděte.

V roce 2013 byl zveřejněn objev skvěle zachovalého mláděte druhu "C. belli" z Alberty. Asi 1,5 metru dlouhé mládě zřejmě kdysi dávno utonulo a s výjimkou předních končetin se dochovala prakticky kompletní kostra. Exemplář tak poskytl velmi cenné informace o růstových změnách ceratopsidů.

Chasmosaurus byl asi 5 až 7 metrů dlouhý rohatý býložravý dinosaurus, vážící kolem 1200 až 2000 kg. Známý je z dobře dochovaných fosilních pozůstatků tří druhů. Žil asi před 76 až 75 milióny let na západě dnešní Kanady.

开角龙属(属名:),又名加斯莫龙、隙龙、裂头龙或裂角龙,是角龙科恐龙的一属,生活于上白垩纪的北美洲。牠的学名意思是「空隙蜥蜴」,意指其头盾的大型洞孔。牠们最初被称为原牛角龙("Protorosaurus"),但之前已由其他动物拥有这个学名。在角龙科中,开角龙是属于中等体型的恐龙,身长约有5-6米长,体重约3.6公吨重。就像所有角龙科一样,牠是纯草食性动物。开角龙的所有标本,都发现于加拿大亚伯达省的恐龙省立公园。罗氏开角龙的化石发现于下层;而贝氏开角龙的化石发现于中上层。


Děj.

V roce 1935 dokončila Briony Tallis (Saoirse Ronan), třináctiletá dívka z bohaté anglické rodiny, svou první divadelní hru. Pokouší se ji nacvičit se svými bratranci, kteří jsou u ní doma zrovna na návštěvě, ale ty nacvičování nebaví a místo toho jdou plavat. Briony namísto toho zůstane v domě a stane se svědkem významného okamžiku sexuálního napětí mezi její starší sestrou Cecilií (Keira Knightley) a Robbiem Turnerem (James McAvoy), do kterého se Briony jako malá zamilovala. Robbie se poté vrátí domů a píše Cecilii omluvný dopis. Napíše několik návrhů, včetně jednoho explicitně erotického (v němž se mimo jiné praví „Ve snech líbám tvou kundu, tvou sladkou vlhkou kundu.“), který však nezamýšlí poslat a pouze jej odloží stranou. Během cesty na oslavu u Tallisových potká Briony, kterou požádá o doručení dopisu pro Cecilii. Až posléze si však uvědomí, že omylem poslal lascivní verzi dopisu. Briony, která Robbieho podezírá z nekalých úmyslů, si dopis potají přečte a začne jej považovat za sexuálního maniaka.  Tentýž večer se Cecilia s Robbiem setkají v knihovně, kde mezi nimi dojde k spontánnímu sexu. V jeho průběhu však do místnosti vejde Briony, která si událost mylně vyloží jako znásilnění své sestry. V průběhu večeře se zjistí, že bratranci utekli, načež vypukne pátrání. Toho se účastní i Briony, která se je sama vydá hledat do lesů, kde narazí na muže, který očividně znásilňuje její nezletilou sestřenici Lolu. Ta následně sdělí, že neví kdo byl útočník, avšak Briony si je jistá, že šlo o Robbieho, což poví jak rodičům, tak policii. Na podporu svého tvrzení ukáže matce Robbieho obscénní dopis. Všichni, až na Cecilii, její verzi uvěří, díky čemuž je Robbie zatčen a odsouzen.  O čtyři roky později (1939) je Robbie propuštěn z vězení pod podmínkou, že narukuje do armády. Ještě než je poslán na francouzskou frontu, se v Londýně setká s Cecilií, s níž naváže na dřívější „vztah“. Nyní již osmnáctiletá Briony (Romola Garai) teď pracuje jako zdravotní sestra ošetřovatelského sboru v nemocnici svatého Tomáše v Londýně. Neúspěšně se pokouší kontaktovat svou starší sestru a dává si za vinu Robbieho uvěznění. Ten se později raněný a značně nemocný dostane s několika muži ze své jednotky na pláž u Dunkerku, kde čeká na evakuaci.  Briony, která si již plně uvědomuje důsledky svého obvinění, navštíví Cecilii, aby se jí osobně omluvila. Ta jí však chladně odvětí, že jí nikdy neodpustí. Zároveň je Briony konfrontována s rozzuřeným Robbiem, který po ní požaduje, aby své rodině a úřadům okamžitě řekla pravdu. S tím Briony souhlasí, žádá o odpuštění a sděluje, že násilníkem byl ve skutečnosti rodinný přítel Paul Marshall (Benedict Cumberbatch), který však u soudu nemůže být obviněn, neboť se mezitím s Lolou oženil, a ta proti němu proto nemůže svědčit.  O několik desítek let později poskytuje již stará Briony (Vanessa Redgrave) rozhovor při příležitosti vydání svého nového románu "Pokání". Dodá však, že tento román, na němž pracovala většinu svého života, je zároveň jejím posledním románem, neboť umírá na vaskulární demenci. V následujícím náhlem zvratu prozradí, že Robbie ve skutečnosti zemřel při čekání na evakuaci v Dunkerku na otravu krve, zatímco sestra Cecilia zemřela o několik měsíců později při německém náletu, když se schovávala v prostorách stanice londýnského metra, kterou zatopila voda z náletem poškozeného vodovodního potrubí. Román však zakončila jejich shledáním, po kterém oba toužili, a které si podle ní zasloužili, čímž jim chtěla učinit poslední laskavost a dát jim tak jejich štěstí.

Produkce.

Film byl produkován společností Working Title Films a natáčel se v průběhu léta v roce 2006 ve Spojeném království. Natáčelo se hlavně ve městě Stokesay Court, Onibury v Shropshire, v Redcaru, v Streatham Hillu v Londýně. Válečné scény se natáčeli v Coates, Gedney Drove Endu, v Lincolnshire, v Norfolku, v Maneae,v Pymooru a v Cambridgeshire. Některé scény se natáčely ve studiu v BBC Television Centre v Londýně.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal 50,9 milionů dolarů v Severní Americe a 78,3 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal přes 129 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 30 milionů dolarů. V Severní Americe byl uveden limitovaně 7. prosince 2007, poté byl uveden do více kin v 11. ledna. Za první víkend vydělal 784 tisíc dolarů z 32 kin. Za první víkend při rozšíření do více kin vydělal za první víkend 4,2 miliony dolarů.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal ze 196 započtených recenzí 83 procent. Na serveru Metacritic snímek získal z 36 recenzí 85 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi si snímek drží 83 procent a je 174. nejoblíbenějším filmem.

Pokání ( "Atonement") je britský film režiséra Joa Wrighta z roku 2007 natočený podle stejnojmenného románu Iana McEwana "Pokání". Hlavní role hrají Keira Knightley a James McAvoy. Premiéra filmu ve Spojeném království proběhla 7. září 2007, v Severní Americe je naplánovaná na 7. prosince, v Česku pak na 31. ledna 2008. Film byl vybrán jako zahajovací film benátského filmového festivalu 2007. Film byl oceněn Zlatým glóbem jako nejlepší film v kategorii drama.

,2007年戏剧爱情英国电影,改编自伊恩·麦克伊旺同名小说。由英国导演乔·莱特执导,詹姆斯·麦卡沃伊与凯拉·奈特利主演。Working Title影业制作,环球影业全球发行,美国地区则由焦点影业发行。电影于2007年9月7日英国上映,同年12月7日美国上映,台湾则于2008年1月11日上映。 本片在香港由安乐影片有限公司负责戏院发行, 于2007年12月27日上映.


Etymologie.

Blackpool dostal své jméno v souvislosti s dlouhým odvodňovacím kanálem, který procházel přes rašeliniště. Voda, která z něj v Blackpoolu vytékala do moře, byla černá od rašeliny a ve vodách Irského moře vytvářela černou hlubinu, (anglicky black pool).

Historie.

Ve středověku a na počátku novověku byl Blackpool přímořskou vesničkou, jíž zůstal až do poloviny 18. století, kdy v Anglii začalo být módní cestovat v létě k moři. V roce 1781 začali návštěvníci, které do městečka přilákala 11 km dlouhá písečná pláž, využívat nově vzniklé soukromé silnice, kterou vybudovali Thomas Clifton a sir Henry Hoghton. V témže roce sem začaly jezdit pravidelné dostavníky z Manchesteru. Během jednoho století vzrostla populace místa z méně než 500 obyvatel v roce 1801 na více než 2500 obyvatel v roce 1851. Blackpool se stal význačným anglickým turistickým střediskem, když zde byla ve 40. letech 19. století zbudována železnice, která letovisko spojila s průmyslovými městy severní Anglie. Železnice znamenala jednodušší a levnější způsob dopravy a městečko se stalo populárním střediskem pro chudší manuální pracovníky severských měst. V roce 1881 už byl Blackpool prosperujícím letoviskem s 14 000 obyvateli a přímořskou promenádou s moly, pouťovými věštci, hospodami, tramvají, jízdami na oslících, stánky s fish and chips a divadly. V roce 1901 zde žilo již 47 000 a město se stalo "typickým příkladem britského přímořského letoviska". Díky změnám ve společnosti a možnosti cestovat do zahraničí, začal v druhé polovině 20. století zájem o Blackpool upadat.". V dnešní době je oblíbený zejména mezi turisty ze severní Anglie, kteří sem přijíždějí například na víkend díky blízkosti, ale také mezi skupinkami mladých, kteří se do zdejších četných ubytovacích a restauračních zařízení jezdí loučit se svobodou.

Doprava.

Blackpool má vlastní letiště spojující město s Irskem a jižní Evropou a několik železničních stanic, kam směřují vlaky z dalších částí země včetně Londýna.

Blackpool je přímořské město v hrabství Lancashire, Anglie. Rozkládá se podél pobřeží Irského moře 65 km severozápadně od Manchesteru, má 142 900 obyvatel.

黑潭(中国大陆译为布莱克浦;香港译为黑池;台湾译为黑潭,英语:Blackpool,读音:),英国英格兰西北区域的单一管理区,属于名誉的兰开夏郡一部分,有142,700人口,占地34.92平方公里,行政总部位于布莱克本。


Vznik a počátky trati.

Hlavní a dvě vedlejší trati vznikly na základě německé vyhlášky z 15. května 1882. Šlo o hlavní trať z Cách (stanice Röthe Erde) přes Walheim, Raeren a Monschau do St. Vith a Prümu, vedlejší trať z Raerenu do Eupenu a další vedlejší trať z Walheimu do Stolbergu. Pro soustavu těchto tratí se vžil název Vennbahn, protože některé úseky tratí procházejí oblastí mokřadů (něm. „venn“ = mokřad) Hohes Venn, které jsou v současnosti přírodní rezervací Deutsch-Belgischer Naturpark. První úsek trati z Cách do Monschau (48 km) byl otevřen 30. července 1885. 3. srpna 1887 byla dokončena trať z Raerenu do Eupenu i do Herbesthalu. Zájmy místních majitelů průmyslových závodů urychlily vybudování další trati do Walheimu (13 km), která byla otevřena 21. prosince 1889. Rostoucí frekvence dopravy na začátku 20. století si vyžádala zdvojkolejnění tratí. V průběhu první světové války byly tratě Vennbahn intenzivně využívány německou armádou z důvodu zamýšlené invaze do Francie.

Stav po 1. světové válce.

Porážka Německa v roce 1918 a následně podpis Versailleské smlouvy způsobily změnu hranic v celé oblasti. Mezinárodní hranice se posunuly na východ a bývalá německá teritoria, včetně okresů Eupen a Malmédy, připadla Belgii. V období od 23. ledna 1920 do 4. ledna 1923 se speciálně ustanovená komise snažila vyřešit hraniční spor mezi Německem a Belgií v této oblasti. 1. listopadu 1921 byla k belgickému území připojena sekce tratě Raeren – Kalterherberg a 6. listopadu 1922 byla železnice inkorporována společně s pozemky, po kterých vedla, a také s příslušnými drážními budovami. Tato trať překračuje území okresů Cáchy a Monschau, tím vzniklo pět zmíněných exkláv, které i nadále zůstaly územní součástí Německa.  Protože belgická železniční trať obsluhovala obyvatele Německa, bylo potřeba přijmout mnohá speciální opatření, aby se na jedné straně zabezpečila práva Belgie jako suverénního státu a práva německého obyvatelstva na druhé straně. Zjednodušila se daňová politika, Belgičané pracující na železnici, případně žijící na jejích pozemcích, nepodléhali německému daňovému systému a nepodstupovali celní formality při překračovaní území. Podobně i cestující, kteří cestovali do destinací v Německu získali všechny výhody přepravních a tarifních podmínek státu. Vlakové soupravy vypravovaly Belgické železnice (SNCB), pasová kontrola probíhala v obou hraničních stanicích. Nákladní vlaky měly na tomto úseku zakázáno zastavit. V roce 1925 byla vybudována trať z Eupenu, čímž se zrušila celní kontrola při cestování z Belgie.

2. světová válka.

S nástupem nacismu v 30. letech 20. století začala doprava na Vennbahn upadat, což mělo za následek opětovné zjednokolejnění vedlejších tratí. 18. května 1940 byla východní část Belgie znovu připojena k Německu a 2. července 1940 byla Vennbahn triumfálně znovuotevřena jako výhradně německá trať. Během 2. světové války byla trať na mnoha úsecích těžce poškozena. Celý systém tratí byl po válce zrekonstruován a uveden do provozu v roce 1970, i když některé úseky zanikly.

Konec 20. století a současnost.

10. prosince 1973 byla v Bruselu podepsána nová mezinárodní dohoda, kterou se zjednodušily přepravní podmínky na trati. Dohoda vstoupila v platnost 1. února 1974. V důsledku dezolátního stavu některých úseků, limitované výšky tunelových portálů a vzniku nové trati přes Botzelaerský tunel se frekvence dopravy v 80. a 90. letech 20. století výrazně snížila, mnohé úseky byly úplně uzavřeny. Na konci 20. století se přilehlé regiony dohodly na zachování tratí z Eupenu do Raerenu, do Weywertzu a do Büllingenu z důvodu jejich přínosu pro cestovní ruch v dotčené oblasti. Opravy tratí byly hrazeny z grantů Evropského regionálního rozvojového fondu.

Vennbahn je název soustavy železničních tratí a zároveň skupiny pěti německých exkláv vytvořených belgickou železniční tratí, která prochází územím Německa mezi městy Rötgen a Monschau, jižně od Cách. Železniční trať je spolu s přilehlým územím vlastnictvím Belgie, což způsobilo vznik pěti navzájem oddělených exkláv, které jsou izolovány od zbytku Německa. Jedná se tyto exklávy: Munsterbildchen, Rötgener Wald (vytváří jižní část katastrálního území města Rötgen), Rückschlag, Mützenich, Ruitzhof. Administrativně náleží spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko.

维恩铁路()是一段位于德国和比利时边境的已废弃铁路。该铁路线为标准轨距,主线越过维恩高地(),连接亚琛和卢森堡的 Trois-Ponts,途经Raeren、蒙绍(Monschau)、圣维特,另有支线连接Stolberg、欧本和 Malmedy。该铁路在欧本的Welkenraedt车站与布鲁塞尔-科隆主线铁路相交,在卢森堡的Trois-Ponts则与列日-卢森堡铁路线相交。


Vydání.

Flash se poprvé objevil v roce 1940 v komiksovém sešitu "Flash Comics #1" od vydavatelství All-American Publications, ze kterého později vzniklo DC Comics. Postavu stvořili Gardner Fox a Harry Lampert. Jejich Flash byl vysokoškolský atlet Jay Garrick, který získal superrychlost po vdechnutí výparů tvrdé vody. Hned od svých počátků se stal velmi populární postavou. I proto byl začleněn do týmu Justice Society of America, prvního superhrdinského komiksu, jehož příběhy vycházely v komiksu " All Star Comics". Během poklesu zájmu o superhrdiny po konci druhé světové války, byl komiks s Flashem zrušen číslem 104 (v roce 1949). Týmový komiks "All Star Comics" byl zrušen číslem 57 v roce 1951.  V roce 1956 se DC Comics podařilo oživit zájem o superhrdinské komiksy, čímž spustili tzv. stříbrný věk komiksu. U DC se rozhodli využít příležitost a přepracovat své klasické postavy do modernějšího pojetí. Prvním v pořadí byl právě Flash, který se znovu objevil v sešitě "Showcase #4" v říjnu 1956. Ovšem nyní byl Flashem Barry Allen, policejní forenzní vědec, který získal svou superrychlost poté, co se dostal do kontaktu s chemikáliemi, do kterých udeřil blesk. Barry Allen poté přijal přezdívku "Scarlet Speedster", pro kterou se rozhodl, jelikož byl čtenářem příběhů o Flashovi ze zlatého věku komiksu (Jaye Garricka). Vlastního komiksu se dočkal brzy poté. "The Flash #105" vyšel v roce 1959, autory byli Robert Kanigher, John Broome a Carmine Infantino. Úspěch Flashe pomohl k přepracování a znovuzavedení dalších hrdinů (např. Green Lantern). Vedl také k sestavení nového týmu Justice League of America. V komiksu Flash byla také poprvé použita vydavatelská klička, která vysvětlovala, že Barry Allen a Jay Garrick jsou oba pravými Flashy, ovšem oba žijí v rozdílných paralelních vesmírech. Tyto kroky zahájily budování multiverza DC. Jejich schopnosti jim navíc umožnili překonat bariéru paralelních vesmírů, což je svedlo do společného crossoveru s názvem "Flash of Two Worlds" (z roku 1961), který byl prvním komiksem, ve kterém se potkali hrdinové zlatého a stříbrného věku.  Barry Allen byl Flashem až do eventu "Krize na nekonečnu Zemí" ("Crisis on Infinite Earths") z let 1985 a 1986, kdy přestala být (číslem 350) vydávána jeho vlastní série. Allen byl dokonce v komiksu "Crisis on Infinite Earths #8" usmrcen. Ovšem díky své schopnosti překonávat hranici času se mohl i poté ojediněle objevovat v dalších komiksech.  Třetí inkarnace Flashe, Wally West, se poprvé objevil v roce 1956 v sešitě "The Flash (vol. 1) #110", kde působil jako Kid Flash (teenage verze Flashe). Wally West je synovcem Barryho Allena. své schopnosti získal obdobně jako Allen. Jako Kid Flash byl dlouhodobým členem týmu Teen Titans. Identitu Flashe převzal po smrti Barryho Allena v komiksu "Crisis on Infinite Earths #12". Své vlastní série se dočkal v roce 1987, kdy začala být vydávána série "The Flash (vol. 2)". Po událostech eventu "Infinite Crisis" (z let 2005 a 2006), které vedly k vynechání jednoho roku z kontinuity DC vesmíru, byla série "The Flash (vol. 2)" zrušena (v čísle 230). Série byla nahrazena komiksem "The Flash: The Fastest Man Alive", kde se do role Flashe vrací Barry Allen. Ta skončila číslem 13. Po ní se v roce 2007 vrátila série "The Flash (vol. 2)" (číslem 231), kde opět působil Wally West.  V roce 2009 se v minisérii "The Flash: Rebirth" plnohodnotně vrátil Barry Allen. Sérii zpracovali autoři Geoff Johns a Ethan Van Sciver. Roku 2011 byla vydána minisérie "Flashpoint", ve které se Barry Allen ocitne ve světě bez Supermana, který sužuje válka mezi Wonder Woman a Aquamanem. Postupně odhalí i další odlišnosti od dosavadní kontinuity (např. Batmanem je místo Bruce Waynea jeho otec Thomas). V průběhu série se ukázalo, že změnu reality způsobil sám Barry Allen, který se s pomocí síly rychlosti dostal do minulosti, ve které zabránil vraždě své matky. Tento zásah ovšem spustil lavinu změn, které téměř vyústily koncem světa. Allen se proto znovu musí vrátit časem, aby sám sobě zabránil zachránit svou matku před jistou smrtí. Nakonec se mu to podaří, ovšem nová změna vede k rozštěpení časových linií vesmíru a k vytvoření nové kontinuity známé jako New 52 verze DC vesmíru. V rámci New 52 začala být vydávána již čtvrtá série o Flashovi, kterou psal Francis Manapul a nejdříve kreslil Brian Buccellato. Série skončila číslem 52.  V roce 2016 došlo k novému relaunchi DC sérií známému jako Znovuzrození hrdinů DC. Kontinuita se zde z většiny vrátila před události "Flashpointu", ovšem některé prvky z New 52 zůstaly zachovány. V rámci Znovuzrození již Barry Allen není jediným Flashem. Ukáže se, že Wally West byl celou dekádu uvězněn v proudu síly rychlosti, přičemž zjistil, že Allen nemůže za změnu kontinuity po události "Flashpoint", jelikož byl jen nástrojem vyšší entity. Jako padouch se znovu vrací také Reverse-Flash, který navíc, oproti například Allenovi, disponuje pamětí kontinuity před New 52. Cestování časem a chaos okolo různých časových kontinuit zde byl jedním z hlavních motivů. V rámci Znovuzrození hrdinů DC vycházela pátá série, kterou psal Joshua Williamson a nejdříve kreslil Carmine Di Giandomenico.  Vlastní série:

Flash je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím DC Comics. Poprvé se objevil v komiksovém sešitu "Flash Comics #1" v lednu 1940. Je výtvorem tvůrčího dua, které tvořili Gardner Fox a Harry Lampert. Přezdívka Scarlet Speedster vypovídá o jeho superschopnostech - super rychlost, která se projevuje v běhu, myšlení i reflexech. Díky svým superschopnostem dokáže porušit i některé přírodní zákony. Flash je zakládající člen týmu Justice League.

闪电侠(英语:The Flash)由DC漫画出版,是一个继承过四代的超级英雄,由加德纳·福克斯和哈里·兰伯特首创,第一代的闪电侠在1940年的闪电侠漫画第一期首次出现。


Historie.

Raní křesťané určovali daný rok kombinací data konzulátu, data roku vlády císaře a data stvoření. Používání data konzulátu bylo ukončeno ve chvíli, kdy císař Justinián I. přestal v polovině šestého století jmenovat konzuly, což si brzy poté vyžádalo dataci podle vládnoucího císaře. Posledním konzulem byl jmenován Anicius Faustus Albinus Basilius v roce 541. Papežství bylo po celou dobu středověku v kontaktu s vyslanci Byzantského světa a mělo tak jasný přehled – nehledě na náhlou smrt či sesazení – kdo byl v kterékoli době byzantským císařem. Systém "Anno Domini" byl vyvinut mnichem jménem Dionysius Exiguus (narozen v Malé Skythii) v Římě roku 525 jako jeden z výsledků jeho práce při výpočtu data Velikonoc. Ve svých velikonočních tabulkách Dionysius přiřadil rok AD 532 k roku 284 vlády císaře Diokleciána; ve svém vysvětlujícím dopise přiřazuje rok AD 525 k roku konzulátu Probuse Juniora. I když nikde ve svém výkladu ohledně svých tabulek Dionysius nevztahoval svou epochu k jiným datovacím systémům, ať už konzulskému, olympiádám, rokům od stvoření světa nebo rokům vlády Augusta; ještě mnohem méně je vysvětlen a ospravedlněn datový základ systému. Blackburn & Holford-Strevens a další krátce uvedli argumenty pro roky 2 př. n. l., 1 př. n. l. nebo 1 n. l. jako roky určené Dionysiem pro narození nebo vtělení.  Hlavními zdroji zmatku jsou:  Další výpočty byly provedené Alexandrijským mnichem Annianem okolo roku 400, který umístil Zvěstování Panny Marie na 25. březen roku 9 (podle Juliánského kalendáře) – osm až deset let později než spočítal Dionysius. Tato "éra inkarnace" převažovala na východě v raných stoletích existence Byzantské říše a je ještě používána v Etiopii, což odpovídá rozdílu 8 nebo 7 let mezi Gregoriánským a etiopským kalendářem.  Byzantští kronikáři, jako např. Theofanes, pokračovali v datování let ve svých světových kronikách na rozdílném židovsko-křesťanském základě – od předpokládaného stvoření světa, jak ho vypočítali křesťanští učenci z údajů Starého zákona během prvních pěti století křesťanské éry. Tyto éry, někdy nazývané moderními učenci "Anno Mundi", „rok světa“ (zkráceně AM), jsou vůči sobě kontroverzní. Žádná jednotlivá éra Anno Mundi nebyla dominantní. Jedna z populárních definicí pochází od Eusebia z Kaisareie, historika z dob císaře Konstantina I. Na západě pomohl zpopularizovat Eusebiův výpočet AM latinský překladatel a spisovatel Jeroným.

Datum Ježíšova narození.

„Přestože učenci věří, že Kristus se narodil o několik let dříve než v roce 1 n. l., historické důkazy jsou příliš útržkovité na to, aby mohlo být určeno konečné datum“ (Doggett 1992, 579). Podle Matoušova evangelia (2:1,16) se Herodes Veliký dozvěděl o Ježíšově narození a přikázal v reakci na tuto událost vyvraždit všechny novorozence. Blackburn & Holford-Strevens pokládají Herodovu smrt na dobu krátce před Pesachem v roce 4 př. n. l. a tvrdí, že ti, kdo akceptují příběh vyvraždění neviňátek, ho někdy spojují s hvězdou, která vedla tři biblické krále, a toto znamení vidí buď v planetárním spojení roku z 15. září roku 7 př. n. l. nebo v Halleyově kometě z roku 12 př. n. l.; dokonce historikové, kteří neakceptují tento masakr za Heroda, akceptují narození za Heroda jako tradici starší než jsou psaná evangelia.  Lukášovo evangelium (1:5) uvádí, že Jan Křtitel byl přinejmenším počat, ne-li narozen, za Heroda a že Ježíš byl počat v době, kdy Janova matka byla v šestém měsíci těhotenství (1:26). Lukášovo evangelium také uvádí, že Ježíš se narodil během vlády Augusta a v době, kdy Cyrenius (nebo Quirinius) byl guvernérem v Sýrii (2:1-2). Blackburn a Holford-Strevens (2003, 770) poukazují na to, že Cyreniovo/Quiriniovo guvernérství v Sýrii započalo roku 6 n. l., což je neslučitelné s termínem 4 př. n. l. a konstatují, že „Sv. Lukáš působí velké obtíže... nejvíce kritiků proto Lukáše vyřazuje“ (str. 776). Někteří učenci se spoléhají na Janovo evangelium a umisťují Ježíšovo narození do roku 18 př. n. l. (Blackburn a Holford-Strevens 2003, 776).

Dionysiův výpočet.

Přestože neznáme způsob, jakým Dionysius dospěl k datu Kristova narození, historikové se domnívají, že se jim podařilo rekonstruovat postup jeho uvažování. Dionysius patrně vycházel z textu Nového zákona a spojil nepříliš konkrétní, a navíc rozporné údaje evangelií se svými komputistickými znalostmi. Selešnikov se ve své knize "Člověk a čas" domnívá, že Dionysius založil svůj výpočet na třech základních předpokladech:  Na základě třetího poznatku vyhledal Dionysius ve svých tabulkách nejbližší rok, na který připadne velikonoční neděle opět na 25. března. Tímto rokem byl rok 279 diokleciánské éry, neboli rok 563 n. l. Od tohoto roku odečetl číslo 532 – tzv. velkou indikaci. To je výsledkem násobení čísel 19 (měsíční kruh) a čísla 28 (sluneční kruh). Po 532 letech tedy odpovídají čísla dnů v měsíci stejným dnům v týdnu i stejné měsíční fázi, z čehož vyplývá, že po 532 letech připadají Velikonoce na stejné dny, které zaujímaly před touto dobou. Po odečtení velké indikace došel Dionysius k závěru, že Kristus vstal z mrtvých 25. března roku 31 n. l. Po odečtení předpokládaného Kristova věku, tj. 31 let, pak dospěl k datu jeho předpokládaného narození. Z toho vyplývá, že v roce 1 se Kristus nenarodil, nýbrž měl první narozeniny.  Dnes se ví, že se Dionysius dopustil při výpočtu roku Kristova narození několika chyb – místo židovských použil pro výpočet Pesachu křesťanské tabulky, určil věk Krista v době jeho smrti na 31 let (v současnosti se křesťanská tradice kloní k 33 letům), rok narození Krista umístil mimo dobu panování Heroda Velikého a 25. březen je mnoha badateli považován za datum Kristovy smrti a nikoli vzkříšení.  Proti názoru, že Dionysiův výpočet byl chybný, se vyslovil ve svém díle Jan Pouč, který dokazuje, že výpočet byl správný.

Rozšíření.

Prvním historikem nebo kronikářem, který použil letopočet Anno Domini jako primární datovací mechanismus, byl Victor z Tunnuny, africký kronikář ze šestého století. O několik generací později anglosaský dějepisec Beda, který znal Dionysiovy práce, také používal datování Anno Domini ve své "Církevní historii anglického lidu", dokončené roku 731. Ve stejném díle poprvé použil latinský ekvivalent pro výraz "před Kristem," a tím zavedl počítání letopočtu bez roku nula, přestože nulu znal a používal ve svém computu. Jak Dionysius, tak i Beda pohlíželi na Anno Domini jako na datování od vtělení Ježíše, ale rozdíl mezi vtělením a narozením nebyl v té době zřejmý, až později, v devátém století, kdy byla doba vtělení ztotožněna s početím Krista, tj. se zvěstováním 25. března.  Na kontinentální Evropě byla éra Anno Domini uvedena jako éra Karolínské renesance Alcuinem. Její schválení Karlem Velikým a jeho následovníky zpopularizovalo používání této epochy a rozšířilo ji po celé Franské říši, jako jádru systému, kde od té převládá dodnes.  Vně Franské říše, Španělsko pokračovalo v datování podle éry císařů neboli španělské éry až do středověku, jejíž letopočet začínal rokem 38 př. n. l. Éra mučedníků, která se počítá od nástupu císaře Diokleciána roku 284, jenž proslul mimo jiné zahájením posledního intenzivního pronásledování křesťanů, převážila na východě a je stále ještě oficiálně používána koptskou a bývala používána etiopskou církví. Další systém datování vychází z roku ukřižování Ježíše Krista, které spadá, jak věřili již Hippolytus a Tertullianus, do doby konzulátu Geminiů (29 n. l.) a toto datování se tak také příležitostně objevuje ve středověkých rukopisech.  Mnoho syrských rukopisů psaných do konce 19. století má v poznámce na konci používání „roku Řeků“ (Anno Graecorum = Seleukovská éra).  I když letopočet Anno Domini začal být používán od 9. století, označení „před Kristem“ (nebo jeho ekvivalent) se nezačal šířit dříve než od 15. století.

Chronologie.

Číslování roků.

Léta Páně se počítají od kdysi předpokládaného dne Ježíšova obřezání, ke kterému mělo dojít 1. 1. roku 1. Za tohoto předpokladu k narození Krista došlo osm dní před začátkem letopočtu, tedy v roce označovaném 1 ante Christum natum, doslova v roce 1 před narozením Krista. Půlnoc na počátku dne, kdy měl být Kristus obřezán, tedy představuje bod na časové ose. Od tohoto bodu jsou oběma směry v čase roky (jednoroční časové úseky) číslovány počínaje číslem jedna. Není tedy rok 0, protože nulu představuje právě onen časový bod.  Potřebě rozlišovat roky před narozením a po narození označením typu Anno Domini se lze vyhnout užitím záporných a kladných čísel. Protože toto číslování let způsobuje problém při některých výpočtech, předchází v astronomickém číslování let před rokem 1 rok nula a všechny roky před začátkem letopočtu mají proto číslo o jednu nižší: běžným letům −3, −2, −1, 1, 2 odpovídají astronomické roky −2, −1, 0, 1, 2. Stejně tak i norma ISO 8601 dává záporné znaménko rokům před naším letopočtem a posouvá číslování o rok.

Gregoriánský a juliánský kalendář.

Termíny jako "náš letopočet, Anno Domini, před naším letopočtem a před Kristem" se používají jak v juliánském kalendáři, tak pro datování v gregoriánském kalendáři. Pro moderní datování se používá gregoriánský kalendář, ale pro starší data by měl být určen správný kalendářní systém. Datování v gregoriánském kalendáři je vždy podle našeho letopočtu, ale souběžně s juliánským kalendářem byly více než tisíc let užívány i jiné letopočty.

„Našeho letopočtu“ nebo „po Kristu“?

Ve většině postkomunistických zemích včetně České republiky bylo komunistickými vládami prosazováno používání "našeho letopočtu" či podobných nenáboženských výrazů. Po pádu komunismu se opět rozšířilo i používání termínů "před Kristem" a "po Kristu". V katolickém Polsku je však stále používán termín "przed naszą erą" a "naszej ery".

V anglické jazykové oblasti.

V angličtině je obdobně tradiční AD (Anno Domini, lat. léta Páně) a BC (before Christ, před Kristem) a výrazy bez odkazu na Krista, CE (Common era, obecný letopočet) a BCE (before CE, před obecným letopočtem).  Roku 2002 se v Anglii a Walesu stal systém BCE/CE ve školách oficiální.  Někteří američtí akademici na poli vzdělání a historie přijímají značky CE a BCE, a používají ji pro Hebrejské lekce po „více než jedno století“. Svědkové Jehovovi ve svých publikacích také výlučně používají CE a BCE a v poznámkách pod čarou vždy uvádí, že tyto termíny znamenají výrazy „běžný letopočet“ a „před běžným letopočtem“.  Viditelnější používání této éry se objevilo v hlavních muzeích anglicky hovořícího světa: Smithsonian Institution preferuje používání tohoto výrazu, i když jeho používání není po ostatních muzeích striktně vyžadováno. Dále několik tabulek letopočtů preferuje nebo přikazuje jeho používání. Dokonce tento letopočet preferují tabulky některých křesťanských kostelů: např. episkopální diecéze "Marylandské nové církve".  Ve Spojených státech stále se stále častěji užívá označení CE/BCE v učebnicích. World almanac ("Světový almanach") z roku 2007 byl první edicí, začínající používat éry BCE/CE a ukončující 138 let dlouhé používání tradičních letopočtů BC/AD. Je také používán College Board v jejích historických textech stejně jako v některých publikacích National Geographic Society a United States Naval Observatory. V USA založený televizní kanál History Channel používá notaci BCE/CE v pořadech o nekřesťanských náboženských tématech, jako je Jeruzalém a Judaismus a používají BC (ale ne CE ani AD) v ostatních případech.

Náš letopočet (zkratka n. l.) nebo také běžný letopočet je odměřování let začínající rokem 1 gregoriánského kalendáře. Začal být počítán od domnělého narození Ježíše Krista, proto se léta našeho letopočtu označují také za léta křesťanské éry, "po Kristu" ("po Kr."), "léta Páně", latinsky Anno Domini. Léta před rokem 1 n. l. se počítají opačným směrem a označují se "před naším letopočtem" ("př. n. l."), případně "před Kristem" ("př. Kr.") nebo "před křesťanskou érou".

公历纪元或公元(英语:Common Era,缩写为英语:C.E.),也称西元,是一个被当今国际社会最广泛地使用的纪年标准。其源自于欧洲等西方基督教信仰为主国家,以当时认定的耶稣出生为纪年的开始,原称基督纪年。现代学者及科学家基于世俗化和宗教中立原则,加上为免世俗及非宗教的学术内容范畴涉及基督教(Christ 指耶稣基督,Domini 指上帝)的人士,和避免涉及宗教色彩,而改称公元(C.E.)及公元前(Before common era, B.C.E.)。