德国国营铁路E42型电力机车

Konstrukce.

Mechanická část.

Podvozky jsou svařované konstrukce ze skříňových nosníků. Na příčníku jsou zavěšeny tlapové motory. Přenos tažných sil je uskutečněn přes otočný čep. Podvozky jsou vzájemně propojeny mezipodvozkovou vazbou pro snížení opotřebení při průjezdu obloukem.  Rám lokomotivy je taktéž svařované konstrukce. Podlahové plechy stanoviště i strojovny jsou součástí rámu. Lokomotivní skříň je samonosná lehká konstrukce a je k rámu přivařena.  Lokomotiva je vybavena samočinnou tlakovou brzdou, přímočinnou brzdou a vřetenovou ruční brzdou.

Elektrická část.

Na střeše lokomotivy jsou umístěny dva pantografové sběrače se dvěma kontaktními lištami. Hlavní vypínač je tlakový, je schopen rozepnout výkon 200 MVA. Transformátor je plášťový, vzduchem chlazený. Má 15 vývodů pro trakci, dva pro topení vlaku a jeden pro pomocné pohony. Přepínač odboček má 14 jízdních stupňů. Cize chlazené dvanáctipólové jednofázové sériové motory mají kompenzační i komutační vinutí.

Výkon.

Dle zadání měly lokomotivy ř. E 42 utáhnout na rovině vlak o hmotnosti 1.800 t rychlostí 80 km/h a na stoupání 5 ‰ nákladní vlak o hmotnosti 1.000 t rychlostí 60 km/h nebo osobní vlak o hmotnosti 500 t rychlostí 90 km/h. Ve skutečnosti byly dosažené hodnoty ještě lepší – na rovině utáhly požadovanou rychlostí vlak o hmotnosti 1.900 t a na stoupání 5 ‰ tisícitunový vlak osmdesátikilometrovou rychlostí a rychlostí 90 km/h vlak o hmotnosti 825 t..

Vznik a vývoj.

První dva prototypy (E 42 001 a 002) dodala firma LEW Hennigsdorf v roce 1962. V následujícím roce započala sériová výroba – do roku 1976 bylo dodáno celkem 292 strojů. Vedle nasazení v nákladní dopravě a na osobních vlacích byly nasazeny i v sítích lipského a drážďanského S-Bahnu.  V průběhu dodávek provedl výrobce na lokomotivách některé konstrukční změny, ty se ovšem neosvědčily a lokomotivy byly uváděny do podoby staršího provedení.

Přestavby.

Některé lokomotivy ř. E 42 byly podle potřeb provozu přestavěny na řadu 211 (E 11 po přeznačení). Po dodávkách řady 243 se naopak přebytečnými staly některé lokomotivy řady 211, takže DR měla k 1. 1. 1992 ve stavu 305 strojů ř. 242, resp. 142. V následujících letech již byly tyto lokomotivy většinou sešrotovány

Nasazení ve Švýcarsku.

18 lokomotiv bylo na přelomu let 1993/1994 prodáno do Švýcarska společnosti Lokoop - sdružení Mittelthurgaubahn (MThB), Südostbahn (SOB) a Reisebüro Mittelthurgau (RMT). Lokomotivy prošly opravou, při které byl sejmut jeden sběrač a na jeho místo dosazen odporník elektrodynamické brzdy, bylo jim dosazeno násobné řízení firmy Stadler Rail AG a byly nasazeny do nákladní dopravy na východě Švýcarska jako řada Ae 477 (později Ae 476). Po fúzi SOB s BT ovšem nová SOB ze sdružení vystoupila, MThB upadla do finančních problémů a byla zlikvidována a lokomotivy se staly přebytečnými. Všech 18 lokomotiv zakoupila v roce 2003 německá společnost Westfälische Almetalbahn GmbH (WAB) a provozuje je po celém území Německa. Počátkem roku 2008 opustila Švýcarsko poslední lokomotiva bývalé řady 242 - Ae 476 012 (ex Ae 476 468 ex DB 142 042). Tato lokomotiva byla do Švýcarska zakoupena jako první - samostatně společností SOB mimo Lokoop.

Muzejní lokomotiva.

V současné době existuje jediný muzejní stroj. Spolek "Thüringer Eisenbahnverein e.V." (TEV – Duryńský železniční spolek) získal v roce 1998 od DB AG stroj 242 151. Po opravě byla pronajata švýcarské Centralbahn AG

Řada E 42, resp. od roku 1970 242 Deutsche Reichsbahn bývalé NDR je elektrická lokomotiva určená především pro nákladní dopravu a osobní vlaky. Je pomalejší variantou lokomotivy řady E 11. Několik lokomotiv bylo ještě do roku 1992 nasazeno v provozu DB AG. Několik lokomotiv této řady bylo provozováno i ve Švýcarsku.

德国国营铁路E42型电力机车()是德国国营铁路的一款电力机车型号,它是根据德国国营铁路E11型电力机车进行修改、以用作及低速客运的版本。在两德统一后,这些机车也曾被德国铁路在短期内使用,并重定型为142型。一部分被出售至瑞士的机车则被定型为Ae417型、Ae476型或Ae477型。


Historie.

Až do konce 18. století stála na jižním břehu řeky Leam malá vesnice známá jako Leamington Priors. V roce 1784 místní rodák Benjamin Satchwell znovuobjevil minerální prameny, o kterých se vědělo už od 15. století. Tentokrát se město rozhodlo využít ozdravných účinků místní vody a vybudovat lázně. Satchwell se věnoval psaní poezie a článkům o vesnici a jejím pramenům, což pomohlo získat první lázeňskou klientelu. Leamington se tak začal rozšiřovat směrem na sever od řeky Leam. První ulicí, která byla postavena je The Parade. Nejstarší budovy postavené na této ulici jsou naproti hotelu Travelog.  V roce 1814 byla blízko řeky Leam otevřena lázeňská budova Royal Pumps Rooms and Baths. Později vznikl naproti lázeňský park Jephson Gardens pojmenovaný po doktoru Henry Jephsonovi. Místní doktor byl proslulý svou úspěšnou lázeňskou léčbou, založenou na přísné dietě, pravidelných procházkách spolu se společenskou konverzací a popíjení minerální vody.  V průběhu 19. století zažíval Leamington největší rozmach. Stal se oblíbeným lázeňským městem pro zámožnou klientelu. A na Parade byl v roce 1819 postaven jeden z největších hotelů v Evropě, The Regent Hotel (dnešní Travelodge). Lázeňští hosté se věnovali ozdravným procedurám a společenské zábavě zahrnující časté koncerty, divadelní představení, ohňostroje nebo hraní kriketu.  Regent Hotel v roce 1830 hostil jedenáctiletou princeznu Viktorii, budoucí dlouholetou panovnici monarchie. Díky této návštěvě dostal Leamington o osm let později privilegium používat titul královský - Royal. Panovnice navštívila Leamington i jako královna v roce 1858.  Služeb stejného hotelu využil i Charles Dickens, který do Leamingtonu přijel předčítat ze svých literárních děl. Později spisovatel umístil některé scény svého románu Dombey a syn na leamingtonskou ulici Holly Walk.  Dalšími osobnostmi, které byly ubytovány v Regent Hotelu, byli také Napoleon III. později Winston Churchill nebo současná královna Velké Británie Alžběta II.  Zlatá éra Leamingtonu jako lázeňského města ale končí na konci 19. století, kdy lázně přestávají být v Anglii populární, a ekonomika města klesá. Leamington se ale díky krásné architektuře stává oblíbeným místem důchodců z okolí Coventry a Birminghamu.

Památky.

Město Leamington Spa je významně spjato s dějinami českého státu. Během druhé světové války bylo sídlem československých parašutistů, kteří byli součástí speciálního výcviku. Sedm z nich provedlo seskok v rámci operace Anthropoid, aby 27.5.1942 provedli atentát na říšského protektora Heydricha. Reinhard Heydrich podlehl následkům zranění. Atentátníci byli ale do tří týdnu dopadení a zabiti. Kvůli atentátu zesílil nacistický teror nad českým národem a byly vypáleny obce Lidice a Ležáky. Tuto událost připomíná kašna ve tvaru padáku se sedmi vyrytými jmény umístěná ve zmíněném parku Jephson Gardens.  Naproti hlavního vchodu do Jephson Garden stojí Royal Pumps Rooms and Baths se zahradami. Bývalý lázeňský prostor, kde se v minulosti odehrával kulturně bohatý život. Dnes uvnitř budovy sídlí městské muzeum, informační centrum, knihovna a kavárna. Před budovou je stále možné najít kašnu s leamingtonskou minerální vodou. Lázeňské zahrady napravo od budovy jsou volně přístupné odpočinku.  Impozantní katedrála nacházející se v blízkosti Jephsons Gardens i Royal Pumps Rooms je novogotický Kostel Všech Svatých –The Parish Church of All Saint, stojící na místě původního středověkého kostela.  Hlavní třídou Leamingtonu je dlouhá ulice The Parade vedoucí z jihu města přes řeku Leam na sever. Právě podél Parade a v postranních uličkách jsou koncentrovány obchody a restaurace. Stojí zde také budova radnice z roku 1830 se sochou královny Viktorie poblíž vchodu. Během druhé světové války, když německé letectvo bombardovalo Británii, bylo terčem útoku v noci 14.11.1940 blízké industriální město Coventry. Několik německých bomb ale omylem dopadlo na Leamington. Jedna z nich posunula sochu královny Viktorie před leamingtonskou radnicí o 1 inch dále. Socha nebyla poškozena a dodnes je k vidění na místě, kam ji bomba přemístila.  Kromě malých obchůdků je v Leamingtonu možné nakupovat také ve dvou obchodních domech. První z nich The House of Fraser ležící severně na Parade. Dalším je Royal Priors. Když do tohoto obchodního domu vstoupíte nablýskaným vchodem z ulice Warwick street ocitnete se přesně na místě, kde se kdysi nacházela chudinská čtvrť Leamingtonu a domy s červenými lucernami.

Osobnosti spjaté s Leamingtonem.

V době, kdy Leamington vzkvétal jako lázeňské město, začal zde svoji praxi na poli architektury provozovat dvaatřicetiletý William Thomas (1799-1860). Thomas se v mládí vyučil za tesaře a truhláře, ale brzy po vyučení odešel od své rodiny do Birminghamu. V Birminghamu se oženil a začal pracovat pod vlivem manželčina příbuzného, architekta a stavitele Richarda Tutina. Jejich spolupráce později zanikla a Thomas s rodinou přesídlil do Leamingtonu, kde bylo dostatek zakázek pro jeho architektonickou práci z řad místní střední třídy. Navrhl tak řadu leamingtonských honosných budov a sídel. K nejcennějším patří řadové domy ve tvaru půloblouku v klasicistním stylu Lansdowne Crescent nebo georgiánské vily seřazené do tvaru podkovy a částečně oddělené od zbytku města na blízké Lansdowne Circus. Thomasovu práci v Leamingtonu přerušil krach místních bank v roce 1837 a krize ve stavebním průmyslu ve čtyřicátých letech. V roce 1843 architekt emigroval se svojí ženou a deseti dětmi do Toronta. Za oceánem mohla jeho kariéra růst a Thomas se tak stal významným kanadským architektem. Dva z jeho synů později pokračovali v jeho řemesle.  O padesát let mladší než Thomas byl Samuel Lockhart (1851–1933). Narodil se v Leamingtonu jako druhorozený syn do známé cirkusové rodiny. Nejprve pokračoval v rodinné tradici a účinkoval společně se svým starším bratrem jako akrobat a klaun v cirkuse. V roce 1875 ale utrpěl zranění při pádu z koně a cirkus opustil. Vydal pracovat na čajovou plantáž na Srí Lanku a během svého pobytu na tropickém ostrově se naučil pracovat se slony. Později trojici slonů přivezl do Leamingtonu a začal je pod uměleckým jménem „The Three Graces“ trénovat pro cirkusová představení. Lockhart byl jako trenér slonů velmi úspěšný a několik cirkusových představení tak viděla i královna Viktorie. A pokud nebyl cirkus zrovna mimo Leamington, měli místní možnost vidět sloní koupel v řece Leam nedaleko Jephsons Gardens. Dodnes pěší stezce kolem řeky Leam říká „Elephant Walk“.  Leamington je spjat se vznikem bílého sportu, tenisu. V roce 1872 zde vznikl první tenisový klub na světě a o dva roky později stanovil tento tenisový klub moderní pravidla hry. Jedenáct let před vznikem Leamingtonského tenisového klubu se zde na Brandon Parade narodila dvojčata Ernest a William Renshawovi. A oba bratři si během středoškolských studií začali trénovat, aby v 80. letech kralovali Wimbledonu. Společně pětkrát zvítězili v mužské čtyřhře. Vystupovali ale i jako soupeři. A o patnáct minut starší o něco vyšší Ernest vyhrál Wimbledon v mužské dvouhře v roce 1888. Jeho mladší bratr dosáhl na tenisovém trávníku ještě větších úspěchů a je považován za jednoho z nejlepších tenistů vůbec. William Ernesta jako soupeře se ve finále Wimbledonu třikrát porazil a celkem mu patří sedm samostatných výher. První Wimbledonské výhry přitom dosáhl už ve svých dvaceti letech. Jako třicetiletý po úspěšné kariéře odešel do důchodu. Ernest jako první zavítal do tenisového nebe, když zemřel ve věku osmatřiceti let. O pět let později tento osud zastihl i Williama. Další významný leamingtonský sportovec byl o osmdesát let mladší než Renshawovi. V roce 1928 se zde narodil boxer Randolph Turpin (1928-1966), aby započal svůj životní příběh s tragickým koncem. V domě na Willes Road 4 se narodil otci z Guyany a britské matce. Společně se svým bratrem Dickem se začal brzy věnovat zápasu v ringu. V osmnácti letech se vydal do Londýna za profesionální boxerskou kariérou v doprovodu svého bratra, který mu dělal trenéra. Turpin zápasil úspěšně a v čtyřicátých a padesátých letech patřil mezi nejlepší evropskou špičku ve střední váze. Stal se britským národním hrdinou, když porazil předchozího i následného vítěze světového šampionátu Sugar Ray Robinsna v roce 1951. Ale Turpinovy úspěchy v ringu netrvaly věčně a brzy po světové výhře začal prohrávat. Těžko se vyrovnával se ztrátou popularity a života světového šampiona, prohlubovaly se jeho emoční i finanční problémy. Ačkoli pokročoval v profesionálním boxování, nikdy už předchozích úspěchů nedosáhl. A v roce 1966, ve věku sedmatřiceti let, spáchal sebevraždu. Ještě předtím se pokusil zabít svou sedmnáctiměsíční dceru, na kterou dvakrát vystřelil. Holčička útok svého otce přežila a po pár dnech byla puštěna z nemocnice. Na padesátileté výroční od Turpinovy proslulé výhry byla na náměstí Market Square ve Warwicku postavena jeho socha.  O něco méně významně než s oblastí sportu je Leamington spjat se světem literatury. Na Lansdowne Circus navržené Thomasem, v domě číslo 10, nějakou dobu pobýval americký spisovatel Nathaniel Hawthorne (1804-1864). Spisovatelovo původní jméno bylo Hathorne, ale písmeno W od svého jména přidal, aby se distancoval od svých příbuzných, především Johna Hatorna, soudce během jednoho z mála čarodějnických procesů v Usa, Salemského čarodějnického případu. Na Leamington spisovatel později vzpomínal jako na klidné a příjemné místo a zmíněný dům nazýval jedním z nejútulnějších koutků v celé Anglii.  V roce 1883 se V Leamingtonu narodila básnířka a spisovatelka Ethel Andersonová (1883-1958). Brzy po narození ale spolu s australskými rodiči odjela zpět do Sydney, kde vyrostla. Když se vdala za generála Andersona, přestěhovala se zpátky do Anglie, kde pobývala deset let a žila uměleckým životem s otevřenými dveřmi.

Royal Leamington Spa, Leamington Spa nebo jen Leamington je čtyřicetitisícové město v britském hrabství Warwickshire v centrální Anglii. Bývalé lázeňské město leží v regionu West Midlands, v oblasti, která se nachází nejdále od moře. Na severní a jižní část dělí město řeka Leam. Leamington je vzdálený 10 mil od Coventry a 25 mil od Birminghamu. Nedaleko, na druhém břehu Avony stojí historicky významné město Warwick se středověkým hradem. Na jihozápadě je Stratford nad Avonou, rodiště Williama Shakespeara.

皇家利明顿温泉(Royal Leamington Spa,常称:Leamington Spa、Leamington ;口语上也被称作:"Leam" ;以前也被称为Leamington Priors)是英国华威郡中部的一个温泉镇,18世纪末因为当地温泉水质有治疗疾病的效果而开始出名。 在整个19世纪都可以算是英格兰扩张最迅速的镇之一。其名称来自流经镇畔的勒姆河。2011年人口为49,491。


Život.

Narodila se v Clevelandu do rodiny ruských a maďarských Židů. Mnoho jejích příbuzných z matčiny strany zahynulo během Holokaustu.

Kritika starého feminismu.

Její dvě nejznámější knihy "Gender Trouble" (1990) a "Bodies That Matter" (1993) jsou označovány za přelomové ve feministickém hnutí a za znak přechodu k postfeminismu. Podkopala v nich základy tradičního feminismu, když zpochybnila samotnou kategorii ženy, s níž feminismus pracuje. Tím navázala na koncepce Michela Foucaulta.  Podle ní klasický feminismus konstruuje umělý pojem žena, aby jeho prostřednictvím mohl prosazovat určité požadavky. Tato konstrukce však přitom určitý typ žen vylučuje a znehodnocuje (lesby, bezdětné, černošky, nezápadní ženy), a tím podkopává samotný feminismus jako hnutí pro všechny ženy. Představuje si, že nový feminismus by měl umět zpochybňovat vlastní předpoklady a být "nikdy nekončícím revizionismem". V tomto smyslu je Butlerová reprezentantkou postmoderního obratu na poli feminismu.  Kritizovala také feministické tendence, jež reprezentuje Catherine MacKinnonová se svou kritikou pornografie a označováním pornografie za násilí vůči ženě. Takové názory jsou podle ní pouze puritánstvím převlečeným do feministického dresu.

Polemika s Freudem.

Tvrdí, že společenskému řádu vládne "heterosexuální model", tedy ideologický systém, který určitým tělům a touhám přisuzuje "přirozenost". V průběhu devadesátých let 20. století, v době, kdy homosexuální téma vstoupilo do řady obsahů pop-kultury, Butlerová dodala ke své základní tezi, že heterosexuální model si osvojil rafinovanější prostředky.  Teze o "heterosexuálním modelu" vyvěrají z polemiky s učením Sigmunda Freuda, která je v centru filozofie Butlerové. Ta tvrdí, že primárním tabu kultury není incest, jak tvrdil Freud (či Lévi-Strauss), ale tabu homosexuality. Freud tvrdil, že dítě je primárně "bisexuální" (v různých fázích jeho tvorby to mělo různý význam a nakonec to zcela popíral), tedy že dokáže získávat slast z mužské i ženské (pasivní i aktivní) pozice. Podle Butlerové se v tomto Freud mýlil, dítě je pro ni primárně homosexuální. Této homosexuality se však vzdává přijetím oidipovského řádu, což mu umožní nebýt psychotickým. Zůstane v něm (a v celé heterosexuální kultuře) ovšem stín melancholie, tesknoty po ztraceném stejnopohlavním objektu. Heterosexualita je tak vždy v zásadě potlačenou primární homosexualitou, a to, co je v kultuře běžně homosexualitou nazýváno, je jen jakýsi nutný dovětek útlaku, cosi, co vždy znovu vstoupí do hry jako "vzpomínka" při vynucování heterosexuality. V tomto smyslu by podle Butlerové homosexualita bez kulturního útlaku neexistovala. Homosexuální touha je kulturou vyvolávána, aby mohla být vzápětí potlačena. Heterosexuální útlak je však nutný, jinak by kultura nemohla přežít.

Performativita a gender.

Objekt ztracené touhy si podle ní nachází v kultuře své místo – především v módě a v subkulturách. Tato kulturální aplikace jejích tezí je podstatná, neboť z ní vyvěrá obecná definice kulturní moci: ta vždy dle Butlerové postupuje tak, že na svou periferii umístí určité prostředky, které jí jsou protiváhou a zdánlivě ji podkopávají (například subkultury). Ve skutečnosti musejí tyto prostředky (subkultury) přijmout cosi ze řádu, který je zplodil. Už tím, že se naformují, přijímají určitý rámec, proti němuž tak mohou rezistovat jen částečně – částečně ho zároveň svou rezistencí posilují. Tato koncepce je blízká teorii hegemonie Antonia Gramsciho, Butlerová však zdůrazňuje, že tento nenápadný útlak není primárně politický, jak si myslel Gramsci, ale uskutečňuje se tlakem na formování těla a jeho obalu (styl, móda), tlakem v nejintimnější zóně, zóně sexuality a identity (v tom navazuje na Foucaulta).  Techniku útlaku v intimní zóně nazývá performativita. Krom Foucaultova konceptu z "Dějin sexuality" do pojmu Butlerová zakomponovala i Derridův koncept "Zákona", Austinův koncept ilokučních (též mluvních) aktů a Althusserův koncept interpelace. Obecně Butlerová definuje performativitu jako aktivitu, která vytváří to, co zdánlivě jen popisuje. V oblasti genderu to znamená, že zdánlivý neutrální popis (žena je to a to) teprve popisované vytváří (gender žena). Gender je tak podle ní zcela diskurzivní a kulturní kategorií, není nijak podmíněn anatomií těla a biologickým pohlavím. Je to "regulativní ideál".  Toto její konstatování v "Gender trouble" vedlo ve feminismu mimo jiné ke snahám "vytvořit si vlastní gender podle svého", což Butlerová v pozdějších pracích kritizovala jako nepochopení své myšlenky. Podle Butlerové totiž gender vždy musí vytvořit kultura, neboť žádné esenciální já, které by se mohlo odhodlat k tvorbě vlastního genderu bez kultury, neexistuje.

Polemika s Lacanem.

Její psychoanalytický přístup je krom polemiky s Freudem vymezen také její polemikou s Jacquesem Lacanem, na nějž navázala především. Lacan tvrdil, že vstup dítěte do jazyka je podmíněn přijetím genderu ("jednoho z pohlaví"), jinak u dítětě dojde k psychóze a k nemožnosti stát se sociální bytostí. Klíčovým je přitom falus, neboť přijetí genderu znamená přijmout buď ideu že falus mám (mužský gender), nebo že falem jsem (ženský gender). Jedinou možností, jak žena dle Lacana může falus mít, je, že se identifikuje s hrozivou figurou falické matky (což se na rovině perverze může vyjevit například rolí "dominy"). Ovšem ona sama, ač přijímá prakticky celý Lacanův model, s ním polemizuje právě v názoru, že identifikace s falickou matkou je jediným způsobem, jak se žena může k vlastnictví falu dopracovat (falem není míněn fyzický penis, ale idea zákona, s níž je penis spojen). Ona sama věří, že může vzniknout i jiný typ falické ženy: "Falická dívka", která není mocnou matkou, jež učiní falus ze svého dítěte. Falická dívka je tak podle ní jediná alternativa k moci kultury v oblasti genderu.  Kritizovala též lacanismus (potažmo freudismus), že symbolické, tedy oidipovský řád významů spjatý s falem a otcem, nejen popisují, ale i vytvářejí, a fungují tak jako stráž kultury bojující proti alternativě a utopii. Z druhé strany byl ovšem lacanismus obviňován z přesně opačného hříchu, z pokusu oidipovský řád podkopat ve jménu utopie (viz Janine Chasseguet-Smirgelová).

Judith Butlerová (* 24. února 1956 Cleveland, Ohio, USA) je americká feministka, filozofka a teoretička psychoanalýzy. Její knihy také odstartovaly ve feministickém diskurzu posun od politiky k otázkám kultury, jazyka, obrazu a identity.

朱迪斯·巴特勒(英语:Judith Butler,1956年-2月24日),美国后结构主义学者,其研究领域有女性主义、酷儿理论、政治哲学以及伦理学。目前任教于加州大学伯克利分校修辞学与比较文学系。巴特勒在1984年从耶鲁大学获得她的哲学博士学位,后开始从事后结构主义和西方女权主义理论的研究。她被认为是“在现代政治理论中最有影响力的声音之一”和今天“最有影响力的女性主义理论家之一”。


Popis.

Klanopraška čínská je opadavá, keřovitá, pravotočivá liána bez úponků, dorůstající podle podmínek až do délky 10 a více metrů. Listy jsou světle zelené, poměrně tenké, eliptické až obvejčité. Žilnatina je zpeřená, se 3 až 7 páry postranních žilek. Čepel listů je 4,5 až 8 cm dlouhá, 2,5 až 6,5 cm široká, na okraji zoubkatá až pilovitá, na bázi klínovitá, na vrcholu krátce zašpičatělá. Zdřevnatělé stonky příjemně voní. Květy jsou jednotlivé, vonné, jednopohlavné a vyrůstají na bázi mladých výhonů. Okvětí je bílé, krémové nebo narůžovělé, nerozlišené, složené z 5 až 9 volných lístků. Tyčinek v samčích květech je nejčastěji 5, řidčeji méně nebo více (4 až 7). V samičích květech je 14 až 40 volných pestíčků. Plodem je podlouhlé souplodí růžovočervených až červených bobulí. Bobule jsou asi 5 až 7,5 mm velké.

Rozšíření.

Klanopraška čínská je přirozeně rozšířena v Asii v severovýchodní Číně v provinciích Che-pej, Chej-lung-ťiang, Ťi-lin, Liao-ning, Vnitřní Mongolsko a Šan-si, v severním Japonsku, Koreji a na ruském Dálném východě.

Obsahové látky.

Červené plody obsahují značný podíl slizů: 7,8 % pryskyřičnatých látek, 8,4 % kyseliny jablečné, 11,36 % kyseliny citronové a 0,8 % kyseliny vinné a 350 až 580 mg kyseliny askorbové ve 100 g a další látky. Účinné adaptogenní složky se nazývají schizandriny a jsou obsaženy hlavně v semenech.

Pěstování klanoprašky čínské.

Klanopraška čínská pochází z Dálného východu a je přizpůsobená vnitrozemskému podnebí. Snáší i silné mrazy do -35 °C, ale po zahájení vegetačního období bývá v našich podmínkách poškozována jarními mrazíky. Je-li to možné, snažíme nástup vegetace pokud možno oddálit. Pro mladé rostliny je vhodná na zimu ochrana přikrytím. Velmi vhodné je pro ni mulčování po celý rok, protože v létě pomáhá udržet vláhu v půdě a v předjaří brání přílišnému prohřívání povrchových vrstev půdy a tím i předčasnému rašení.  Rozmnožování je nejsnadnější vegetativní z kořenových výhonků, které silnější mateční rostlina vytváří v poměrně velkém počtu. Generativní rozmnožování je již obtížnější, protože stratifikace semen je u klanoprašky nutností. Dokončení vývoje semen totiž proběhne právě při stratifikaci. Praktické provedení spočívá v uložení semen po sběru na 3 - 4 měsíce při pokojové teplotě a potom asi na 2 měsíce před vlastním výsevem do vlhkého hrubozrnného písku při snížené teplotě (kolem 5 °C, nejlépe v chladničce). Mladé semenáče mají jemný kořenový systém a rostou z počátku velmi pomalu (roční přírůstek je několik cm).  V prvních letech po výsadbě roste dosti pomalu, v našich podmínkách začíná růst zrychlovat většinou tak třetím rokem. Dorůstá podle podmínek až do délky 10 a více metrů. Má velmi mělký kořenový systém, proto roste lépe tam, kde je v letních měsících dostatek vláhy. Nevhodné jsou těžké málo propustné hlinité půdy, nejvhodnější jsou půdy vlhké a dobře odvodňované. Protože se jedná o liánu, vyžaduje pro svůj růst oporu, po které se může pnout. Pro výsadbu na trvalé stanoviště je nejlepší časné jaro, ještě než začne růst.  Tři až čtyři roky po výsadbě na trvalé stanoviště začne nasazovat klanopraška krémově bílé až narůžovělé vonné květy (v prvních letech zpravidla pouze samčí), a v dalších letech se objeví i plody. Bobule o průměru do 1 cm jsou šarlatově červené a narůstají podobně jako rybíz v hroznech.

Použití.

Klanopraška čínská se pěstuje jako okrasná a léčivá rostlina, ozdobná jasně červenými bobulovitými souplodími. Bobule jsou jedlé, ale mají hořkokyselou, nepříjemně pryskyřičnou chuť. Rostlina snáší velmi silné mrazy, ale našich podmínkách je občas po narašení poškozována jarními mrazíky. Obsahové látky posilují nervovou soustavu, zvyšují duševní i fyzickou aktivitu, působí protidepresivně, zahánějí spánek a snižují únavu. Klanopraška patří mezi takzvané adaptogeny, tedy látky zvyšující odolnost organismu při zátěži a v extrémních podmínkách. Sbírají se plody, případně i větvičky. Připravují se z ní lihové tinktury, dá se použít i jako čaj.

Klanopraška čínská ("Schisandra chinensis") je rostlina z čeledi klanopraškovité ("Schisandraceae"). Je to dřevitá liána s jednoduchými střídavými listy a pravidelnými bělavými květy, pocházející z východní Asie. Červené bobule jsou jedlé, rostlina má využití v medicíně a je pěstována i v ČR jako okrasná rostlina, nápadná zejména na podzim podlouhlými souplodími červených bobulí.

五味子(学名:),又称作五味、北五味子、山五味、山花椒、荎藸(),为五味子科五味子属下的一种植物。唐朝《新修本草》载“五味皮肉甘酸,核中辛苦,都有咸味”,所以得名。


Spermatogeneze.

Spermatogeneze (jinak též spermiogeneze) probíhá po celé období pohlavní aktivity. Mužské pohlavní buňky spermie se vyvíjejí v semenotvorných kanálcích varlete. Jejich zrání začíná vlivem pohlavních hormonů v pubertě. Zárodečné buňky spermatogonie opakovaně rostou, obohacují se živinami a mitoticky se dělí na spermatocyty I. řádu. Toto stadium označujeme jako stadium růstu.  Vstoupí-li buňka do stadia zrání, nastává první meiotické dělení. Vznikají "prespermatidy" (sprematocyty II. řádu). Následuje krátká interkineze (období mezi dvěma cykly dělení), ve které nedochází k replikaci DNA. Druhým meiotickým dělením se vytváří spermatidy, malé buňky s haploidními sadami chromozómů. Presprematidy a spermatidy zůstávají spojeny mezibuněčnými cytoplazmatickými můstky, zajišťujícími synchronizaci vývoje a výměnu produktů genů mezi buňkami. Spermatidy setrvávají v záhybech Sertolliho buněk, které je zásobují pro jejich vývoj důležitými látkami a energií.  Konečným dozráváním mužských pohlavních buněk označovaným jako spermiohistogeneze získávají spermatidy tvar i funkci, které jsou nezbytné pro proniknutí k vajíčku a jeho oplodnění:  Po dokončení spermiohistogeneze se spermie uvolňují do lumen kanálků a jsou pasivně unášeny do nadvarlete. Z každé zárodečné buňky vzniknou čtyři plnohodnotné spermie.

Oogeneze.

Ženské pohlavní buňky vajíčka se vyvíjejí ve vaječnících. Lidské vajíčko má průměr 0,1 mm, velikost je druhově specifická. Vajíčko vzniká z buněk zárodečné linie v kůře vaječníků. Ve vaječníku je založeno okolo 2 milionů zárodečných buněk oogonií.  Množení oogonií mitotickým dělením začíná koncem 2. měsíce a končí v 5. měsíci intrauterinního vývoje. K oogoniím se přikládají v jedné vrstvě buňky coelomového epitelu, vznikají tzv. primordiální folikuly. Asi u 50 % oogonií se tato vrstva nevytvoří, buňky hynou apoptózou. Z oogonií vzniknou mitózou oocyty I. řádu (u žen jejich vznik (stadium růstu) končí již do 3. měsíce po narození). Oocyty I. řádu vstupují do meiosy. Profáze 1. zracího dělení probíhá do diplotenního stadia, ve kterém oocyty setrvávají až do hormonální iniciace dalšího zrání, tzv. diktyotenní stadium.  Zrání jednotlivých folikulů pak pokračuje až po pubertě vlivem hormonů. Stimulem k pokračování prvého zracího dělení je u některých druhů progesteron, u jiných změna hladiny estrogenů a progesteronu v průběhu menstruačního cyklu. Stadium zrání probíhá po celé období pohlavní aktivity (u ženy v cyklech Ø 28 dní – dozrává vždy po jednom vajíčku). Během života ženy dozrává asi jen 400–500 vajíček. První meiotickým dělením (v metafázi) z vyvíjejícího se ooccytu vzniknou dvě haploidní buňky: jeden oocyt II. řádu a jedna buňka rudimentární, tzv. pólocyt (pólové tělísko). Buňka zůstává nerozdělena.  Druhé meiotické dělení je iniciováno po ovulaci a dokončeno až po proniknutí spermie do vajíčka, kdy z oocytu II. řádu vznikne jedno vajíčko a druhé pólové tělísko. Zároveň 1. pólocyt prochází ještě mitózou, dělí se ve dvě a všechna 3 pólová tělíska záhy zaniknou a jsou resorbována. V průběhu zrání vajíčka před ovulací jsou některé geny vajíčka intenzivně exprimovány. Probíhá syntéza RNA, proteinů a různých zásobních látek, některé mRNA jsou transportovány do cytoplazmy, kde jsou skladovány v inaktivní formě a aktivovány teprve po oplodnění vajíčka. Další zásobní látky, proteiny i RNA všech typů jsou do vajíčka transportovány z buněk folikulu. Některé zásobní látky jsou syntetizovány v játrech matky a transportovány krví do vajíčka. Struktura vajíčka i množství látek jsou tak významně ovlivněny geny mateřských somatických buněk. Při poruchách hormonální regulace dochází k prodloužení proliferační fáze cyklu označovanému jako „přezrávání“ vajíčka. Následkem je dezintegrace struktury buněk i poruchy dělícího vřeténka a vznik nondisjunkcí chromozómů a aneuploidie plodu.

Gametogeneze je tvorba pohlavních buněk – gamet (z řeckého γαμετης = ženatý). Pohlavní buňky vznikají redukčním dělením – meiózou. Ta je evolučně mladší než mitóza. Gamety mají v důsledku redukčního dělení haploidní sadu chromozomů. Vyvíjejí se z buněk zárodečného epitelu pohlavních žláz samčích – varlata ("testes") – a samičích – vaječníky ("ovaria").

配子生成是一个生物体内的机制,可以形成双倍体或单倍体的前期细胞使之进行细胞分裂以及分化,形成成熟的单倍体配子。根据不同生物的生活史,配子发生会借由双倍体细胞进行减数分裂形成多个配子,或者从单倍体细胞进行有丝分裂。举例来说,植物透过配子体进行有丝分裂而形成配子。配子体来自于胞子减数分裂形成的单倍体胞子。在多细胞生物的减数分裂以及配子生成之间,单倍体的存在也被称为世代的交替。


Biografie.

Edward Said se narodil 1. 11. 1935 v Jeruzalémě do prosperující rodiny. Rodiče ho pojmenovali po anglickém korunním princi Edwardovi, zároveň však měl arabské příjmení Said, což později zapříčinilo jeho pocity vykořeněnosti a nepatřičnosti, které ho provázely celé dětství a dospívání. V roce 1937 se s rodiči přestěhoval do egyptské Káhiry, do luxusní čtvrti Zamálek obývané především bohatšími imigranty a do roku 1947 také nepravidelně pobývali v Palestině, kde se setkávali s příbuznými.  Saidův otec Wadí Said pocházel z Jeruzaléma, ke kterému měl negativní postoj. V dospělosti emigroval do Spojených států, kde sloužil za 1. světové války v armádě a stal se americkým občanem. Po devíti letech se na naléhání své matky vrátil do Palestiny. Matka Edwarda Saida, Hilda Saidová, se narodila v Nazaretu, ačkoli její matka pocházela z Libanonu a ona sama v této zemi studovala. Edward si byl s otcem celý život cizí, k matce měl velmi blízko. Jak sám autor píše ve své autobiografii Nikam jsem nepatřil, ani tento vztah nebyl bezproblémový, protože Hilda Saidová byla velmi rozporuplná žena a její láska k dětem se střídala s krutou kritikou. Matka na Edwarda mluvila arabsky i anglicky, vyrůstal tak jako bilingvní dítě a nikdy nedokázal určit, který jazyk ovládal jako první. Celá rodina praktikovala protestantské křesťanství, Saidův dědeček byl baptistickým kazatelem v Nazaretu.  Said byl i politickým aktivistou, angažoval se ve věci práva Palestinců na sebeurčení. Prosazoval jejich rovnoprávnost v rámci Izraele.  Často též kritizoval americkou zahraniční politiku, zejména v souvislosti s válkou v Iráku. Edward Said byl také jedním z vůdčích literárních kritiků poslední čtvrtiny 20. století.  Byl považován za vyčnívajícího představitele poststrukturalistů.  Said se v roce 1962 oženil s Maire Jaanus, ale o pět let později se nechal rozvést. Jeho druhou ženou byla Mariam Cortas, kterou si vzal v roce 1970 a se kterou měl dvě děti.  Během svého života získal 20 čestných doktorátů a několik prestižních ocenění. V roce 1998 se stal prvním americkým nositelem Al Owais Award, ceny za úspěchy na poli arabské kultury a umění, mimo to mu bylo udělena například cena Lannan Literary Award za celoživotní dílo nebo Bowdoin Award udílená Harvardovou univerzitou.  Edward Said zemřel 25. září 2003 v New Yorku na následky leukémie.  Jeho nejznámější prací je kniha Orientalismus, ve které se inspiroval Foucaultovou teorií diskurzu. Prohlásil, že "Východ" je diskurzivní konstrukt Západu, jehož cílem je udržet západní hegemonii. Ve skutečnosti podle Saida žádný soudržný celek Východu nikdy neexistoval, ani kulturně, ani politicky, a každá oblast reagovala na kolonialismus a imperialismus zcela osobitě. Podle Saida kolonialismus nebyl jednosměrný, kolonizovaná území také silně ovlivnila kulturu kolonizátorů.

Vzdělání a kariéra.

Školní docházku zahájil Edward Said v Káhiře v britské prestižní přípravné škole a v roce 1946 nastoupil do Káhirské školy pro americké děti. Během pobytu rodiny v Palestině navštěvoval školu sv. Jiří v Jeruzalémě, kde studoval mimo jiné také jeho otec a většina rodiny. Jako žák byl Edward velmi zvídavý a bystrý, ale měl však problém s pravidly, a proto pro něj otec vytvořil přísný režim mimoškolního vzdělání. Díky otcově důkladnosti ovládal i řadu sportů, mimo jiné tenis, box, kriket, fotbal a plachtění. Také se naučil hrát na klavír a po celý život ho provázela vášeň pro hudbu a operu. V roce 1949 nastoupil v Egyptě na chlapeckou Victoria College, odkud byl však vyloučen a studium dokončil na americké internátní škole Mount Hermon v Nové Anglii. Bakalářské studium absolvoval na Princetonu v roce 1957, magisterský i doktorský titul získal Said na Harvardu v letech 1960 a 1964.  Až do konce svého života posléze pracoval na Kolumbijské univerzitě, nejprve jako učitel angličtiny a poté jako profesor anglické a komparativní literatury.

Said a Palestina.

Transformace politického smýšlení Edwarda Saida nastala v roce 1967 důsledkem vítězství Izraele v arabsko-izraelské válce. Jedna z příčin Saidova palestinského sebeuvědomění byla také samotná domácí a zahraniční politika Spojených států a neustálý rasismus vůči Arabům, muslimům a Palestincům. Said kritizuje západní žurnalistiku, která se nevyjádřila k problematice sionistického teroru vůči Palestincům. V roce 1977, kdy jen málo Palestinců bylo schopno připustit, že Židé měli na Palestinu historické nároky, řekl: "„Nezpochybňuji jejich tvrzení, ale jejich tvrzení vždy znamená palestinské vyvlastnění.“" Jako jeden z mála palestinských spisovatelů zdůvodnil svoji kritiku Izraele, vysvětlil jeho složitý problematický charakter při pronásledování evropských Židů a ohromný dopad sionistické myšlenky na evropské svědomí. V samém roce byl zvolen do Palestinské národní rady, kde odmítal politiku ozbrojeného boje, a kvůli odkazu na holocaust začal uznávat existenci dvou států, tedy Izraele a Palestiny. Tato politika byla přijata na zasedání PNC v Alžíru v roce 1988.  V roce 1989 řekl v interview s magazínem New York, že "„situace Palestinců je situace obětí“". Said odmítá terorismus jakékoliv podoby, a to jak ten palestinský, tak i izraelský.  Edward Said byl zároveň kritikem samotného politického stavu Blízkého Východu, konkrétně jeho nedostatku demokracie a zkorumpovanosti tamních vlád. Zároveň usiloval o interakci s Izraelci, což se později projevilo v hluboké přátelství s izraelsko-argentinským pianistou Danielem Barenboinem.

Orientalismus.

V roce 1978 vydal knihu Orientalismus. "„Smyslem orientalismu není "pravdivé" či "objektivní" poznání života v Orientu, ale konstrukce mýtů a stereotypů o tomto životě, které měly ukázat jeho odlišnost od života na Západě. Orientalismus je tak konstrukcí Orientu stejně jako představ Západu o sobě samém."" V knize uvádí, že počátky studií orientalismu jsou odhadovány na začátku 18. století. Zároveň Said zmiňuje, že se samotné dílo snaží poukázat na to, že "„evropská kultura získala sílu a identitu tím, že se vydala proti Orientu...“." Vychází z Foucaultových děl Archeologie vědění a Dohlížet a trestat. Prezentuje myšlenku, že orientalismus je postup, kterým Západ Východu vládne, spravuje ho a přetváří. Evropa sílila právě díky svému vymezení vůči Orientu. Přiznává, že při psaní knihy si však uvědomoval, že on sám je „orientálcem” a během dětství stráveného v britských koloniích se i tak cítil.  Jedním z faktorů, který ovlivnil Orientalismus, byl politický pohled a předsudky vůči arabskému obyvatelstvu a islámu.  Orientalismus je také považován za akademickou disciplínu, kdy se pomocí "„-ism ve slově orientalism liší od každé akademické disciplíny..."". Said zároveň považoval různé výzkumy orientalismu částečně jako proces získávání určitého množství znalostí, které západní civilizaci postupně umožnilo rozvoj svého vlivu na Blízkém Východu.  Orientalismem rozumí hlavně britské a francouzské kulturní aktivity, které v sobě nesly vždy nádech západní převahy. S tímto je spojena i Napoleonova výprava do Egypta, kam byli převezeni odborníci, kteří tento kontinent zkoumali. Podle britského státníka a diplomata Evelyna Baringa, známý také jako Lord Cromer, byli lidé z Orientu či Arabové vnímáni jako "„naivní zvířata“" a "„vynalézaví lháři“", kteří se nemohou rovnat evropské civilizaci. Ve 20. století se objevuje i tendence americké nadvlády. Said zmiňuje, jak orientalistické názory jsou v dnešním světě běžné. V díle autor naznačil i budoucí vnímání islámu.

Post-koloniální teorie.

Post-koloniální teorie studují dopad evropského dobývání na kolonizované země, zabývají se jejich reakcemi vůči koloniálnímu utlačování jejich původní kultury. Teorie se dále zaměřují na to, jaký měla kolonizace vliv např. na jazyk, místní politiku, literaturu apod. Edward Said zdůraznil důležitost zeměpisné role v rámci koloniálních debat, kdy říká, že geografie a místo jsou důležitými znaky nejen pro samotnou kulturu, ale také pro formování identity jedince. Said zmiňuje, že skrze umění a poezii se obyvatelé kolonizovaných zemí snaží ukázat svoji touhu po svobodě. V rámci post-koloniálních teorií přispěl analýzou koloniálního diskurzu, konceptem tzv. světoznalosti, sekulární kritikou, ametérismem a kontrapuntální analýzou.  Kontrapuntální analýzu Said využívá v rámci interpretace koloniálních textů z pohledu kolonizátora a kolonizované země. Pomocí kontrapuntální interpretace zobrazuje texty z různých úhlů pohledů, zároveň korespondují s historickými a biografickými texty. Směřuje k perspektivě imperialismu a vzdoru vůči němu.  Pomocí konceptu světoznalosti se snaží Said podat náhled na roli intelektuálního jedince v současné společnosti. Said dále říká, že je „lidská historie tvořena lidskými bytostmi“. Hlavní myšlenkou Saidovy světoznalosti je schopnost intelektuálních jedinců říct cokoliv, co je pro jejich svět důležité, protože jejich intelekt nemůže být osvobozen od skutečného světa, ve kterém žijí.

Edward Wadie Said (1. listopadu 1935, Jeruzalém – 25. září 2003, New York) byl palestinsko-americký představitel kulturálních studií, v nichž rozvíjel to, čemu se říká "postkoloniální teorie".

爱德华·瓦迪厄·萨义德(,英语:Edward Wadie Said,1935年-11月1日-2003年-9月25日),国际著名文学理论家与批评家,后殖民理论的创始人,也是巴勒斯坦建国运动的活跃分子,由此也成为了美国最具争议的学院派学者之一。同时他也是一位乐评家、歌剧学者和钢琴家 。


Popis.

Jako většinu ostatních hub i pečárku polní odlišujeme od ostatních podle plodnic. Ta se skládá ze třeně a klobouku, který má zespodu lupeny. Pečárky mají ještě navíc blanitý prstenec, který v mládí kryje vyvíjející se lupeny. Plodnice je tedy v mládí bílá s kulovým kloboukem zakrytým zespoda taktéž bílým závojem. S růstem houby se závoj trhá a zůstává již pak v podobě pomačkaného prstence bílé či jemně nažloutlé barvy, který snadno odpadá. Klobouk se postupně zvětšuje k obvodu, roste tedy jeho průměr a klesá výška. V průměru mívá 4–12 cm. Z počátku hedvábně vláknitý, později šupinkatě rozpraskaný s promáčklinami nažloutlými a nahnědlými. Lupeny jsou z počátku narůžovělé, postupně se stářím mění barvu do masové červené, koncem života pak do tmavo- až černohněda. Třeň bývá 5–10 cm dlouhý, tlustě válcovitý a 2–4 cm široký. Buď je čistě bílý, nebo narůžovělý, později ve stáří u báze rezavý či nahnědlý a u klobouku mírně zúžený.  Dužnina je po zranění bílá, nebo mění svoji barvu dorůžova. Má příjemnou vůni a chuť.  Výtrusy jsou kapkového tvaru 7–8 × 4–5 μm veliké, hnědé.

Výskyt.

Vyskytuje se na hnojených travnatých ekosystémech mírného pásu, to jest na loukách a v příkopech; roste i na polích (jako jsou strniště) či na kompostech. Příležitostně též v zahradách. Pilát "In" Staněk ale uvádí, že "Psalliota campestris" (někdy synonymum pro "A. campestris") je houba žijící v soužití trávami, tudíž pečárky rostoucí například na kompostech musí být jiným druhem.

Ekologie.

Roste jak jednotlivě, tak v útvarech označovaných jako čarodějné kruhy.

Rozmnožování.

Sbírá se od května do listopadu po velkých deštích, kdy se objevují jeho plodnice.

Taxonomie.

Základním rozlišovacím znakem pečárek od ostatních hub je, že se spory, respektive výtrusy tvoří na povrchu bazidíí, které se nalézají na lupenech či v rourkách ze spodní strany klobouku. Tyto houby se proto zařazují v systému do třídy stopkovýtrusých (protože se bazidiospora tvoří na stopce), vědecky Basidiomycetes. Na rozdíl od toho vřeckovýtrusé houby (Ascomycetes) vytvářejí výtrusy (askopsory) uvnitř vřecek, od kterých se po splynutí jader oddělují.  Od tříd dolů jsou s fylogenetickým zařazením hub problémy a často se houby přeřazují z jednoho rodu do druhého a z jedné fylogenetické větve do jiné. Dříve se houby do taxonů řadily hlavně podle popisu plodnic, později i spor a mycélia. V poslední době se používají laboratorní metody porovnávající DNA. I přesto nejsou všechny houby z toho úhlu pohledu ještě popsány a porovnány s ostatními. Navíc je říše hub dosti proměnlivá a stále jsou objevovány druhy další. V případě pečárkotvarých (Agaricales) byly stejným znakem po století lupeny. S postupem rozvoje mykologie však vznikly i jiné řády s lupenitými houbami.  Co se týká čeledi pečárkovité (Agaricaceae), tak zde z několika studií vyplývá, že jsou to houby úzce příbuzné čeledím lanýžovité (Hydnangiaceae), Cystodermateae, hnízdovkovité (Nidulariaceae), křehutkovité (Psathyrellaceae), slzečníkovité (Bolbitiaceae) a pavučincovité (Cortinariaceae). Do stejné fylogenetické větve agarikoidních hub patří i čeledi Inocybaceae, Crepidotaceae, Tubarie, Panaeoleae, límcovkovité (Strophariaceae), hlízovité (Hymenogasteraceae) a Gymnopileae, které se však rozdělují do několika pokročilejších vývojových větví.  Do rodu pečárka ("Agaricus") se pak obecně řadily druhy podobné kloboukem s nevýrazným zbarvením. V poslední době ale přibývá studií, které současné taxonomické zařazení mění. Přesto však je rod "Pečárky "velmi málo probádaným rodem.  Přesné rozlišovací znaky této houby nejsou známy. Snad jen to, že roste v travnatých ekosystémech a je úzce příbuzná k pěstované pečárce zahradní. Neuvádí se však jak. Dále je známo několik velmi podobných druhů, které mohou být identické. Problém tedy při sběru pečárek polních není, ale konkrétní určení druhu může být problematické až nepřesné. Synonyma pro pečárku polní ("A. campestris") tak jsou "Agaricus campester", "Pratella campestris", "P. campester", "P. flocculosa" či žampion polní. Již dříve zmíněný druh "Psalliota campestris", někdy česky nazývaný pečárka polní, byl často zaměňován právě za pěstovaný druh pečárka dvouvýtrusá ("A. campestris"). Později to bylo ale popřeno s tím, že tento druh žije pouze v symbióze s trávami a jedná se o pečárku polní.  Dalším problémem při popisu pečárek je taxonomie, kdy na rozdíl od vědeckého názvosloví české vyžaduje i pro druhy dvouslovný název – jeden označující rod a druhý druh, ale není standardizován. Proto se mezi odbornou veřejností používá vědecké klasifikace a označení.

Hospodářské využití.

Pečárka polní ("A. campestris") je sbírána pouze k vlastní spotřebě. Například v České republice není její výkup a následný prodej povolen. V průmyslové výrobě je nahrazen hlavně bílou formou pečárky dvouvýtrusé ("A. bisporus"), někdy označované jako pečárka zahradní ("A. hortensis").

Gastronomie.

Stejně jako tržní pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus") je i pečárka polní jedlá chutná houba využívaná široce v gastronomii.

Pečárka polní ("Agaricus campestris") je stopkovýtrusná houba z čeledi pečárkovité (Agaricaceae). Má řadu synonym jako "Agaricus campester", "Pratella campestris", "P. campester", "P. flocculosa" či žampion polní ("Agaricus campestris"). Poslední jmenovaný druh je ale prý mylně s tímto druhem spojován, neboť se dnes jedná o synonymum k pěstované pečárce pečárka dvouvýtrusá ("A. bisporus"). Tak mohlo docházet i k přesvědčení, že pečárka polní je pěstovanou houbou. Bližší studie však nebyly provedeny, a tak je i toto tvrzení nejisté.

四孢蘑菇(学名:)又称为野蘑菇,是一种可食菌类,分布于全世界,与俗称洋菇的双孢蘑菇()为近缘种。


Základní opční pozice.

Opce může být buď kupní ("call"), nebo prodejní ("put"), což znamená buď právo koupit, či prodat. Kombinací s long a short dostáváme 4 různé pozice v opci.  Opce se ještě dělí na evropské a americké (toto označení je pouze historické, nyní se na obou kontinentech používají oba typy). Kupující evropské opce má právo opci uplatnit v jeden moment – při její splatnosti. Vedle toho kupující americké opce má právo opci uplatnit kdykoli od data sjednání do data splatnosti opce. Dalším druhem jsou binární opce.  Obchodovat s opcemi je možno burzovně i na OTC trhu, tedy mimoburzovně:

Kombinace základních opčních pozic.

Čtyři základní pozice se v praxi vzájemně kombinují a je tedy možné vytvářet mnoho různých strategií podle očekávání budoucího vývoje trhu, přístupu investora atd. Nejznámější kombinace základních pozic jsou:

Cena opce – opční prémie.

Opční prémie je cena, za kterou si držitel opce kupuje u vypisovatele právo odstoupit od smlouvy. Opční prémie sehrává rozhodující roli při odvození zisků a ztrát vyplývajících z dané opce. Nejdůležitější faktor, který determinuje výši opční prémie je tržní úroková míra. Pro objasnění lze využít princip nákladů obětované příležitosti. Majitel kupní opce zaplatí za bazický instrument realizační cenu až v době uplatnění této call opce. Do té doby finanční prostředky na nákup bazického instrumentu nepotřebuje, a proto je může zapůjčit, z čehož mu plyne odměna ve formě úroku. Vzestup tržních úrokových měr je pro majitele call opcí výhodný, a proto dochází k vzestupu ceny call opcí, tedy jejich opční prémie. V případě put opcí není vliv stejnosměrný. Majitel put opce musí teoreticky koupit bazický instrument a držet ho až do doby uplatnění opce. Nemůže zapůjčit svoje finanční prostředky, protože jsou vázány, a tím přichází o odměnu ve formě úroku. Vzestup tržní úrokové míry tedy vede k poklesu ceny put opcí. Opční prémie má dvě složky:  Zpeněžitelnost opce opisují 3 různé stavy, které může opce mít:

Opce je smlouva mezi prodávajícím a kupujícím, která dává kupujícímu právo (neukládá mu však povinnost) prodat nebo koupit od prodávajícího konkrétní aktivum (tzv. podkladové aktivum) za konkrétní cenu kdykoliv až do data vypršení kontraktu.

期权(英语:option,或称选择权)是一种选择交易与否的权利。当契约买方付出权利金(英语:Premium)后,如果享有在特定时间内(或在某特定时间)向契约卖方依特定条件或履约价格(英语:Exercise Price, Strike Price,或称行使价、执行价格),买入或卖出一定数量标的物的权力,这种权利就称为选择权或是期权。如果此权力为买进标的物,称为买入选择权(英语:Call Option,或称为看涨期权、认购期权),简称买权。如果此权力为卖出标的物,称为卖出选择权(英语:Put Option,或称看空期权、认沽期权),简称卖权。


Mechanismus.

Tento fenomén by poprvé popsán Gustavem Nossalem u B lymfocytů a pojmenován "klonální anregie". Klony anergizovaných B buněk v tomto případě mohou být nalezeny v krevním oběhu živé, ač neschopné vyvolat účinnou imunitní odpověď - podobný proces v T lymfocytech byl později popsán Ronaldem Schwartzem a Marcem Jenkinsem. Zdá se, že mnoho virů (například HIV) využívá mechanismy nastolení tolerance k tomu, aby se vyhly imunitní odpovědi proti nim. Ačkoliv strategie nastolení tolerance specifických antigenů je využívána méně patogeny (například bakterií lepry).  Na buněčné úrovni je anergie neschopnost určitých imunitních buněk podílet se na imunitní odpovědi proti konkrétnímu cíli. V imunitním systému je primární obrana proti patogenním virům, bakteriím nebo mnohobuněčným parazitům zajištěna buňkami zvanými lymfocyty. Existují dva základní druhy lymfocytů – T buňky a B buňky. Mezi miliony lymfocytů v lidském těle jich může být jen několik specifických k určitému infekčnímu agens. Při infekci se tyto specifické lymfocyty pomnoží – dojde k procesu "klonální expanze", což umožňuje tělu rychle mobilizovat armádu specifických lymfocytů, když jsou potřebné. Tento systém imunitní odpovědi je "anticipační" a jeho specificita je zajištěná preexistujícími buňkami, které při reakci na určitý antigen klonálně expandují (dochází tak ke klonální selekci). Tato specifická armáda klonů pak bojuje s příslušným patogenem dokud se v těle vyskytuje. Po vyčistění těla od patogenů většina již nepotřebných klonů přirozeně zemře.  Několik málo těchto preexistujících lymfocytů jsou však schopné reagovat proti proteinům, které se ve zdravém lidském těle vyskytují přirozeně. Klonální expanze těchto lymfocytů může vést k autoimunitnímu onemocnění, při kterém tělo zaútočí na své vlastní struktury. Aby se tomuto procesu zabránilo, mají lymfocyty mechanismus kontroly kvality, který těmto patologickým lymfocytům zabrání v expanzi, jedná-li se o expanzi v reakci na přirozené proteiny těla. Anergie T lymfocytů nastává, když T buňka neobdrží příslušnou kostimulaci při reakci na určitý antigen. Anergie B lymfocytů může být vyvolaná vystavením B-buněk rozpustným antigenům v oběhu a je často spojená se snížením exprese povrchových IgM a částečným zablokováním buněčné signalizace anergizovaného lymfocytu.

Molekulární mechanismus vyvolání anergie v T lymfocytech.

Stimulace T buněčného receptoru (TCR) zároveň s kostimulačními receptory naivního T lymfocytu vyvolá vyrovnanou spoluaktivaci všech signálních drah T-buňky (úplná stimulace T buňky). V tomto případě, mezi jinými dráhami, se aktivuje také na vápníku závislé rameno lymfocytární signalizace indukované právě signálem z T buněčného receptoru. Toto vede k růstu buněčné koncentrace Ca. Na vápníku závislá fosfatáza kalcineurin pak odstraní fosfátové skupiny z transkripčního faktoru NFAT, který se pak přesune do jádra.  Kromě této dráhy se v případě plné stimulace T-buněk aktivuje PI3K prostřednictvím kostimulačního receptoru CD28, což v konečném důsledku vede k zvýšení koncentrace transkripčních faktorů rel, NF-κB a AP-1 do jádra, a to ve větší míře než při stimulaci pouze TCR. AP-1, heterodimer složený z c-Fos a c-jun v jádře dále heterodimerizuje s NFAT, čímž dojde k vytvoření transkripčního komplexu, který pak zapíná expresi genů spjatých s produktivní odpovědí T-buňky. Takové geny kódují například IL-2 nebo jeho receptor.  Naopak stimulace pouze TCR bez kostimulačních receptorů dostatečně aktivuje pouze "vápníkové" rameno T-buněčné signalizace. Ačkoliv bez indukce AP-1 ostatními drahami není NFAT schopen tvořit s AP-1 transkripční komplex, jak se děje při úplné stimulaci spjaté s produktivní odpovědí. V tomto případě NFAT homodimerizuje sám se sebou, čímž vytváří rovněž transkripční faktor, který však v tomto případě způsobuje anergii.  Homodimery NFAT jsou přímo zodpovědné za expresi genů spojenými se stavem anergie, například ubikvitin ligázy GRAIL nebo proteázy kaspázy 3. V anergizovaných T-buňkách také dochází ke snížení exprese Interleukinu-2, TNF a IFNγ, které jsou typické pro produktivní odpověď. Anergizované buňky produkují protizánětlivé cytokiny jako IL-10.  V T lymfocytech se nacházejí 3 NFAT proteiny: NFAT 1, 2 a 4. Tyto jsou očividně do jisté míry redundantní.  K produktivní odpovědi tedy dojde, když je antigen prezentován T-buňce prostřednictvím antigen prezentující buňky (APC), která prezentuje antigen na svém MHC II komplexu a která zároveň aktivuje kostimulační receptory T-buňky. Když však T-buňka interaguje s antigenem, který není prezentován na APC, což je ve většině případů antigen, vůči kterému je vyvolání imunitní odpovědi nežádoucí, dojde k anergizaci takové T-buňky. Bylo rovněž ukázáno, že i některé antigeny prezentované na APC vyvolávají aktivaci T-buňky pouze slabě. Takovýto slabý stimul je stále schopný aktivovat NFAT, avšak AP-1 již ne. Takto dochází k nastolení anergického stavu i když došlo ke kostimulaci. Silná stimulace T-buněk Interleukinem-2 nebo svým T-buněčným receptorem je schopná anergický stav prolomit.

Klinický význam.

Anergie je možno využít terapeuticky. Imunitní odpověď proti transplantovaným orgánům a tkáním může být minimalizována bez oslabení celého imunitního systému, což je vedlejším efektem imunosupresiv - například cyklosporinu. Navození anergie může rovněž sloužit k omezení poškození při autoimunitních onemocněních jako diabetes mellitus, vícečetná skleróza a revmatoidní arttritidy. Naopak zábrana anergie může pomoci v případě nádorového onemocnění. Mechanismus anergie je také možné využít proti alergiím.

Dominantní tolerance.

Dominantní a recesivní tolerance jsou formy periferní tolerance (kromě periferní tolerance existuje ještě tolerance centrální). Takzvaná recesivní tolerance je forma tolerance spjatá s anergizací lymfocytů, která byla popsána výše. Dominantní tolerance spočívá v aktivitě specializovaných regulačních lymfocytů, T reg buněk, které působí tlumivě na imunitní odpověď. Regulační T-lymfocyty se vyvíjejí z naivních T-lymfocytů. Podobně jako u recesivní tolerance, signalizace vedoucí pouze k aktivaci NFAT, je důležitá k vývoji T regů. V tomto případě homodimer NFAT indukuje expresi jiného transkripčního faktoru, FOXP3, který je marker T-regů a podílí se na aktivaci jejich genetického programu.

Testování.

Systém "Multitest Mérieux" nebo "CMI Multitest" (Multitest IMC, Istituto Merieux Italia, Řím, Itálie) je používán k ověření úrovně buněčné imunity. Je to intradermální test reaktivity kůže (podobný tuberkulinovému testu), ve kterém se kontrolní glycerol používá se sedmi antigeny bakteriálního nebo houbového původu toxoid tetanu, tuberkulin, záškrt, streptokok, kvasinka, "Trichophyton" a bakterie "Proteus". V tomto testu jsou reakce posuzovány podle počtu antigenů, které vyvolávají reakci, a podle celkového rozsahu reakce proti všem sedmi antigenům. V tomto případě je anergie definovaná jako reaktivita kůže v rozmezí 0-1 mm, "hypoergie" v rozmezí 2-9 mm v reakci na méně než na tři antigeny, "normoergie" v rozmezí od 10-39 mm nebo reakce na tři a více antigenů a "hypoergie" v rozmezí 40 a více mm v reakci na méně než 4 antigeny.

Experimentální přístupy ke studiu anergie.

Ke studiu anergie mohou být použity různé chemikálie aktivující/blokující popsané signální dráhy T-buňky. Anergie může být u T lymfocytů vyvolaná ošetřením ionomycinem, ionoforem schopným zvýšení koncentrace Ca v buňce uměle.  Naopak chelatační látky jako EGTA mohou absorbovat vápenné ionty, čímž dojde k zamezení anergie. Zablokovat dráhy vedoucí k anergii lze také cyklosporinem, který je schopen inhibice kalcineurinu, fosfatázy, která odstraňuje fosfátové skupiny z NFAT, čímž dochází k jeho aktivaci.  PMA spolu s ionomycinem lze použít k vyvolání úplné aktivace T-lymfocytu napodobením signalizace přirozeně spouštěné aktivací TCR a kostimulačních receptorů.

Anergie je imunologický pojem, který popisuje neschopnost reakce lidského imunitního systému proti cizí látce zapříčiněnou přímou indukcí tolerance v periferních lymfocytech. Imunitní systém je v případě anergie neschopný reakce proti určitému antigenu, většinou autoantigenu. Lymfocyty jsou považovány za anergické v případě, když nejsou schopny reagovat na antigen, vůči kterému jsou specifické. Anergie je jeden ze tří procesů, které způsobují toleranci, čímž zabraňují sebepoškození organismu imunitním systémem. Ostatními jsou klonální delece a imunoregulace.

株落失能(英语:Clonal anergy)是一个免疫学名词。描述的是周边淋巴球对于外来物质失去产生免疫反应的能力,而导致耐受性。失能的淋巴球株落将无法对于特定的抗原产生免疫反应,通常此抗原为自身抗原。株落失能为诱导产生抗原耐受性的方法之一(另外为clonal deletion和免疫系统),以避免免疫系统攻击自身抗原,而导致自体免疫疾病。


Biografie.

Narodila se v newyorské čtvrti Brooklyn v roce 1975. Roku 1983 se její rodiče rozvedli, ona poté vyrůstala u svého otce, který ji ovšem později vyhodil z domova. Poté žila se svou sestřenicí Sherondou ve čtvrti Queens. V ulicích poznala prozatím neznámého rappera The Notorious B.I.G., který velmi ovlivnil její život.  The Notorious B.I.G. byl v roce 1993 upsán pod společnost Bad Boy Records a o rok později vydal veleúspěšné album "Ready to Die". Díky úspěchu získal v branži silnou pozici, a tak se rozhodl uvést své kamarády, mezi nimi byla i Lil Kim. Ti vytvořili skupinu "Junior M.A.F.I.A." a získali smlouvu u Atlantic Records. Tam v roce 1995 vydali debut "Conspiracy", album zaznamenalo vcelku slušný úspěch a získalo zlatou certifikaci společnosti RIAA, a to díky úspěšným singlům "Player's Anthem" a "Get Money", na obou hostoval The Notorious B.I.G..  Po úspěchu alba se rozhodla vydat na sólovou dráhu. Svůj debut vydala v listopadu 1996. Album neslo název "Hard Core" a stalo se 2x platinovým. Podstatnou roli v úspěchu jejího sólo alba sehrály singly "No Time (ft. Puff Daddy)" a především "Not Tonight (ft. Left Eye, Da Brat, Missy Elliott a Angie Martinez)". V roce 1997 byl zastřelen The Notorious B.I.G., což zasáhlo, jak jeho blízké, tak celou hip-hopovou veřejnost. V důsledku toho se ještě téhož roku rozpadla skupina "Junior M.A.F.I.A.".  V letech 1998 - 1999 pracovala na své reputaci. Hostovala na mnohých albech, vystupovala na tour Puff Daddyho a vytvářela remixy jiných písní. Roku 1999 založila vlastní label "Queen Bee Ent." a začala pracovat na svém druhém albu. V červenci 2000 vyšlo album "The Notorious K.I.M.", jež se umístilo na čtvrtém místě žebříčku Billboard 200, což je její nejlepší výsledek, také získalo platinovou certifikaci společnosti RIAA (USA) a zlatou od společnosti CRIA (Kanada), a to i přesto, že album neobsahovalo žádný úspěšnější singl. Za zmínku stojí jen píseň "No Matter What They Say".  Roku 2001 využila příležitost spolupracovat s Christinou Aguilerou, Mýou a Pink na remaku písně "Lady Marmalade". Ta byla určena pro soundtrack k filmu Moulin Rouge! a přinesla jejím tvůrcům cenu Grammy, pro Lil Kim jedinou ve své kariéře. V roce 2002 začala pracovat na svém dalším albu. "La Bella Mafia", jak bylo album pojmenováno, vyšlo v březnu 2003 a v podstatě zopakovalo úspěch alba předchozího. Do rádií se vrátila díky singlům "The Jump Off (ft. Mr. Cheeks)" a hlavně "Magic Stick", na kterém hostovala právě vycházející hvězda - rapper 50 Cent.  Po doznění vlny úspěchu, připravovala další album "The Naked Truth". To vyšlo v září 2005, přestože album získalo od kritiků časopisu "The Source" hodnocení "5 mic", tedy nejvyšší možné, čímž se stala jedinou "rapperkou", která toho dosáhla, alba se prodalo jen okolo 400 000 kusů. Přesto album obsahuje vcelku úspěšný singl "Lighters Up". Sama Lil Kim neúspěch vysvětluje tím, že kvůli svému pobytu ve vězení neměla čas propagovat album. Do vězení se dostala v červenci 2005. Byla odsouzena na rok za křivou výpověď v jejím svědectví ohledně střelby před studiem "Hot 97" v roce 2001. Po deseti měsících byla propuštěna na tří letou podmínku.  Poté začala vystupovat v televizních show. Např. v roce 2006 se vysílala reality show "Lil Kim: Countdown to Lockdown", která mapovala poslední dva týdny její svobody před nástupem do vězení. V následujících letech vystupovala v show "Pussycat Dolls Present: The Search for the Next Doll" a "Pussycat Dolls Present: Girlicious ". Roku 2009 se účastnila osmé série taneční soutěže "Dancing with the Stars".  V roce 2009 oznámila, že začíná pracovat na dalším albu, které nese pracovní název "Long Live: The Queen". Ve stejném roce byl vydán i nepříliš úspěšný promo singl "Download (ft. T-Pain a Charlie Wilson)".

Kimberly Denise Jones (* 11. července 1976, Brooklyn, New York, USA), spíše známá jako Lil Kim, je americká raperka, textařka, herečka a zakladatelka hudební společnosti "Queen Bee Entertaiment". V devadesátých letech 20. století byla členem skupiny "Junior M.A.F.I.A.", do které ji uvedl její rapový mentor The Notorious B.I.G..

金伯利·丹尼斯·琼斯(Kimberly Denise Jones,1974年或1975年7月11日),艺名莉儿·金(Lil' Kim),是美国说唱歌手、词曲作家、模特和演员。她出生在纽约布鲁克林,并在那里长大,青少年时期的大部分时间是在被驱逐出家门后流落街头。在她十几岁的时候,琼斯会即兴说唱,深受像MC Lyte和Lady of Rage这样的女嘻哈歌手的影响。1994年,她被同为说唱歌手的声名狼藉先生发现,邀请她加入他的说唱组合Junior M.A.F.I.A.。他们作为一个团体的首张专辑《共谋》在美国产生了两首前20名单曲,并被美国唱片业协会(RIAA)认证为金唱片。


威尔弗雷德·鲁普莱希特·比昂

Útok na spojení.

Pracoval především se schizofreniky. Povšiml si jejich sebedestruktivity, měl dojem, že obracejí svou agresi na sebe, že ničí vlastní psychické kapacity, což je sociálně paralyzuje a přivádí ke stavům připomínajícím mentální retardaci. Popsal tyto útoky schizofreniků na sebe sama kleiniánskými termíny (nenávist vůči zlému prsu, závist dobrého prsu) a dodal, že psychotik útočí svou agresí na objekt, ale schizofrenikův stav je horší právě proto, že neúnosný vztah s objektem řeší útokem na ty kapacity vlastní mysli, které jsou vztahovosti schopné. (Pojmem objekt se v pofreudovské psychoanalýze myslí především rodič v raných fázích vývoje a lidé, kteří v dospělosti pacientů tyto první objekty znovuzpřítomňují). Bion hovoří o "útoku na spojení" - pokud schizofrenik ničí kapacity mysli, které zajišťují vazbu se světem, zničí svou schopnost vnímat a produkovat jakoukoli vazebnost (mezi myšlenkami, slovy atd.), odtud jeho bizarní, nespojité projevy.

Kontejnování.

Bion rovněž rozvinul Kleinové koncept projektivní identifikace. Matka je podle Biona pro kojence jakýsi "kontejner", do něhož odkládá své neúnosné emoce ("kontejnování"). Matka je pak zorganizuje, "očistí", a dítě je introjikuje zpět takto očištěné. Pokud matka toto očišťování nezvládá, dítě zůstane v projektivní identifikaci uvězněno, psychotik takto podle Biona kontejnuje své emoce do druhých lidí.  Matka už u Biona není jen abstraktní konstrukt, jen bezbranná surovina pro kojencovy fantazie a přesuny obrazů z mysli a do mysli. U Biona matka ožívá a stává se spolutvůrcem těchto fantazií. Projektivní identifikaci již nejen umožňuje, ale i konstruuje (...) Pro Biona musí být matka především přítomná, aby se mohla stát kontejnerem, popelnicí, do níž dítě může odhodit to temné ze sebe. To je ještě kleiniánské. Ale pozor, u Biona je funkční matka současně také čističkou těchto odpadních vod - a to už je bionovské. Fantazie se podle Biona od matky musí nejen odrazit, ony se "v ní" musí také poupravit, přeměnit, očistit, vrátit se k dítěti ve zkvalitněné podobě. Tohoto matka dosahuje svou dobrotou a zajišťuje takto rovnováhu dítěte. Dítě na ní promítá chaos, ale ona svým chováním zajistí, že když si dítě tento chaos z úzkosti bere zpět, je tento do značné míry dechaotizován, temná dezorganizace se proměňuje ve snesitelnější organizaci temnoty, neboli bionovsky řečeno: odeslán je chaos, ale navrací se význam. Odmrštěna je osobní pohlcující emoce, ale vstřebána zpět je již jako méně osobní reprezentace.  V pozdních pracích se přiblížil vnímání kontejnování jako specifický druh telepatie, za což byl kritizován uvnitř psychoanalýzy. Jeho myšlenky však rozvinula řada autorů, například Heinrich Racker, Thomas Ogden, Betty Josephová a další.

Wilfred Bion (8. září 1897 − 8. listopadu 1979) byl britský psychoanalytik kleiniánské orientace. Kleinánský směr natolik obohatil, že se někdy hovoří o klein-bionovském modelu.

威尔弗雷德·鲁普莱希特·比昂(英语:Wilfred Ruprecht Bion,1897年-9月8日-1979年-11月8日),英国精神分析学家,群体动力学研究的先驱。曾经跟从梅兰妮·克莱因进行分析,曾经加入塔维斯托克小组。比昂1897年生于印度,八岁始至英国接受学校教育。第一次世界大战期间,他于法国服役,担任战车指挥官,并获颁卓越服务勋章以及荣誉勋位。


Život.

Původ a příbuzní.

Narodil se v newyorském Queensu jako čtvrté z pěti dětí. Jeho rodiči byli Frederic C. Trump (11. října 1905, New York – 25. června 1999) a Mary A. MacLeod (10. května 1912, Skotsko – 7. srpna 2000). Otec se stal v New Yorku velkým

Vzdělání.

Mladý Trump studoval na Kew-Forest School ve Forest Hills, v newyorské městské části Queens. Kvůli problémům při studiu jej rodiče ve třinácti letech poslali na vojenskou akademii (New York Military Academy). Tam získal akademické vzdělání a

Rodina.

V roce 1977 se Donald Trump oženil s českou modelkou Ivanou Zelníčkovou. Do manželství se narodily tři děti: Donald Jr., Ivanka a Eric Trumpovi. Nejstarší z těchto dětí, Donald Jr., hovoří plynně česky, protože měl v dětství úzký vztah k prarodičům z matčiny strany. Od roku 1980 také pravidelně trávil část letních prázdnin ve Zlíně.  Československá Státní bezpečnost vedla od dubna 1978 sledovací svazek na tehdejší Trumpovu manželku Ivanu.

Podnikatelská kariéra.

Počátky podnikatelské kariéry.

Trump začal svou podnikatelskou kariéru ve společnosti svého otce (Trump Organization). Pro začátek jeho vlastního podnikání mu otec poskytl úvěr ve výši jednoho milionu dolarů. Jedním z jeho prvních projektů byla revitalizace bytového komplexu Swifton Village v Cincinnati ve státě Ohio. Když předal Swifton Village firmě svého otce, dosáhli zisku 6 milionů amerických dolarů.  V roce 1980 v New Yorku začaly práce na obnovení Wollman Stadium (stadionu) v Central Parku. Projekt měl předpokládaný stavební plán na 21⁄2 roku. Jenže v roce 1986 nebyli ani blízko dokončení a už proinvestovali 12 milionů dolarů. Trump

Podnikatelské úspěchy.

Trump je předsedou a generálním ředitelem ("Chief Executive Officer", CEO) společnosti Trump Organization, která se zabývá obchodováním s nemovitostmi. Trump je též zakladatelem společnosti Trump Entertainment Resorts, která provozuje mnoho kasin a hotelů po celém světě. V říjnu 2016 byl Donald Trump podle seznamu časopisu Forbes 499. nejbohatším člověkem světa.

Podnikatelské neúspěchy.

V letech 1991, 1992, 2004 a 2009 vyhlásil bankrot. První dva bankroty byly v souvislosti s jeho nemovitostmi: Trump Taj Mahal a Trump Plaza Hotel. S odstupem času sám tvrdil, že tehdy, kdy nechal postavit ona luxusní kasina, příliš zpyšněl. V roce 1994 se jeho osobní dluh vyšplhal na 900 milionů a obchodní dluh 3,5 mld. USD. Tehdy musel prodat část svých firem a nemovitostí a vzdát se svého podílu v dalších společnostech. K finančnímu zotavení mu pomohly mj. výhodné

Nemovitosti.

Donald Trump vlastní v USA několik nemovitostí:  Kromě těchto a dalších nemovitostí v USA vlastní Trump - pravděpodobně společně se svou první manželkou Ivanou Trumpovou -

Mediální působení.

Donald Trump byl dvakrát nominován na Cenu Emmy a účinkoval v cameo rolích v několika filmech ("") a seriálech ("Chůva k pohledání", "Tak jde čas"). Mnohokrát byl hostem různých talk show. Objevil se i v jiných zábavných pořadech, např. ve World Wrestling Entertainment, kde se v ringu pral s vlastníkem organizace, Vincem McMahonem.  V roce 2003 se stal výkonným producentem a moderátorem soutěžní reality show "The Apprentice" na kanále NBC. Při každém vysílání této soutěže bojovala skupina lidí o práci v Trumpově společnosti. V první sérii "The Apprentice" dostával Trump plat 50 000 dolarů za jednu epizodu, ale po úspěchu programu byl odměňován 3 miliony dolarů za epizodu. Po 10 sériích přidal spin-off "The Celebrity Apprentice", kde

Politické působení do ledna 2017.

Politické pozice.

Vnitropoliticky se především profiloval svými požadavky na snížení daní firmám, zjednodušení daňového systému, snížení federálního dluhu a také svými odmítavými postoji vůči nelegálnímu přistěhovalectví. V zahraniční politice je proti smlouvám o svobodném obchodu a prosazuje názor, že Spojené státy nemají příliš intervenovat ve světě.  Ke konci prvního funkčního období Baracka Obamy se zviditelnil jako sympatizant tzv. "Birthers", skupiny lidí vyžadující důkaz o tom, že se Obama narodil v USA a je tedy způsobilý být prezidentem USA (viz Spory o volitelnost Baracka Obamy). Minimálně v jednom televizním vystoupení Trump veřejně slíbil, že pokud Obama poskytne vyžadované dokumenty, věnuje on 5 milionů dolarů na charitu dle prezidentova uvážení. Obama na tuto výzvu nereagoval.  V roce 2015 Trump kritizoval bývalého amerického prezidenta Bushe za invazi do Iráku a také prohlásil, s ohledem na dění v Libyi, Sýrii a Egyptě, že zahraniční politika Baracka Obamy a bývalé ministryně zahraničí Hillary Clintonové v Africe a na Blízkém východě zapříčinila smrt „stovek tisíc lidí“. Nadto stála tato politika velmi mnoho peněz, které mohly být podle Trumpa vydány pro užitečnější

Prezidentská kampaň.

Trump se začal politicky výrazněji angažovat od konce sedmdesátých let 20. století, kdy organizačně i finančně podporoval některé volební kampaně. Na konci osmdesátých let mu bylo republikány poprvé neformálně nabídnuto, aby kandidoval. Jako potenciálního politického partnera ho zřejmě vnímal i Michail Gorbačov, který měl velký zájem se s ním v roce 1988 v New Yorku setkat. Trump nakonec nabídku republikánů odmítl. Zároveň ale začal uvažovat o vlastní kandidatuře pro rok 1996, kterou chtěl už tehdy koncipovat jako nezávislou na republikánech i demokratech.  V show Oprah Winfreyové v roce 1988 byl pravděpodobně poprvé dotázán, zda přemýšlí o kandidatuře na prezidenta Spojených států amerických. Trump sice odpověděl

Zvolený prezident USA.

Přípravy na převzetí úřadu.

Donald Trump zvítězil ve volbách dne 8. listopadu 2016 a byl tak designovaným 45. prezidentem Spojených států amerických. Úřadu se oficiálně ujal 20. ledna 2017.  Dne 11. listopadu jmenoval Trump budoucího viceprezidenta USA Mikea Pence vedoucím týmu, který poté připravoval nástup nové administrativy. V tomto týmu dále pracovali Chris Christie, guvernér státu New Jersey, generál Michael T. Flynn, bývalý mluvčí Sněmovny reprezentantů Newt Gingrich, lékař a politik Ben Carson, bývalý starosta New Yorku Rudy Giuliani a senátor za Alabamu Jeff Sessions. Členy týmu byli také předseda Republikánské strany Reince Priebus, šéf Trumpovy volební kampaně Stephen Bannon a podnikatel německého původu Peter Thiel, který investuje kapitál v Silicon Valley. Spolupracovali s ním rovněž Donald Trump Jr., Ivanka Trumpová, Eric Trump a zeť Jared Kushner.  Dne 13. listopadu 2016 jmenoval Trump dosavadního předsedu Republikánského národního výboru Reince Priebuse do významné funkce jako příští šéf jeho štábu v Bílém domě. Priebusovi se přičítaly k dobru jeho značná podpora Trumpa ve volebním boji, organizační schopnosti a také jeho dobré vztahy například s mluvčím Sněmovny reprezentantů Paulem Ryanem. Zároveň bylo oznámeno, že Stephen Bannon,

Nová administrativa.

Brzy po vítězství ve volbách začal Trump řešit personální otázky spojené se sestavením nové vlády a obsazením dalších klíčových pozic ve státním aparátu. Deset dní po volbách již rozhodl o třech důležitých postech. Jako nového ministra spravedlnosti určil dosavadního senátora za Alabamu Jeffa Sessionse. Jako poradce pro národní bezpečnost byl tehdy nominován bývalý generálporučík a šéf vojenské kontrarozvědky DIA Michael T. Flynn, který však začátkem února 2017 musel z této funkce kvůli svým dřívějším kontaktům s ruskými činiteli odstoupit. Vystřídal jej aktivní generálporučík H. R. McMaster (ten vykonával funkci do 23. března 2018, kdy byl vystřídán Johnem Boltonem). Ředitelem zpravodajské služby CIA se po nástupu Trumpa do prezidentského úřadu stal dosavadní republikánský kongresman Mike Pompeo.  Novou ministryní pro vzdělání se stala miliardářka Betsy DeVosová ze státu Michigan, která prošla Senátem pouze prostřednictvím hlasu viceprezidenta Mika Pence, tedy poměrem 51 : 50. Jako velvyslankyni při OSN určil Trump dosavadní republikánskou guvernérku Jižní Karolíny Nikki Haleyovou, jejíž rodiče se do USA přistěhovali z Indie. Dalším personálním rozhodnutím bylo určení bývalého manažera bankovní společnosti Goldman Sachs Stevena Mnuchina jako příštího ministra financí USA.  Dalším členem Trumpovy vlády se stal penzionovaný 66letý generál James Mattis jako ministr obrany. Mattis byl v Senátu schválen poměrem hlasů 98 : 2. V průběhu své 44leté působnosti v ozbrojených silách USA sloužil Mattis převážně u složek námořní pěchoty, mj. v obou válkách v Iráku a v Afghánistán.<ref name="aktualne 2/12"></ref>  Jako nový ministr pro bytovou výstavbu a rozvoj měst byl potvrzen afroamerický politik a bývalý Trumpův konkurent v kandidatuře na prezidenta Ben Carson, původním povoláním chirurg.  Postupně byla oznamována jména dalších potenciálních členů příští Trumpovy vlády. Byli to mj.: Wilbur Ross, 78letý finančník jako ministr obchodu, Andrew Puzder jako ministr

Prezident USA.

2017.

Od 20. ledna do konce roku 2017 strávil prezident Trump zhruba třetinu tohoto období (celkem 111 dní) v budovách a rezortech nesoucích jeho jméno nebo mu patřících, zvláště ve své rezidenci Mar-a-Lago ve West Palm Beach na Floridě. Čtvrtinu dní od své inaugurace v roce 2017 hrál Trump golf, často ovšem s politiky jako jsou republikánští senátoři Lindsey Graham a Rand Paul nebo japonský předseda vlády Šinzo Abe. Americké daňové poplatníky tento Trumpův „oddechový čas“ údajně stál 43 milionů dolarů na výdajích jako jsou náklady letů apod.

Leden.

20. ledna 2017 proběhla slavnostní inaugurace Donalda Trumpa jako 45. prezidenta USA před Kapitolem ve Washingtonu. Následovaly Trumpův nástupní projev, jízda automobilem od Kapitolu k Bílému domu, slavnostní defilé vojenských a jiných formací a další oslavy.  21. ledna vydal Trump výkonné nařízení o minimalizaci finanční zátěže spojené se zdravotní reformou exprezidenta Baracka Obamy, než bude program „Obamacare“ zcela zrušen. Dále navštívil centrálu CIA v Langley ve státě Virginie, a podpořil její činnost. Zároveň vydal vládní příkaz k 23. lednu obnovující tzv. Mexico City Policy, která zakazuje přidělování finanční podpory z federálních zdrojů organizacím podporujícím potraty. V květnu téhož roku pak jí daná omezení rozšířil i na zahraniční pomoc rozdělovanou přímo vládními úřady USA.  Dne 23. ledna vypověděl Trump

Únor.

2. února 2017 skončil Trumpův telefonický rozhovor s australským premiérem Malcolmem Turnbullem podle nelegálně vynesených informací vzájemnou roztržkou poté, co se oba státníci neshodli na pokračování dohody o přesídlení asi 1250 žadatelů o azyl z australských záchytných táborů na ostrovech Nauru a Papua Nová Guinea, kterou Austrálie a USA uzavřely ještě v době vlády prezidenta Baracka Obamy.  V reakci na test íránské balistické rakety ze dne 29. ledna 2017 se Donald Trump rozhodl 3. února téhož roku na tuto zemi uvalit určité sankce. Íránská vláda odsoudila nové sankce jako nelegální a

Březen a duben.

Dne 4. března 2017 dosáhla již zjevná roztržka mezi prezidentem Donaldem Trumpem a jeho předchůdcem Barackem Obamou nových rozměrů. Trump obvinil v jedné ze svých zpráv na Twitteru Obamu, že během volebního boje nebo po něm nechal odposlouchávat jeho telefony. Zprvu však nepředložil pro toto tvrzení žádné důkazy. Trump dále označil Obamu jako „zlého nebo nemocného chlapíka“. Informaci o Trumpově útoku na Obamu přinesly také Lidovky.cz. Kromě toho bylo sděleno, že Trump vyčetl manželům Obamovým časté návštěvy ruského velvyslance v USA Sergeje Kisljaka v Bílém domě. Trump uvedl 22 Kisljakových návštěv za dobu Obamovy vlády, z toho čtyři v roce 2016. Odposlech Trumpa nebo členů jeho týmu byl poté zpochybněn, ale dne 22. března 2017 potvrzen Devinem Nunesem, republikánským předsedou vyšetřovacího výboru Sněmovny reprezentantů USA. Podle jeho vyjádření

Červenec a srpen.

Dne 5. července 2017 přiletěl Trump na krátkou státní návštěvu do Polska. Jeho cesta do Evropy je spojena s účastí na zasedání uskupení nejdůležitějších zemí světa G20 v německém Hamburku od 7. do 8. července. Doprovází jej mj. manželka Melanie Trumpová a dcera Ivanka Trumpová. Ve Varšavě se setkal s představiteli 12 zemí střední a východní Evropy, které se spojily do Iniciativy Trojmoří (Baltické, Jaderské a Černé moře). První zasedání tohoto uskupení se uskutečnilo v roce 2016 v Chorvatsku. Následujícího dne bylo dopoledne na pořadu setkání s polským prezidentem Andrzejem Dudou. Odpoledne promluvil Trump před shromážděním polských představitelů a obyvatel hlavního města u pomníku bojovníků varšavského povstání v roce 1944, které bylo krvavě potlačeno německým Wehrmachtem. Trump obšírně ocenil tehdejší hrdinství

Listopad a prosinec.

Dne 6. prosince 2017 vydal prezident Trump prohlášení, kterým definitivně uznal Jeruzalém za hlavní město státu Izrael. USA jsou první zemí, která tak učinila. De facto se Trumpovo rozhodnutí zakládá na zákonu, který byl Kongresem USA schválen již před 22 lety, jehož účinnost však byla americkými prezidenty doposud v půlročních intervalech odkládána. Trump zároveň rozhodl o tom, že americké velvyslanectví v Izraeli bude po potřebných přípravách přemístěno z Tel Avivu do Jeruzaléma. Trumpovo prohlášení bylo odsouzeno právně nezávaznou rezolucí Valného shromáždění OSN, kterou 21. prosince 2017 podpořilo 128 členských zemí, mezi nimi i Slovensko. Devět států hlasovalo proti této rezoluci, mezi nimi USA a Izrael. 35 států se zdrželo hlasování, mezi nimi šest členských států EU

2018.

Leden až březen.

V lednu 2018 se Trump stal prvním prezidentem USA, který promluvil k účastníkům washingtonského Pochodu pro život. V téže době jeho vláda oznámila, že pracuje na zvýšení ochrany práva na výhradu svědomí u pracovníků ve zdravotnictví.  Dne 13. března 2018 oznámil Trump na Twitteru, že propustil z úřadu ministra zahraničí Rexe Tillersona a za jeho nástupce nominoval dosavadního ředitele zpravodajské služby CIA Mikea Pompea. Pompeo musí v této funkci ještě být potvrzen Senátem USA, jeho schválení je však považováno za jisté. Nástupkyní Pompea ve vedení CIA bude Gina Haspel, jako

Duben až červen.

V neděli 20. května uveřejnil prezident Trump na Twitteru svůj požadavek, aby se ministerstvo spravedlnosti USA zabývalo otázkou, zda tajná služba FBI v roce 2016, tedy v době jeho prezidentské kampaně, z politických důvodů infiltrovala jeho volební tým. Téhož dne večer oznámilo ministerstvo spravedlnosti, že pověřilo svého generálního inspektora, aby toto podezření objasnil. Trump podezírá vládu prezidenta Baracka Obamy, že dosadila „špiona“ do jeho volebního týmu, aby poškodila jeho kandidaturu na prezidenta, a označuje tuto akci za „největší politický skandál všech dob.“ Americká média informovala, že

Červenec až září.

Dne 27. června oznámil 81letý soudce Nejvyššího soudu Spojených států Anthony Kennedy, že ku dni 31. července 2018 odejde na odpočinek. Trump tím dostal příležitost nominovat nového soudce podle vlastního uvážení a tím za dané situace ovlivnit budoucí rozhodnutí tohoto soudu. Již 9. července oznámil svého kandidáta. Stal se jím 53letý konzervativní právník a absolvent elitní Yale University Brett Kavanaugh, který ještě musel být potvrzen Senátem USA. Kavanaugh byl pak 6. října 2018 přes velké protesty Demokratické strany a části americké veřejnosti potvrzen Senátem USA poměrem hlasů 50 : 48 a doplnil soudcovské kolegium Nejvyššího soudu na plný počet devíti členů.  Dne 3. července vydala Trumpova administrativa nařízení, kterým zrušila praxi pozitivní diskriminace (tzv. "affirmative action") na amerických středních a vysokých školách, které se mohly při přijímání studentů rozhodovat podle rasového klíče a směly zvýhodňovat afroamerické a hispánské uchazeče o přijetí na školu. Harvardova univerzita a některé další americké univerzity se rozhodly nařízení vlády ignorovat a chtějí dál uplatňovat rasové hledisko při výběru budoucích studentů.  Ve

Říjen až prosinec.

Trump se intenzívně zapojil do boje republikánů proti demokratům před volbami do obou komor Kongresu USA, které se pak konaly 6. listopadu 2018. Spadaly do poloviny jeho vlastního funkčního období (tzv. "midterm elections"). Například vystoupil 23. října na shromáždění 16 000 přívrženců své strany v Houstonu, aby podpořil dosavadního senátora USA za stát Texas Teda Cruze, svého rivala z boje o prezidentskou kandidaturu v roce 2016. Cruz měl silného protivníka v osobě podstatně mladšího demokrata Beta O’Rourkeho. Ačkoliv Demokratická strana vkládala velké naděje do kandidatury Beta O’Rourkeho, Trumpova pomoc Cruzovi výrazně posílila šance tohoto republikána na obhájení senátorského postu. Všech šest průzkumů voličských preferencí z měsíce října vyznělo v jeho prospěch, s průměrem 50,8 % : 43,8 %.  Trump při svých vystoupeních, jak v Houstonu tak v dalších tzv. příhraničních státech (tzv. "border states"), poukazoval na solidní ekonomické ukazatele od začátku své vlády v lednu 2017. Hlavně se však zaměřoval na problematiku imigrace ze států Střední Ameriky (Honduras, El Salvador a Guatemala) přes Mexiko do USA, která v současnosti zesílila. Situace se v říjnu 2018 podle Trumpa vyostřila natolik, že poslal vojenské jednotky, aby posílily zabezpečení hranice USA s Mexikem. Tam již slouží 2 000 příslušníků Národní gardy Spojených států. Do příhraničních států dorazilo již 800 vojáků. Celkově měli Trump a Pentagon v úmyslu poslat na hranici s Mexikem více než 5 200, eventuálně až 15 tisíc vojáků, aby odstrašili nelegální imigranty od přechodu hranic, jak řekl v pondělí 29. října 2018 generál Terrence O’Shaughnessy.  Také jiné republikánské kandidáty do obou komor Kongresu, jejichž zvolení bylo nejisté, Trump podporoval. Zvláštní pozornost věnoval kandidátům do Senátu USA, jejichž znovuzvolení nebo naopak zisk křesla navíc mohly pomoci, aby byla na další dva roky zajištěna pro něj důležitá dosavadní republikánská většina v horní komoře, která má dalekosáhlé pravomoci. Tam měli republikáni doposud těsnou většinu v poměru 51 : 49. Tvrdý boj se vedl mj. o senátní místo za stát

2019.

Leden až březen.

Dne 15. února 2019 vyhlásil prezident Trump stav národní nouze, a to kvůli situaci na hranicích s Mexikem. Podle Trumpa je neudržitelné, že přes tyto hranice proudí do USA desetitisíce nelegálních imigrantů a velká množství drog. Proto je údajně nutné posílit stávající hraniční plot a na zhruba 400 km délky vybudovat vysokou a zajištěnou zeď. Protože Kongres USA nepovolil pro tyto účely dostatečné prostředky, má Trump touto cestou možnost uvolnit celkově až zhruba 8 miliard dolarů, zčásti z rozpočtu ministerstva obrany.  26. února 2019 přiletěl Trump s početným doprovodem do hlavního města Vietnamu Hanoje, kde se po dva následující dny setkal s vůdcem Severní Koreje Kim Čong-unem. Bylo to druhé jejich setkání po Singapurském summitu v červnu 2018. Přes zčásti přehnaná očekávání ve světě však tato schůzka nepřinesla žádné hmatatelné výsledky. Kim nebyl ochoten přistoupit na úplné odzbrojení severokorejského atomového arzenálu, nýbrž nabízel pouze částečné odzbrojení výměnou za zrušení přísných hospodářských sankcí vůči svému režimu. To však Trump a americká vláda odmítli. Summit skončil o dvě hodiny dříve, než bylo plánováno. Trumpovo rozhodnutí

Duben až srpen.

Dne 24. července zvláštní vyšetřovatel Robert Mueller na základě předvolání svědčil před Kongresem.  V průběhu roku 2019 prezident Trump opakovaně vyslovil myšlenku, že Spojené státy by měly zájem o koupi Grónska od Dánska.

2020.

Leden.

Na rozkaz prezidenta Trumpa a na základě informací amerických tajných služeb provedlo letectvo Spojených států amerických dne 3. ledna 2020 raketový útok bezpilotním letadlem na dva automobily v blízkosti bagdádského mezinárodního letiště, při kterém byli zabiti íránský generálmajor Kásim Sulejmání a další čtyři muži, mezi nimi i zástupce velitele šíitských milic PMF Abú Mahdí Muhandis. Sulejmání byl od roku 2002 velitelem jednotek Quds, elitních složek Íránských revolučních gard (IRG), za jejichž zahraniční vojenské operace v Libanonu, Sýrii, Iráku a Jemenu byl odpovědný.  Ve své analýze této události popsal washingtonský dopisovatel německého deníku "Frankfurter Allgemeine Zeitung" Majid Sattar její pozadí. Považoval ji za následek

Březen.

12. března Donald Trump oznámil zákaz letů do

Květen.

Donald Trump kritizoval reakci Organizace spojených národů na rozšíření covidu-19 v Ekvádoru. Organizace spojených národů nabídla Ekvádoru pomoc pod podmínkou protiústavní legalizace umělých potratů v Ekvádoru.  Donald Trump přerušil financování Světové zdravotnické organizace v reakci za její jednání během pandemie covidu-19. Donald Trump napsal šéfovi WHO: "Je jasné, že opakovaná pochybení vás a vaší organizace při reakci na pandemii přišla svět extrémně draho" a dále uvedl: "Jediný způsob, jakým může Světová zdravotnická organizace vykročit vpřed, je pokud zvládne skutečně prokázat svou nezávislost vůči Číně."

Impeachment.

V září 2019 ohlásila předsedkyně Sněmovny reprezentantů Nancy Pelosiová z Demokratické strany, že sněmovna zahájí přípravu ústavní žaloby na prezidenta Trumpa na základě stížnosti anonymního státního zaměstnance (jehož identita však byla mezitím neoficiálně odhalena) na prezidentův telefonát s nově zvoleným ukrajinským prezidentem Volodymyrem Zelenským z července 2019, ve kterém Trump požádal Zelenského, aby prošetřil působení bývalého viceprezidenta USA Joe Bidena a jeho syna Huntera Bidena na Ukrajině. Joe Biden se uchází o kandidaturu za Demokratickou stranu v prezidentských volbách 2020. Prezidentův telefonát se Zelenským a krátkodobé zastavení vojenské pomoci Ukrajině byly odpůrci Trumpa vnímány jako pokus o ovlivnění prezidentských voleb, ve kterých prezident usiluje o znovuzvolení. Ukrajinský prezident Zelenskyj popřel, že by na něj Trump vyvíjel nátlak.  Hunter Biden krátce po Euromajdanu v roce 2014 vstoupil do představenstva ukrajinské energetické firmy Burisma Holdings a bylo mu firmou vypláceno až 50 000 dolarů měsíčně (podle jiných zpráv až 80 000 dolarů měsíčně). Společnost Burisma byla na Ukrajině vyšetřována pro podezření z korupce a ukrajinský generální prokurátor, který Burismu vyšetřoval, byl po nátlaku tehdejšího viceprezidenta Bidena na vládu prezidenta Porošenka odvolán ze své funkce. Vyšetřování bylo poté zastaveno, ale Biden tvrdil, že jeho nátlak na odvolání prokurátora s vyšetřováním Burismy nijak nesouviselo.  Po projednávání v příslušných dvou výborech odhlasovalo 18. prosince 2019 plénum Sněmovny reprezentantů většinou hlasů poslanců Demokratické strany podání ústavní žaloby na prezidenta Trumpa ve dvou bodech. První bod je údajné zneužití úřadu tím, že „vykonával nátlak na Ukrajinu“, aby získal informace o svém možném soupeři v nastávajících prezidentských volbách Joe Bidenovi. Druhý bod je údajná obstrukce vůči

Komunikace skrze Twitter.

Donald Trump využívá soukromý twitterový účet "@realDonaldTrump" jako častý prostředek komunikace k vyjádření svých pocitů a politických názorů, tak i k oficiálním oznámením (například ke jmenování šéfa Fedu), přestože existuje oficiální prezidentský účet "@POTUS". Trump si jej zřídil v březnu 2009. Tweety se staly zdrojem zpráv, z nichž vycházejí oficiální, veřejnoprávní i komerční média. Na druhé straně přerostlo blokování

Kampaň pro znovuzvolení v roce 2020.

Svůj úmysl kandidovat znovu v prezidentských volbách roku 2020 dal Trump najevo již několik hodin poté, co se ujal úřadu dne 20. ledna 2017, a to tím, že se zapsal jako kandidát u Federální komise pro volby ("Federal Election Commission"). Následně byl jeho

Fyzické a duševní zdraví.

Trumpovo fyzické a duševní zdraví bylo předmětem veřejné diskuze již od jeho prezidentské kampaně. Úřad přebíral ve věku 70 let coby doposud nejstarší prezident Spojených států.  Donald Trump nepije alkohol, a to v reakci na vědecky doložené důsledky alkoholismu a předčasnou smrt jeho vlastního staršího bratra Freda Jr. Trumpa. Tvrdí také, že nikdy v životě nekouřil. Je o něm známo, že má rád tzv. "junk food" – nepříliš zdravé a nutričně nevyvážené jídlo a kolové nápoje. Co se týče spánku a spánkové deprivace, dle jeho slov mu stačí 3-4 hodiny spánku denně. Například u mnoha jeho příspěvků na Twitteru lze najít čas odeslání kolem 3. či 4. hodiny ranní.  V prosinci 2015 Harold Bornstein, Trumpův praktický lékař od začátku 80. let, vydal dopis mj. říkající, že Trump je „nejzdravější jedinec kdy zvolený do prezidentské funkce“ a „jeho fyzická síla a stamina jsou neobyčejné“. Někteří novináři a političtí komentátoři si všimli, že tento způsob vyjadřování nebyl typický pro lékařský posudek, ale je typický pro samotného Donalda Trumpa. V květnu 2018 měl Bornstein televizím CNN a NBC (obě jsou známé neustálou kritikou Trumpa) sdělit, že Donald

Kontroverze a kritika.

Vztah k ženám.

V roce 2016, v době boje o prezidentský post, zveřejnil deník "The Washington Post" video z roku 2005 začínající záběrem přijíždějícího autobusu a spojeným se zvukovou stopou rozhovoru Donalda Trumpa s tehdejším televizním moderátorem Billym Bushem uvnitř autobusu a pokračuje rozhovorem Trumpa, Bushe a herečky Arianne Zucker ve studiu společnosti NBC Universal. V rozhovoru s Bushem se Trump nevhodně vyjadřoval o ženách a hovořil také o sexuálních útocích, ke kterým se přiznal. Donald Trump netušil, že mikrofon, který byl s jeho vědomím na něm umístěn, je již aktivní. Konkrétně promluvil o osahávání žen, kterých se dopouštěl, a že mu to vždy prošlo, protože je slavný. Za tyto výroky se po

Vztah k imigrantům.

Trump způsobil kontroverzi, když při neveřejném setkání se senátory vyjádřil vulgárně na adresu přistěhovalců z karibských a afrických zemí, jejichž imigrace do Spojených států by se měla podle Trumpa omezit.  Trump je odpůrcem „sanctuary cities“, tedy ochranitelských či azylových měst, mezi než patří New York, Los Angeles, Chicago a

Svědectví bývalých spolupracovníků.

Z výslechu bývalých Trumpových spolupracovníků, kteří byli zvláštním vyšetřovatelem Robertem Muellerem obviněni z federálních zločinů, vyplývají některé informace o Trumpově povaze a údajných podvodech, kterých se dopustil. Jeho bývalý právník Michael Cohen

Negativní a falešné zprávy v médiích.

Studie "Media Research Center" zjistila, že v roce 2016 v době předvolební kampaně věnovaly americké televizní stanice ABC, CBS a NBC mnohem více prostoru Trumpovi než jeho soupeřce Hillary Clintové, ale celých 91 % mediálních výstupů o Trumpovi bylo negativních. Podle studie "Pew Research Center", v roce 2017 bylo pouze 5 % zpráv o prezidentu Trumpovi pozitivních, v porovnání se 42 % pozitivních zpráv o prezidentu Obamovi v roce 2009, a média se zaměřovala více na Trumpovu povahu než na jeho politiku. Studie Harvardovy univerzity zjistila, že během prvních 100 dní Trumpa v úřadu amerického prezidenta bylo o Trumpovi negativních 93 % zpráv CNN a NBC, 91 % zpravodajství CBS, 87 % zpráv "New York Times" a 83 % zpráv "Washington Post", 70 % zpravodajství "The Wall Street Journal" a 52 % zpráv Fox News. Podle studie z roku 2018 bylo stále přes 90 % mediálních zpráv o Trumpovi negativních. V lednu a únoru 2018 se 63 % zpráv o Trumpovi věnovalo skandálům, např. vyšetřování FBI pod vedením Roberta Muellera, který se

Donald John Trump (* 14. června 1946 New York) je americký podnikatel, republikánský politik a 45. prezident Spojených států amerických, kterým se stal 20. ledna 2017. Do Bílého domu nastoupil ve věku 70 let jako nejstarší a zároveň nejbohatší zvolený prezident, a stal se také prvním mužem v úřadu bez předchozí zkušenosti s politickou či armádní funkcí. Je jeden z pěti amerických prezidentů, které nezvolila většina voličů, a jediný, jehož popularita nikdy nepřekročila 50 %.

唐纳德·约翰·特朗普(英语:Donald John Trump,1946年-6月14日),美国政治人物、企业家,纽约市皇后区人(现移居佛罗里达州),第45任暨现任美国总统。


Příběh.

Děj začíná flashbackem, který zachycuje let devítileté Lary a její matky. Jejich letadlo ale ztroskotá v Himálajích a přežijí jen ony dvě. Ukryjí se do starověkého chrámu a zatímco Lara hledá něco na založení ohně, narazí na kamenný stupínek držící meč. Nevědomky aktivuje starověké zařízení a s hrůzou sleduje, jak její matka mizí v portálu.  O nějaký čas později nyní už dospělá Lara cestuje se svou kamarádkou Anayou Imanu do Bolívie. Po zdolání těžké cesty narazí na skupinu žoldáků, kteří mají rozkaz ji zabít. Po jejich odstranění pokračuje k chrámu. Na konci chrámu narazí na další kamenný stupínek a Jamese Rutlanda. Rutland zmíní Amandu Evertovou, starou přítelkyni Lary, která údajně před lety zemřela, a pak nařídí svým žoldákům zabít Laru. Lara je všechny překoná a "potvrzuje", že stupínek je totožný s tím v Himálaji.  V další kapitole se Lara setkává s Anayou Imanu v Peru. Po dalším střetu s Rutlandovými žoldáky se společně dostanou k hrobce v Paraisu, kde Lara byla před lety svědkem tragédie. Následuje flashback, který ukazuje Laru na archeologické exkurzi se svými univerzitními kolegy, během které jsou ona a Amanda Evertová svědkyněmi vyvraždění jejich kolegů neznámým tvorem. Lara a Amanda utíkají před touto stvůrou, až dojdou do velké uzavřené místnosti. Monstrum se dostane dovnitř a chystá se zabít Laru. Na to Amanda vytáhne ze zdi zářící klenot a tvor náhle zmizí. Místnost se začne zaplavovat vodou. Amanda zůstane uvězněna pod hromadou kamenů, a tak nezbývá Laře než proplavat zatopenou jeskyní zpátky na povrch sama. Zpátky v přítomnosti Lara zjistí, že artefakt, po kterém pátrá, může mít něco společného s Excaliburem, legendární zbraní z legendy o králi Artušovi, a že Amanda mohla zával v jeskyni přežít. Bájný meč byl údajně rozdělen na čtyři části, které byly ukryty v různých částech světa. Lara si uvědomí, po čem skutečně pátrá, a vzpomene si, že jednu část má ve svém držení boss Jakuzy Shogo Takamoto, který ji ukradl z Wasedské univerzity. Lařin přítel z Japonska Toru Nishimura se snaží domluvit setkání s Takamotem, kvůli fragmentu. Takamoto odmítá vyjednávat, tvrdí, že neví, o čem je řeč, a posílá na Laru své gorily. Lara je vyřídí a pronásleduje Takamota po tokijských střechách. V závěrečném souboji Takamoto využívá moci fragmentu, ale Laře se podaří ho zabít a jeho část meče získat.  Pátrání Laru dále vede do Ghany, do chrámu, kde pracovali její rodiče, než se narodila. Znovu se střetává s Rutlandem, který je posedlý další částí Excaliburu. Rutland je ale poražen a Lara získává další fragment. Lara vzápětí obdrží zprávu od Zipa a Alistera, že se Amanda před chvílí vloupala do jejího domu. A tak se Lara vydává za Amandou do Kazachstánu, kde má být třetí úlomek meče. Jakmile dorazí do Kazachstánu, zjistí, že Rutlandovi muži obsadili sovětskou laboratoř, kde před padesáti lety členové KGB experimentovali s jednou částí meče. Zatímco se Lara snaží dohnat Amandu, zjistí, že ta se pokouší s úlomkem také experimentovat. Amanda využívá zářícího kamene (který vytrhla ze zdi v Peru), aby vyvolala a ovládala monstrum, které ji tehdy pronásledovalo. Laře se povede získat fragment, ale monstrum zabít nedokáže, a tak ji nezbývá než odtud zmizet.  Mapa, kterou Lara našla na zadní straně štítu (nejspíše Lancelotova) v sovětské laboratoři, ji přivádí zpět do rodné Anglie. Pod nyní jíž opuštěnou turistickou atrakcí v Cornwallu objeví skutečnou hrobku krále Artuše, společně s poslední částí meče. Uvnitř hrobky zjistí, že čtyři z Artušových rytířů - Lancelot, Percival, Galahad a Bors rozmístili úlomky po celém světě a jeden ponechali Artušovi. Poté, co Lara porazí obří hadí příšeru a skupinu žoldáků, kteří ji pronásledovali, se vrací na svůj zámek, aby přišla na to, jak znovu spojit čtyři fragmenty Excaliburu. Tam si uvědomí, že ke spojení meče je potřeba Ghalali key, který dostala její matka (na přívěšku) od Richarda Crofta a že ho měla při letu nad Himálajem. Vrací se tedy zpět na místo ztroskotání. Jakmile přetraverzuje vysoké římsy, dorazí k letadlu. V něm sebere Ghalali key a vydá se do chrámu, ve kterém se s matkou před lety ukryly. Tam znovu spojí Excalibur a doufá, že kamenný stupínek je stále funkční, ale po vložení meče se kamení jen rozpadne. Vrací se tedy do Bolívie. Zde je předstižena Amandou, Rutlandem a jejich žoldáky. Použije Excalibur k zabití žoldáků a neúmyslně při tom zabije i Rutlanda. Amanda k němu běží, a on ji umře v náručí. Rozzuřená Amanda se tedy pomocí zářícího kamene promění v monstrum, ale s pomocí Excaliburu už Lara není tak bezmocná a monstrum zničí. Poté se pomocí meče pokouší otevřít portál a zjistit, co se stalo s její matkou. Amanda vstane a křičí na Laru, že pokud meč nevytáhne, tak stupínek vybuchne. Lařina matka to prostřednictvím portálu slyší a meč vytáhne. Na to se portál uzavře a exploduje. Lara se zlobí na Amandu za to, co provedla a vystřílí několik kulek kolem ní a poté ji dává zbraň k hlavě a vyhrožuje, že ji zabije, pokud to nevysvětlí. Amanda tvrdí, že její matka není mrtvá, ale že je v Avalonu, kam chce ona jít také. Lara ji ušetří, ale stejně ji praští do bezvědomí. Hra končí, když se Lara rozhodne najít odpovědí a říká Zipovi a Alisterovi, že před sebou mají ještě hodně práce.

Lara Croft Tomb Raider: Legend je v pořadí sedmá hra v sérii Tomb Raider. Byla vyvinuta ve studiu Crystal Dynamics a vydána společností Eidos Interactive. Pro PS 2, PC a X-box byla v Evropě hra vydána 7. dubna 2006 a v Severní Americe 11. dubna 2006.

《古墓奇兵:不死传奇》(Lara Croft Tomb Raider: Legend)是《古墓丽影》系列的第七套作品,也是首套改由美国Crystal Dynamics小组开发的作品,以及由Eidos Interactive发行。PS2、PC、Xbox及Xbox 360版本的游戏分别于2006年4月7日及4月11日起在欧洲及北美地区发售,至6月20日于北美推出PSP版本,任天堂的GBA、GameCube及NDS版本也于同年11月推出。