Závodní historie 1960–1999.

60. léta.

Počátky slavného týmu byly poněkud kostrbaté, zakladatel Bruce McLaren zvolil k pohonu svého závodního stroje hlučný, ale slabý motor Ford, mezi jehož nevýhody patřila i přílišná velikost a objem. Na radu okolí ještě ten rok motor několikrát změnil, až později zvolil spolehlivý Serenissima, s nímž také dosáhl prvního bodu. V roce 1967 poháněl nový auto motor BRM, který měl ovšem zásadní problémy se spolehlivostí, načež se Bruce rozhodl, že nejlepší bude důvěřovat sportovní divizi Fordu a sáhnout po agregátu firmy Cosworth.  Rok 1967 se ovšem i tak zapsal do historie závodního týmu McLaren. Tým totiž dominantním způsobem vyhrál severoamerickou závodní sérii CanAm sports cars, když dvojice Bruce McLaren (2) – Denny Hulme (3) postupně vyhrála pět závodů z celkových šesti. Stáj tuto výhru obhájila i ve čtyřech následujících ročnících.  Pro rok 1968 se McLarenovi podařila pozoruhodná věc, když do druhého vozu zlanařil mistra světa z předchozí sezony Dennyho Hulma, s nímž získal konečné druhé místo v poháru konstruktérů, což byla věc před zahájením sezóny naprosto nečekaná. Hulme se tehdy umístil na třetím místě a dokonce se mu podařilo vyhrát dva závody. První výhru pro stáj však zajistil sám zakladatel během Grand Prix Belgie na okruhu Spa-Francorchamps. Přestože se počítalo pouze s ročním Hulmovým angažmá, stala se mu stáj domovem až do roku 1974.  Na další výhru musela tato stáj počkat až do posledního závodu následující sezóny, kdy Hulme vyhrál Grand Prix Mexika. Tým dokončil rok na celkovém čtvrtém místě, ale Bruce McLaren dokázal získat třetí pozici alespoň poháru jezdců. Zapamatování hodná ovšem byla zejména další účast v "CanAm", kde se jezdcům McLarenu podařilo vyhrát všech jedenáct závodů a dokázali tak, že se s touto malou stájí musí do budoucna počítat.

70. léta.

Začátek nové dekády se ukázal jako katastrofální. Tým se zúčastnil podniku 500 mil Indianapolis, ale popáleného Hulmeho musel nahradit Peter Revson, který byl nakonec klasifikován na 22. místě, když se mu závod nepodařilo dokončit. Bruceův obchodní partner Teddy Mayer se rozhodl přejmout hlavní moc v týmu a podařilo se mu získat téměř veškerou kontrolu.  Neštěstí v tomto roce bylo dokonáno 2. června 1970, kdy se Bruce McLaren zabil při testu nového sportovního vozu M8D na okruhu Goodwood. V rychlosti přes 270 km/h se mu otrhla zadní část vozidla a to se tak stalo neovladatelným, auto se několikrát rychle otočilo a nakonec skončilo ve zdi. McLaren umírá přímo na místě. Vůz M8D později vyhrál osm závodů seriál "CanAm" a Hulme s ním získal titul.  Šťastnější období nastalo v roce 1972, kdy se tým umístil na třetí příčce, což dokázal v následující sezóně obhájit. Do sezóny 1974 byl nasazen monopost McLaren M23, tedy stejný jako v minulém roce. Jeho návrhářem se stal Gordon Coppuck, který se inspiroval tím nejlepším z původních monopostů, ale zároveň okoukal i netradiční řešení kílu u vozu Lotus 72. Vůz byl navržen zejména s důrazem na aerodynamiku s ohledem na lehkou ovladatelnost a co nejvyšší maximální rychlost.  Během tohoto roku též nastal zásadní zlom v dějinách stáje. K týmu se připojil nadějný mladík Emerson Fittipaldi, jemuž se v předchozí sezóně podařilo získat celkové druhé místo v pořadí jezdců a o rok dříve se vyznamenal jako nejmladší mistr světa v historii. Tým nejprve získal vytoužený Pohár konstruktérů a později i Mistrovský titul a dokonce i debutové vítězství v závodě 500 mil Indianapolis. Teddymu Mayerovi se podařilo podepsat na svou dobu nevídaný dlouhodobý kontrakt s firmou Marlboro, trvající až do konce roku 1997.  Další rok už nebyl tak povedený, McLaren získal třetí místo v poháru konstruktérů a vyhrál pouhé tři závody, což bylo pro stáj rozhodně zklamáním. Chuť si mohli spravit v sezóně 1976, když narazili stejně jako v předchozím roce – díky jezdecké dvojici – na znovu probuzené Ferrari. McLaren získal stejný počet prvních míst jako Italská stáj, přesto se však mohl těšit z pouhého druhého místa.  Zbytek desetiletí se vyznačoval postupným úbytkem sil, když se po dalším třetím místě McLaren dramaticky propadl do boje o sedmé místo, a čekáním na zázrak, kterým se stal na začátku 80. let pečlivý Angličan Ron Dennis.

80. léta.

Současný tým vznikl fúzí v roce 1980 původního týmu a stáje Rona Dennise z formule 2, Projektem 4. Příchod tohoto angličana s velkými plány se již zpočátku měl stát oživením týmu, jehož cílem se tak opět mohly stát mety nejvyšší, jediným problémem byl nedostatek financí. Roku 1981 bylo splynutí obou subjektů do jednoho plnohodnotného celku, "McLaren International", dokončeno a Teddy Mayer opustil křeslo šéfa týmu. Na místo hlavního designéra nové generace revolučních monopostů byl dosazen návrhář John Barnard experimentující s uhlíkovým vláknem.  Téhož roku Ron Dennis vyplatil i ostatní vlastníky týmu a stanul tak v jeho čele. V roce 1983 přesvědčil Dennis podporovatele konkurenčního týmu Williams, Mansoura Ojjeha, aby se stal jeho společníkem ve vedení týmu. Ojjeh investoval množství financí do vývoje turbo motorů od firmy Porsche, které nesly jméno jeho společnosti Techniques d'Avant Garde, zkráceně TAG.  Nové vedení týmu a zejména inovované pojetí monopostů si též vyžádalo změnu jejich pojmenování. Původní Mx (kde x značilo číslo monopostu dle jeho výroby) bylo nahrazeno mezi lety 1981-2001 tajemným MP4/x, kde bylo později lomítko nahrazeno pomlčkou. Zpočátku zkratka symbolizovala jméno hlavního sponzora spojené s původním Dennisovým týmem "Marlboro Project 4", což bylo po odchodu Marlbora v roce 1997 změněno na "McLaren Project 4". Nové značení nebylo pouhým ohlášením změn, ale zejména upozornění na revoluční generaci jednotlivých šasi, které se později staly inspirací pro celý formulový svět.  Pod taktovkou precizního Rona Dennisa zaznamenal tým zásadní obrat ve své historii. Revoluční šasi Mclaren MP4/2 navržené Johnem Barnardem se ve spojení s motorem "Porche Turbo" ukázalo jako velmi silné. Jednalo se o první šasi postavené výhradně pomocí uhlíkových vláken. Pomocí slibné generace jezdců (Niki Lauda, Alain Prost, Keke Rosberg...), postupně vybírané Ronem Dennisem, se týmu podařilo prosadit se mezi velikány formule 1. McLaren-Porsche vyhrál v letech 1984 a 1985 jak pohár jezdců, tak i titul v konstruktérech. Sezóna 1986 znamenala triumf Alaina Prosta v barvách tohoto týmu, ačkoli zisk konstruktérského poháru se tentokrát nezdařil.  Po prohrách s Williamsem v letech 1986 a 1987 se Ron Dennis opět ukázal jako bezkonkurenční vyjednavač a podařilo se mu získat od svého konkurenta motory Honda, díky kterým nejenže zrychlil své monoposty, ale zároveň učinil tým Williams – přinucený přechodem na slabší motory Judd – neškodným. Monopost McLaren MP4/4 poháněný japonskými agregáty se ukázal v sezóně 1988 jako neporazitelný, když se mu podařilo vyhrát 15 závodů z 16. Červenobílé vozy z Wokingu jezdily závody jen samy proti sobě a jen výjimečně nedeklasovaly zbytek startovního pole jedním celým kolem. Toho roku se McLarenu nepodařilo vyhrát pouze Grand Prix Itálie v Monze, kde se Ayrton Senna, který v tu chvíli měl pohodlný náskok, srazil s o kolo pomalejším vozem Williamsem. Domácí vítězství tak k vlastnímu překvapení obdržela stáj Scuderia Ferrari. Ayrton Senna získal v Brazílie svůj první titul s anglickou stájí. V následujícím roce s evolučním vozem McLaren oba tituly obhájil, když si po kontroverzní srážce s týmovým kolegou v Grand Prix Japonska odnesl jezdecký titul Alain Prost. Přesto byl pro tým závěr šampionátu pro tým hořkosladký. Alain Prost již neunesl přílišnou konkurenci ze strany svého kolegy Ayrtona Senny a rozhodl se, že zamíří k Ferrari.

90. léta.

Náhradou za Prosta se stal Gerhard Berger, který byl v tu chvíli bez místa a i díky jemu získal McLaren v letech 1990 a 1991 všechny čtyři tituly. Jezdecký triumf v obou sezónách ale slavil Brazilec Senna. V sezóně 1992 začala být ovšem nadvláda McLarenu nahlodávána znovu se probouzejícím Williamsem, který posílily motory od Renaultu. McLaren skončil na celkovém druhém místě a musel si hledat náhradu za odcházející motory od Hondy. Nejlepší možnou volbou se stal navrátivší Ford. Berger se po třech letech u anglické stáje sbalil a vrátil se zpět k Ferrari. Dennis se rozhodl nečekaně obsadit na jeho místa nováčka, jenž měl s formulí 1 jen malé zkušenosti, Michaela Andrettiho pocházející ze slavné rodiny amerických závodníků.  Nový monopost se ukázal jako stabilní, avšak kvůli několika výpadkům a slabé týmové dvojce zůstal McLaren opět bez jediného titulu. Zatímco Senna se dokázal stabilně ucházet o bodovaná místa a neměl problémy ani se ziskem pódií, mladý Andretti zaostal za všemi očekáváními a krom jediného třetího místa – ve svém posledním závodě – měl problémy dostat se vůbec do cíle. Ještě během sezóny tak byl Američan nahrazen perspektivním Finem Mikou Häkkinenem, který dostal možnost dokončit poslední tři závody jako týmová dvojka – získal jedno pódium a dva závody pro technické závady nedokončil. Celkově tým obhájil druhou pozici a stejné výsledné umístění si připsal i Senna, který byl poražen svým bývalým kolegou Prostem. Pokles na stříbrnou příčku se ovšem ukázal jen jako předzvěst dalšího dlouhodobého poklesu. Rok 1994 je pro každého fanouška motorsportu znám především díky černému víkendu v Imole... Sir Frank Williams zlanařil Sennu k přechodu do své stáje, kde mu nabídl značně nestabilní monopost. Mika Häkkinen tak po krátké době stanul na pozici tahouna týmu a jeho jediným cílem se stalo soustředění na zisk titulu. Do druhého monopostu přibyl Martin Brundle. Ale vůz poháněný motorem Peugeot byl nevýrazný a zdálo se, že se blíží konec jedné legendy. V následujícím roce tedy začalo přemlouvání společnosti Mercedes, aby se stala partnerem projektu McLaren a stala se tak jeho výhradním dodavatelem. Mercedes působil ve své reinkarnaci jako dodavatel motorů teprve rok, ale ve spojení se Sauberem se dokázal velmi rychle nasměrovat a jeho vývoj v motorsportu byl pozoruhodný. Dohoda nakonec byla podepsána a všeobecně se očekávalo, že McLaren Mercedes bude úspěšný tým. Nestalo se tak. McLaren MP4/10 byl příliš těžký a špatně ovladatelný, s čímž si nedokázal poradit ani náhradník za Marina Brundla známý Nigel Mansell. Týmu se podařilo pouze obhájit čtvrtou příčku.  Sezóna 1996 se do historie spíše než honem za prvními místy zapsala rozchodem se společnosti Marlboro, která zamířila k rudým vozům do Maranella. Pro následující rok se tak hlavním sponzorem stal West a tým mohl poprvé přijmout jak barvy sponzora, tak i svého dodavatele motorů, od kterého též přijal pojmenování "stříbrné šípy".  Návratem na výsluní se měl stát rok 1997, piloti McLarenu Mika Häkkinen a David Coulthard udělali společně s týmem, výrobcem motorů a společností Ilmor slušný pokrok. Coulthard vyhrál první závod a už už se tým začal radovat, že se opět dostane do boje o titul. Jenže monopost se ukázal jako velmi nespolehlivý a bylo tedy spíše třeba soustředit se na vývoj než první pozice. Přesto si tým připsal celkové tři výhry a skončil na čtvrtém místě, přičemž Coulthard poskočil díky diskvalifikaci němce Schumachera na celkovém třetím místě. Tento formulový ročník přinesl krom konečného zklamání z týmové formy i zbytečně vyvolaný skandál ohledně inovativního řešení brzdných kotoučů, kdy dokázal jezdec ovlivňovat pouze brzdění zadní částí auta, čímž získával výhodu v prudkých zatáčkách a eliminoval přetáčivost vozu. Na žádost Ferrari byl systém mezinárodní automobilovou federací definitivně zakázán až v Grand Prix Brazílie 1998.  Během též sezóny se ještě týmu podařilo ulovit úspěšného designéra Adriana Neweye, který ihned začal pracovat na monopostu pro následující ročník. Slušná reorganizace týmu a zisk klíčových osobností dokonce dovedl novináře k myšlence, že posledním krokem jak maximalizovat šance na titul může už být snad jen zisk dvojnásobného mistra světa Michaela Schumachera, který začal být považován za jednoho z nejtalentovanějších jezdců celé historie.  Spekulace o velmi kvalitní týmové sestavě se na konci roku 1998 ukázaly jako pravdivé. McLaren totiž dokázal vyhrát jak pohár konstruktérů, tak i jezdecký titul pro Miku Häkkinena. V následujícím roce dokázal fin i díky zranění Michaela Schumachera titul obhájit, ovšem pro McLaren se stal pohár konstruktérů z loňské sezóny na dlouhou dobu posledním. Největší zajímavostí sezóny se stala dominance McLarenu v úvodní Grand Prix Austrálie 1998, v níž si dovolil nový konstruktér vyzkoušet v praxi systém pro rekuperaci kinetické energie (obdobný tomu, který je od sezóny 2009 povolen ), který jim přinášel ohromné zrychlení v každém kole. Deset let po dominanci McLarenu v roce 1988 se tak opět opakovala situace, kdy si stříbrné šípy jeli vlastní závod s malým rozestupem a ostatním nadělili celé kolo. Za zmínku též stojí že po odmítnutí ostatních týmů podobný systém instalovat do vlastních monopostů bylo McLarenu jeho používání, přestože byl legální, zakázáno.

21. století.

2007.

Pro sezonu 2007 McLaren kompletně obměnil jezdeckou sestavu. Místo Kimiho Räikkönena přišel dvojnásobný mistr světa Fernando Alonso a místo Juana Pabla Montoyi přišel nováček, mistr GP2 Lewis Hamilton. Novým hlavním sponzorem týmu se stala společnost Vodafone. Své nové jezdecké složení a vůz MP4/22 McLaren představil 15. ledna ve Valencii.  Nový McLaren se na začátku sezony zdál být velice slibným vozem. Ve svém druhém závodě za McLaren, v grand prix Malajsie, s ním Fernando Alonso vyhrál a Hamilton navíc v závodě dojel na druhém místě. Tým tak mohl slavit své 41. dvojité vítězství. Hamilton se stal jediným pilotem F1, který ve své první sezoně dokázal vystoupit na stupně vítězů ve čtyřech po sobě následujících závodech. Tento rekord navíc vylepšil, když v dalších pěti závodech také dojel na stupních vítězů. Po španělské grand prix se Hamilton stal nejmladším jezdcem historie, který vedl šampionát.  V Monaku vyhrál Alonso, před druhým Hamiltonem, a získal pro tým 150. vítězství. Díky těmto výsledkům byly ve vedení šampionátu oba piloti McLarenu, oba s 38 body (ale v této chvíli by šampionát vyhrál Alonso, díky dvěma vítězstvím), a také McLaren navýšil svůj náskok v poháru konstruktéru o více než 20 bodů před Ferrari.  V Montrealu Hamilton vyhrál kvalifikaci a svou první grand prix a dostal se do čela šampionátu. Alonso odstartoval pomaleji a navíc byl penalizován 10 sekundami, ale nakonec získal sedmé místo a dobré dva body. O týden později v Indianapolis Hamilton opět vyhrál jak kvalifikaci, tak celý závod. Alonso s Hamiltonem sváděli tvrdý souboj, především ve 38. kole, kdy vozy jely bok po boku. Hamilton nakonec svou pozici uhájil a v čele šampionátu získal náskok 10 bodů. McLaren měl v poháru konstruktérů před Ferrari náskok 35 bodů.  Další závod se jel ve Francii, na okruhu v Magny-Cours. Alonsův vůz postihla ve třetí části kvalifikace porucha transmise a musel tak do závodu odstartovat z 10. místa. V závodě si dojel pro 7. místo, kdežto jeho týmový kolega získal třetí místo, za oběma Ferrari. Hamilton měl tak po tomto závodě v čele šampionátu pohodlný náskok před druhým Alonsem. Dalším závodem na řadě byla grand prix na Silverstone. Hamilton na domácí treti čelil velkému tlaku médií i fanoušků. Startoval z pole position, ale v závodě skončil na třetím místě. Toto byl také poslední závod v řadě, při kterém Hamilton vystoupil na stupně vítězů. Alonso skončil druhý, po skvělé strategii zastávek v boxu zvítězil Kimi Räikkönen s Ferrari.  Evropská grand prix byla díky dešti zatím bez pochyby, ze strany diváka, nejzajímavějším závodem letošní sezony. První přeháňka přišla hned po prvním kole a byla extrémně prudká. Hamilton vylétl z trati v první zatáčce, ale vůz nebyl poškozen a motor pořád běžel, a tak se za pomoci traťových komisařů vrátil zpět na trať. Po této chybě udělal ještě další, když si vybral naprosto špatnou směs pneumatik a se špatně ovladatelným vozem skončil na 9. místě. Naopak Alonso odjel závod bez jediné chyby a svůj vůz na mokré trati ovládal bez nejmenších chyb. Pět kol před koncem předjel Felipe Massu, získal vítězství a snížil náskok Hamiltona v čele šampionátu na dva body.  Aféra při Grand Prix Maďarska Maďarská grand prix naplno ukázala jaké vztahy panují mezi oběma jezdci McLarenu i v samotném týmu. Podle dohody měl do první části kvalifikace vyjet z boxu McLarenu jako první Alonso, aby mohl spotřebovat více paliva. Jenže Hamilton vyjel před ním a to vyvolalo napětí v boxech. Hamilton byl pětkrát požádán, aby si s Alonsem pořadí vyměnili, ale neuposlechl. Tím se celý plán McLarenu pro kvalifikaci prakticky zhroutil. Když pak byl Alonso při předposlední zastávce v boxech pozdržen a situaci navíc zkomplikovala zamotaná tkanice ohřívací deky Alonsovy pravé pneumatiky, dostal se tým pod časový tlak. Při příjezdu do boxu k poslední zastávce dostal Alonso vysílačkou od svého inženýra pokyn, aby po odbavení počkal 20 sekund kvůli provozu na trati (což potvrdil záznam z kamer). Alonso vyjel až asi deset sekund poté, co k tomu dostal pokyn. Do svého posledního kola vjížděl pouhé dvě sekundy před vypršením časového limitu. Hamiltonova zastávka trvala šest sekund, další sekundy ztratil rozjetím a znovu zastavením. Takže tedy není vůbec jisté, zda by i bez Alonsova manévru své poslední měřené kolo stihnul (během nájezdu do něj musel tak či tak zpomalit, aby před sebe pustil Räikkönena jedoucího měřené kolo). Přesto se případem začali zabývat sportovní komisaři. Alonso byl potrestán posunem o pět míst na startu, což v pravidlech vůbec není napsáno (za blokování jiného jezdce při kvalifikaci se uděluje posun o deset míst nebo anulování dosažených časů). Ještě nepochopitelnější je trest pro McLaren – nezapočtení bodů do Poháru konstruktérů a neúčast na stupních vítězů viní z nesportovního chování i tým. Hamilton závod vyhrál, Alonso skončil po startu ze šestého místa čtvrtý. Po závodě se navíc začaly nést fámy o údajném odchodu Alonsa z týmu.  Před grand prix Turecka se vedení týmu sešlo s Alonsem a Hamiltonem – nejprve nezávisle na sobě, a poté se sešli oba jezdci přímo – aby události, které se staly na Hungaroringu, společně tzv. „hodili za hlavu“ a uklidnili napětí v týmu. Pole position získal Massa s Ferrari, Hamilton byl druhý, ale hned po startu se propadl na třetí místo, když jej ještě před první zatáčkou předjel Räikkönen. Těsně před druhou zastávkou se z Hamiltonova vozu oddělil běhoun pravé přední pneumatiky. Hamilton kvůli tomu ztratil mnoho času a možnost skončit v závodě na stupních vítězů. Alonso se nakonec dostal na třetí místo za obě Ferrari, díky dobře naplánovaných zastávkách v boxu.  Před italskou grand prix byly oba jezdci McLarenu a samozřejmě i celý tým pod velkým psychickým tlakem. V příštím týdnu se totiž mělo rozhodnout o potrestání týmu za špionáž. Ovšem jako by tato událost neměla na jezdce žádný vliv. Alonso vyhrál kvalifikaci, Hamilton v ní skončil druhý a v závodě skončili ve stejném pořadí a získali tak pro McLaren double na domácí půdě Ferrari.  Ve čtvrtek 13. září, před Grand Prix Belgie, se v Paříži uskutečnilo zasedání Světové rady motoristického sportu, která rozhodla o tom, že je McLaren vyloučen z letošního šampionátu konstruktérů a navíc dostane pokutu 100 milionů amerických dolarů.  O tři dny později se jel závod na nově zmodernizovaném okruhu ve Spa-Francorchamps. Kvalifikace i samotný závod dopadl z pohledu týmů přesně naopak, než o týden dříve v Itálii. Z prvního místa odstartoval do závodu Räikkönen, následován svým stájovým kolegou Massou. Do cíle dojeli ve stejném pořadí, Alonso skončil třetí a Hamilton čtvrtý.  Na nově zrekonstruovaném okruhu Fudži v Japonsku vyhrál Hamilton závod, který se odehrál v téměř nepřípustných podmínkách. Závod musel být kvůli neustávajícímu a silnému dešti odstartován za safety carem. Navíc Hamiltonův jeho největší soupeř o titul mistra světa a zároveň týmový kolega Fernando Alonso vypadl ze závodu v 41. kole. Jeho vůz dostal v důsledku aquaplaningu smyk a narazil do bariéry z pneumatik, od které se už nepojízdný vůz odrazil zpátky na trať. Na trať musel znovu vyjet safety car, aby mohly být odklizeny trosky Alonsova vozu.  V dalším závodě v Číně, opět na mokré trati, získal Hamilton pole position. Do 28. kola vedl, ale před další zastávkou v boxu se mu začal drolit pravá zadní pneumatika. Ještě dvě kola odkroužil na druhém místě a potom byl povolán do boxu, ale v nájezdu na pitlane nezlvádl svůj vůz a dostal se do únikové zóny, ze které se mu už nepovedlo vyjet. Závod vyhrál Räikkönen, před druhým Alonsem. Alonso snížil Hamiltonův náskok v čele šampionátu na 4 a Räikkönen na 7 bodů. O mistru světa se tak rozhodlo až v posledním závodě sezony v Brazílii.  Pole Position v Brazílii vybojoval Massa, před Hamiltonem, Räikkönenem a Alonsem. Hned po startu se do čela dostali oba vozy Ferrari a Alonso předjel Hamiltona. Hamilton se mu snažil předjetí vrátit, ale neuspěl a navíc ztratil několik pozic. Pak navíc stiskl nesprávné tlačítko na volantu svého vozu a než se podařilo restartovat řídící systém, tak se Hamilton propadl až na 18. místo. Hamilton nakonec dokončil na sedmém místě, ale k titulu mu to nestačilo. Stejně tak ani Alonso titul nezískal, když dojel do cíle na třetím místě. Vítězem se stal Kimi Räikkönen, který se tak poprvé stal mistrem světa, o bod před dvojicí jezdců McLarenu.  2. listopadu vedení týmu oznámilo rozvázání smlouvy s Fernandem Alonsem, která měla platit až do roku 2009. Alonso navíc nemusí týmu platit žádné odstupné.

Diskvalifikace týmu z Poháru konstruktérů.

Špionážní aféra, kvůli které byl McLaren vyloučen z letošního Poháru konstruktérů vypukla před závodem v Británii. Tehdy tým Ferrari oficiálně zveřejnil své podezření ze zneužití informací konkurenčním týmem formule 1. Ferrari oznámilo, že jeho inženýr Nigel Stepney předal důvěrné informace o vývoji a závodní strategii Ferrari svému příteli Miku Coughlanovi z McLarenu. Na tom by ještě nebylo nic trestného, kdyby vedení McLarenu neoznámilo, že má takové dokumenty k dispozici. Jak se později potvrdilo, někteří inženýři se uvedenými fakty zabývali, konzultovali je s jezdci a prověřovali je při vlastních testech. Tím porušili pravidla mezinárodních sportovních řádů.  Začátkem července Ferrari propustilo Stepneye a vzápětí Mclaren suspendoval Coughlana. Na popud Ferrari se sešel nejvyšší řídící orgán formule 1: Světová rada motorsportu. Na zasedání 26. července konstatovala, že vedoucí konstruktér McLarenu Coughlan neoprávněně vlastnil 780stránkovou sbírku důvěrných informací o Ferrari, ale tým se ničím neprovinil. Vzhledem k nedostatečným důkazům, že by tým měl obsah materiálů k dispozici a vytěžil z něj ve svůj prospěch, rada neuvalila žádné sankce.  Tak to mohlo i zůstat, nebýt dusné atmosféry uvnitř týmu McLaren. Vyhrocením vzájemných vztahů byla kvalifikace na Grand Prix Maďarska. Poté v neděli dopoledne, před závodem, přišel Alonso za šéfem týmu Ronem Dennisem. Během bouřlivé debaty se Alonso zmínil, že má ve svém počítači důkazy, že se o informacích od Ferrari diskutovalo. Dennis poté zatelefonoval prezidentu FIA Maxi Mosleymu a celý rozhovor mu vylíčil. Před samotným závodem za Dennisem přišel Alonsův manažer a řekl mu, že se Alonso přestal ovládat a všechno, co řekl, odvolal. Na to Dennis opět zatelefonoval Mosleymu, který tuto situaci naprosto chápal a řekl, že než podnikne nějaké kroky, tak se s Dennisem opět spojí.  Mosley skutečně kroky podnikl. Vyzval všechny tři jezdce McLarenu, Alonsa, Hamiltona a de la Rosu, aby pod slibem beztrestnosti předložili veškerou korespondenci ze svých počítačů. Zprávy z elektronické pošty přiznané Pedrem de la Rosou a Fernandem Alonsem ukazují, že informace, které Coughlan dostával od Stepneyho, McLaren sdílel.  13. září se v Paříži opět schází Světová rada motorsportu, aby znovu projednávala tuto aféru ve světle nových skutečností. Do Paříže jsou předvoláni vedoucí pracovníci McLarenu. Po téměř šestihodinovém jednání Světová rada motorsportu rozhodla takto:

2008.

Po odchodu Fernanda Alonsa nastala situace podobná té loňské, když tým delší dobu vybíral jeho náhradníka. Mezi největší favority patřili němci Nico Rosberg s Adrianem Sutilem a fin Heikki Kovalainen. Právě finský závodník je nakonec ten, kdo usedne do monopostu MP4-23 s číslem 23. Že se jedná o volbu správnou dokazoval tento závodník již během zimních testů, kdy povětšinou patřil mezi absolutní špičku a několikrát se mu povedlo zajet výborný čas, který nebyl doposud překonán. Přestože za Hamiltonem nijak výrazně nezaostával, stal se poněkud podceňovaným a většina expertů jej odsunula až na druhou kolej. Přesto se však již na začátku sezóny ukázalo, že se rozhodně nejedná o jezce, se kterým by se do boje o titul nemělo počítat. Poučil se z loňských chyb a začal jezdit převážně hlavou.  McLaren disponuje druhou nejméně zkušenou závodní dvojicí (po Toro Rosso), ale za chybu to rozhodně nepovažuje. Oba piloti se totiž ukázali jako nesmírně vyrovnaní a již ve své debutové sezóně prokázali talent, když dokázali porazit své mnohem zkušenější týmové kolegy. Tou pravou zatěžkávací zkouškou nejen pro ně, ale též pro tým a monopost se však ukázal až první závod, ve kterém nechtěli těžit jen z výborné startovní rychlosti, ale jejich cílem bylo umístit se na špičce startovního roštu.  Již první volné tréninky v Austrálii mohly být ukazatelem formy týmu, jenže jak by řekl leckterý fanoušek, nesuď, dokud o nic nejde. Jediné co se z nich tak dalo vyvodit byl zajímavý postup BMW Sauberu oproti prvním testovacím dnům. První velkou zkouškou se tedy stala až kvalifikace, v níž získal své sedmé pole position Lewis Hamilton, když na poslední chvíli překonal skvěle rozjetého ovšem chybujícího Poláka Kubicu. Kovalainen si po famózním nástupu v první části, kde zajel jasně nejlepší čas,připsal konečně třetí místo a oba nejbližší soupeři zůstali uvězněni až za ním, když favorit a obhájce loňského prvenství Räikkönen doplatil na technickou závadu a byl neúprosně lapen sítem první části, odkud jej nenechali postoupit traťový maršálové. Pro závod tedy vše bylo připraveno dle plánu, teď totiž přijde Velká cena, závod který prověří spolehlivost komponent a soustředěnost pilotů. Jen ten se totiž opravdu počítá do konečného součtu...  Že se první Grand Prix nové sezóny ukázala jako pořádná zkouška dokazuje již počet vozů, které dokončily celou závodní distanci, bylo jich totiž pouze šest, přičemž 90% limit pro klasifikaci splnilo devět monopostů (po DQ Rubense Barrichella klasifikováno osm jezdců). Po úspěšném startu se oběma pilotům stříbrných šípů podařilo udržet své kvalifikační pozice a již nedlouho po samotném startu, kdy jednotlivé vozy opadávaly jako podzimní listí, se zdálo, že má tým nakročeno k úspěšnému dvojitému vítězství. Převaze však zabránilo několik výjezdů safety caru, který stmelil celé pole do jednoho celku. Právě zpomalovací vůz se nakonec stal tou největší smůlou, která tým z Wokingu potkala, když vyjel jen chvíli před tím, než měl ke své plánované zastávce zajet Heikki Kovalainen, obnovující McLarenskou tradici finských jezdců. Malé rozdíly mezi jednotlivými závodními stroji jej odsoudily k výjezdu až na jeho samotném konci, přestože tento mladík ještě statečně zabojoval a na malý okamžik překonal i Fernanda Alonsa stačilo mu to až na konečnou pátou příčku. To Lewis Hamilton měl o poznání povedenější víkend. Po povedeném startu neměl problém udržet si dostatečný odstup od ostatních a jak sám potvrdil rychlost vozu ani naplno nevyužil, snažil se hlavně držet tempo a nedělat zbytečné chyby a šetřit monopost pro další závod. Přesto mu však k výhře pomohlo i štěstí, neboť závod se ukázal spíše jako nebezpečná loterie. Dobře naplánovaná strategie mu umožnila vjezd do pit lane v moment, kdy bylo pole dostatečně roztažené a tak na rozdíl od svého kolegy na problém se safety carem nenarazil. Po prvním závodě se McLaren dostal do vedení poháru konstruktérů, když se svými čtrnácti body získal šestibodový náskok na BMW Sauber. Předpokládaný největší konkurent Ferrari získal po diskvalifikaci Rubense Barrichella jeden bod. Ve vedení závodu se ukázaly pouze monoposty McLarenu.  Po smolném víkendu rudých vozů z Maranella přišel i nepříliš vydařený závod pro tým McLaren. Už páteční tréninky ukázaly, že Ferrari přivezlo do Malajsie velmi konkurenceschopné vozy a když oba červené monoposty stanuly hravě v první řadě, bylo jasné, že Italové pojedou svou vlastní ligu. Na McLaren tak zbyla řada druhá, ovšem po penalizaci obou vozů za blokování Nicka Heidfelda byly stříbrné šípy nuceny startovat z osmé (Kovalainen), respektive deváté (Hamilton) pozice. Start se obou vozům povedlo, Hamilton dokonce poskočil o několik míst vzhůru, ale byl nucen dojezdit první fázi za Markem Webberem. Po zajetí Red Bullu k plánované zastávce v boxech vydržel Brit na trati ještě několik kol a vybudoval si náskok bohatě stačící k vylepšení své pozice. Drobný problém s montáží a demontáží disku na přední pneumatice jej však stál drahých deset sekund, z čehož vyplynula ztráta a propad zpět za Webbera. Z této situace těžil jak nejvíce mohl Heikki Kovalainen, který si po svém prvním rychlém kole v australské Grand Prix dojel pro debutové podium s McLarenem. Zaostal však o jednu pozici oproti svému loňskému maximu, ale i tak získal svůj první bronz. Hamilton si díky druhé zastávce polepšil o jedno místo a závod dokončil na pátém místě.  Ani další Grand Prix se britskému týmu příliš nepovedla a nejlepší z dua McLarenu, Heikki Kovalainen, se musel sklonit nejen před oběma jezdci Ferrari, ale též před vozy stáje BMW Sauber, který v Bahrajnu potvrdil svou vzestupnou tendenci a dostal se do průběžného vedení v poháru konstruktérů. Na pouštní závodní víkend bude chtít zapomenout zejména Lewis Hamilton, který nejprve zaspal start a z třetího místa se propadl až na desátou pozici, kterou musel přepustit kvůli neplánované zastávce v boxech po zaviněné kolizi s Fernandem Alonsem. Celkově dokončil závod na slabém třináctém místě a nepřipsal si tak ani jeden bod. Kovalainen měl naopak start velmi podařený a rychle vybojoval třetí příčku, jenže byl téměř okamžitě předjet Räikkönenem a kvůli probrzdění pneumatiky a jím způsobeným vibracím se rozhodl raději příliš netlačit na pilu. Chování auta se srovnalo po první zastávce v boxech, ale to již bylo pozdě. Fin si tak připsal pátou příčku a nejrychlejší kolo. Po dlouhých devatenácti závodech se tak musely poprvé stupně vítězů obejít bez zástupce Stříbrných šípů. Tým se svými 28 body – oba jezdci přispěli rovným dílem – propadl na průběžné třetí místo v poháru konstruktérů.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

McLaren Racing Limited, v současnosti závodící jako McLaren F1 Team, je automobilová stáj formule 1, založená v roce 1963 Novozélanďanem Brucem McLarenem (1937–1970). První závod, kterého se tým zúčastnil, byla Velká cena Monaka v roce 1966. Firma sídlí v Anglii ve Wokingu. Současný tým vznikl sloučením původního "závodního týmu Bruce McLarena" s firmou Rona Dennise "Project 4" v roce 1981. V současnosti je součástí společnosti McLaren Racing, člena McLaren Group. Do roku 2014 byly motory dodávány dceřinou společností spoluvlastníka, Mercedesem, od následujícího roku 2015 se však stáj rozhodla používat motory Honda.

麦拉伦车队(英语:McLaren,又译为麦克拉伦、迈凯伦、麦拿仑)是一级方程序赛车中最为成功的车队之一,由布鲁斯·麦克拉伦(1937年-1970年)于1963年建立。基地位于英国沃金。它同时也参加印地500、加拿大-美国挑战杯以及勒芒24小时耐力赛。车队是迈凯伦集团的全资子公司。


Život.

Otcem Huga Kapeta byl franský vévoda Hugo Veliký, nejmocnější velmož ve Francii, který prakticky ovládal politickou situaci v zemi za posledních slabých Karlovců. Roku 970 se Hugo Kapet jako pařížský hrabě oženil s Adélou, jedinou dcerou akvitánského vévody Viléma zvaného Koudelová hlava. Stal se opatem-laikem celkem pěti klášterů.  Po náhlé smrti mladého krále Ludvíka V. byl jeho dosavadní rádce Hugo Kapet roku 987 zvolen králem. Korunován byl 1. června v katedrále v Noyonu a pomazán 3. června opět v Noyonu nebo v Remeši. Zdá se, že Adéla se na manželově vládě podílela, podle Gerberta ji Hugo nazýval ""průvodkyní a účastnicí našeho panování"". Králova pozice zpočátku nebyla vůbec pevná. Vládu si nárokoval i vévoda dolnolotrinský Karel, bratr krále Lothara I. a strýc zemřelého. I když se Kapetovi podařilo roku 991 Karla s pomocí laonského biskupa Adalbera zajmout a zbavit se tak nebezpečí, že by mohl bezprostředně ohrožovat jeho moc, řada současníků viděla v jeho královské volbě uzurpaci.  Moc nového krále byla v podstatě omezena na původní državy Robertovců mezi Paříží a Orléansem a skromné královské domény v okolí Remeše a Laonu, ale i zde bylo nutné počítat s místní šlechtou. Na území velkých královských leníků nemohl Hugo zasahovat vůbec, proto tu vystupoval jako „"primus inter pares"“, první mezi sobě rovnými. Aby zabezpečil trůn svým potomkům, nechal již koncem roku 987 korunovat králem syna Roberta – praxe, kterou po něm převzali všichni Kapetovci až po Filipa II. Zemřel na podzim 996 a byl pohřben v St. Denis.

Postava chansons de geste.

Hugo Kapet se stal rovněž hrdinou jednoho starofrancouzského eposu, tzv. chanson de geste, s názvem "Hugues Capet" (asi 1360), který vypráví o jeho životě a o tom, jak potrestal vraha krále Ludvíka V. Epos končí jeho korunovací v Remeši.

Hugo Kapet ( "Hugues Capet"; 939–941, Dourdan – 24. října 996, Melun) byl třetí západofranský/francouzský král z rodu Robertovců, dynastie, která se od jeho vlády nazývá Kapetovci. Jeho osobou začala souvislá řada kapetovských panovníků na francouzském trůně.

雨果·卡佩(,941年-996年-10月24日),一译于格·卡佩,法兰西国王。巴黎伯爵伟大的于格的儿子,母亲为神圣罗马帝国皇帝鄂图一世之妹萨克森的哈德维希,祖父为西法兰克国王罗贝尔一世。956年继承父亲为法兰西公爵。 987年被贵族正式选举成为法兰克人的国王,建立法国历史上的卡佩王朝。


Život.

Ramsay se narodil v Glasgow jako syn Williama Ramsaye a Catherine Robertsonové. Byl synovcem geologa Andrewa Ramsaye.  Začal studovat na Univerzitě v Glasgow pod vedením Thomasa Andersona, známého chemika zabývajícího se heterocyklickými sloučeninami. Později během studia pracoval v laboratoři známého analytika R. Tatlocka; ve studiích dále pokračoval v Heidelbergu, kde pracoval v laboratoři Roberta Bunsena, po roce přešel do Tübingenu, kde u profesora Rudolpha Fittiga pracoval na disertační práci „Orto - substituované kyseliny a jejich deriváty“; práci obhájil roku 1872.  Po obhajobě se vrátil do Glasgow jako asistent na Andersonově Univerzitě. Roku 1879 získal místo profesora chemie v Bristolu. Roku 1881 se oženil s Margaret Buchananovou. Téhož roku se stal rektorem Bristolské Univerzity; přitom dále pokračoval ve výzkumu plynů. Od roku 1887 byl profesorem anorganické a fyzikální chemie na londýnské University College; tam působil až do roku 1913, kdy ve věku 61 roku odešel do důchodu.  Zemřel 23. července 1916 v Buckinghamshire. Byl pohřben v tamějším kostele Hazelmere, kde byl od roku 1822 pochován William Herschel.

Práce.

Jeho hlavní objevy spadají do období činnosti na University College v Londýně.  19. dubna 1894 začal Ramsay navštěvovat přednášky Lorda Rayleigha. Rayleigh poukazoval na rozdíl mezi hustotou dusíku vyrobeného pomocí chemické reakce a dusíku izolovaného ze vzduchu odloučením jiných prvků. S Ramsayem se dohodli, že tuto anomálii budou společně zkoumat. Po určité době Ramsay Rayleigha informoval, že ze vzduchu izoloval doposud neznámý inertní prvek; pojmenoval jej „argon“. Téhož roku objevil i neon, krypton, xenon a hélium; čáry hélia byly již dříve pozorovány při spektrální analýze slunečního světla, avšak plyn samotný nebyl do té doby izolován. Zjistil také, že hélium vzniká při rozpadu radia.

Sir William Ramsay (2. října 1852, Glasgow – 23. července 1916, High Wycombe) byl skotský chemik. Roku 1904 dostal Nobelovu cenu za chemii za objev vzácných plynů, které izoloval ze zemské atmosféry.

威廉·拉姆齐爵士,KCB(英语:Sir William Ramsay,1852年-10月2日-1916年-7月23日),英国化学家,1904年诺贝尔化学奖获得者。


Historie.

Továrna byla založena roku 1919 v Praze, v roce 1953 se přestěhovala do Vodochod. Po pádu komunismu v listopadu 1989 firma ztratila velkou část svých trhů v bývalém sovětském bloku a od té doby hledá vhodného partnera, který by jí umožnil naplnit výrobní kapacity a dále se rozvíjet:

Privatizace Aero Vodochody.

V říjnu 2006 První vláda Mirka Topolánka rozhodla o privatizaci Aera Vodochody včetně letiště a pozemků formou prodeje akciové společnosti Oakfield patřící česko-slovenské investiční skupině Penta. Ta nabídla nejvyšší cenu 2,91 mld Kč (druhý zájemce Konsorcium PPF a J&T jen 1,7 mld Kč) se vlastníkem stala 4. ledna 2007. K 30. listopadu 2007 byla zapsána od Obchodního rejstříku dceřiná společnost Letiště Vodochody 100 % vlastněná společností AERO Vodochody, a.s. (patřící do skupiny Penta Investments) Jejím generálním ředitelem se stal ing. Martin Kačur, dřívější generální ředitel České správy letišť, státního podniku. Ředitelem Aera Vodochody je od května 2016 Giuseppe Giordo. Ještě v roce 2007 proběhla restrukturalizace, jejímž hlavním výsledkem byl v roce 2007 po několika ztrátových letech zisk ve výši 236 milionů Kč. V roce 2020 prodala Penta Investments svůj podíl skupině Omnipol a podnikateli Andrási Tomborovi z Maďarska.

Záměr vybudovat mezinárodní letiště.

Po privatizaci se objevil plán na přeměnu malého soukromého letiště ve Vodochodech na mezinárodní leteckých terminál. V únoru 2009 byl na Ministerstvu životního prostředí oznámen záměr na vybudování druhého největšího mezinárodního letiště se 35 tisíci pohyby za rok (proces Vyhodnocení vlivů na životní prostředí, EIA). Proti záměru se ale sdružily okolní obce a zorganizovaly petici proti rozšíření letiště. Ve čtvrtek 25. 6. 2009, bylo v Kralupech nad Vltavou ustanoveno Sdružení proti letišti. Obce, na jejichž území žije téměř 30 tisíc občanů deklarují v podepsaném memorandu nesouhlas s plánovaným záměrem výstavby a společný a jednotný postup proti výstavbě nového letiště. Chtějí využít všechny zákonné prostředky k tomu, aby realizaci rozšíření současného firemního letiště Aera Vodochody zabránily a chtějí aktivně chránit životní prostředí a zdraví svých občanů před negativními vlivy plánovaného letiště. Signatáři memoranda jsou tyto obce: Dolany nad Vltavou, Chvatěruby, Kozomín, Kralupy nad Vltavou, Líbeznice, Máslovice, Měšice, Nelahozeves, Panenské Břežany, Postřižín, Užice, Veltrusy a Zlončice. V roce 2010 proběhla ve dvanácti dotčených obcích místní referenda s jednoznačným výsledkem proti rozšíření Letiště Vodochody. S výjimkou referenda v Odoleně Vodě byla tato referenda závazná pro zastupitelstva, protože se jich zúčastnilo alespoň 35 % obyvatel, a zároveň minimálně nadpoloviční většina hlasovala proti záměru (resp. více než 25 % všech obyvatel) (viz zákon o místním referendu). Dne 23. 7. 2013 se na letňanském výstavišti v hale č. 2 konalo veřejné projednání, které patřilo vůbec k nejdelším v historii, když trvalo více než 16 hodin (od 12 hodin do 4.30).

AERO Vodochody AEROSPACE a.s. je český výrobce letadel. Továrna a tovární letiště se nachází v okresu Praha-východ mezi Vodochody a Odolenou Vodou.

沃多乔迪航空是一个位于捷克(前捷克斯洛伐克)的飞机制造公司。沃多乔迪航空成立于1919年,著名产品有L-29海豚、L-39信天翁等。


Technické údaje.

Voyager je druhou lodí třídy Intrepid. Na rozdíl od výzkumných lodí třídy Galaxy (této třídy byla USS Enterprise (NCC-1701-D)) a válečných lodí třídy Sovereign (USS Enterprise (NCC-1701-E)) se jedná o malou průzkumnou loď schopnou přistát na povrchu planety. Palubní počítač obsahuje bionervové obvody - gelové balíky s bionervovými články - organizující informace efektivněji a za mnohem kratší dobu v době, což byla v době vypuštění lodi novinka. Součástí lodního vybavení je pohotovostní lékařský hologram určený pro nouzové situace. Po smrti lékařů základní posádky (hned v prvním dílu) se stal šéflékařem a členem posádky. Později získal privilegium autoaktivace, možnost vytvářet si vlastní podprogramy a rozvíjet tak svou osobnost.

Historie lodi.

Hlavním úkolem první mise Voyager bylo vypátrat plavidlo vzbouřených Makistů (posádkou lodě Makistů byl komandér Chakotay, poručík B'Elanna Torresová, Seska, Tabor a v té době poručík Tuvok, který byl na tajné misi, aby získal informace o nové cardassijské zbrani). Byl však přenesen pomocí neznámé technologie, která vytvářela subprostorový neotachyonový rift, na druhý konec naší galaxie do kvadrantu delta zhruba 70 000 světelných let od domova (kvadrant alfa). Na své cestě se Voyager nevyhnul kontaktu s Borgy, kteří ovládají 2/3 kvadrantu delta. Ten však neskončil asimilací, ale naopak ziskem nového člena posádky (Sedmé z devíti) (vlastním jménem Anika Hansen a po asimilaci Sedmá z devíti - terciární doplněk unimatrice nula jedna) a borgské technologie. Významnou modernizaci v podobě ablativního pancéřování (v angličtině ablative armor) a transfázových torpéd (maskovací technologie nebyla kompatibilní) Voyager prodělal těsně před návratem na Zemi díky příchodu admirála Janewayové z alternativní budoucnosti a její pomoci, když obětovala sebe, aby Voyager, který použil tranwarpový uzel, mohl zničit uzel zničit a Borgové jej nemohli dále používat v kvadrantu delta. Admirál Janewayová se nechala asimilovat borgskou královnou, přičemž ji nakazila neurotoxickým patogenem smrtícím pro Borgy. Štíty, které chránily konstrukce transwarpovéhu uzlu, byly smrtí královny, která regulovala jejich energii, destabilizovány a Voyager je mohl zničit transfázovými torpédy. Během cesty byl Voyager vtažen do borgské koule a po dosažení kvadrantu alfa ji rozstřelil zevnitř. Kapitán Janewayová přijímá videohovor od admirála Parise (otec Toma Parise) a pak dává rozkaz komandéru Chakotayovi k odletu k Zemi.

USS Voyager je mateřská kosmická loď kultovního sci-fi seriálu. Pojmenována byla podle sond, které zkoumaly Sluneční soustavu v II. polovině 20. století.

联邦星舰航海家号 (英语:USS Voyager),船籍编号NCC-74656,是科幻影集《星际旅行:航海家号》里虚构的太空航行器。它是一艘无畏级星舰,由凯瑟琳·珍妮薇上校指挥。


Tenisová kariéra.

Na ženský okruh ITF vstoupila jako čtrnáctiletá v říjnu 2001 prohrou s Libuší Průšovou na plzeňském turnaji dotovaném 10 tisíci dolary. V sezóně 2004 vyhrála dva turnaje ITF v Bergamu a Båstadu.

2005.

Premiérový titul kariéry na okruhu WTA získala v květnu 2005, když ve finále portugalského Estoril Open přehrála Číňanku Li Na ve třech setech. Po červnové finálové prohře na

2006.

Australskou část sezóny zahájila v dobré formě, když se na úvodní události v Gold Coast probojovala až do finále. Mezi posledními čtyřmi hráčkami porazila světovou šestku Patty Schnyderovou a v závěrečném utkání turnaje zdolala Italku Flavii Pennettaovou po dvousetovém průběhu. Získala tak třetí singlový vavřín kariéry a do konce roku již

2007.

V úvodu sezóny zvolila místo obhajoby titulu v Gold Coast reprezentaci České republiky na Hopmanově poháru v páru s Tomášem Berdychem. Ztráta neobhajovaných bodů znamenala, že na melbournský grandslam Australian Open přijížděla až jako 70. hráčka světa. Ve čtvrtém kolevyřadila obhájkyni titulu a druhou nasazenou Francouzku Amélii Mauresmovou ve dvou sadách a poprvé na majoru prošla do čtvrtfinále. V něm ji zastavila Češka Nicole Vaidišová. Bodový zisk ji posunul o několik desítek příček výše a v následném vydání žebříčku figurovala na 31. místě. Formu si udržela i po přesunu na evropský kontinent, kde startovala na pařížském Open Gaz de France. Během cesty turnajem postupně na její raketě skončily Bulharka Cvetana Pironkovová ve třech setech, a Nicole Vaidišová, Světlana Kuzněcovová i Justine Heninová po dvousetových výhrách. Ve finále však odešla poražena od Rusky Naděždy Petrovové.

2008.

Sezónu zahájila podruhé s Berdychem na Hopmanově poháru v australském Perthu. Ve druhém mezitátním utkání z turnaje odstoupili pro Berdychovy zdravotní problémy.  Úvodním turnajem WTA se pro ni stal sydneyský Medibank International, kde narazila na Australanku Alicii Molikovou. Poté, co vyhrála úvodní sadu 7–6, zvládla také koncovku druhého setu, v němž odvracela setbol. Ve druhém kole ji vyřadila belgická světová jednička Justine Heninová. Do Australian Open vstupovala jako dvacátá druhá nasazená. V úvodním kole však skončila na raketě kolumbijské hráčky Catalina Castañové ve dvou setech, když utkání trvalo sedmdesát jedna minut. Následně bylo oznámeno, že ji limitoval natažený sval v gluteální krajině jako pozůstatek problému z předchozího duelu s Molikovou.  V roli turnajové šestadvacítky podlehla ve druhém kole Pacific Life Open v Indian Wells Ashley Harkleroadové. Na miamském Sony Ericsson

2009.

Australskou část sezóny zahájila čtvrtfinálovou účastí na Brisbane International. Po výhrách nad Australankami Isabellou Hollandovou a Samanthou Stosurovou ji vyřadila Viktoria Azarenková. Do hlavní soutěže sydneyského turnaje se nekvalifikovala a na grandslamu Australian Open vyhrála zápasy s Rakušankou Sybille Bammerovou a Australankou Marinou Erakovicovou. Poté však podlehla Marion Bartoliové. Po přesunu na americký kontinent došla do čtvrtfinále memphiského Cellular South Cupu, když z pozice turnajové trojky vyřadila Britku Melanie Southovou a Američanku Vaniu Kingovou. Zastavila ji až šestá nasazená německá hráčka Sabine Lisická. Do dalšího čtvrtfinále prošla na březnovém Monterrey Open, kde zdolala Marii Kirilenkovou, ale vypadla s Číňankou Li Na. Následovaly velké turnaje BNP Paribas Open a Sony Ericsson Open. V obou případech odešla poražena ve druhém kole, na prvním z nich skončila na raketě třicáté první hráčky světa Aleksandry Wozniakové a na druhém prohrála s osmnáctou nasazenou Patty Schnyderovou.  Antukový Barcelona Ladies Open, konaný v dubnu, přinesl

2010.

V úvodu sezóny zopakovala čtvrtfinále na Brisbane International, v němž ji vyřadila Belgičanka Kim Clijstersová po třech setech. V úvodním kole Moorilla Hobart International byla přinucena za stavu 2–3 ve třetí sadě proti ukrajinské hráčce Kateryně Bondarenkové zápas skrečovat. Na melbournském Australian Open prohrála s americkou turnajovou šestkou Venus Williamsovou v prvním kole.  Premiérové finále sezóny si zahrála na pařížském Open GDF Suez, kam se probojovala po výhře nad Pennettaovou. První set boje o titul proti nejvýše nasazené Rusce Jeleně Dementěvové získala ve zkrácené hře. Další dvě dějství již připadly soupeřce, která vyhrála pohár. Následně dvakrát vypadla v prvních kolech. Nejdříve na mexickém Monterrey Open s francouzskou hráčkou Julií Coinovou, a poté na BNP Paribas Open, kde ji vyřadila Němka Julia Görgesová. Zápasovou výhru zaznamenala až během Sony Ericsson Open, kde jako nenasazená tenistka přešla přes Estonku Kaiu Kanepiovou. Ve druhém kole si poradila s Maríí José Martínezovou Sánchezovou opět po třech setech, když ve druhé sadě již prohrávala 5–2 na gemy. Poté ji zastavila Viktoria Azarenková.  Na nejoblíbenějším turnaji okruhu v kategorii Premier podle tenistek, stuttgartském Porsche Tennis Grand Prix porazila nasazenou jedničku a

2011.

Na prvním turnaji sezóny Brisbane International opět došla do čtvrtfinále, když odehrála těžká utkání proti Akgul Amanmuradovové a Šachar Pe'erové. Její pouť pavoukem pak ukončila ruská tenistka Anastasija Pavljučenkovová. Do Australian Open vstupovala jako třicátá první nasazená. V prvních dvou kolech porazila Číňanku Čang Šuaj a Kláru Zakopalovou. Ve třetí fázi grandslamu však nepřešla přes světovou dvojku Věru Zvonarevovou po dvousetovém průběhu, přestože měla ve druhé sadě setbol.  V úvodním kole Open GDF Suez podlehla naturalizované Australance a bývalé světová čtyřce Jeleně Dokićové. O týden později pokračovala na Dubai Tennis Championships, kde vypadla také v úvodní fázi s Klárou Zakopalovou. Zlepšení se dostavilo na Qatar Ladies Open v Dauhá, na němž porazila světovou desítku Agnieszku Radwańskou, ale poté skončila ve

2012.

Sezónu zahájila na Brisbane International, kde ji v úvodním kole vyřadila krajanka Iveta Benešová. Navazující Apia International Sydney přinesl výhru nad Anou Ivanovićovou. Ve druhé sadě druhého kola utkání skrečovala Světlana Kuzněcovová. Ve čtvrtfinále pak dohrála se čtvrtou nasazenou Li Na. Do melbournského Australian Open přijela jako turnajová čtyřiadvacítka. S grandslamem se rozloučila již v úvodu prohrou od Američanky Christiny McHaleové. Brány prvního kola nepřekročila ani na pařížském Open GDF Suez, kde ji zdolala devátá nasazená a vítězka turnaje Angelique Kerberová.  Čtvrtfinálovou účast zaznamenala na

2013.

Sezónu zahájila na Brisbane, kde ji vyřadila v prvním kole Sabine Lisická. S Anastasijí Pavljučenkovovou ovšem postoupila do čtvrtfinále čtyřhry, v němž je zastavil pár Hantuchová a Srebotniková. První kolo nedokázala pokořit ani na Apia International Sydney, kde hladce podlehla Medison Keysovéu. Ve čtyřhře nestačila s Dominikou Cibulkovou na Huberovou a Mirzaovou až v závěrečném supertiebreaku. První sezónní výhry se jako sedmnáctá nasazená dočkala na Australian Open. Na úvod přehrála Mirjanu Lučičovou Baroniovou. Poté však nezvládla koncovky obou setů proti Srbce Bojaně Jovanovské. S Pavljučenkovovou se probojovala do čtvrtfinále melbournské čtyřhry, ve kterém nestačily na pozdější finalistky Bartyovou a Dellacquovou. Cestou mezi poslední osmičku párů vyřadily Babosovou a Robsonovou, osmé nasazené Kopsovou-Jonesovou a Spearsovou a Jankovićovou a Lučićovou Baroniovou, které

2014.

Novozélandskou a australskou část sezóny odehrála s nevýraznými výkony. Na aucklandském ASB Classic ji jako šestou nasazenou na úvod zastavila Japonka Ajumi Moritová. Mezi poslední osmičkou Apia International Sydney podlehla světové šestce Petře Kvitové. Během roku se obě fedcupové spoluhráčky utkaly pětkrát. Vždy vítězně ze zápasů vyšla Kvitová, která tak navýšila vzájemný poměr utkání na 6–0.  Australian Open pro ni znamenal, po třísetových výhrách nad Julii Gluškovou a Hradeckou, stopku ve třetím kole, v němž nestačila na pozdější vítězku melbournského grandslamu Li Na. V utkání přitom neproměnila za stavu 6–1 a 6–5 mečbol, když minula lajnu. Po duelu sdělila: „"Dovedete si představit, jak mi je. Byla jsem pár centimetrů od úžasného úspěchu. Taková porážka bolí nejvíc".“ Na arabském Qatar Total Open ji ve třetím kole

Wimbledonské semifinále.

Bez sezónní výhry na trávě zavítala do Wimbledonu, na kterém se probojovala do svého prvního grandslamového semifinále kariéry. Cestou pavoukem neztratila žádný set. V roli turnajové třiadvacítky na její raketě postupně skončily Julia Görgesová, Polona Hercogová, desátá nasazená Dominika Cibulková, kvalifikantka Tereza Smitková a ve čtvrtfinále Ruska Jekatěrina Makarovová, která jí dokázala odebrat pouze čtyři gemy. Výhru okomentovala jako nejkrásnější okamžik celé kariéry, když uvedla: „"Byl to ten nejkrásnější okamžik, jaký jsem s tenisem zažila. Naposledy jsem

Americké betony a podzimní část.

Na dvorce se vrátila na přelomu července a srpna washingtonským Citi Open, kde z pozice světové sedmnáctky startovala jako nejvýše nasazená. Roli favoritky však nezvládla, když na úvod podlehla Kristině Mladenovicové. Další týden skončila v osmifinále Rogers Cupu porážkou od světové jedničky Sereny Williamsové.  V prvním kole cincinnatského Western & Southern Open přešla přes Venus Williamsovou, aby ji opět mezi poslední šestnáctkou vyřadila druhá tenistka žebříčku Simona Halepová. Kariérní maximum dosáhla na US Open, kde se přes Alizé Cornetovou poprvé probojovala do čtvrtého kola. V něm byla nad její síly 39. žena klasifikace

2015.

Vítězka ženské čtyřhry na Australian Open.

Na úvod sezóny potřetí startovala na Hopmanově poháru. Český tým vytvořila s Adamem Pavláskem. Prvním inividuálním turnajem se stal Apia International Sydney, kde skončila v prvním kole na raketě Samanthy Stosurové. Jako turnajová šestnáctka vstupovala do dvouhry na Australian Open. Úvodní zápas proti Jaroslavě Švedovové prohrála po vyrovnaném průběhu až 6–8 ve třetí sadě.

Triumfy na Qatar Total Open a ve Stuttgartu.

Na obnoveném turnaji Fortis Diamond Games v Antverpách došla do čtvrtfinále, v němž ji poprvé na okruhu porazila Karolína Plíšková. V navazujícím turnaji Dubai Tennis Championships skončila v téže fázi, i se stejnou soupeřkou – Karolínou Plíškovou.  Druhý vrchol sezóny pro ni přišel na Qatar Total Open, kde z pozice nenasazené hráčky celý turnaj vyhrála. Nejprve oplatila lednovou porážku Stosurové, aby poté zvládla zápasy s turnajovou pětkou Makarovovou, šestkou Andreou Petkovicovou i devítkou Carlou Suárezovou Navarrovou. Ve finále na její raketě skončila Běloruska Viktoria Azarenková, hrající na divokou kartu. Výhra pro ni představovala šestý titul ve dvouhře na okruhu WTA Tour a vůbec první v kategorii Premier. Výhrou proti Azarenkové přerušila sérii šesti vzájemných porážek. V

French Open – nejlepší Grand Slam kariéry.

Do dvouhry French Open vstupovala v roli turnajové třináctky. Ve dvou setech vyhrála nad Ruskou Pavljučenkovovou, Japonkou Naraovou i Němkou Lisickou. V osmifinále vyřadila obhájkyni titulu Marii Šarapovovou a snížila pasivní bilanci vzájemných zápasů na 2–4. Jednalo se o její třetí vítězství nad hráčkou, která figurovala na druhém místě žebříčku WTA. Ve čtvrtfinále si poradila s 21. nasazenou Španělkou Garbiñe Muguruzaovou. Mezi poslední čtveřicí hráček zdolala turnajovou sedmičku a pařížskou šampionku z roku 2008 Anu Ivanovićovou, když otočila průběh úvodní sady ze stavu 2–5 na gemy. Po výhře se probojovala do finále a po 34 letech se stala první českou finalistkou dvouhry na Roland Garros, když navázala na Hanu Mandlíkovou.  V boji o svůj premiérový grandslamový titul

Letní část.

Na eastbournském AEGON International startovala jako turnajová trojka. Po volném losu však ve druhém kole nestačila na Slovenku Dominiku Cibulkovou ve dvou setech.  Do Wimbledonu byla nasazena jako číslo šest a v prvním kole si poradila se 44. hráčkou světového žebříčku, Američankou Alison

Deblová výhra na Canada Masters a finalistka v New Havenu.

Severoamerickou tenisovou sezónu na betonech zahájila srpnovým Canada Masters v Torontu, kde jako sedmá nasazená nestačila po volném losu v 1. kole ve třech setech na Rusku Darju Gavrilovovou, i když vedla 6–3, 5–4 a 30:0 při svém podání. V torontské čtyřhře vybojovala s Mattekovou-Sandsovou čtvrtý společný titul, když ve finále hladce zdolaly francouzsko-slovinské turnajové trojky Caroline Garciaovou s Katarinou Srebotnikovou. Výhrou si zajistily účast na závěrečném Turnaji mistryň a současně se dostaly do čela průběžného žebříčku dvojic. Jako čtvrtá nasazená zavítala na Connecticut Open do

Herní výpadek a dvojitá účast na Turnaji mistryň.

V polovině září byla týden hospitalizována ve Fakultní nemocnici Brno pro bakteriální infekci, která se přidružila k poranění břišního svalu. Po vynechání Toray Pan Pacific Open i povinného China Open se na okruh vrátila druhý říjnový týden lineckým Generali Ladies Linz. V roli nejvýše nasazené však dohrála v úvodním kole, když podlehla Andreee Mituové. Jako turnajová trojka zavítala na navazující Kremlin Cup do Moskvy, kde po volném losu nestačila na jednu z nejbližších přítelkyň na okruhu a obhájkyni titulu Anastasiji Pavljučenkovovou.  Přes podzimní část bez výhry se poprvé v kariéře dokázala

2016.

Australská absence.

Na úvodní australskou část sezóny, jako členka obou elitních světových desítek, neodcestovala pro bolestivost kloubů a pokračující rekonvalescenci po podzimní bakteriální infekci. Ke zdravotnímu stavu uvedla: „"Léčení se v posledních

Návrat na dvorce a deblový triumf z Miami Masters.

Na tenisový okruh se vrátila ve druhé polovině února Qatar Total Open, kde obhajovala titul. Během rekonvalescence vypadla z první desítky a do Dauhá přijížděla jako světová dvanáctka a sedmá nasazená. Po volném losu však nestačila na 162. tureckou ženu žebříčku Çağlu Büyükakçay, startující na divokou kartu, když nezvládla tiebreaky obou setů.  Další prohru v prvním zápase zaznamenala na BNP Paribas Open, kde ji po volném losu zastavila kazašská 72. tenistka klasifikace Jaroslava Švedovová ve dvou sadách. Sérii porážek neprolomila ani na navazujícím Miami Open, na němž jako turnajová jedenáctka nenašla recept na Belgičanku Yaninu Wickmayerovou. Z deblové miamské soutěže však s

Pražský titul.

Vůbec první vítězný zápas v probíhající sezóně přišel na dubnovém J&T Banka Prague Open, když dohnala ztrátu úvodní sady proti Kolumbijce Marianě Duqueové Mariñové. Z pozice turnajové dvojky pokračovala na „vítězné vlně“ proti Hradecké, která ve druhém setu skrečovala pro zablokovaný krk. Ve čtvrtfinále ji nezastavila ani Tchajwanka Sie Su-wej, figurující na 78. pozici žebříčku a v semifinále oplatila čerstvou prohru obhájkyni titulu a světové osmnácté Karolíně Plíškové. Ve finálovém duelu přehrála turnajovou čtyřku Samanthu Stosurovou z Austrálie po třísetovém průběhu. Dosáhla tak na sedmou singlovou trofej okruhu WTA Tour.  Z Mutua Madrid

Travnatá část sezóny.

Prvním turnajem na trávě se stal AEGON Classic v Birminghamu, kde na úvod podlehla ve dvou setech Petře Kvitové. Na dalším turnaji kategorie Premier, AEGON International v Eastbourne, pak nestačila na Němku Annu-Lenu Friedsamovou. Do Wimbledonu přijela jako dvacátá

US Open Series, bronzová olympionička a asijská túra.

Letní US Open Series zahájila porážkou na montréalském Rogers Cupu od Kanaďananky Eugenie Bouchardové, když nezvládla tiebreak třetí sady, v níž neudržela vedení 3:1 na míče. Ve třetím vzájemném duelu poprvé prohrála.  Na srpnových Olympijských hrách v Riu de Janeiru skrečovala po ztrátě úvodní sady druhého kola dvouhry Belgičance Kirsten Flipkensové. Ve čtyřhře pak s Barborou Strýcovou na úvod vyřadily trojnásobné olympijské šampionky Serenu a Venus Williamsovy. Po výhře nad bývalými světovými jedničkami Erraniovou s Vinciovou nestačily v semifinále na Rusky Makarovovou a Vesninovou. V ryze českém utkání o bronz zdolaly Andreu Hlaváčkovou a Lucii Hradeckou ve dvou setech. Po návratu na severoamerický kontinent odešla poražena od čtyřicáté druhé ženy

2017: Deblová vítězka Australian Open a French Open, světová jednička ve čtyřhře.

Sezónu otevřela na aucklandském ASB Classic, kde po výhře nad Allertovou podlehla Strýcové až ve zkrácené hře rozhodující sady. Opět ve druhém kole skončila na Hobart International. Po výhře nad Švýcarkou Golubicovou překvapivě nestačila na japonskou kvalifikantku a stou hráčku pořadí Risu Ozakiovou.  Melbournský grandslam Australian Open znamenal odvrácení devíti mečbolů v prvním kole proti Belgičance Yanině Wickmayerové. Tím vyrovnala grandslamový rekord ze zápasů Kyrgios–Gasquet ve Wimbledonu 2014, respektive Rubinová–Novotná a Spadea–Serra na French Open 1995. Ve druhé fázi ji přehrála pozdější šampionka a světová dvojka Serena Williamsová. Z deblové soutěže získala s Bethanií Mattekovou-Sandsovou čtvrtý společný grandslam po finálové výhře nad

2018: Finalistka čtyřhry na Mallorce a zdravotní potíže.

Sezónu rozehrála na Sydney International jako třicátá první hráčka žebříčku. Na úvod podlehla dvaadvacáté v pořadí Angelique Kerberové. Ze čtyřhry odstoupily se Strýcovou před semifinálem proti Dabrowské a Süové. Grandslamový Australian Open znamenal postup do třetího kola přes Ajlu Tomljanovićovou a Soranu Cîrsteaovou. Poté však nezvládla koncovky obou setů se světovou šestkou Karolínou Plíškovou. V melbournském deblu dohrála se Strýcovou ve čtvrtfinále na raketách Sie Su-wej a Pcheng Šuaj.  Úvodní zápasy s členkami elitní světové desítky prohrála na únorových Qatar Total Open a Dubai Tennis Championships. Na prvním z nich podlehla světové desítce Julii Görgesové a na druhém pak sedmé v pořadí Caroline Garciaové. Následoval herní výpadek pro bakteriální infekci a bolest kloubů, až do květnového Internationaux de Strasbourg, kde ji v osmifinále zdolala osmá nasazená Tchajwanka Sie. Na Roland-Garros nejdříve zdolala francouzskou členku třetí světové stovky Jessiku Ponchetovou. Ve druhé fázi ale podruhé v sezóně prohrála s šestou ženou klasifikace Karolínou Plíškovou, přestože

2019: Deblová finalistka ve Stuttgartu a konec kariéry.

Ukončení kariéry oznámila před listopadovým finále Fed Cupu 2018 v Praze. Posledním turnajem profesionální dráhy se měl stát Australian Open 2019. Pro zánět šlachy v zápěstí však do Austrálie neodcestovala a odložila rozhodnutí na později. K prvnímu utkání v sezóně nastoupila do dubnové fedcupové baráže v Prostějově proti Kanadě, jíž se rozloučila s českým týmem. Za rozhodnutého stavu ve prospěch Češek vyhrála s Krejčíkovou závěrečnou čtyřhru. Jednalo se o její vůbec první deblové vítězství v této soutěži. V závěru dubna postoupila do posledního finále kariéry, když ve stuttgartské čtyřhře Porsche

Týmové soutěže.

Fed Cup.

Mezi lety 2004–2019 v českém fedcupovém týmu nastoupila k dvaceti dvěma mezistátním utkáním s bilancí 13–11 ve dvouhře a 1–4 ve čtyřhře. Pětkrát, v letech 2011, 2012, 2014 2015 a 2018, se stala členkou vítězného družstva. V každém z naposledy odehraných čtyř ročníků nastoupila pouze do jediné čtyřhry.  V bratislavském čtvrtfinále Světové skupiny 2011 se Slovenkami, v němž zdolala Hantuchovou a duel s Čepelovou skrečovala. Rozhodující čtyřhru získal český tým. Ze semifinále na belgické půdě se omluvila pro zranění stehna. V moskevském finále 2011 proti Rusku prohrála obě dvouhry, když nestačila na Kuzněcovovou a Pavljučenkovovou. Češky přesto vyhrály 3:2 na zápasy. V pražském finále v roce 2012 proti Srbsku naopak obě své dvouhry vyhrála, nejprve porazila Ivanovićovou a poté deklasovala Jankovićovou. Rozhodující měrou tak přispěla k obhajobě trofeje. Ve čtvrtfinále Světové skupiny 2013 v ostravské hala ovládla druhou dvouhru proti jedničce týmu Stosurové. Po postupu přes Austrálii 4:0 na zápasy nestačila v palermském semifinále na italské antukářky Erraniovou i Vinciovou. Češky tak odjely poraženy 1:3

Letní olympijské hry.

Českou republiku reprezentovala na Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu, kde ve dvouhře prohrála ve třetím kole s Rakušankou Sybille Bammerovou. Na úvod čtyřhry podlehly s Petrou Kvitovou australské dvojici Stosurová a Stubbsová.  Zúčastnila se také Her XXX. olympiády v londýnském All England Clubu. V prvním

Hopman Cup.

Za české družstvo odehrála tři ročníky Hopmanova poháru, mistrovství smíšených družstev ITF v Perthu. V letech 2007 a 2008 se jejím spoluhráčem stal Tomáš Berdych. V roce 2015 pak nejníže postavený účastník ročníku z třetí světové stovky Adam Pavlásek.  V roce 2007 na úvod podlehla Mirzaové a z klíčového mixu proti Indii odešla česká dvojice také poražena. První výhru si připsala ve vítězném duelu se Španělskem, když zdolala Medinaovou Garriguesovou. Berdych triumfoval v singlu a mix český pár prohrál. Na závěr podlehli Chorvatsku. Šafářová nejdříve zvládla dvouhru se Sanjou Ančićovou, ale Berdych podlehl jejímu bratru Mariu Ančićovi a do rozhodujícího mixu Češi již nenastoupili.  V sezóně

Trenérské vedení.

Jejími trenéry se v rané fázi kariéry postupně stali Miroslav Štencl, Dan Trávníček a David Kotyza.  Od října 2005 byl jejím koučem Jaroslav Bulant, následně opět Kotyza a poté Patrik Navara. Od prosince 2010

Soukromý život.

Narodila se roku 1987 v Brně do rodiny Milana a Jany Šafářových. Má o deset let starší sestru Veroniku, která k roku 2016 žila s rodinou v New Yorku a trénovala tenis. Sestra odešla do Spojených států v osmnácti letech studovat univerzitu.  Lucie Šafářová začala s tenisem ve třech letech a ranou fázi spojila s klubem ŽLTC v Brně-Židenicích. Od třetí třídy základní školy žila s otcem v Rakousku, kde pracoval v tenisovém klubu. Po návratu trávila polovinu týdne tréninkem v Brně a polovinu v Prostějově. Od čtrnácti let se připravovala pouze v klubu TK Agrofert Prostějov, jehož členkou byla do konce kariéry. Česko reprezentovala na mistrovství světa do čtrnácti a šestnácti let. V září 2007 maturovala na Gymnáziu Mojmírovo náměstí. Tenisovým vzorem se pro ni stala Steffi Grafová, s níž jako devítiletá trénovala. Za preferovaný povrch uvedla antuku.  V letech 2002–2011 udržovala partnerský vztah s tenistou Tomášem Berdychem. Roku 2013 se jejím přítelem stal bývalý americký tenista a trenér Troy Hahn a o tři roky později pak bývalý tenista Jakub Lustyk. V roce 2018 navázala vztah s hokejistou Tomášem Plekancem. Před Vánocemi 2019 se jim narodila dcera Leontýna Plekancová.

Lucie Šafářová (* 4. února 1987 Brno) je bývalá česká tenistka hrající levou rukou, která se na profesionálních okruzích pohybovala v letech 2001–2019. Na Grand Slamu vybojovala pět deblových trofejí s Američankou Mattekovou-Sandsovou a finále dvouhry si zahrála na French Open 2015. Z Letních olympijských her 2016 v Riu de Janeiru si po boku Strýcové odvezla bronz z deblové soutěže. V srpnu 2017 se na šest týdnů stala světovou jedničkou ve čtyřhře, čtvrtou českou a třicátou pátou od zavedení klasifikace v roce 1984. S českým týmem pětkrát triumfovala ve Fed Cupu. Kariéru ukončila květnovou čtyřhrou na French Open 2019.

露丝·莎法洛法(,1987年-2月4日)女,捷克网球运动员。她是继妮科莱·瓦伊迪索娃后,又一位捷克新秀;她在2005年的Estoril中,由外围赛到成功夺标后开始成名。在2014年温布顿网球锦标赛女子单打比赛中进入四强,进入2015年法国网球公开赛女子单打决赛。与比丹妮·玛迪克-辛特斯搭档夺得2015年澳洲网球公开赛和2015年法国网球公开赛、2016年美国网球公开赛、2017年澳洲网球公开赛女子双打冠军。


Kariéra.

Po úspěchu na motokárách jezdil Mansell roky 1976-1977 ve Formuli Ford. V prvním roce absolvoval devět závodů, z nichž v šesti zvítězil. V roce 1977 absolvoval 42 závodů a zvítězil v 33 z nich. Stal se šampionem. Tehdy ho zastihla zpráva jeho lékaře, že mu hrozí paralýza končetin a možná nebude moci již nikdy závodit. Mansell se však z nemocnice vrátil na závodní okruhy.  V letech 1978 a 1979 působil ve formuli 3. Hned v prvním závodě startoval z pole position a umístil se druhý. Během druhé sezóny (1979) měl těžkou havárii a byl hospitalizován se zlomeným obratlem. Po svém návratu se mu podařilo stát se testovacím pilotem stáje Lotus ve formuli 1.  Svou první šanci ve formuli 1 tak dostal v roce 1980, při Velké ceně Rakouska na okruhu Zeltweg. V pěti závodech, kterých se tohoto roku zúčastnil (v barvách Lotusu) však nedokázal bodovat.  Nicméně u Lotusu zůstal po sezony 1981 až 1984 a po celou dobu mu týmovým kolegou byl Elio de Angelis. Budeme-li počítat pouze tyto čtyři kompletní sezony, pak pouze jednou (1983), dokázal svého týmového kolegu pokořit.  Jeho "totální nasazení" se zalíbilo Franku Williamsovi a pro sezonu 1985 jej angažoval jako druhého jezdce ke Keke Rosbergovi. A právě u Williamsu získal toho roku své první vítězství. Bylo to na domácí trati v Brands Hatch. Na nejvyšším stupínku se mu zalíbilo natolik, že se tam vrátil hned při dalším závodě v Kyalami. V celkové klasifikaci obsadil lichotivé šesté místo. Pro zajímavost, na páté příčce skončil Elio de Angelis.  Pro sezonu 1986 "nafasoval" nového týmového kolegu. Byl jím v tu dobu již dvojnásobný mistr světa z let 1981 a 1983, Nelson Piquet. Ale Mansell (možná i díky nehodě šéfa týmu Franka Williamse, který nějakou dobu nemohl svůj tým vést) nepřijal roli týmové dvojky a Nelsona Piqueta v těsném boji o titul mistra světa porazil. Vzájemná rivalita obou a nešťastná nehoda (prasklá pneumatika) v poslední GP sezony v Adelaide připravily Nigela Mansella o titul. Jako třetí vzadu se nakonec smál Alain Prost na McLarenu.  V sezoně 1987 se Mansell ještě o něco zlepšil, vyhrál celkem šest závodů (oproti pěti loňským), ale ani to nestačilo. Tentokrát jej porazil týmový kolega Nelson Piquet, který tak zkompletoval hattrick. I v této sezoně dokázal Mansell zvítězit na domácí půdě. Mezitím co v letech 1985 a 1986 to bylo v Brands Hatch, v roce 1987 slavil na letišti v Silverstone. Domácí závod pro něj byl vždy vrcholem, což dokládají jak jeho výsledky, tak i jeho slova: "Doma bych se i zabil, jen abych vyhrál".  Rok 1988 moc nadějí nedával. Od Williamsu sice odešel Nelson Piquet, ale i dodavatel motorů Honda. Nový motor Judd určitě nepatřil mezi konkurenceschopné. Deváté místo v celkovém hodnocení nepůsobí tak špatně, jako zisk dvanácti bodů za dvě druhá místa ve Španělsku a jak jinak - doma v Silverstone.  Není proto překvapením, že pro následující rok změnil Nigel týmové barvy. Italští tifosi ho vřele přijali a dali mu přezdívku "Leone". Vítězství v premiérovém závodě za Ferrari je něco, co se "neodpouští". Nigel to dokázal v Brazílii. Tohoto roku zvítězil ještě v Maďarsku na Hungaroringu a v premiérové sezoně v rudém tak skončil čtvrtý.  V roce 1990 Ferrari bojovalo o titul mistra světa. Nebylo to ale zásluhou Nigela Mansella. Gerharda Bergera vystřídal Alain Prost, který utekl z McLarenu před Ayrtonem Sennou. Právě Senna se nakonec radoval ze svého druhého titulu mistra světa. Mansell se mohl radovat pouze z vítězství v Portugalsku. Celková pátá příčka nenaplnila jeho představy a tak na konci roku vyslyšel volání Franka Williamse, aby se vrátil "domů". Patrick Head (šéfkonstruktér Williamsu) sliboval vítězné auto, na kterém pracoval spolu s Adrianem Neweyem.  Williams FW14 byl asi nejlepším autem sezony 1991, ale trvalo dlouho, než se podařilo jej dokonale vyladit. Ayrton Senna tak v úvodních závodech sezony získal rozhodující náskok, který už udržel. (Adrian Newey se zdá být specialistou na podobné situace a ze stejné příčiny přišel o titul i s McLaren a Red Bullem). Mansell nakonec získal 72 bodů především za pět vítězství a tři druhá místa. Opět dokázal zvítězit na domácí půdě - jak jinak. Strhující závod skončil nešťastně pro Ayrtona Sennu, který zůstal stát v posledním kole s nepojízdným vozem na trati. Klasifikován byl na čtvrtém místě a přesto, že mu došel benzín, do cíle dojel. Bylo to ale na voze Nigela Mansella. I to trochu vypovídá o vzájemných vztazích jezdců této éry a o vzájemném respektu těchto velikánů.  Tímto gestem ale ohledy k Ayrtonovi skončily. V sezoně 1992 (nejen) ho Mansell doslova "rozdrtil". Z prvních deseti Velkých cen vyhrál hned osm a již v jedenáctém závodě v Maďarsku byl korunován mistrem světa. Že ve výše zmíněných osmi triumfech je obsažen i ten z domácí Velké ceny je asi zbytečné dodávat. Ve zbytku sezony už přidal jen jedno vítězství. Bylo to způsobeno i tím, že se od Franka Williamse dozvěděl o angažování Alaina Prosta pro sezónu 1993. To Mansell nechtěl akceptovat a z formule 1 odešel.  V roce 1993 jezdil v zámořské sérii Indy Car za stál Newman-Haas, známého herce Paula Newmana a Carla Haase. Hned v této premiérové sezoně získal nejen titul nováček roku ale především celkové prvenství.  Ve formuli 1 toho roku triumfoval Alain Prost (dle očekávání). Na další rok jej u Williamsu ale nahradil Ayrton Senna (proti očekávání). Ve třetím závodě v Imole však Ayrton Senna za velmi dramatických okolností zemřel a do jeho sedačky se od závodu v Montmelo posadil mladý skot David Coulthard. Frank Williams se ale chtěl udržet na výsluní a tak přemluvil Nigela k návratu. V poslední Velké ceně sezony si tak Nigel Mansell připsal poslední vítězství své kariéry.  O rok později se ještě pokoušel "vejít" do monopostu McLarenu, ale neúspěšně. Formule 1 vstupovala do éry přísné aerodynamiky a štíhlých linií, což nebyla Nigelova parketa. S érou robustních monopostů tak skončila i éra Nigela Mansella.  I přesto, že Nigel za celou svou kariéru získal "pouze" jeden titul mistra světa, řadí ho Murray Walker oprávněně mezi TOP TEN jezdců f1 všech dob. Aby mohl začít, zastavil téměř celý svůj majetek, i přesto, že čelil vážným zdravotním problémům, které téměř vylučovaly možnost závodit. Na dráze byl ochoten a schopen nechat všechno pro úspěch, nikdy se nevzdal, žádná situace pro něj nebyla beznadějná. Nutno podotknout, že málokdy v historii čelil jezdec tak velké konkurenci, jaká se sešla v osmdesátých letech: Senna, Mansell, Prost, Piquet... Diváky dokázal doslova strhnout. Vždy jel na vítězství. Druhé místo pro něj byla prohra. I z toho pramenilo mnoho, možná zbytečných chyb a odpadnutí. Ale oči a srdce fanoušků plesala. Byla to doba, kdy určující byl limit jezdce, ne vozu a Nigel (spolu s jeho fandy) si to dokonale užíval.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

tučně vyznačené závody znamenají zisk pole position, závody vyznačené kurzívou zajetí nejrychlejšího kola v závodě

Nigel Ernest James Mansell, CBE (* 8. srpna 1953 Upton-on-Severn, Worcestershire) je bývalý anglický pilot Formule 1, mistr světa z roku 1992.

奈杰尔·欧内斯特·詹姆斯·曼塞尔,(英语:Nigel Ernest James Mansell,1953年-8月8日),英国前赛车手,曾夺得1992年一级方程序锦标赛世界冠军,以及1993年北美CART方程序世界冠军。


Nehoda na Nürburgringu.

Dne 1. srpna 1976 na německé trati Nürburgring měl Niki Lauda potvrdit, že je blízko k obhajobě titulu. Při tomto závodě však měl nehodu. Lauda se řítil po trati svým vozem Ferrari rychlostí více než 250 km/h k místu zvanému "Bergwerk", když jeho vůz neovladatelně zatočil doprava a narazil do plotu, který ho následně vymrštil zpět na dráhu. Do vraku poté narazil pilot Brett Lunger. V té chvíli Laudův vůz začal hořet následkem exploze palivové nádrže. Lauda při srážce s Lungerem ztratil přilbu a tak zůstal uprostřed plamenů s více než 900 °C a i když se ho podařilo vyprostit, byl ve vážném stavu. Měl poškozené plíce, hlavu a i další části těla měl těžce popálené. Musel podstoupit plastickou operaci obličeje. S následky nehody se potýkal až do konce svého života.

Další úspěchy.

O 42 dní později se Niki Lauda opět usadil do svého monopostu a bojoval o titul až do konce sezony. Titul nakonec o jeden bod neuhájil před Jamesem Huntem. O rok později, v roce 1977 opět získal titul mistra světa. Poté ukončil kariéru. V roce 1982 se vrátil zpět do Formule 1 a roku 1984 získal potřetí titul mistra světa.

Po odchodu z Formule 1.

Po odchodu z Formule 1 se začal věnovat létání. Stal se pilotem a majitelem letecké společnosti Lauda Air, kterou později prodal Austrian Airlines. Po čase v roce 2003 založil další leteckou společnost Niki. Společnost vlastnila kromě jiných i dopravní letadla Airbus A330. Zbankrotovala v roce 2017, když už nespadala pod Nikiho Laudu, ale pod zkrachovalou společnost Air Berlin. Lauda se proto rozhodl koupit aerolinky zpět.  V srpnu 2018 podstoupil transplantaci plic poškozených následkem nehody z roku 1976. Zemřel 20. května 2019 po vleklých zdravotních problémech.

Andreas Nikolaus „Niki“ Lauda (22. února 1949 Vídeň – 20. května 2019 Curych) byl rakouský pilot Formule 1, trojnásobný mistr světa z let 1975, 1977 a 1984, spolukomentátor závodů na německé televizi RTL a pilot a majitel letecké společnosti Lauda Air a Niki.

安德烈亚斯·尼古劳斯·「尼基」·劳达(,1949年-2月22日-2019年-5月20日)是奥地利商人和传奇赛车手。籍贯萨尔茨堡州(生于维也纳)。他曾经在1975、1977及1984年三度夺得一级方程序世界车手冠军。此后还曾担任过两年的美洲虎车队经理。在商界,尼基·劳达是劳达航空和尼基航空的创始人,庞巴迪商务航空公司的形象大使,也曾在德国电视台担任解说嘉宾,他也曾是F1梅赛德斯AMG车队非执行董事,多支F1车队的顾问。


Historie.

Oblast Cetinje byla osídlena již v době kamenné, což dokazují nálezy v nedaleké jeskyni Lipska pečina. Město samotné vzniklo v 15. století a bylo pojmenováno podle řeky Cetina. V roce 1482 se zde usídlil legendární vůdce Černohorců Ivan Crnojević poté, co jej Turci vytlačili do hor. Turci město třikrát obsadili, v letech 1683, 1714 a 1765, nikdy se jim tu však nepodařilo zůstat trvale. V roce 1484 Ivan Crnojević nechal zbudovat klášter zasvěcený Panně Marii s královskou hrobkou. Město Ulcinj na jihu země se stal sídlem pravoslavných metropolitů, kteří tu sídlí dodnes. Ze starého kláštera ale zbyly jen ruiny. Jeho nástupce Đorđe Crnojević nainstaloval v klášteře Obod v městě Rijeka Crnojevićova první balkánskou tiskárnu, která byla vyrobena v Benátkách a velmi obtížně přepravena. V roce 1493 zde byla vytištěna první kniha. V roce 1896 byla otevřena první čítárna.  Za vlády krále Nikoly I. na začátku 20. století tu došlo k velkému rozvoji, vznikl například první hotel. Za časů Jugoslávie se však hlavní město Černé Hory přesunulo do Podgorice, z významných budov se tak stala muzea, v dnešní době turisty navštěvovaná. V 19. století vrostl vliv Cetinje poté, co Petr II. Petrović-Njegoš úspěšně spojil 35 kmenů a vytvořil tak černohorský stát. Je pochován v mauzoleu na vrcholku hory Jezerski vrh v národním parku Lovćen.

Turistika.

Po druhé světové válce bylo město velmi zanedbáváno. Město bylo rozvíjeno jako průmyslové centrum, průmysl zde ovšem ztroskotal po zhroucení socialistického hospodářství.  Cetinje je na rozdíl od přímořských letovisek Budva a Kotor především atraktivní jako kulturní a duchovní centrum Černé Hory a hraje tak důležitou roli v dějinách Černé Hory. Cetinje má mnoho zajímavých míst, mezi kterými jsou např. Cetinjský klášter, kostel Vlaška (postavena v roce 1450), Biljarda, četná muzea, Zetski dom královského divadla a historické zahraničních ambasády. Nejvýznamnější budovou je v Cetinje černohorský královský palác Nikoly I., dnes národní muzeum.  Královská hrobka v Cetinje zahrnuje ostatky některých členů bývalé černohorské královské rodiny, mj. i krále Nikoly a královny Mileny. S privatizací „Grand Hotelu“ a přemístění některých správních úřadů z Podgorice se očekává, že se Cetinje zotaví ze zaostalosti, aby se stala významným bodem zájmu cestovního ruchu na mapě Černé Hory.

Budovy bývalých ambasád.

V dobách monarchie zde byla spousta mezinárodních velvyslanectví - např. italsko, francouzské, ruské, srbské, rakousko-uherské, britské, bulharské,španělské a další.

Kultura.

Cetinje byla kulturní a vzdělávací centrum Černé Hory po dobu pěti století. Existuje zde pět státních institucí: Đurđe Crnojevićova Hlavní Národní knihovna, Černohorské Národní muzeum, Archiv Černé Hory, Státní Ústav pro uchování kulturního dědictví a Zetski Dom - černohorské královské národní divadlo. Nejstarší - a kdysi nejdůležitější - kulturní instituce ve městě je klášter v Cetinje.  Ve městě se také nachází budovy Akademie múzických umění, Fakulta drama a Fakulta výtvarných umění - přední fakulty Univerzity Černé Hory.

Doprava.

Cetinje je připojena k Podgorice a Budvě přes silnici M2.3. Obě města jsou cca 30 km od Cetinje. K dispozici je také historická silnice do Kotoru, která není vysoce kvalitní, ale nabízí úžasný výhled na Boku Kotorskou.  Mezinárodní letiště v Tivatu je 50 km vzdálené a vedou z něj pravidelné lety do Bělehradu a Curychu a jsou zde i pravidelné charterové lety.  Mezinárodní letiště Golubovci v Podgorice je vzdálené 55 km a provozuje pravidelné linky do významných evropských destinací po celý rok.

Cetinje () je město v Černé Hoře, ležící v jižní části země, 35 km jihozápadně od hlavního města Podgorice. Žije zde 15 137 obyvatel. Do roku 1918 bylo hlavním městem Černohorského knížectví a poté království a v rámci Jugoslávského království pak už jen správním sídlem Zetské bánoviny.

采蒂涅(;;(Ketígni),;又译策丁耶)是位于黑山西部的一个城市。采蒂涅过去曾经长期是黑山的首都,在黑山历史上具有特殊的地位。二战时期此城也是当时的意大利王国的傀儡政权黑山军政府首府。采蒂涅是黑山现在宪法订定的王家旧都(),首都则是波德戈里察。


Historie.

Zbraň vynalezl plukovník americké armády Isaac Newton Lewis v roce 1911 na základě předchozí práce Samuela McCleana. Americkou armádou však nebyl zpočátku přijat hlavně díky Lewisovu osobnímu sporu s důstojníkem, který měl jeho posouzení na starosti. Kulomet mohl vystřelit 550 nábojů ráže 7,7 mm (.303 in) za minutu. Díky své poloviční váze (12,7 kg) oproti kulometu Vickers byl původně určen pro použití pouze jedním vojákem. Jeho cena byla šestinou ceny Vickerse a počet součástí (62) dovoloval i téměř šestkrát rychlejší výrobu. Proto se záhy dostal k vojákům na západní frontě.  Kulomet Lewis se také stal často používaným pro montáž do letadel, protože vysoké rychlosti umožňovaly dobré chlazení za letu. Tak mohl být odstraněn chladicí plášť zbraně a ta se stala ještě lehčí.

Konstrukce.

Zbraň pracovala na základě mechanizmu patentovaného Samuelem McCleanem. Píst odebírající plyny z hlavně končil ozubeným hřebenem, který při svém pohybu vzad natahoval spirálovou pružinu v pouzdru se zuby na okraji a zároveň otevíral závěr. Pružina svojí naakumulovanou energií hnala celý mechanizmus vpřed, náboj byl vytažen ze zásobníku, zasunut do nábojové komory a uzamčen závěr. Lewisův kulomet byl navržen jako vzduchem chlazený. Ochlazování hlavně bylo prováděno prostřednictvím podélných hliníkových žeber, které byly kryty ocelovým válcovým pláštěm hlavně. V té době se vedly diskuse o efektivitě a vůbec o potřebě takovéhoto způsobu chlazení. Za druhé světové války bylo mnoho těchto zbraní odmontovaných z letadel (které oplášťování neměly), předáno protileteckým jednotkám britské domobrany a na britská letiště, kde přesto dosahovaly solidních výsledků.  Později byly tyto zbraně bez oplášťování používány na pouštních vozidlech v bojích války v Africe, kde se domnělé nevýhody také nepotvrdily. Královské námořnictvo jako bašta vojenských tradic, však trvalo na opláštění zbraně, dokonce i v chladných podmínkách arktických vod.  Kulomet se nejčastěji používal se dvěma typy diskových zásobníků, jeden s 47 a druhý s 97 náboji. Menší množství zbraní s větším zásobníkem bylo použito v roce 1916 jako protiletadlová zbraň v britské armádě, ale větší zásobník podmínkám zákopové války nevyhovoval. Při montáži na letadlech se do zbraní nedostával prach a nečistoty jako v zákopech.

Použití a výroba.

Počátky.

Zbraň zkoušela v roce 1912 americká armáda, ale kvůli nedostatku prostředků nebyl zaveden do její výzbroje. Plukovník Lewis byl zklamán pokusy přesvědčit americkou armádu o výhodách svého vynálezu. Odešel do výslužby a zamířil do Belgie. Zde okamžitě nabídl návrh armádě. Belgičané jeho návrh rychle převzali v roce 1913, s tím že budou používat britské střelivo ráže.303 palců. Nedlouho nato koupila licenci firma "Birmingham Small Arms Company". Němci se setkali s těmito zbraněmi na frontě v roce 1914 a pojmenovali je "belgický chřestýš".

První světová válka.

Anglická armáda kulomet přijala do své výzbroje koncem roku 1915. V anglické firmě BSA "(Birmingham Small Arms Company)" bylo vyrobeno 145 000 těchto zbraní. K obsluze kulometu byla cvičena dvojčlenná obsluha, střelec a nabíječ. Oba však museli ovládat obě úlohy, pro případ zranění druhého. První britské tanky také používaly Lewisův kulomet. Byl montován i do letadel jako zbraň pozorovatele/střelce, nebo jako doplňková zbraň k hlavnímu kulometu Vickers.  V roce 1917 Lewisovu zbraň převzala i americká armáda. Tyto kulomety používaly ráži.30-06 Springfield. Výroba probíhala v USA u firmy Savage. V září roku 1918 byly nahrazeny typem Browning.  Tyto zbraně se v průběhu první světové války vyráběly rovněž ve Francii u firmy Darne v počtu celkem 3266 kusů.

Meziválečné období.

Od roku 1921 byly kulomety Lewis exportovány do Japonského císařství, kde je císařské námořnictvo zařadilo do výzbroje jako 7,7mm kulomety typu RU. V roce 1932 zařadilo císařské námořnictvo do výzbroje upravenou variantu (mimo jiné došlo ke zkrácení hlavně z 87 na 80 ráží) jako 7,7mm kulomet typu 92. Kulomet používala i japonská císařská armáda.  Ve dvacátých letech 20. století vznikla verze M20 určená pro nizozemskou armádu vyráběná zbrojovkou v Hembrugu.

Druhá světová válka.

Lewisův kulomet byl období druhé světové války u pěchoty nahrazen modernějším lehkým kulometem Bren, ale byl často montován jako zbraň bočních střelců v bombardérech a na bojových vozidlech. Protože Británie čelila nedostatku materiálních zdrojů, rozhodla se využít i zásoby zbraní všude, kde to jen mělo smysl. Po pádu Francie byly kulomety předány jednotkám britské domobrany. Po válce byly Lewisy oficiálně vyřazeny a přenechaly tak místo kulometům Bren a Vickers.

Lewis () byl vzduchem chlazený kulomet, používaný zejména jednotkami britského impéria. Poprvé byl nasazen belgickou armádou v první světové válce a poté jej jako součást výzbroje převzaly i ozbrojené složky jiných zemí. Používal se až do období druhé světové války. Díky svému širokému válcovitému chladicímu plášti hlavně a kulatému zásobníku je lehce identifikovatelný.

路易士机枪(Lewis Gun)由美国陆军上校艾萨克·牛顿·路易士发明,但美国陆军并未采用,而是在英国发扬光大。路易士机枪的特色是独特的枪管冷却罩、由顶部进弹的圆形弹鼓,陆军型较早退出现役,但空用机枪版本却一直运用到二战结束,甚至是朝鲜战争中还有运用。


Příběh.

Ačkoli je tento fakt vyřčen až v pozdější fázi seriálu, vše začalo roku 2000, kdy vědecká expedice na Antarktidě objevila velkého tvora neznámého původu, jehož vědci pojmenovali jako Adam nebo též první „Anděl“. Během jednoho z pokusů na neznámé bytosti se cosi nepovedlo a došlo k sebezničení tvora. To mělo za následek jak přeměnu bytosti do formy embrya, tak zkázu, která byla později pojmenována jako „Druhý dopad“. Antarktida byla během tohoto „dopadu“ skoro zničena a zemská osa se silou události posunula. To ovlivnilo klima a zapříčinilo celosvětovou destrukci, která zabíjela miliardy lidí i zvířat. Přesto mnohem vyšší počet životů zmařily války, které nastaly záhy poté. Po roce, během něhož vymřela polovina lidské populace, byl konečně nastolen mír. Pravda skrývající se za Druhým dopadem byla pečlivě utajována před veřejností v podobě oficiálního vysvětlení, v němž se tvrdilo, že katastrofu zapříčinil meteorit, který cestoval vesmírem rychlostí světla a dopadl na Antarktidu.  Série začíná v roce 2015, 15 let po „Druhém dopadu“. Během té doby se lidstvo zotavilo z neštěstí. Děj je zasazen do Tokya-3, vojenského a zároveň civilního města umístěného na jedné z posledních suchých pevnin Japonska. To je právě napadeno prvním z řady podivných stvoření, nazývaných Andělé. Běžné zbraně vůči nim byly shledány neefektivními. Přesto se polovojenské organizaci NERV podaří uspět ve vývoji biomechanického mecha, Evangelionu (Evy), který je schopen Anděly zastavil.  Jak se příběh prohlubuje, je odhalena skutečnost, že NERV je napojen na další tři organizace: GEHIRN, SEELE a Marduk Institut. Dokud je NERV pod kontrolou SEELu, je jeho prvotním úkolem ochrana Země před Anděly. Nicméně NERV má také vlastní tajný program, řízený lstivým velitelem Gendó Ikarim – tzv. Projekt lidské instrumentality. Tím je, podle slov Gendóa v 25. epizodě, cesta ke sjednocení všech lidských myslí do jedné duchovní entity. Úkolem Marduk Institutu, který operuje skrz 108 „pomocných“ organizací, je výběr pilotů pro Evy. Ti by měli pocházet z nejvíce nadaných dětí, počatých po Druhém dopadu (tj. 15letých). Představiteli institutu jsou velitel Gendó Ikari a hlavní vědecké poradkyně NERVu Ricuko Akagi.  Každá Eva má svého výhradního pilota a funguje na základě synchronizace s duší a myslí pilota uvnitř Evy. Čím vyšší synchronizační poměr pilota, tím lépe může pilot kontrolovat Evu a obratněji bojovat. Například pilotovi Šindžimu dělalo výrazné potíže pohybovat s Evou při 40 % synchronizace, ale s vyšší synchronizací dokázal provádět během souboje zblízka přímo akrobatické pohyby. 100% synchronizační poměr sebou přináší neuvěřitelné množství schopností Evy. Vyšší poměr, který je považován za nemožný, přesto může být piloty dosažen. Naneštěstí, když Šindži takového stavu dosáhne, stráví následující měsíc „rozpuštěn“ v Evě.  Hlavní postava, Šindži Ikari, je odcizeným synem Ikariho Gendó. Před počátkem série Gendó povolá Šindžiho, aby se stal pilotem poté, co je pilotka Jednotky 00, Rei Ajanami, zraněna. Nemajíc potuchy o tom, proč jej otec povolal, Šindži přijíždí do Tokia-3 právě ve chvíli, kdy na město zaútočí Třetí Anděl. Šindži zdráhavě přijímá a ujímá se řízení Jednotky 01. Zároveň začíná žít spolu s majorkou Misato Kacuragi. Spolu s Rei bojují proti Andělům, dokud se k nim později nepřipojí Asuka Langley Sórjú, pilotka Jednotky 02.  Když se Ricuko na začátku děje zmíní o tom, že Evy obsahují nějaké ty biologické části, jejich rozsah není zpočátku příliš patrný. Jak se ale ukáže v 16. a 20. epizodě, Jednotka 01 je spojena s duší Jui Ikari, Gendóho zesnulou manželkou a Šindžiho matkou. Sama Rei je klonem Jui a duší Lilith, Druhého Anděla.  Později se ukáže, že Evy nejsou skutečnými „roboty“, ale spíše žijícími biomechanickými organismy. Na konci celého seriálu je odkryt fakt, že Evy jsou v podstatě klony Andělů (Jednotky 00, 02, 03 a 04 byly vytvořeny z Adama, Prvního Anděla a 01 z Lilith). Jejich mechanické součásti slouží jako omezení a kontrola. Že tato kontrola není perfektní se ukáže, když Jednotky 00 i 01 „zešílí“ a piloti nad nimi ztratí kontrolu.  Časem se postavy začínají dozvídat o druhém cíli NERVu a SEELu, Projektu lidské instrumentality. Jejich úmyslem je napomoci lidské evoluci a tím lidstvo zachránit. Aby se tak stalo, naplánují prolomit obranu AT-štítů, které oddělují jednotlivce, a spojit tak všechny lidské duše. Pokud každý dosáhne takového stavu, již nikdy více nepocítí bolest ani osamění.  Na konci děje se dostanou do sváru dvě rozdílné části o to, zda se připojit či nepřipojit k Instrumentalitě.  V posledních dvou dílech seriálu zahájí Gendó s Rei Projekt lidské instrumentality a přinutí tak několik postav postavit se svým pochybnostem a strachu. Série se prvotně zaměřuje na Šindžiho, obzvláště v epizodě 26. Zpočátku se Šindži pokouší uniknout těmto vnitřním konfrontacím, ale nakonec sebe přijme takového, jaký je. Tento konec by také mohl znamenat Annovo odmítání otakuismu poté, co Šindži odmítl povrchní, prázdný a bolestný svět místo skutečného světa. Konec, vytvořený z retrospektivy zvláštních, útržkovitých kreseb a čistého textu, zanechal mnoho fanoušků zmatených a neuspokojených. Hlavní zápletka – boj proti Andělům – nebyl nikdy vyřešen a jediné, co mělo nějakou formu rozuzlení, byly Šindžiho osobní konflikty. O rok později bylo vydáno odlišné pompéznější zakončení v podobě filmu "End Of Evangelion". Tomuto filmu ještě předcházel "Neon Genesis Evangelion: Death & Rebirth", který byl vlastně velmi dynamickým sestřihem prvních 24 dílů seriálů doplněným o pár záběrů a propojovacích scén navíc (jeho druhá část tvoří první třetina "End Of Evangelion").

Postavy.

Postavy z NGE stále zápasí se svým okolím, se svými vztahy, vnitřními démony a s traumatickými zážitky z minulosti. Vztahy mezi všemi postavami jsou značně spletité.  Režisér Hideaki Anno popsal jednoho z hlavních hrdinů Šindžiho Ikariho jako kluka, který se „snaží utéct lidskému kontaktu“ a „přesvědčuje sebe samého o své naprosté zbytečnosti tak moc, že není ani schopen spáchat sebevraždu.“ Šindži a Misato Kacuragi se podle něj „nesmírně bojí být někým zraněni“ a jsou „nedostatečně pozitivně smýšlející na to, aby se dali nazývat dobrodružnými hrdiny“. Rei Ajanami spolu s Asukou Langley Sórjou, jinou hlavní protagonistkou, mají podobné vady a obtížně navazují vztahy s druhými.  K popularitě Neon Genesis Evangelionu nepochybně přispěl i vzhled postav. Atraktivní zevnějšek tři hlavních ženských postav – Asuky, Rei a Misato – byl zvěčněný v dódžinši komunitě formou miniatur a inspiroval tak další anime (např. Burst Angel).

Inspirace a symbolismus.

"Evangelion" je plný narážek na biologická, vojenská, náboženská a psychologická témata. I když náboženské a biologické téma je někdy (možná záměrně) pojato odlišně oproti pojetí současného křesťanství nebo biologii. Annovo použití Freudovského slangu a psychoanalytické teorie je zde velmi přesné.  Výklad symbolů se různí. Není úplně jasné, kolik z nich je záměrných či smysluplných, ani které jsou čistě dílem náhody. Jak sám Anno řekl, „Mohla by to být sranda, kdyby si někdo našel čas a prozkoumal je.“  Umístění symbolů je obsaženo i v anglickém DVD komentáři k "Death and Rebirth" a "End of Evangelion".  Mnoho postav sdílí stejná jména s japonskými loděmi (a dokonce jednou americkou) z druhé světové války. Například Asuka Langley Sórjú či Akagi Ricuko. Shoda je však pouze ve výslovnosti, znaky, jimiž jsou jména zapsána, jsou jiné.

Psychologická a psychoanalytická teorie.

Několik frází užitých v názvech epizod a hudebních kulisách pochází z prací Sigmunda Freuda. Mezi ně patří „Thanatos“, „Orální období,“ „Strach z odloučení“ a „Matka je první další“ (matka jako prvotní objekt dětské lásky je základem Oidipova komplexu). Spojení mezi Evami a jejich piloty, stejně jako konečný cíl Projektu lidské působnosti, se silně podobá Freudovským teoriím o vnitřním konfliktu a mezilidské komunikaci.  Ježkovo dilema je pojem, popsaný filosofem Arthurem Schopenhauerem a později převzatý Freudem. Je to také podtitul čtvrtého dílu a zmíněn Misato Kacuragi jako popis vztahu Asuky se Šindžim.

Náboženství.

Ústřední symbolika čerpá inspiraci z židovsko-křesťanských zdrojů. Často také bylo využito ikonografie a témat judaismu, křesťanství, gnosticismu a v některých případech i Svobodného zednářství.  Výčet odkazů, které se objevují v sérii a které jsou přijatelnou a věrohodnou interpretací.

Fikce a filosofie.

"Nová geneze evangelia" a zejména Projekt lidské instrumentality vykazuje silné ovlivnění novelou Arthur C. Clarka "Konec dětství".

Neon Genesis Evangelion (), zkráceně NGE, je oblíbené japonské anime, které vzniklo roku 1995. Anime bylo napsáno a režírováno Hideaki Annem a produkováno studii Gainax a Tacunoko Production. Jde o poapokalyptickou akční mecha sérii plnou odkazů na židovsko-křesťanské symboly z knihy Genesis a biblických apokryfů. Poslední epizody NGE se zaměřují na psychoanalýzu hlavních postav, která zobrazuje různé citové problémy a duševní nemoci. Psychologická stránka pořadu je založena na osobních zkušenostech režiséra Hideaki Anna, který se vyrovnával s depresí a podstupoval psychoterapii.

《新世纪福音战士》(;英语:Neon Genesis Evangelion,通常被称为EVANGELION、NGE或者EVA。在华语圈中被翻译为新世纪福音战士,中国大陆早期引进时译为新世纪天鹰战士)是一部由庵野秀明执导,GAINAX和龙之子制作公司制作的日本动画电视连续剧,于1995年10月至1996年3月在东京电视台首播。原版的日语配音演员,包括为碇真嗣配音的配音演员及歌手绪方惠美,为绫波零配音的林原惠和为惣流·明日香·兰格雷配音的宫村优子等。剧中音乐由鹭巢诗郎制作,配乐专辑一经推出就登顶公信榜排行榜;动画主题曲在其发布后的十几年间有着持续的影响力。其他新世纪福音战士系列作品还包括分别于1997年和1998年上映的三部电影,以及被称作新剧场版的电影四部曲系列作,另外还有其他一些衍生动画、漫画和电子游戏系列。


PIO režim u ATA rozhraní.

Do příchodu DMA byl režim PIO jediný způsob komunikace na tomto rozhraní.  PIO režim je rozdělen do několika módů dle přenosové rychlosti. Všechny režimy jsou z hlediska elektrických signálů stejné. U rychlejších módů dochází pouze k redukci doby mezi jednotlivými cykly a tím i zvýšení přenosové rychlosti. Všechna ATA zařízení podporují základní - nejpomalejší mód 0. V tomto módu CPU přistupuje k registrům na zařízení, ve kterých jsou uloženy informace potřebné pro CPU k určení optimální rychlosti a nastavení ATA řadiče.  Nastavení správného PIO režimu a následný přenos dat je pro CPU velmi náročný. Z tohoto důvodu byl později vytvořen DMA a UDMA režim. Stále má však PIO režim své využití. Ať už se jedná o jednoduché digitální rozhraní, kde není třeba dosahovat vysokých přenosových rychlostí nebo třeba některé integrované obvody. Lze ho také využít například u FPGA (Field Programmable Gate Array) bez znatelné ztráty výkonu.  Další dva módy byly definovány u specifikace CompactFlash 2.0. Jsou to módy PIO 5 a PIO 6, které se užívaly právě jen u CompactFlash zařízení (ty dnes však už podporují i výše zmíněné Ultra DMA).

PIO Mód 5.

Předpokládaná rychlost měla dosahovat až 22 MB/s. Tento mód však nikdy nebyl zaveden a používán na pevných discích. Jednak tu byl DMA režim a navíc by musel CPU čekat na odpovědi od pevného disku, a tím by byl zbytečně zatěžován. Sice se nikdy nevyráběly pevné disky s podporou PIO 5, avšak někteří výrobci základních desek začlenili podporu PIO módu 5 do BIOSU. Důvodem bylo použití CompactFlash karet s adaptéry na rozhraní IDE.

Kompatibilita.

Ne všechna zařízení přesně dodržují časování PIO módů. Jako například čtečka karet Sandisk SDDR-89 ImageMate, která využívá čip GL819 od fimry Genesys Logic. Tento čip má lehce odlišné časování pro většinu módů.

PIO (Programmed Input Output) je režim přenosů dat po sběrnici v počítači mezi periferiemi (CD-ROM, pevný disk, síťová karta apod.) a operační pamětí. Data jsou přenášena za účasti procesoru. Procesor je tedy plně zaměstnán přenosem a nemůže vykonávat jinou práci.

可编程输入输出(英语:PIO)是 CPU 与外围设备(如网卡、硬盘等)传输数据的一种方法。