Podmínky pro darování krve v ČR.

Základní podmínkou pro darování krve v ČR je trvalý pobyt dárce v ČR, věk dárce mezi 18 a 65 lety, tělesná hmotnost dárce větší než 50 kg a splnění následujících zdravotních a hygienických podmínek::  Při autologním odběru pro autotransfúzi jsou podmínky méně přísné.  Muži mohou darovat plnou krev obvykle 4× ročně (povoleno max. 6× ročně), ženy 3× ročně (povoleno max. 5× ročně), s doporučenou pauzou 4 měsíce (povoleno min. 62 dní). V případě darování jen určitých složek krve je možný častější odběr: u destiček a plazmy 1× měsíčně, u ostatních složek (v závislosti na odebíraném množství) i více než 30× ročně, dohromady však nanejvýš 25 litrů plazmy ročně.

Odběr krve.

Dárce by měl nejméně 12 hodin před odběrem dodržovat doporučený jídelníček: nepít alkohol nebo mléko, nejíst tučná jídla (včetně sladkého pečiva), čokoládu, ořechy, sýry, kořeněná jídla (včetně masných výrobků, gulášů aj.), smažená jídla, hutné polévky a omáčky a podobně. Doporučená je konzumace ovoce, zeleniny, před vlastním odběrem potom lehká snídaně (např. chléb s marmeládou). Doporučeno je hodně pít (vodu, ovocné šťávy, čaje).  Při registraci před odběrem musí dárce prokázat svůj trvalý pobyt v České republice, tj. musí mít s sebou průkaz totožnosti (občanský průkaz, cestovní pas).  Celková doba strávená na transfúzní stanici je zhruba 1/2 až 2 hodiny, z toho samotný odběr krve trvá 5 až 15 minut.

Odběr krevní plazmy.

Odběr krevní plazmy se nazývá plazmaferéza. Jedná se o přístrojový odběr (aferézu), prováděný pomocí speciálních přístrojů (krevních separátorů = třídiček), kdy se z krve dárce odebere jen plazma a buněčné elementy (červené a bílé krvinky, krevní destičky) jsou vráceny dárci. Množství odebrané krevní plazmy se pohybuje v rozmezí 650–850 ml podle hmotnosti dárce. Odběr trvá asi 45–50 minut. Během této doby proběhne několik cyklů, kdy se automaticky odčerpá část krve a dárci se vrátí krvinky. Na konci odběru se proto obvykle odebrané množství tekutin dárci kompenzuje fyziologickým roztokem. S darováním plazmy se však tělo zbavuje důležitých hormonů, vitamínů a minerálů, jejichž doplnění je nezbytné pro chod těla a vývoj buněk – tělo by jinak vstřebávalo chybějící látky na úkor kostí, zubů, svalů a nervů, čímž hrozí nevratné poruchy vývoje a stavby těla. Je tedy nutno dárcovství plazmy důkladně zvážit.  Podmínky pro dárce krevní plazmy jsou stejné jako u dárců krve, navíc musí dárce mít dobrý stav žilního systému, dobře snášet vpichy i odběry a mít vyhovující laboratorní hodnoty hemoglobinu. Dárce krevní plazmy by měl jíst denně nízkotučné potraviny bohaté na bílkoviny, jako jsou nízkotučné mléčné výrobky a libové maso. Nezbytností je dostatek vypitých tekutin (cca 2–3 litry denně), protože v případě nedostatečného zředění krve je odběr namáhavý a trvá déle (až 3 h). V takovém případě je voda podávána při odběru.

Výhody pro dárce.

Každému dárci náleží podle zákoníku práce (§ 203, odst. 2) pracovní volno s plnou náhradou mzdy. Toto volno se poskytuje na dobu cesty k odběru, odběru, cesty zpět a zotavení po odběru, pokud tyto skutečnosti zasahují do pracovní doby v rámci 24 hodin od nástupu cesty k odběru; pokud nepostačí 24 hodin, poskytuje se i na prokázanou nezbytně nutnou další dobu zasahující do pracovní doby. Pokud je však dárce v transfúzní stanici odmítnut (ze zdravotních, kapacitních nebo jiných důvodů), náleží mu placené volno pouze na dobu nutnou pro návrat do zaměstnání.  Další odměnou bývá příspěvek na stravu anebo malé občerstvení v místě odběru – lehká svačina, pečivo, čaj, káva, pro dárce-neřidiče i červené víno. Bezpříspěvkový dárce má navíc možnost snížení základu daně z příjmu fyzických osob při ročním zúčtování o 3000 Kč za každý odběr krve, zdravotní pojišťovny také odměňují dárce různými dárky a příspěvky (multivitamíny, příspěvek na lázně, bezplatné cestovní pojištění apod.) jako bonus za to, že dárce pečuje o své zdraví a snižuje náklady na zdravotní péči.  V komerčních centrech je možné si zažádat u každého odběru o náhradu nákladů dle zákona až ve výši 5 % minimální mzdy. V Praze mají centra nastavenou jednorázovou náhradu za každý odběr v maximální výši 460 Kč. Tato centra pořádají také soutěže a poskytují další benefity. Nejedná se však o darování za přímou úplatu, oficiálně jde pouze o náhradu času a nákladů dle ustanovení §32 odst. 2 zákona 373/2011 Sb. o specifických zdravotních službách, podle kterého za krev odebranou pro výrobu krevních derivátů a pro použití u člověka podle jiných právních předpisů a za její odběr nevzniká osobě, které byla krev odebrána, nárok na finanční ani jinou úhradu, s výjimkou účelně, hospodárně a prokazatelně vynaložených výdajů spojených s odběrem její krve, o které tato osoba požádá, a to celkem do maximální výše 5 % minimální mzdy.

Ocenění bezpříspěvkových dárců.

V České republice je bezpříspěvkové darování krve oceňováno Českým červeným křížem, který uděluje:  Jako jeden odběr se od roku 1998 počítá shodně kterýkoli odběr krve nebo jejích složek, tj. odběr plné krve, stejně jako odběr plazmy nebo krevních destiček. Jako dva odběry se započítá odběr červených krvinek (erytrocytaferéza).

Využití darované krve a plazmy.

Průměrně dostane každý člověk v Česku během svého života 5× krevní transfúzi a 14× lék vyrobený z krve  Nejvíce pacientů potřebuje krevní transfúzi v souvislosti s krvácením do zažívacího traktu (spotřeba průměrně 3 koncentráty erytrocytů a 1–2 jednotky krevní plazmy). Nejvyšší spotřeba krve je při akutních operací v cévní a transplantační chirurgii: více než 15 jednotek erytrocytů a mražené krevní plazmy. Na ortopedické operace je potřeba jedna až tři krevní konzervy, na složitější 10 jednotek krve (po 300 ml) a 5–6 jednotek mražené krevní plazmy. Transfuzní přípravky jsou také nutné na neurochirurgické operace, na některé komplikované porody. Při léčbě novorozenecké žloutenky se podává asi 50 ml, ale často a u závažnějších případů je výměnná transfuze asi 500 ml krve.  Krevní plazma se využívá pro přípravu speciálních krevních derivátů. Její využití je širší a její potřeba je v dnešní době vyšší než potřeba krve (plazma se nedá vyrobit synteticky). Z krevní plazmy se vyrábí např. léky pro pacienty s poruchami imunity či krevní srážlivosti.

Darování krve je činnost, během které je dárci krve odebrána krev pro medicínské účely.

捐血,中国大陆称为献血,指献血者自愿捐献全血、血浆或血液成分,而不收取任何报酬(但在一些情况下会赠送纪念品)的行为。这些血液通常存储在血库中,由医疗单位、血站或红十字会保管,以备需要者输血时使用。有偿捐血血液品质不能得到确保,不利于捐血者的健康,与有偿捐血相比较,无偿捐血得不到任何报酬。


Charakteristika dráhy.

Ateni kříží zemskou dráhu a v perihelu se dostávají ke Slunci blíže než Země, některé dokonce blíže než planeta Venuše a výjimečně (např. planetky (66391) 1999 KW nebo 2000 BD) dokonce než Merkur. Velké poloosy jejich drah jsou vždy menší než 1 AU, jejich dráhy tak leží z větší části uvnitř dráhy naší Země a doba oběhu kolem Slunce je kratší než 1 rok. Vzhledem k charakteru své dráhy patří některé z nich také do kategorií potenciálně nebezpečných planetek a blízkozemních objektů.  Občas se do této skupiny zařazují i planetky ze skupiny apohelů, tedy tělesa, jejichž celá oběžná dráha leží uvnitř oběžné dráhy Země.

Představitelé.

Největší z této skupiny je planetka (2340) Hathor s průměrem přibližně 5,3 km.  Nejdéle známou planetkou tohoto typu je objekt, objevený 5. prosince 1954, který dostal předběžné označení 1954 XA, ale krátce po objevu byl ztracen. Teprve po 49 letech bylo 21. října 2003 v rámci programu LINEAR na Lincolnově observatoři v Novém Mexiku zpozorováno těleso 2003 UC, u kterého bylo po několika dnech sledování zjištěno, že se s vysokou pravděpodobností jedná o ztracenou planetku 1954 XA.  Ze známých planetek patří do této skupiny také Zemi ohrožující (99942) Apophis. V únoru 2011 se do této třídy objektů zařadila také planetka 2011 CQ1, která při svém průletu kolem Země výrazně změnila svou dráhu a byla do skupiny Aten přesunuta z Apollonovy skupiny objektů.

Vývoj počtu známých planetek.

Údaje platí k 1. 1. v daném roce.

Atenova skupina (též zkráceně ateni) je skupina planetek, jejichž dráhy protínají oběžnou dráhu Země, a jejichž oběžná doba je kratší než jeden rok. Je pojmenována po první katalogizované planetce tohoto druhu, (2062) Aten, kterou objevila E. F. Helinová 7. ledna 1976 na Observatoři Mt. Palomar.

阿登型小行星,是近地小行星的子类之一,以第一颗被发现的成员「阿登」小行星 (Aten) 来命名。它们的半长轴均小于1天文单位,位于地球轨道以内。


Dioptrické brýle.

V případě dioptrických brýlí se rozlišují čočky na optickém základě: Většina brýlových čoček je konkávkonvexní nebo konvexkonkávní (tj. z přední i zadní strany jsou prohnuté stejným směrem, ven od oka), ale velmi silná skla mohou být z některé strany rovná (plano) nebo i bikonkávní, resp. bikonvexní. Extrémně silné brýlové čočky často nevyplňují celou obroučku a jsou vybroušeny v prstenci okolního skla; takové se nazývají "lentikulární" a v případě rozptylek někdy "myodisky".

Materiál čoček.

Čočky brýlí, původně vyráběny pouze ze skla, jsou dnes vyráběny i z různých druhů plastů, především CR-39 (nejpoužívanější), dále Trivexu a polykarbonátu. Tyto materiály snižují riziko rozbití, čočky z nich vyrobené mají nižší hmotnost než skleněné čočky, nevýhodou je měkkost materiálu (plastové čočky jsou snáze poškrábatelné). Některé materiály používané při zhotovování korekčních čoček mají větší index lomu, což je užitečné při výrobě čoček se silnějšími dioptriemi (stejné optické mohutnosti brýlové čočky lze dosáhnout použitím menšího množství materiálu - výsledkem je tenčí a tudíž estetičtější korekční pomůcka). Na většinu plastů lze aplikovat tzv. tvrzení, čímž se zajistí větší odolnost čočky vůči mechanickému poškození (nejčastěji je používán tvrdoelastický lak nanesený na obě strany čočky). Pokrytí hydrofobní vrstvou zajišťuje nesmáčivost čočky a díky velmi hladkému povrchu též snazší čištění. Lipofobní úprava zajistí větší odolnost proti zašpinění čoček mastnotou, např. otisky prstů. Antireflexní vrstva snižuje odrazivost čoček ze všech materiálů (včetně minerálního skla), výsledkem je menší odrazivost ploch čočky a tím i její větší propustnost pro viditelné světlo za stejných světelných podmínek (bez úprav mají korekční čočky světelnou propustnost méně než 93 %, s kvalitní antireflexní úpravou lze dosáhnout propustnosti čočky přes 99 %). Výhody pro nositele brýlových čoček s antireflexní úpravou jsou menší únava očí při umělém osvětlení, práci na počítači a sledování televize, lepší vidění při (zejména večerním) řízení motorových vozidel, navíc jde nositeli lépe vidět do očí, což má nezanedbatelný efekt na vzhled a přímou komunikaci.  Čočky CR-39 mají vysoké Abbeovo číslo (V=59,3) a jejich index lomu činí 1,5.  Polykarbonátové čočky jsou lehké, velmi tenké a díky svým vlastnostem jsou vhodné k osazení zejména vrtaných obrub (jsou mnohem odolnější proti nárazu než CR-39, jsou ovšem křehčí než trivexové čočky). Díky velmi nízkému Abbeovu číslu (V=31) a indexu lomu o hodnotě n=1,59 mají polykarbonátové čočky citelně horší optické vlastnosti (především vysokou odrazivost a větší barevnou vadu), aplikace antireflexu je téměř nezbytností.  Trivexové čočky díky absenci vnitřního pnutí svou odolností předčí čočky polykarbonátové. Díky vyššímu Abbeovu číslu (V=43-45) má Trivex i výrazně lepší optické vlastnosti, není však tak tenký (index lomu n=1,53).

Zvláštní typy čoček.

Multifokální (též "progresivní") čočka má v různých místech různou ohniskovou vzdálenost, používá se ke korekci presbyopie (stařecké vetchozrakosti), pomocí těchto brýlí je možné s jedněmi brýlemi vidět jak do blízka tak do dálky. Známy jsou však i případy, kdy multifokální brýle slouží jen jako brýle čtecí ("bez dioptrií na dálku", odpadá poté hledání a neustálé sundavání a nandavání čtecích brýlí) nebo naopak pouze jako brýle na dálku ("bez dioptrií na blízko" - využitelné pro staršího myopa, který má již problémy s přeostřováním na blízko v brýlích na dálku). Předchůdcem multifokálních čoček jsou čočky "bifokální" (dvouohniskové, dělené - mají vlisovaný nebo vybroušený oddíl na blízko). Jejich vynálezcem byl Benjamin Franklin. Podle jejich tvůrce je odvozen název "Franklinův bifokál" - jde o čočky s oddílem na blízko, tvořícím celou spodní polovinu čočky (tedy ne jen malý srpek).  Asférické čočky jsou takové čočky, jejichž jedna strana nemá kulovou (sférickou) plochu. U silného svazku paprsků dochází při dopadu na větší lámavou plochu sférické čočky k nestejnoměrnému lomu paprsků. Výsledkem je zobrazení nikoliv bodu, ale rozmazané plošky (koma). Tento jev se nazývá sférická aberace. Asférická čočka svou konstrukcí (od středu ke kraji se mění strmost zakřivení jedné z ploch) tuto vadu zčásti nebo úplně eliminuje, zároveň částečně snižuje aberaci chromatickou. Pro uživatele není rozdíl patrný co se kvality visu týče, nicméně asférická čočka je schopna alespoň částečně eliminovat nepříjemné průvodní jevy nošení brýlí: velké či malé oči za silnějšími skly a samotnou tloušťku skla (asféra je plošší než čočka sférická při stejné optické mohutnosti a indexu lomu). I tento typ čoček má však svá úskalí, je zapotřebí preciznějších měření, než je tomu u čoček sférické konstrukce. Velmi záleží na zakřivení a inklinaci očnic brýlí, neboť při špatném zaměření některého z parametrů (pupilární distance, osa otáčení, inklinace...) dochází k diskomfortu vidění, např. deformace obrazu při pohledu stranou, bolesti hlavy atd.

Ochranné brýle.

Ochranné brýle chrání zrak před poškozením, buď mechanickým (např. před odštěpky odletujícími při obrábění materiálů), nebo zářením (např. před ultrafialovým) nebo i tepelným (např. v hutnictví).  Motoristické brýle chrání jezdce na motocyklu před rychlým či prudkým proudem vzduchu, který způsobuje slzení, a před létajícím hmyzem. Mohou být součástí helmy. Dříve tyto brýle používali i řidiči otevřených automobilů a piloti malých letadel, dokud nebyli chráněni prosklenou karosérií nebo kokpitem.  Potápěčské brýle a brýle pro sportovní plavání oddělují očí od vodního prostředí a tím je chrání a zajišťují ostré vidění. Lyžařské brýle chrání před proudem studeného vzduchu a před nárazy poletujícího sněhu.

Sluneční brýle.

Je to typ ochranných brýlí, které mají zatmavená skla, aby chránily oči před jasným slunečním světlem. Jsou typickým doplňkem k opalování u moře, ale běžně se nosí po celé léto při jakémkoli pohybu venku a také v zimě pro ochranu před ostrým sluncem na zasněžených horách. Díky rozličným obroučkám a barevným odstínům fungují i jako výrazný módní prvek a statusový symbol, patří neodmyslitelně k některým profesím. Sluneční brýle mají zdravotní smysl zejména u dětí, které mají širší a průhlednější čočku než dospělý člověk a je u nich větší riziko poškození očí.

Kombinace s dioptrickými brýlemi.

Někdy je možné mít nasazeny ochranné brýle přes dioptrické, ale vyrábějí se také ochranná skla "na míru" podle typu nositelovy oční vady. Běžné jsou zejména dioptrické brýle sluneční, a to jak se skly tmavými stále, tak se skly reagujícími na osvětlení (tzv. samozabarvovací). Alternativou jsou sluneční klapky - plastové filtry, které lze nasadit na obyčejné brýle.

3D brýle.

Tyto brýle se používají ke sledování 3-D filmů či kreseb, nebo pro vyvolání dojmu virtuální reality. Tyto brýle zajišťují, aby každé oko mohlo sledovat samostatný obraz. Dosahuje se toho buď odlišnými barvami skel (červená a zelená/modrá – výsledný obraz je pak zdánlivě černobílý) nebo tím, že skla fungují jako polarizační filtry s kolmými rovinami polarizace (zde není žádné omezení na barevnost). Tento systém používají například 3-D kina Imax.

Brýle jsou pomůcka pro korekci vidění, případně pro ochranu zraku.

眼镜是镶嵌在框架内的透镜镜片,戴在眼睛前方,以改善视力、保护眼睛或作装饰打扮用途。亦有特制眼镜供观看3D立体影像或虚拟真实影像。


Historie.

Velký Londýn byl formálně ustanoven 1. dubna 1965. Nahradil původní administrativní hrabství ("administrative counties") Middlesex a Londýn a navíc absorboval City, která nebyla pod správou původní Rady Londýnského hrabství, části Kentu, Hertfordshiru, Surrey a Essexu. Velký Londýn hraničí s hrabstvími Essexem, Hertfordshirem, Buckinghamshirem, Berkshirem, Surrey a Kentem.  Místní samospráva Velkého Londýna byla původně dvoustupňová. Instituce správy Velkého Londýna - Rada Velkého Londýna ("Greater London Council", zkráceně GLC) se dělila o pravomoci se samosprávným orgánem City – Corporation of London a samosprávami jednotlivých městských částí – "London borough councils". GLC byl v roce 1986 zrušen a některé jeho funkce byly převedeny na samosprávy City a jednotlivých částí, zatímco ostatní připadly centrální vládě. V roce 2000 vláda znovu ustavila administrativní orgán pro správu Velkého Londýna – Greater London Authority (GLA) sestávající ze zastupitelstva ("London Assembly") a starosty ("Mayor of London"). Starosta je volen v přímých volbách a v letech 2000 i 2004 vyhrál Ken Livingstone, který stál v čele zrušeného GLC. Z roku 2008 do 2016 byl starostou konzervativec Boris Johnson. Od roku 2016 je starostou labourista Sadiq Khan.  Termín "Velký Londýn" se používal již před rokem 1965, částečně pro označení oblasti, ve které působila policejní služba "Metropolitan Police Service". V současné době se pro oblast působnosti této policejní složky spíše používá termín "Metropolitan Police District".

Historický vývoj počtu obyvatel.

Počet obyvatel území, které je označováno jako Velký Londýn, rostl z počtu asi 1,1 miliónu v roce 1801 (v té době žilo asi 0,85 miliónu lidí v oblasti města Londýna a asi 0,25 miliónu ve vesnicích a městech, která tehdy nebyla součástí Londýna) do odhadovaných 8,6 miliónu v roce 1939, poklesl na úroveň 6,8 miliónu v roce 1980 a poté zase začal mírně stoupat. V roce 2003 dosáhl počet obyvatel Velkého Londýna zhruba úrovně počátku 70. let 20. století. Odhaduje se, že v roce 2016 by mohlo toto číslo dosáhnout hodnoty 8,15 miliónu.  Poznámka k údajům: Čísla odpovídají rozsahu území definovaném statistickým úřadem (Office for National Statistics – ONS) v hranicích roku 2001. Data před rokem 1971 byla rekonstruována ONS na základě předchozích sčítání obyvatel, aby odpovídala rozsahu oblasti v roce 2001. Údaje od roku 1981 jsou odhady počtu obyvatel uprostřed roku založené na číslech vlastních sčítání.

Mapa.

(*) – City má v rámci Velkého Londýna specifické postavení viz text

Poznámky k překladu.

Pro články pojednávající o správním členění Velkého Londýna a jeho součástí je použit tento překlad z původního anglického originálu:

Velký Londýn je nejvyšším administrativním celkem spravujícím Londýn. Je jedním z devíti regionů Anglie. Správní oblast Velkého Londýna zastupuje části Londýna, které zahrnují City ("City of London"), Westminster ("City of Westminster") a dalších 31 londýnských městských obvodů ("London Borough"). Velký Londýn zahrnuje to, co je všeobecně známo jako Londýn – hlavní město Anglie a Spojeného království. Plocha tohoto území je 1579 km2; a počet obyvatel dosahuje 7 172 036 podle sčítání obyvatel v roce 2001. Upřesněný odhad národního statistického úřadu (Office for National Statistics) pro polovinu roku 2001 uvádí počet 7 322 400. Viz také oddíl "Obyvatelstvo" v článku Londýn.

大伦敦(英语:Greater London),位于英国英格兰东南部,是英格兰下属的一级行政区划之一,范围大致包含英国首都伦敦与其周围的卫星城镇所组成的都会区。行政上,该区域是依据1965年施行的《1963年伦敦政府法案》设置,其下包含伦敦市与32个伦敦自治市,共33个次级行政区。除了是英格兰的一级行政区外,大伦敦也是欧洲议会选区(European Parliament constituency)之一,设有9个欧洲议会议员(MEPs)席次。除了是整个英国的行政中枢所在地外,大伦敦地区也是全国人均国内生产总值最高的行政区。


Etymologie.

Původ slova není zcela jasný. V úvahu přicházejí tyto možnosti: (1) z lat. "manus" (ruka) a "stupro" (zhanobit, zprznit, znásilnit) - tedy "hanobit, prznit (se) rukou" (2) "mas" (samec, muž) a "turbare" (vzrušit nebo rušit, porušovat) - tedy v možných významech "rušit, porušovat mužství" nebo (3) "vzrušovat mužství". Další označení jsou ipsace (z latinského slova "ipso" - sám), dříve také samohana. Kromě toho se běžně používá též termín onanie podle biblické postavy Ónana. Ónan však nemasturboval, ale praktikoval přerušovanou soulož.

Masturbace.

Masturbace hraje v sexuálním životě člověka důležitou roli. Může být praktikována jako automasturbace, nebo formou heterosexuální, či homosexuální. Sexualita člověka je v podstatě založena na masturbaci a souložení, přičemž lidská ruka je všestranným nástrojem. Z doby, kterou člověk věnuje sexu, připadá pouze desetina na souložení a devět desetin na masturbaci. Většina mužů i žen (80-90 %) bez ohledu na stáří, rasu, náboženství atd. praktikuje nebo praktikovala autoerotismus neboli automasturbaci, která už dávno není považována za zdraví škodlivou.  Autoerotismus u muže spočívá v ruční masturbaci pyje a u ženy v ruční masturbaci poštěváčku a v zavádění předmětů tvaru mužského penisu (tzv. robertek aj.) do pochvy.  Někteří sexuologové v současnosti zastávají názor, že masturbace je zdraví prospěšná. Na veřejnosti může být projevem exhibicionismu.  Heterosexuální masturbace "sensu stricto" (tj. masturbace rukou) spočívá v tom, že žena vzrušuje rukou pyj partnera a že muž laská vulvu a především klitoris partnerky a také její pochvu. V širším smyslu zahrnuje masturbace cunnilinctus a felaci a také všechny ostatní způsoby sexuálních styků, které nevyžadují aktivní účast pyje.  V Česku byl proveden výzkum masturbačních aktivit obyvatel. Výsledky byly následující: Zkušenosti s masturbací má významně více mužů než žen. Muži i ženy začínají masturbovat okolo 14. roku, ale čtvrtina žen poprvé masturbuje až kolem 18. roku života. Ženy masturbují méně často než muži. S věkem frekvence masturbace klesá, u mužů rychleji. Výsledky odpovídají výzkumům ve Francii a USA.  V minulosti byla masturbace kvůli velkému vlivu některých, k tomuto fenoménu netolerantních, náboženství zakazována (tabu). I dnes se podobné odsuzující názory v některých společnostech považují za správné. Naproti tomu v některých kulturách může být součástí náboženské sféry - tak tomu bylo u mužské masturbace např. ve starověkém Egyptě v návaznosti na tamní mýtus o stvoření světa bohem Atumem prostřednictvím sebeukojení.

Masturbace jako sport.

Soutěže v maratonské masturbaci mužů jsou relativně mladým odvětvím, kde mladíci veřejně poměřují své síly. Držitelem českého rekordu v masturbaci je František Klimeš s časem 8 hodin a 5 minut, se kterým vybojoval druhé místo na světovém masturbačním maratónu v Kodani.  Současný světový rekord v maratonské masturbaci je 9 hodin 33 minut.

Léčba masturbace.

Na konci 18. století švýcarský lékař Samuel Tissot prohlásil masturbaci za příčinu nespočtu fyzických i duševních chorob a zahájil snahu o její léčení, která pokračovala až do padesátých let 20. století. Dalšími významnými spisy o léčbě masturbace jsou anonymní "Onania: or the Heinous Sin of Self-Pollution, and AU Its Frightful" (1730), a de Bienvillova "Nymphomania" (1771) líčící potíže s furorem uterinus (běsem děložním). Metody léčby zahrnovaly celou škálu různých postupů od prostého svazování penisu chlapcům, nasazování nejrůznějších pásů cudnosti (včetně ostnatých, které měly chlapci způsobit bolest při erekci), až po ústavní léčbu, skotské střiky, elektrošoky či kastraci. V roce 1859 zkonstruoval E. T. Cramer mechanismus nazvaný aidousoter, který si chlapci museli povinně nasazovat na noc.

Masturbace a náboženství.

Křesťanství.

Podle některých křesťanských autorů je masturbace symptomem poruchy mezilidských vztahů. Někteří autoři tvrdí, že masturbace vyskytuje především u dětí vystavených krutému zacházení a stresu a při častější frekvenci masturbace hovoří o „masturbační krizi“, která musí být léčena; základní metodou pomoci je dát poznat mladému člověku jeho základní životní problémy, které se stávají „hlubšími principiálními příčinami“ autoerotického chování.

Římskokatolická církev.

Oficiální Katechismus katolické církve uvádí o masturbaci v paragrafu 2352 toto (a tento názor je možno považovat za oficiální postoj katolické církve): ""Výrazem sebeukájení (masturbace) se míní úmyslné vydráždění pohlavních orgánů s cílem zakoušet pohlavní rozkoš. „Jak učitelský úřad církve, v linii stálé tradice, tak i mravní smysl věřících bez váhání tvrdily, že sebeukájení je skutek vnitřně a těžce nezřízený.“ „Vědomé užívání pohlavních schopností z jakýchkoliv důvodů mimo normálních manželských vztahů podstatně odporuje jejich účelu (zaměření).“ Vyhledává se v něm pohlavní rozkoš mimo „pohlavní vztah požadovaný mravním řádem, totiž takový, který v souvislosti pravé lásky uskutečňuje plný smysl vzájemného sebedarování a lidského plození“. K vytvoření správného úsudku o mravní odpovědnosti jednotlivců a ke správné orientaci pastorální činnosti je třeba brát v úvahu citovou nezralost, sílu získaných návyků, stavů úzkosti nebo jiných psychických či sociálních činitelů, které mohou vinu zmenšovat, případně i na nejmenší míru"."

Judaismus.

Judaismus považuje mužskou masturbaci za těžký hřích. Podle Talmudu by muži měla být ruka, jíž si "šmátrá pod pupkem", useknuta. Vztah k ženské masturbaci tak jasně vymezen není, zcela jistě se však jedná o hřích nečistých myšlenek.

Islám.

Podle hadísu Hasana ibn Arfaha Prorok Mohamed pravil: "Sedm jest lidí tak odpudivých, že Bůh nepohlédne na ně v Soudný den:

Masturbace je druh sexu, který v úzkém slova smyslu označuje sexuální vzrušování pohlavních orgánů ženy nebo muže rukou, ať už se provádí jako autoerotismus, nebo s partnerem/kou. V širším slova smyslu označuje i jiné formy nepenetrativního pohlavního styku.

自慰,又称自渎、自淫或手淫,是指自行刺激性器官而获得性快感或达到性高潮的行为。自慰时可能用手、手指、日常物品或专门的性玩具等来进行性刺激。伴侣间互相刺激性器官的行为称为相互抚慰,可取代插入式性行为。研究发现自慰虽然有各种不同形式,但皆为普遍存在的人类行为,无分性别与年纪,虽然频率有变化。对于性的健康态度能带来许多医学和心里上的益处。“淫”在中文中有「过多」、「沉迷」和「不正当」的意思,「渎」则有「不尊重」的意思,都属于贬义词,故此现代比较倾向称其为自慰,因为科学家并未发现适当的自慰与任何形式的心理或生理异常之间有关。


Historie.

V předsokratovském Řecku se osud (řec. "heimarmené moira") či nutnost (řec. "ananké") pokládal za tu nejmocnější a jedině rozhodující sílu, jíž podléhají dokonce i bozi. Tak je tomu u Homéra i u řady filosofů (Parmenidés, Hérakleitos, Thalés) a podobnou roli hrají v lidových pohádkách sudičky. Podle pověsti, kterou zpracoval Sofoklés, předpověděla thébskému králi Laiovi věštba, že pokud bude mít syna, dopustí se otcovraždy a incestu s vlastní matkou. Král dá proto malého Oidipa odnést do lesa, aby se ho zbavil – a přesto se věštba splní. Proti představě osudové určenosti se postavil Anaxagoras a ovšem Sókratés a Aristotelés, kteří zdůraznili lidskou schopnost jednat a odpovědnost za důsledky. Fatalistické myšlenky se ale znovu objevují hlavně ve stoicismu, v gnózi a u hermetiků. V pozdním starověku je fatalismus často spojen s přesvědčením o osudovém působení hvězd a s astrologií.  V judaismu se fatalistické postoje objevují teprve v helénistickém období (Kniha Kazatel). Také v křesťanství, kde je jeden Bůh stvořitelem a svrchovaným pánem světa, a kde se klade velký důraz na lidské jednání, nebylo pro fatalismus místo. Trvale platné křesťanské odsouzení fatalismu pochází od Augustina. V některých větvích křesťanství, které zvlášť silně zdůrazňovaly lidskou závislost na Bohu a jeho pomoci, však vznikla nauka o bezmoci člověka vůči zlu, a také učení o predestinaci. Člověk podle ní sice musí jednat co nejlépe, Bůh však předem ví, jak to s ním nakonec dopadne. Tímto předvěděním je osud člověka už předem zpečetěn, člověk sám o tom ale neví a musí se co nejvíce snažit, protože právě to je také Bohu předem známo. Nauka o predestinaci hrála důležitou roli v reformaci, zejména u Jana Kalvína. Je rozšířena také v islámu.  Klasický fatalismus se obnovil v humanismu jako přesvědčení o bezmoci jednotlivého člověka, který se musí smířit s tím, že o jeho osudech rozhodnou jiní. Často byl spojen s přesvědčením o vlivu hvězd na lidské osudy a s astrologií. Někteří novověcí myslitelé dokonce vyžadovali, aby člověk svému osudu vždycky přitakal, aby se s ním nejen smířil, ale aby jej miloval ("amor fati" – Spinoza, Schopenhauer, Nietzsche). Právě při kritice těchto názorů byl počátkem 18. století ve Francii poprvé použit termín fatalismus, a to spíše jako nadávka.  Různé formy fatalismu jsou běžné v mimoevropských kulturách a jsou velmi rozšířeny i na Dálném východě, v hinduismu i v buddhismu, například jako nauka o opakujících se vesmírných epochách (kalpa).

Současnost.

V současnosti se s obecným agnosticismem šíří také přesvědčení o určující moci osudu, který se lidé snaží odhalovat různými pověrečnými postupy, zejména astrologií a věštěním. Fatalismus může být ovšem také ospravedlněním pro nečinnost a lhostejnost, jež se mohou maskovat jako „vědecký“ determinismus. V současné analytické filosofii se vedou diskuse o tom, do jaké míry je fatalismus logicky sporný; ať je tomu jakkoli, zdá se, že má-li mít nějaká diskuse smysl, musí vyjadřovat něčí svobodné názory a nemůže být osudově determinována.

Fatalismus (z lat. "fatum", osud a "fatalis", osudový) je životní postoj nebo názor, založený na přesvědčení, že všechno důležité v životě a na světě je více méně předurčeno osudem a člověk to nemůže ovlivnit. Ať udělá cokoli, o výsledku rozhoduje osud. Na rozdíl od determinismu, který všechny události pokládá za určené minulými příčinami, fatalismus si všímá jen některých a pro člověka zvláště významných událostí nebo jejich konečného výsledku.

宿命论又称命运论、命定论 (英语:Fatalism),指人生中早已注定的遭遇,包括生死祸福、贫富贵贱等或者相信一切事情都是由人无法控制的力量所促成的。相信宿命论的人认为人间发生的每一件事都是注定的,人无法改变。


Popis.

Hlavní průčelí.

Hlavní průčelí do náměstí je vrcholně barokní, ale navazuje na raně barokní postranní kaple, které jsou jeho součástí. Na jeho stavbě se podílel Kryštof Dientzenhofer a dokončoval jej Kilián Ignác Dientzenhofer. Fasáda má tři štíty, boční jsou zdobeny sochami Panny Marie a archanděla Gabriela (Zvěstování Panny Marie) a pod nimi sochami evangelistů, střední štít vrcholící věží je lemován sv. Kryštofem a Annou. Trojdílný vchod obklopují svatý Antonín Paduánský a František z Assisi, na balkoně svatý Josef a Jan Křtitel, na krajních kaplích je vlevo sv. Felix z Cantalice před Madonou od Jana Bedřicha Kohla a vpravo svatý Jan Nepomucký s andílky. Před průčelím je terasa ohrazená balustrádovým zábradlím s 19 sochami a 9 sousošími andílků, kteří nesou kartuše s reliéfy ze života Panny Marie z dílny Ondřeje Filipa Quitainera. Andílci a řada soch na atice jsou nahrazeny novodobými kopiemi.

Svatá chýše.

Podle legendy je svatá chýše domek, ve kterém žila Panna Marie v Nazaretu, který andělé při vpádu saracénů přenesli přes moře do jihoitalského Loreta. Z tohoto poutního místa se úcta šířila do celé Evropy a byly zakládány kopie či napodobeniny domku – kaple. Loretánská kaple na Hradčanech vznikla při klášteře kapucínů, kteří ji od počátku až dodnes spravují. Stavba kaple začala v roce 1626 a byla vysvěcena 25. března 1631. Výstavbu financovala hraběnka Benigna Kateřina z Lobkovic (1594–1653). Má být kopií kaple z italského Loreta, navržené italským architektem Giovanni Orsim, fasáda je vyzdobena sochami starozákonních proroků a výjevy z legendy o životě a domku Panny Marie Loretánské. Uvnitř je pravděpodobně vezděno několik trámů a cihel, které pocházejí přímo z italské Lorety. Kaple má na hlavním oltáři poutní sošku Loretánské černé madony, oltář zdobí stříbrné reliéfy. Stěny jsou po způsobu italské Lorety vyzdobeny fragmenty maleb.

Ambity.

Počátkem 18. století byla Svatá chýše obestavěna na půdorysu čtverce barokními ambity s obrazy svatých patronů či patronek proti nemocem a utrpení. Byly jimi sv. Markéta Antiochijská, sv. Otýlie, a další. S klekátky u jednotlivých zastavení, se středními a s čtyřmi rohovými kaplemi. Z nich nejproslulejší jsou kaple Extáze svatého Františka s obrazem od Petra Brandla, a jihozápadní kaple s barokní španělskou sochou ukřižované svaté Starosty. Této světici podle legendy narostl plnovous na protest proti připravovanému sňatku s pohanským králem. Barokní průčelí ambitu s věží a se vstupní balustrádou bylo vystavěno podle návrhů a pod dohledem architektů Kryštofa Dientzenhofera a Kiliána Ignáce Dientzenhofera. V travnaté části dvora jsou umístěny dvě kašny se sousošími Krista vítězného mezi apoštoly a Nanebevzetí Panny Marie.

Klenotnice.

V prvním patře ambitu je od počátku 20. století vystavena část z cenné sbírky votivních a liturgických předmětů z doby pozdní gotiky, renesance, baroka a historismu. Po Svatovítském pokladu Metropolitní kapituly je druhou nejcennější chrámovou klenotnicí v České republice. Vystaveny jsou zejména barokní zlatnické památky, relikviáře, kalichy a monstrance, mj. proslulá zlatá monstrance "Pražské slunce" vytvořená podle návrhu architekta Jana Bernarda Fischera z Erlachu, dále Malá a Velká perlová monstrance či Korálová monstrance. Vystaveny jsou též korunky Loretánské madony a Ježíška, nejstarší miniaturní betlém či kněžská paramenta. Klenotnici doplňuje expozice z dějin řádu menších bratří – kapucínů.

Kostel Narození Páně.

Kilián Ignác Dientzenhofer navrhl chronologicky poslední stavbu celého areálu, a to baziliku Narození Páně, kterou freskami vyzdobil Václav Vavřinec Reiner. Na hlavním oltáři je starobylý obraz Adorace Páně.

Věž se zvonkohrou.

Ve věži nad hlavním vstupeem do lorety je umístěna největší historická chrámová zvonkohra v Evropě. Sestrojil ji v roce 1694 hodinář Petr Neumann. Zvonkohra se poprvé rozezněla na den svátku Panny Marie, 15. srpna 1695. Skládá se ze třiceti zvonů a zvonků ulitých v Amsterdamu umístěných do dvou pater pod cibulovitou báň hodinové věže. Hrajících zvonů je však jen 27. Tři nejmenší zvonky nejsou napojeny na klaviaturu ani pedálnici. Jsou jen na ozdobu, nemohou hrát. Na zvonkohru prý kdysi hrával český písničkář a hudební skladatel Karel Hašler.  Zvonkohra je v současnosti řízena elektronicky. Vždy od 8 do 18 hodin v každou celou hodinu zahraje melodii mariánské písně "Maria, Maria, nad slunce jasnější". Do května 2020 zde hrála přibližně sto let melodie "Tisíckrát pozdravujem tebe". Před ní se melodie měnila častěji, jenže protože obsluha zapomněla, jak ji lze vyměnit.

Poutní cesty.

U pražské lorety začínala poutní cesta do Hájku poblíž Unhoště, kde se nacházela v tamním františkánském klášteře také loretánská kaple.  Madoně Loretánské byla zasvěcena 20. kaple Svaté cesty z Prahy do Staré Boleslavi, která byla založena v letech 1674 – 1690.

Pověsti.

O loretánské zvonkohře se tradují některé historickými prameny neověřené staropražské pověsti či legendy, které zaznamenali Julius Košnář, Eduard Langer, Václav Cibula či Popelka Biliánová.

Pražská Loreta či krátce Loreta je loretánská kaple a přeneseně i celý soubor barokních staveb na východní straně Loretánského náměstí v Praze na Hradčanech. Hlavní reprezentativní fasáda do náměstí má věž se zvonkohrou, za ní se nachází nádvoří lemované poutními ambity a kostelem Narození Páně, které obklopují ústřední loretánskou kapli Panny Marie. Areál je krytou chodbou spojen s klášterem kapucínů při kostele Panny Marie Andělské, který je správcem Lorety.

罗瑞塔教堂(Loreta)是一个大型的天主教朝圣地,位于捷克布拉格的城堡区。它包括圣诞教堂、Holy Hut 和钟楼。


Gay v angličtině.

Přídavné jméno "gay" pochází z angličtiny. Původně mělo významy jako „radostný, bezstarostný, veselý, pestrý“. Ve 20. století se však začalo sexualizovat (např. gay cat jako mladý muž, který má rád večírky). V téže době rostla potřeba po eufemismech pro homosexuály ve společnosti; v Británii se mluvilo třeba o „sportovních“ dívkách a „umělecky založených“ chlapcích (""sporty" girls", ""artistic" boys"). Od poloviny 20. století se, zprvu v USA, začalo užívat pro homosexuální lidi, obzvlášť pro muže a tento význam brzy převládl. Polarizovalo se také kontrastní slovo "straight", jehož tradiční konotace serióznosti a konvenčnosti se v téže době rozšířily o heterosexualitu.  60. léta byla dobou občanské angažovanosti, boje za lidská práva a práva menšin. V návaznosti na stonewallské nepokoje v roce 1969 založili aktivisté motivovaní snahou skoncovat s tíživým skrýváním vlastní odlišnosti LGBT hnutí. Identifikovali se se slovem gay a přijímali ho jako označení pro „svéráznou pozitivní kulturu“. Jako název své první organizace zvolili "Gay Liberation Front".  Termín "homosexualita" tehdejšímu hnutí nevyhovovalo. Jednak se v té době jednalo o oficiální psychiatrickou diagnózu, čímž medicína svazovala „homosexuála“ se zvráceností. Další problém popsal filozof Michel Foucault tak, že již se vznikem této nové sexuální kategorie se na člověka-homosexuála hledělo, jako by byl „úplně prostoupen sexualitou“, jako by byla jeho kvintesencí.  Zato termín "gay" je podle britského historika sexuality Jeffreye Weekse „sebeoznačením těch, kteří se vypořádali se svou homosexuální orientací a nebojí se ji vystavit na odiv světu.“ A Michel Foucault přikládal slovu velký význam jako výrazu „boje o nové vědomí, nezávislou identitu a společenské uznání.”  Na počátku 21. století dosáhlo LGBT hnutí v západním světě značné části svých politických a společenských cílů, a spolu s tím bylo dosaženo i změny jazykového úzu – většina novin má dnes preferenci slova gay za samozřejmou, zcela v souladu se stylistickými doporučeními samotných LGBT organizací.  Další stylistický posun představuje tendence užívat v angličtině slova "gay", "bisexual" apod. spíše jako přídavná než jako podstatná jména. Zdůrazňuje se tím, že člověk není výhradně gayem, ale že to je jen jeden z aspektů jeho života. (Obdobně jako „lidé bez domova“ vs. „bezdomovci“, kde podstatné jméno vybízí ke stigmatizaci a házení do jednoho pytle.)  A konečně dalším posunem v anglické LGBT terminologii je prosazování slova "queer" (původně „divný, výstřední, pofidérní“) jako širokého inkluzivního termínu zastřešujícího všechny netradiční formy sexuality.

Gay v českém jazyce.

V českém jazyce se slovo gay objevuje v průběhu 90. let 20. století v souvislosti s opožděnou emancipací gayů a leseb a rozvojem hnutí za jejich práva. Většinou se užívá jen pro muže, zatímco pro ženu se používá termín lesba, příp. lesbička nebo lesbická žena (sousloví gay muž bývá užíváno méně).  Odklon od medicínského diskurzu probíhal v Česku nejprve povlovně. Až v roce 2000 se SOHO (Sdružení organizací homosexuálních občanů v ČR) „do nového tisíciletí“ přejmenovalo na Gay iniciativu v ČR. Jeho zakladatel Jiří Hromada se zmiňuje o nutnosti změnit název, „ve kterém je stále obsaženo slovo homosexuálních, které už neodpovídá moderní identifikaci a názvosloví“.  Pokud jde o lingvistickou kodifikaci, zatím zařazením hesla gay do Slovníku neologizmů. Nedoporučuje se proto ani autorům odborných textů, ani novinářům.  LGBT hnutí si zatím neprosadilo fonetický český přepis "gej", na rozdíl třeba od slovenštiny a polštiny, a v češtině se tak, stejně jako třeba ve španělštině, užívá spíše původní anglický pravopis.  Čeština je živelně flexivní jazyk, a stejně jako jiná přejatá slova (googlovat aj.) slovo "gay" jako podstatné jméno patřičně skloňuje (genitiv: gaye, plurál nominativ: gayové). Naopak nesklonné výrazy se ujímají pomaleji, jak je tomu i u přídavného jména "gay". Časté jsou výrazy gay a lesbická liga, gay sport, gay bar, gay komunita apod., ale například sousloví gay muž se užívá méně.  Objevují se jisté pokusy o počeštění pravopisu spojené se skloňováním přídavného jména, zejména ve formě přídavného jména "gejský".

Alternativy.

Existují zastaralá synonyma. Ve starší češtině existoval výraz "samcoložník". Objevily se pokusy hovořit spíše o "homoerotickém zaměření", poněvadž „zahrnuje i citovou stránku sexuální orientace“.  Pro slovo gay existuje v češtině celá řada hanlivých synonym. Podle Martina C. Putny by přijetí takových slov za vlastní bylo znakem „‚dozrání‘, sebevědomí příslušné komunity“, podobně jako původně hanlivé anglické slovo "queer".  O vhodnosti dalších možných termínů v současnosti se vedou diskuze.  Nejčastěji se v rámci samotné komunity, kromě samotného "gay", používá slovo "teplý". Žáčková uvádí, že se do češtiny dostalo z němčiny. (Staroněmecké „schwuchteln“ prý vyjadřovalo poskakování nebo rozpustilé dovádění a začalo se používat jako posměšné pojmenování „podivně se chovajících mužů“.) Slovo má určité pozitivní konotace a lingvistickou flexibilitu, ačkoli na škodu je živý původní význam. V komunitě bylo použito ke slovním hříčkám, viz např. "Logos, teplé společenství křesťanů v Brně" nebo "Teplé jaro" nebo v názvu sekce "teploměr" festivalu Mezipatra a mnoho dalších.

Gay je člověk (konkrétně muž), kterého přitahují muži. Používá se také pro označení této vlastnosti. Původem anglické slovo se ujalo v mnoha evropských i mimoevropských jazycích. V češtině se používá jako podstatné nebo přídavné jméno a obvykle nezahrnuje lesby, ženy které přitahují ženy. Termín gay se nyní běžně užívá místo staršího výrazu "homosexuál/ní", který je nevyhovující kvůli klinické minulosti a zaměření na sex. Nedoporučuje se proto ani autorům odborných textů, ani novinářům.

男同性恋者是指以同性者为对象,建立亲密关系或以此性倾向作为主要自我认同的行为或现象的男性。男同性恋者的身体与生理构造与其他性取向男性无异,惟心理和生理上受到同性所吸引。在很多情况下,「同性恋」被用来指代「男同性恋者」,这是起因于忽略或者未意识到女同性恋者也是同性恋群体的一部分。


Vydání.

Roku 1962 přinesl úspěch komiksu Fantastic Four vydavatelství Marvel Comics obrovskou slávu. Hlavní tvůrce Stan Lee tak musel brzy přijít s novým superhrdinou. Spider-Man byl vytvořen na míru mladým studentům, kteří tvořili hlavní cílovou skupinu. Při tvorbě kostýmu a příběhu Stan Lee využil nerealizovaný koncept hrdiny jménem "Silver Spider" od tvůrců, kterými byli slavní Jack Kirby a Joe Simon. Dosud není zcela vyjasněno, kdo je pravým autorem. Původní koncept zahrnoval kouzelný prsten, kterým Spider-Man dokáže aktivovat svoje schopnosti. Steve Ditko koncept přepracoval a přišel s podobou postavy, kterou známe. Ditko oblékl Spider-mana do jeho klasického červeno-modrého kostýmu a vtiskl postavě základní charakteristické rysy.  Poté, co se roku 1962 komiks "Amazing Fantasy" #15, kde se Spider-Man poprvé objevil, stal jedním z nejprodávanějších čísel série, se vydavatel Martin Goodman rozhodl pro vytvoření vlastního komiksu. "The Amazing Spider-Man" byl poprvé vydán v březnu 1963. Od počátku se velmi dobře prodával a dodnes je nejprodávanější komiksovou sérií od Marvelu. Postava Spider-Mana se stala mezi studenty kultovní.  V červenci 1966 od projektu odešel Steve Ditko a nahradil ho John Romita, Sr. Na počátku sedmdesátých let 20. století byl komiks využit k státní anti-drogové kampani, kdy byl do příběhu, na požadavek tehdejší Nixonovy vlády, začleněn negativní vzkaz o používání drog. Od roku 1972 se začal objevovat i v týmovém komiksu "Marvel Team-Up".  Původní série "The Amazing Spider-Man" byla ukončena číslem 441 roku 1998. Hned roku 1999 začala být vydávána druhá série, která roku 2003 svým 59. číslem dosáhla celkem 500. čísla. V prosinci roku 2010 historie komiksu "The Amazing Spider-Man" již tvořila 650 čísel. Roku 2011 začal být vydáván spin-off projektu Ultimate nazvaný "Avenging Spider-Man", který začleňuje Spider-Mana do komiksových příběhů týmu Avengers.  Po relaunchi Marvel vesmíru roce 2012 byla v rámci Marvel NOW! hlavní sérií "Superior Spider-Man" (scénář Dan Slott), která vycházela dvakrát měsíčně a její prodej se v USA pohyboval kolem 80 000 ks na číslo. V roce 2014 byla ukončena a nahrazena sériemi "The Amazing Spider-Man vol. 3" (scénář Dan Slott) a "Miles Morales: The Ultimate Spider-Man" (scénář Brian Michael Bendis).  Po novém relaunchi Marvel vesmíru v roce 2015 po událostech crossoveru "Secret Wars", začaly být v rámci All-New, All-Different Marvel vydávány nové série: "The Amazing Spider-Man vol. 4" (scénář Dan Slott), "Spider-Man 2099 vol. 3" (scénář Peter David), "Spider-Man vol. 2" (scénář Brian Michael Bendis), "Spider-Man/Deadpool vol. 1" (scénář Joe Kelly) či "Spidey vol. 1" (scénář Robbie Thompson). Další relaunch Fresh Start přinesl konec předchozích sérií a nové "The Amazing Spider-Man vol. 5" (scénář Nick Spencer), "Miles Morales: Spider-Man" (scénář Saladin Ahmed) a "Superior Spider-Man vol. 2" (scénář Christos Gage).

Prodej v USA.

Tabulka udává počet prodaných kusů prvního čísla dané série a následně prodej v lednu daného roku.

Fiktivní biografie postavy.

Peter Parker.

Pod maskou Spider-Mana se skrývá Peter Parker, vědecky nadaný, původně středoškolský, student z Queensu. Peter je sirotkem, který vyrůstal u strýce Bena a tety May. V původních příbězích byl kousnut radioaktivním pavoukem, který mu tím přivodil zisk zvláštních schopností – nadlidská síla, pavoučí instinkt, schopnost přilnavě lézt po různých površích. Díky svému nadání a nadšení pro vědu si vyrobil zařízení na vystřelování pevné látky připomínající pavučinu. Zprvu si vytvořil kostým, aby v televizních zábavních pořadech mohl profitovat ze svých schopností. Brzy se mu naskytla možnost zastavit lupiče, kterého ovšem nechal z vlastní ignorace utéct. Později téhož zločince přesto chytil, přičemž ten bohužel mezitím okradl a zavraždil Peterova strýce Bena. Těžká životní lekce ho pod známým mottem "s velkou mocí přichází i velká odpovědnost" přivedla k boji proti zločinu.  I přes své schopnosti byl i nadále sužován problémy běžných lidí. Coby středoškolák nebyl schopen plně pomáhat své ovdovělé tetě platit účty, stejně jako čelit šikaně od středoškolské fotbalové hvězdy Flashe Thompsona. A později také častému křiku šéfa novin Jonaha Jamesona, ve kterých se uplatnil jako fotograf na volné noze.  Po maturitě byl přijat na Empire State University, kde se jeho spolubydlícím a nejlepším přítelem stal Harry Osborn, syn vlivného podnikatele Normana Osborna, majitele koncernu Oscorp. Na univerzitě také poznal svou první osudovou lásku Gwen Stacy, dceru kapitána policie George Stacyho. V téže době ho tetička May představila sousedce, a další životní lásce, Mary Jane Watson.  Coby Spider-Man tehdy čelil největšímu nepříteli, kterým byl Green Goblin. Jak se později ukázalo pod maskou Goblina byl zešílený Norman Osborn, což mělo vliv i na Harryho Osborna, který propadl drogám. Zničen těmito objevy odložil Peter na čas svůj kostým. Později se vrátil do boje proti zločinu, když se objevil další osudový rival Doctor Octopus. Během jedné bitvy mezi nimi byl náhodou zabit George Stacy ("Amazing Spider-Man #90", 1970), což mělo pochopitelně velký vliv na Gwen a potažmo i Petera. Později ("Amazing Spider-Man #121", 1973) Green Goblin shodil Gwen Stacy ze sloupu mostu. Gwen zemřela během pokusu Spider-Mana ji zachránit (škubnutí při zachycení pavučinou ve volném pádu jí zlomilo vaz).  Nějaký čas po smrti Gwen se Peter zamiloval do Mary Jane Watson. Romantický vztah se vyvinul k požádání o ruku ("Amazing Spider-Man #182", 1978), což ovšem Mary Jane odmítla. Brzy poté ("Amazing Spider-Man #185", 1978) Peter úspěšně zakončil studia na univerzitě. Od té doby se vídal například s Debrou Whitman a coby Spider-Man si vypěstoval vztah k superhrdince Black Cat.  Mezi reálnými lety 1984 a 1988 nosil černý oblek s bílým znakem pavouka na hrudi. Nový oblek získal v crossoveru "Secret Wars" (1984). Změna vyvolala kontroverzi mezi fanoušky. Jelikož původ kostýmu byl mimozemský, tvůrci nakonec přišli s vysvětlením, že se jedná o symbionta Venoma, se kterým Spider-Man poté bojoval, aby se vrátil k tradičnímu červeno-modrému obleku.  Později ("The Amazing Spider-Man #290", 1987) znovu požádal Mary Jane o ruku. Tentokrát přijala a v čísle "The Amazing Spider-Man Annual #21" (1987) byla svatba. V devadesátých letech probíhal event zaměřený na klony. Peter byl přesvědčen, že Ben Reilly (Scarlet Spider) (klon Petera) je pravý Petera, zatímco Peter je klon. Avšak nakonec bylo dokázáno, že Peter není klon, zatímco Ben Reilly je klonem Petera. Do prokázání pravdy byl Spider-Manem právě Ben Reilly.  Po roce 2000 se Spider-Man stal členem týmu New Avengers a odhalil svou skrytou identitu veřejnosti. Došlo také k vylepšení jeho schopností. Nicméně ve story-arcu "One More Day" došlo k rozdělení realit a návratu před tyto události. V komiksu "The Amazing Spider-Man #700" (2012) provedl umírající Doctor Octopus pokus, během kterého přenesl svou mysl do těla Petera Parkera a stal se Spider-Manem (tyto příběhy byly vydávány ve vlastní sérii "The Superior Spider-Man" (2013–2014). V roce 2014 Peter opět získal nadvládu nad svým tělem, a to znamenalo i návrat série "The Amazing Spider-Man", ve které se z dospělého Petera stal úspěšný podnikatel a majitel koncernu Parker Industries.

Alternativní Spider-Man.

Marvelovský mnohovesmír má mnoho alternativních a paralelních realit a vesmírů. Hlavní dějové linky se dějí na "domácí" planetě Země-616. V komiksech se ovšem za celá desetiletí už mnohokrát protly dimenze a vesmíry a setkaly se tak spolu nejrůznější alternativní verze Spider-Mana. V komiksech se tak objevily například postavy: Spider-Girl (Mayday Parker ze Země-982) Spider-Girl (Anya Corazon ze Země-616), Spider-Man (Gerry Drew), Spider-Monkey, Spider-Ham (Peter Porker ze Země-8311), Spider-Man 1602 (Peter Parquagh ze Země-311), Spider-Man 2099 (Miguel O'Hara ze Země-928), Spider-Man 2211 (Max Borne), Spider-Man: India (Pavitr Prabhakar), Spider-Man Noir (Peter Parker ze Země-90214), Ultimate Spider-Man (Peter Parker ze Země-1610), Miles Morales (původně ze Země-1610), Spider-Woman (Jessica Drew (původně ze Země-1610), Spider-Punk (Hobart Brown ze Země-138), Spider-Gwen/Spider-Woman (Gwen Stacy ze Země-65). V roce 2014 se budování mnohovesmíru kolem Spider-Mana věnoval event "Spider-Verse" a v roce 2018 "Spider-Geddon". V roce 2018 byl také vydán animovaný film "", který propojuje hned několik paralelních Spider-Manů.  Zvláště po roce 2012 si prominentní roli vysloužil Miles Morales, který nejdříve působil v sériích "Ultimate Comics: Spider-Man" a "Miles Morales: Ultimate Spider-Man", které se odehrávaly v Ultimate vesmíru Marvelu, ale po roce 2015 a crossoveru "Secret Wars" se začlenil do hlavního univerza, kde působí i Peter Parker. Středoškolský student Miles Morales tak je mladickou obdobou Petera, který je již dospělým podnikatelem a majitelem Parker Industries. Miles disponuje vlastním oblekem s prvky černé barvy. Milese Moralese vymyslel autor Brian Michael Bendis, v myšlence diverzifikace Marvelu při relaunchi Marvel NOW! a All-New, All-Different Marvel.

Postavy.

Ve Spider-Manovi se patrně jako v jediném komiksu postupně objeví všechny postavičky, které kdy společnost Marvel stvořila. Jedná se o tzv. crossovery, mezi fanoušky komiksových postaviček velice oblíbené. V podstatě to znamená, že hlavní superhrdina, který již má svůj vlastní komiks a dostal se do povědomí fanoušků, se najednou objeví v boji bok po boku, nebo proti jinému kladnému, či zápornému superhrdinovi, který má také svůj komiks. Jako příklad lze uvést postavu Daredevil. Ten má také vlastní komiks a bojuje proti svému úhlavnímu nepříteli jménem Kingpin. Daredevil se posléze objeví v několika epizodách Spider-Mana, kdy bojují spolu proti Kingpinovi. V jiné sérii zase bojuje nejdříve proti a pak po boku party X-Men.

Česká vydání.

V České republice vydávají komiksové knihy Spider-Man nakladatelství Crew a Netopejr. Sešity vydávalo i Semic-Slovart.

Edice od Hachette Fascicoli.

Vydáno v rámci projektu Ultimátní komiksový komplet:  Vydáno v rámci projektu Nejmocnější hrdinové Marvelu:  Vydáno v rámci projektu Komiksový výběr Spider-Man:

Ultimate příběhy.

Vydáváno společně s příběhy "Ultimate Fantastic Four" a "Ultimate X-Men". Autoři Brian M. Bendis, Mark Bagley a Mark Millar.

Spider-Man je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil v komiksu "Amazing Fantasy" #15 v roce 1962. Od března 1963 mu je věnován vlastní komiks "The Amazing Spider-Man". Autory postavy a příběhu jsou tvůrci Stan Lee a Steve Ditko.

蜘蛛侠(英语:Spider-Man)是漫威漫画的超级英雄,本名为彼得·本杰明·帕克(Peter Benjamin Parker)。他是由作家/编辑史丹·李及作家/画家史蒂夫·迪特科所创造。他的第一次出现是在《Amazing Fantasy》第15期(1962年8月)。2011年5月,在IGN的前100名的漫画书英雄中排行第三。成为漫威旗下最受欢迎的超级英雄。


Historie.

Dějiny trestu smrti ve světě.

Trest smrti byl nejvyšším trestem po tisíciletí, užívaný po celém světě, podložený i dobovými kodexy práva (např. Starý zákon, římské právo, apod.). Ne vždy byl používán způsobem a za okolností, které bychom dnes mohli označit za eticky pochopitelné, jako např. ukřižování několika tisíc lidí po porážce Spartakova povstání.  Ačkoliv byl trest smrti v dějinách krátkodobě rušen, a pak znovu zaváděn, v širším měřítku se myšlenka úplně zrušit trest smrti začala prosazovat až koncem 18. století. Přispěli k tomu filozof Voltaire, právní reformátor Jeremy Bentham a zejména právník Cesare Beccaria, který v roce 1764 publikoval na svou dobu převratné dílo "Dei Delitti e Delle Pene" ("O zločinech a trestech").  Prvním státem, který zrušil trest smrti, se stalo Toskánsko v roce 1786 za panování pozdějšího habsburského císaře Leopolda II. V habsburské monarchii byl trest smrti krátkodobě de facto zrušen za panování Josefa II. Další ohlasy se objevily až o 50 let později na americkém kontinentu, roku 1846 zrušil trest smrti americký stát Michigan, roku 1853 Venezuela, v Evropě roku 1867 Portugalsko.

Dějiny trestu smrti v českých zemích.

V Československu bylo po roce 1918 převzato trestní právo z Rakouska-Uherska, kde byl trest smrti zachován a uplatňován za poměrně malý počet trestných činů. Po roce 1920 ("Zatímní návrh obecné části trestního zákona") bylo trest smrti možné uložit pouze při stanném právu nebo u doživotně odsouzeného, který opětovně spáchal trestný čin, pro nějž byl odsouzen. V letech 1918 až 1933 bylo popraveno devět lidí (Tomáš Garrigue Masaryk udělil naprosté většině odsouzenců milost). Po roce 1934 (vydání zákona č. 91/1934 Sb.) byl trest smrti zachován, využívaly se ale spíše jiné tresty: těžší tresty žaláře a doživotí.  Během let 1939 až 1945 byl trest smrti často využíván (jen na pankrácké gilotině přes 1000 popravených). Během let 1946 až 1949 byl trest smrti udělován hojně, především podle tzv. retribučních dekretů.  Ve 40. a 50. letech zneužila komunistická diktatura trestu smrti k celé řadě justičních vražd, známé jsou například případy Milady Horákové a Rudolfa Slánského.  Od roku 1949 bylo provedení popravy omezeno jen na oběšení (při výjimečném stavu zákon připouštěl zastřelení, tato možnost ale v praxi nebyla nikdy použita).  Až do padesátých let byla poprava oběšením vykonávána na tzv. popravčím prkně poměrně bolestivou metodou zděděnou ještě z dob Rakouska-Uherska. Odsouzenec byl přiveden k vysokému prknu, na krk mu byla nasazena oprátka a v podpaží byl připoután řemenem, pomocí kterého ho kat vytáhl vzhůru. Poté řemen uvolnil a odsouzenec zůstal viset pouze na oprátce a pomalu se uškrtil. Někdy pomocníci kata pomocí druhého provazu tahali za odsouzencovy nohy, aby urychlili strangulaci.  Od roku 1955 byla v Československu používána o něco humánnější tzv. metoda "short drop" (krátkého pádu), při které byla oprátka umístěna na hák visící ve zdi, pod nímž bylo umístěno propadlo. Katovi pomocníci vložili odsouzenci oprátku na krk a kat propadlo uvolnil. Propadliště bylo asi osmdesát centimetrů hluboké. Při této metodě mohlo dojít k okamžité smrti zlomením vazu, ale i k několikaminutovému škrcení. Metoda "long drop", obvyklá v západních zemích, která zaručovala okamžitou smrt (propadliště je při této metodě 2-3 metry hluboké), se u nás nikdy nepoužívala. Popravčí byli vybírání z vězeňských dozorců, jejich jména jsou tajná.  Trest smrti podle zákona nemohl být uložen těhotné ženě a člověku, kterému v době spáchání zločinu nebylo 18 let. Trest smrti byl ukládán v případě, že již nebyla naděje, že by uvěznění do 15 let přineslo nápravu. Trest smrti byl také ukládán v případě, že bylo potřeba ochránit společnost. Poprava mohla proběhnout jen po prošetření případu Nejvyšším soudem ČSSR, po jeho schválení rozsudku a po zamítnutí všech žádostí o milost. U popravy musel být přítomen předseda trestního senátu, prokurátor, ředitel věznice a lékař.  V roce 1978 podepsalo 350 lidí petici (jež byla součástí Charty 77) žádající zrušení trestu smrti s názvem "Trest smrti je jedna z nejtemnějších skvrn na tváři našeho věku". Petice byla zaslána Federálnímu shromáždění a byla podepsána mnohými známými osobnostmi (např. Václav Havel, Karel Kyncl, Jaroslav Seifert a další).  Po roce 1990 (zákon č. 175/1990 Sb.) byl trest smrti zrušen. V roce 1991 byl také výslovně zakázán ústavně, v čl. 6 Listiny základních práv a svobod. Poslední poprava na území Česka byla vykonána 2. února 1989 a na území Slovenska 8. června 1989. Za dobu trvání Československa (bez období německé okupace) bylo k trestu smrti odsouzeno 1 217 lidí (z toho 61 % za retribuční trestné činy, 21 % za politické trestné činy a 18 % za kriminální trestné činy). Kromě ústavněprávního zákazu se Česká republika zavázala k nepoužívání trestu smrti ratifikací Protokolu č. 6 k Úmluvě o ochraně lidských práv a základních svobod Rady Evropy v roce 1992.

Současný stav.

Někteří sociologové poukazují na souvislost mezi pojetím obecného významu trestu a aplikací trestu smrti. Zatímco evropská tradice vnímá trest jako výchovný prostředek směřující k napravení odsouzeného, americké pojetí práva dává trestu význam odplaty. Z tohoto důvodu je v USA v současnosti velmi nepravděpodobné zrušení tohoto druhu trestu.  Podle statistik mezinárodní organizace Amnesty International bylo v roce 2006 88 zemí, které nemají trest smrti ve svých trestních řádech a popravy nevykonávají, 11 zemí, které mají trest smrti jen ve výjimečných stavech, 29 zemí, které trest smrti v trestním řádu mají, ale za posledních 10 let neprovedly žádnou popravu, a 69 zemí, které trest smrti využívají. Velká část států, jejichž trestní řád obsahuje trest smrti, uděluje tento trest pouze za vraždy. Podle AI bylo v roce 2005 ve 22 zemích popraveno 2 148 lidí, z toho naprostou většinu popravili popravčí v Číně, Íránu, Saúdské Arábii a Spojených státech. Jedná se o pětinový pokles počtu poprav vzhledem k roku 2004 (nicméně ne všechny statistiky států jsou kompletní, v Číně je pravděpodobně popravováno mnohem více lidí ). V mnohých zemích bývá trest smrti zneužíván totalitní mocí (např. Čína ). V roce 2005 trest smrti ze svého právního systému vyškrtly dvě země, Mexiko a Libérie, v roce 2006 Filipíny.  V USA je používání trestu smrti různé stát od státu, v praxi se vykonává pouze za vraždu. Trest smrti je zcela zrušen v devatenácti státech. Na krátkou dobu byl federálně zrušen v letech 1972–1976 (na základě rozsudku Nejvyššího soudu "Furman v. Georgie"), v roce 1976 byl ale obnoven rozsudkem "Gregg v. Georgie", zároveň byly zpřísněny podmínky pro jeho vykonávání. Výrazně nejvíce trestů smrti je vykonáváno ve státě Texas. 23. srpna 2007 v něm byl popraven 400. člověk. Celkově bylo v historii USA popraveno 15 269 lidí do roku 2002.  V Saúdské Arábii probíhají popravy dokonce i na veřejnosti, na náměstích, nejčastěji stětím hlavy, stejně tak jako na území pod kontrolou teroristů z organizace Islámský stát. Průměrně každé dva dny je popraven v Saúdské Arábii jeden člověk, což Saúdskou Arábii řadí mezi země s největším množstvím poprav. Ukamenování se dodnes používá např. v Saúdské Arábii, Súdánu a Somálsku. Právní systém v těchto zemích je založen na islámském právu šaría.  Podle průzkumu veřejného mínění z května 2013 se 62 % občanů ČR vyslovilo pro existenci trestu smrti. Časem však podpora trestu smrti českou veřejností klesá, v roce 2019 trest smrti podporovalo 50 % respondentů, rozhodnou podporu vyjádřilo 19 % respondentů.

Spory.

Trest smrti vyvolával již od počátků humanismu polemiky.

Pro.

Obvyklé argumenty zastánců trestu smrti:

Proti.

Obvyklé argumenty odpůrců trestu smrti:

Náboženství.

Starý zákon výslovně přikazuje trest smrti za některá provinění. Křesťanství zdůrazňuje důležitost odpuštění (Ježíš v Jan 8,1-11 zachraňuje před ukamenováním ženu obviněnou z cizoložství) a posvátnost a nedotknutelnost lidského života. Starozákonní příkazy o popravách za určitá provinění nebyly v křesťanském prostředí v plném rozsahu nikdy uskutečňovány. Ani novozákonní texty nicméně trest smrti explicitně neodmítají, naopak zdůrazňují, že člověk je povinen podřídit se světským autoritám a tyto autority mají právo trestat zlo „mečem“: „"Vládcové nejsou postrachem dobrému jednání, nýbrž zlému. Chceš, aby ses nemusel bát autority? Čiň dobré, a budeš mít od ní chválu. Vždyť je Božím služebníkem pro tvé dobro. Jednáš-li však zle, boj se, neboť ne nadarmo nosí meč. Je Božím služebníkem, vykonavatelem hněvu nad tím, kdo činí zlo."“ (Řím 13,3-4, český studijní překlad) Interpretace těchto pasáží se v jednotlivých směrech křesťanství liší.  Svatý Tomáš Akvinský, jehož teologické názory jsou základem současné pozice katolické církve, je toho názoru, že legitimní státní autorita má na základě řádného soudu právo usmrtit zločince tehdy, je-li to zcela nezbytné pro ochranu společnosti jako celku. Svatý Jan Pavel II. v encyklice "Evangelium vitae" konstatuje: ""Dnešní společnost má přece možnosti, jak se bránit účinně kriminalitě tak, že provinilce zneškodní, aniž by mu zcela uzavírala cestu k nápravě... Musí být pečlivě zvažován a vybírán druh a způsob trestu a není možné odsuzovat provinilce k nejvyššímu trestu, totiž trestu smrti, nejedná-li se o případ absolutní nezbytnosti, totiž o případ, kdy se společnost nemůže bránit jinak. Dnes již, díky vhodnějšímu uspořádání trestního systému, se tyto případy vyskytují velmi zřídka, pokud vůbec."" Ještě důrazněji vystupuje proti trestu smrti papež František, který považuje v současné společenské situaci trest smrti za zcela nepřijatelný, ačkoli připouští, že v minulosti za jiné společenské situace byl trest smrti oprávněný. Tyto papežovy výroky se setkaly s ostrou kritikou ze strany konzervativních katolických publicistů (v českém prostředí např. Roman Joch).  Kriticky se k trestu smrti staví také představitelé anglikánské, metodistické a luteránské církve. Jiné protestantské církve, například Jižní baptistická konvence, trest smrti naopak schvalují. Podle augsburského vyznání víry (XVI,1) může státní moc ukládat zločincům trest smrti. Pravoslavná církev trest smrti nepodporuje ani neodsuzuje.  Islámské právo šaría trest smrti schvaluje a často využívá. V koránu např. stojí :  Judaismus trest smrti v principu připouští, podmínky, které Talmud klade pro to, aby bylo jeho vynesení spravedlivé, ho ale v praxi činí téměř nemožným. Často je citován výrok židovského filosofa Maimonida: "Je lepší propustit tisíc zločinců než odsoudit k smrti jednoho nevinného." V Izraeli byl trest smrti na základě rozsudku civilního soudu vykonán pouze jednou, a to na nacistickém válečném zločinci Adolfu Eichmannovi v roce 1961. Kromě něj byl popraven Meir Tubianski, a to na základě nespravedlivého rozsudku nařízeného Iserem Beerim, kontroverzním šéfem tajné služby Aman.  V hinduistických písmech, konkrétně v Manu-smriti (zákoník pro lidstvo) je řečeno, že vraha je nutné zabít. Tím se vlastně (v představách hinduismu) projevuje vrahovi milost, protože není-li zabit v tomhle životě, bude zabit a podroben mnohem většímu utrpení v budoucích životech.  Stanovisko buddhismu není jednoznačné a liší se podle směru. (Totéž platí pro "některé" hinduistické směry.)

Způsoby popravy.

Existuje mnoho dalších způsobů trestu smrti. Obvykle se jedná o historické způsoby: ukřižování, ukamenování, naražení na kůl, estrapáda, rozdupání slonem, upálení, stětí mečem, lámání kolem, stažení z kůže a mnohé další. Některé z těchto historických způsobů jsou ale stále v některých zemích uplatňovány (např. ukamenování v Íránu, stětí mečem v Saúdské Arábii).

Trest smrti neboli nejvyšší trest, či také absolutní trest, je trest, který předpokládá usmrcení (neboli popravu) člověka odsouzeného za trestný čin, za který je dle platného trestního práva možné tento trest uložit (v dřívějších dobách byly takovéto trestné činy nazývány "hrdelními zločiny").

死刑,亦称极刑,是世界上最古老的刑罚之一,指国家机关基于法律所赋予的权力,以结束犯人的生命作为刑罚。执行死刑可称作处决、正法,被执行死刑称作伏诛、伏法。可能会判死刑的罪名,称死罪,总是包括谋杀、屠杀、海盗、贩毒、叛国、武装暴动、恐怖活动、反人类罪、种族灭绝等。


Popis, rozšíření.

V původním areálu rozšíření dorůstá výšky až 12 metrů. Je bohatý na silice. Pochází z Přední Asie, odkud se rozšířil do celého Středomoří, kde byl dříve součástí přirozených středomořských lesů.

Stanoviště.

Daří se mu v lehkých propustných půdách. Nesnáší ani dlouhodobé sucho, ani přemíru vlhkosti v půdě. Potřebuje relativně hodně slunečního svitu, snáší přímé slunce nebo slabý polostín. Jde o teplomilnou rostlinu, která v našich podmínkách musí být na zimu chráněna ve sklenících nebo zimních zahradách.

Obsahové látky.

Plody vavřínu jsou bohaté na silice, tvořené částečně tuky, částečně terpenickými látkami. Listy obsahují až 1,3 % eterického oleje, v němž převládají terpenické látky.

Fyziologické působení.

Silice, obsažené v čerstvých listech a dřevu, při požití mohou způsobit alergické reakce. Kromě toho silice, zejména při vdechování, mohou způsobovat halucinace, případně i ztrátu vědomí.

Použití.

V současnosti se pěstuje po celém světě hlavně pro okrasu, a to i v květináčích jako zakrslý stromek.  Sušené listy vavřínu se používají jako koření pod jménem bobkový list, resp. "bobek". Kromě toho jsou sušené listy používány v léčitelství jako prostředek proti artritidě a pro posílení žaludku. Plody byly v minulosti užívány jako prostředek proti střevním parazitům, dnes vzhledem ke zjištěným možným negativním vedlejším účinkům se již neužívají.  Obsahové látky jsou účinné jako prostředek proti křečím (zejména jako antiepileptikum), proti bolestem a zánětům a mají antioxidační účinky.

Kulturně-historický význam.

V starořeckých mýtech se ve vavřínový strom proměnila nymfa Dafné, aby se skryla před ji pronásledujícím Apollónem, který pak na znamení smutku z neopětované lásky nosil na hlavě vavřínový věnec. Dafné měnící se ve vavřín ztvárnil ve svém mistrovském díle barokní sochař Bernini.  Ve starověkém Řecku byli věnci spletenými z vavřínových snítek korunování vítězové nejen ve sportovních ale i v jiných soutěžích (odtud pochází pojem „vavřínové věnce“). Podobně ve starověkém Římě byli vavřínovými věnci zdobeni vojevůdci, vracející se z vítězných válečných tažení. Také akademický titul „bakalář“, původně "baccalaureatus" vznikl zkrácením latinského sousloví "bacca laurea coronatus", tedy „korunovaný vavřínovým věncem“; podobně od názvu poëta laureatus („vavřínovaný“ básník) pochází i termín „laureát“.  Slovo loreta je rovněž odvozeno od latinského názvu vavřínu a ve starověkém Římě původně označovalo vavřínovou alej. Vavřínový věnec byl udělován řeckým a římským básníkům a tento zvyk se přenesl až do dnešních časů, básníci britského královského dvora dostávají titul básník laureát s vavřínovým věncem. Také jméno "Laura", pocházející z italštiny, má se jménem vavřínu společný původ.

Vavřín vznešený ("Laurus nobilis" L.), alternativně též vavřín ušlechtilý, obvykle zvaný jen vavřín, je statný strom z čeledi vavřínovitých ("Lauraceae"). Od starověku je znám jako symbol vítězství.

月桂(学名:""),又称月桂树、桂冠树、甜月桂、月桂冠,是调味料月桂叶的来源。原产于地中海沿岸及小亚细亚一带灌木岩石区,现已遍布世界各地。


Život.

Basileios se narodil v zámožné křesťanské rodině v kappadocké Kaisareji (dnes Kayseri v Turecku), jeho dědeček byl křesťanský mučedník, jeho babička Makrína je uctívána jako světice. Čtyři z jeho devíti sourozenců byli v církevních službách: řeholnice Macrina a Petr, Naucratius a Řehoř z Nyssy, kteří se stali biskupy. Vzdělání získal na athénské Akademii, kde byl jeho spolužákem pozdější císař Julián, který lpěl na pohanském náboženství, kvůli čemuž od Křesťanů dostal přízvisko Apostata (=odpadlík). V Akademii se spřátelil s Grégoriem z Nazianzu, později se k nim připojil ještě Basileiův mladší bratr Grégorios. Mezi jejich učitele patřil například slavný rétor Libanios, který nebyl křesťan a vzýval helénistické ideály, takže se později přiklonil na stranu císaře Juliána Apostaty.  Po návratu do Kappadokie někdy kolem roku 355 Basileios působil jako právník a vyučoval rétoriku. Brzy se však rozhodl pro asketický život mnicha. Navštívil proto poustevníky a mnišské komunity v Sýrii, Palestině, Mezopotámii a Egyptě, aby se seznámil s jejich životem. Po návratu kolem roku 358 založil na rodinných statcích v Arnesi v Pontu klášter, kde žil i jeho bratr Petr ze Sebaste; nedaleko vznikl také klášter ženský, kde žila jeho ovdovělá matka a sestra. Pro obyvatele těchto klášterů sepsal ve dvou verzích řeholi, dnes nazývanou podle něj Basileiovou či basiliánskou (obšírnější a stručnější pravidla mnišského života), která se stala základem východního řeckého mnišství. Žádné jiné řehole na východě (v byzantské říši) již nevznikly, došlo pouze k doplnění basiliánské řehole, která je platná dodnes. Basileios propagoval umírněnou askezi, život v klášteře kladl nad poustevnictví. Odůvodňoval to tím, že v klášteře lze projevit nejen lásku k Bohu, ale také k bližnímu (služba lásky - někteří asketi pokládali léčení za praxi neslučitelnou s vírou v Boha, ale Basileios ji prosazoval a zdůvodňoval). Neodděloval příkře mnišskou askezi od požadavků, které měl dodržovat každý křesťan. Do kláštera byly přijímány také děti na výchovu a vzdělávání. Když dospěly, mohly se samy rozhodnout, zda odejdou či setrvají.

Zápas s ariánstvím.

Roku 360 se Basileios zúčastnil synody v Konstantinopoli a seznámil se tu s učením ariánů, kteří popírali, že Bůh Syn je svou podstatou rovnocenný (řecky "homoúsios") s Bohem Otcem. Basileios se však stal neochvějným zastáncem nikájského dogmatu.  Roku 364 se usadil v Kaisareji, byl vysvěcen na kněze a stal se blízkým spolupracovníkem zdejšího biskupa Eusebia. Mnoho let se věnoval církevní správě a boji proti ariánství. Roku 365 navštívil Kaisareiu císař Valens, který byl ariánem. Kněz a císař spolu vedli diskuse a přeli se o christiologickou otázku. Basileios kritizoval císařovo ariánství a musel kvůli tomu snášet pronásledování. Časem si však vydobyl Valentův respekt a byl jím dokonce obdarován statky v okolí Kaisareie, na nichž založil rozsáhlé dobročinné zařízení, tzv. Basilias, chudobinec, útulek a nemocnici, kde zbožní křesťané, zvláště ženy, osobně pečovaly o chudé a nemocné.  Po Eusebiově smrti byl Basileios roku 370 zvolen biskupem v Kaisareji. Jako zdejší metropolita se stal nadřízeným 50 biskupů. Vedl korespondenci s alexandrijským biskupem Athanasiem, a papežem Damasus I., jejímž cílem bylo odstranit rozštěpení církve christologickým dogmatickým sporem.  Basil patřil mezi nejvýznamnější teology 4. století, který tvrdě zápolil s arianismem. Jeho boj nebyl jen teologický, ale také politicko-náboženský. Jako metropolita neváhal rozdělit svou rozlehlou diecézi na menší části, kde nechal jmenovat biskupy, kteří pak stáli na jeho straně při obhajování ortodoxie.  Jedním z příkladů Basilovy pozice je dopis Pánu Terenziovi, významnému členu císařského dvora, jenž byl částečně zatažen do Antiochijského schismatu (Melétios, Paulinos a ariáni). Právě jemu napsal pravděpodobně roku 375 Basil dopis (Dopis 214, "Ad Terentium Comitem"), kde se snaží obhájit pravou víru, jak ji definoval koncil v Niceji roku 325. Vyznavači ortodoxie byli totiž obžalováváni svými protivníky z hereze monarchianismu.

Význam.

Basileios byl vynikající spisovatel, kazatel a teolog. Vyznal se v astronomii, matematice, lékařství i historii, což znamená, že zvládl téměř všechny tehdejší obory vědy. Pro jeho literární činnost je typická jasná argumentace a precizní líčení. Byl také horlivý kazatel a řečník, čímž si získával přízeň jak prostých tak i vzdělaných lidí. Ve východních církvích patří mezi nejvíce uctívané světce, v katolické církvi je jedním z církevních učitelů a otců. Jedna z forem byzantské liturgie nese jeho jméno jako Liturgie sv. Basilia.  Spis "Proti manichejcům" se nezachoval, další spisy, které se mu někdy připisují, pocházejí patrně od jiných autorů.

Svatý Basileios z Kaisareie, krátce Basil (v ruštině "Vasil"), zvaný též Veliký nebo Filosof (kolem 330 Kaisareia – 1. ledna 379 tamtéž) patří mezi nejvýznamnější řecké raně křesťanské teology 4. století, kteří jsou označováni jako "kapadočtí otcové" (vedle Basileia mezi ně patří též sv. Grégorios z Nazianzu a Basileiův bratr, sv. Grégorios z Nyssy). Kappadočtí otcové, kteří jsou řazeni mezi mladší církevní otce, významně prospěli k všeobecnému prosazení nikájského dogmatu o božské Trojici ve východní církvi (proti arianismu) a díky svému klasickému vzdělání je zpřístupnili přijatelnější literární a rétorickou formou. Východní i západní církev jej uctívá jako svatého.

巴西流(,拉丁文:Basilius Magnus,或,Basilius Caesariensis,约330年-379年-1月1日),或译巴西略、圣大巴西略、大圣巴西略,该撒利亚主教,4世纪教会领袖。与拿先素斯的贵格利和尼撒的贵格利并称加帕多家教父。在罗马天主教会尊为教会圣师。


Struktura.

Tato filamenta jsou tvořena mnoha stočenými dlouhými vlákny, podobně jako lano. Tato vlákna se skládají z protáhlých proteinových molekul, které mají globulární části na obou koncích a tyčovitým α-helixem mezi nimi. Dvě molekuly se vždy stočí kolem sebe, čímž vytvoří stabilní dimer. Z těchto dimerů se pak dále tvoří celé vlákno.

Funkce.

Intermediální filamenta především poskytují buňce mechanickou pevnost. Intermediární filamenta jsou pružná, nicméně nepříliš roztažitelná filamenta, jež chrání buňky před nadměrnou deformací tvaru. Důležitou úlohu mají například desminy ve svalovině, kde se intermediární filamenta vážou na desmozomy na membráně a spojují svalové buňky tak, aby se účinky svalového stahu přenášely přes celý sval. V pokožce se zase vyskytuje hustá síť keratinů navázaných na desmozomy a hemidesmozomy, která uděluje pokožce mechanickou pevnost, jež zamezuje vzniku např. puchýřů. Laminy v jádře mají nejen mechanickou roli, nýbrž také ovlivňují složité molekulární pochody v jádře, jako je replikace DNA.

Typy.

Proteiny intermediárních filament tvoří genovou superrodinu zahrnující asi 90 genů. Tyto bílkoviny se mnohdy dělí do pěti základních tříd. Některé proteiny intermediárních filament však zatím nespadají do žádné z níže zmíněných kategorií (nestin, synemin).

I. a II. typ.

Řadí se sem tzv. keratiny I. a II. typu. Savci mají více než 50 genů pro keratiny, z nichž je mírně nadpoloviční většina řazena do keratinů I. typu (menší a kyselé) a menšina do keratinů II. typu (větší a neutrální či mírně bazické). Při vzniku vláken dochází vždy ke vzniku heterodimerů složených z jednoho keratinu I. typu a jednoho keratinu II. typu. Keratiny se nachází ve všech epiteliálních tkáních a specifické kombinace keratinů jsou mnohdy charakteristické pro daný typ epitele (např. liší se keratiny v jaterním epiteli od keratinů v nehtech) či ve vlasech. Keratinová vlákna jsou obvykle natažena napříč celou buňkou a nepřímo spojena s podobnými vlákny sousedních buněk v místech zvaných desmozomy.

III. typ.

Do intermediárních filament III. typu patří zejména proteiny vimentin, desmin, GFAP ("glial fibrillary acidic protein"), periferin a syncoilin. Vimentin má důležitou roli zejména v zárodečném vývoji, nicméně i v dospělosti tvoří minoritní složku některých vláken po celém těle a v některých konkrétních buněčných typech může být i převažujícím proteinem intermediárních filament (např. ve fibroblastech, adipocytech a některých bílých krvinkách). Desmin převládá ve svalových buňkách. GFAP se vyskytuje v astrocytech a Schwannových buňkách, periferin na některých typech neuronů a syncoilin v dystrofinových komplexech svalových buněk. Obecně se tedy tato třída intermediárních filament vyskytuje v buňkách pojivových tkání, ve svalových buňkách a neurogliových buňkách.

IV. typ.

IV. typem intermediárních filament jsou tzv. neurofilamenta, tvořená proteiny NF-L, NF-M, NF-H a α-internexinem. První tři zmíněné proteiny kopolymerují v poměru 5:3:1 a vytváří zvláštní filamenta se speciálním postranním větvením. Neurofilamenta jsou specializovaná na nervovou tkáň a vytváří se v těle neuronu, načež jsou transportovány do axonů. Alfa-internexin je typický pro raná stadia vývoje nervových buněk a může vytvářet lešení, na němž později vyrůstají běžná neurofilamenta.

V. typ.

V. typ proteinů intermediárních filament je výhradně jaderný a je tvořen třídou proteinů zvaných laminy, jež mají speciální domény sloužící k upnutí na jadernou membránu. Existují dva hlavní typy laminů, A a B, jež společně vytváří tzv. jadernou laminu. Mimo to se však vyskytují i v nukleoplazmě (uvnitř jádra).

Asociované proteiny.

K proteinům spojeným s intermediárními filamenty patří plakiny (BPAG-1, desmoplakin, plektin), dále filaggrin v zrohovatělých epitelech a konečně proteiny asociované s laminy (LAP1, LAP2, LBR, emerin).

Střední či též intermediální filamenta jsou jedním ze tří základním typů cytoskeletu. Jmenují se „střední“, jelikož si výzkumníci kdysi povšimli, že jejich šířka se pohybuje někde mezi šířkou aktinových tenkých filament a myosinových tlustých vláken. Z biochemického hlediska může být intermediární filamentum tvořeno jedním z mnoha proteinů. Obecně mají tato vlákna velkou pevnost v tahu a jsou to nejpevnější a nejodolnější ze všech tří typů vláken v cytoskeletu.

中间丝(英语:Intermediate filaments,IF,又译中间纤维)直径10纳米(nm)左右,介于7 nm的肌动蛋白微丝和25 nm的微管之间。与后两者不同的是中间丝是最稳定的细胞骨架成分,它主要起支撑作用。中间丝在细胞中围绕着细胞核分布,成束成网,并扩展到细胞质膜,与质膜相连结。中间丝没有极性。它们是一个相关的蛋白质家族, 分享共同的结构和序列特征。大多数类型的中间丝存在于细胞质,但有一种类型的中间丝–核纤层蛋白存在于细胞核。


Druhy whisky.

Na světě existuje několik základních druhů whisky. Zatímco ve Skotsku, Walesu a Kanadě se používá označení "whisky", v Irsku a Spojených státech je to "whiskey".  U whisky je dále rozeznáváno stáří, přesněji řečeno doba zrání ve dřevěných sudech (v lahvích totiž již whisky nezraje). Skotské whisky mají ze zákona danou minimální dobu zrání 3 roky.  Další důležitou rozlišovací vlastností je to, zda se jedná o jednodruhovou (single malt) nebo směsnou whisky (blend). Jednodruhové whisky jsou oceňovány znalci pro svou originální chuť, závislou na konkrétní palírně i roku výroby. Směsné jsou oblíbeny spotřebiteli, protože díky kontrolovanému namíchání mají vždy zaručenu stabilní kvalitu a chuť.

Výroba.

Při výrobě Irské whisky single malt se obilí namáčí v pramenité vodě, která má svůj vliv na charakteristiku destilátu (tóny rašeliny, tóny vřesu). Zvlhlý ječmen se nechává tradičním způsobem naklíčit na tzv. malting floor (humna), i když dnes už mnoho výrobců používá mechanizované linky na sladování. Během klíčení se škrob v zrnu mění na cukr, a vzniká tak syrový materiál na kvašení. Po vyklíčení se obilí vysuší, což také ovlivňuje chuť nápoje. Vysušené obilí nebo slad se pak pomele a zalije horkou vodou. Tato obilná tekutina se přečerpá do nádrže, kde se do ní přidají kvasinky a kvasný proces může začít. Vykvašená tekutina, nazývaná také mash, je základem pro destilaci single malt whisky. Skotská single malt se destiluje v obrovské měděné nádobě, ve které se mash ohřívá a mění na destilát, který se před uložením do dubových sudů na minimálně tři roky předestiluje ještě alespoň jednou. Dubové sudy na dozrávání jsou většinou použity po dozrálém bourbonu, nebo sherry, v poslední době i po jiných druzích vína, což do whisky přináší sladkost a charakteristickou chuť.

Název.

Název whiskey pochází z irské gaelštiny "uisge/uisce beatha" (), což znamená „voda života“. Tento fakt znamená, že se používala údajně pro své léčivé účinky. Tvar "whisky" (plurál "whiskies") je používán pro destiláty ze Skotska, Walesu, Kanady a Japonska, zatímco původní tvar "whiskey" je používán v Irsku a USA.

Whisky je alkoholický nápoj destilovaný z obilnin, zrající v dřevěných sudech (většinou dubových). Podle znalců nechutnají žádné dvě značky whisky stejně. Převážně v Americe se ale whisky připravuje destilací z kukuřice. Není pravda, že míchané whisky jsou podřadnější. Některé z nejdůležitějších whisky na světě jsou směsi.

威士忌(Whiskey或Whisky)是一种以发酵谷物制成的蒸馏酒精饮料。不同种类的谷物能够制成不同种类的威士忌,像是:大麦、黑麦、小麦、玉米。威士忌通常于木桶中陈放,这些木桶的材质大多为白橡木。


Klasické cepíny.

Klasický cepín má rukojeť s hlavou podobnou zmenšenému krumpáči, později se ve Skotsku vyvinuly hroty jedničkového tvaru a moderní cepíny zvláště určené pro těžké kombinované lezení a drytooling mají spíše inverzně prohnuté hroty. Na rukojeti, která byla původně dřevěná, ale dnes téměř výhradně kovová, bývá u klasického cepínu na posuvném kroužku upevněna smyčka pro navléknutí na ruku, která slouží jednak proti ztrátě cepínu při lezení v horách, jednak jako opora ruky při zavěšení. Hlava cepínu má na jedné straně špičatý zobák, na druhé straně má lopatku, nebo tlouk (kladivocepín).  Použití klasického cepínu:  Cepín se používá obvykle zároveň s mačkami.

Cepíny pro závodní ledolezení a drytooling.

Cepíny pro těžké ledolezení, mixové lezení, drytooling a závodní lezení nemají ani smyčku, a většinou ani tlouk nebo lopatku. Mají zprohýbanou rukojeť tak, aby se při zaseknutí do ledu neotloukly prsty a na rukojeti aby se vytvořila madla pro obě ruce. Smyčka se nepoužívá proto, že při závodním lezení, drytoolingu i těžkém ledovém lezení se cepíny přendavají z ruky do ruky, někdy lezec visí jen na jednom cepínu a druhý si odkládá buď na rameno, nebo jej drží v zubech. Geometrie cepínu je přizpůsobena spíše zakládání hrotu než zasekávání a musí zajistit aby hrot nesklouzl ani při zaháčení v převisu. Závodní cepíny nelze používat v horách, protože se nedají zprohýbanou rukojetí zapíchnout do sněhu.  Pro závodní ledolezení na rychlost se používají místo klasických cepínů ostré háky s rukojeťmi, zvané ajsfi, vynalezené ruskými horolezci.

Technika brzdění cepínem.

Ideální technikou je převrátit se na břicho, cepín uchopit oběma rukama u jeho hlavy a tlačit jej těsně u ramene špicí pracovní části do ledu a špičkami bot pomáhat brzdění. Pokud máte na nohou mačky, je třeba nohy naopak zvednout, aby se jejich hroty nedotýkaly ledu, jinak by se pád stal nekontrolovatelným a při vyšší rychlosti je téměř jisté, že by došlo k vykloubení nebo zlomení nohou.  Tuto techniku je velmi vhodné si na bezpečném svahu s bezpečným dojezdem do roviny nebo protisvahu předem nacvičit, protože její zvládnutí může být v extrémní situaci otázkou života a smrti. Rychlost pádu na ledovém nebo firnovém svahu je v podstatě rychlostí volného pádu a je třeba zareagovat rychle.

Cepín je horolezecké náčiní (speciální víceúčelový nástroj), určený k pohybu osob po ledovcích, ledových plotnách, sněhových polích, ale i kombinovaném, nebo čistě skalním terénu. V horolezeckém slangu se cepíny nazývají také "zbraně", "pikly", nebo "motyky" či "motyčky".

冰镐或称破冰斧,是一种在登山或者攀冰时使用的一种多用途冰雪工具。在登山时,根据地形的不同,冰镐会有多种不同的使用方法。在雪线以下,可以手持镐头中部,镐尖朝后,当作手杖使用;在冰雪坡行走中,可以帮助攀登者保持平衡;在冰壁和混合地形中,经过改进的冰镐可以当作攀登的支点使用。冰镐因款式和用途不同,使得镐尖形状、镐柄弯曲程度等都有所不同。大体上可分为长冰镐和短冰镐两种。


Historie.

Beat vznikl v Anglii, především v Londýně a Liverpoolu, v padesátých letech 20. století. V té době zde vzniklo množství nových mladých skupin, které se setkávaly se svými příznivci v malých klubech a hospodách. Na rozdíl od rock and rollových interpretů, které poslouchali jejich rodiče, nevystupovali v nákladných kostýmech, ale v tom v čem chodili do práce nebo po ulici. Beatové písničky jsou v 4/4 rytmu a první doba je zvýrazněna, ve zpěvu dominují vícehlasy, důraz se klade také na kytarové melodie. Písničky jsou proto homogenní a jednolité. Beat představuje jakýsi přechod mezi folk-rockem a pop music proto bývá považován za „kytarový pop“.  Prvním rádiem mimo anglické BBC, které začalo vysílat beatovou hudbu do Evropy, bylo v komunistickém Československu velmi oblíbené Radio Luxemburg.  V 50. letech byla populární hudba středního proudu spojením swingu a evropské písňové tradice. Rockovou revoluci zahájil Rock Around the Clock v roce 1953. Nicméně rock'n'roll nepatřil k mainstreamu a byl generační záležitostí.  Celosvětově symbolizuje big beat prvních 5 alb britských Beatles: "Please Please Me" (1963), "With the Beatles" (1963), "A Hard Day's Night" (1964, "Beatles for Sale" (1964) a "Help" ("1965"), obsahujících kromě typického bigbeatu též coververze rock'n'rollů. Jejich následující alba, od "Rubber Soul" (1965) po "Abbey Road" (1969) jsou již rocková.  Symbolem zrodu big beatu v USA je "Will You Love Me Tomorrow?" od "The Shirelles", hit č. 1 v lednu a únoru 1961 a zejména "Be My Baby" od "The Ronettes", hit č. 1 12. října 1963, využívající novou techniku hudebních aranží wall of sound.  Big beat od hudby let 50. let odlišuje především autentičnost, jež se projevila osobními výpověďmi v textech, na rozdíl od často plytkých textů písní předchozích a zejména pozdějších, to, že autor písně byl obvykle i jejím interpretem, a to, že není určena primárně k tanci, nýbrž k poslechu. Dalším odlišujícím rysem jsou hudební nástroje: basová elektrická kytara a bicí; důraz na skupinu místo jen na zpěváka.  Dospělí v té době přijímali beat velmi kriticky. Byl pro ně symbolem rebelie a přinášel věci dosud nevídané. Dlouhé vlasy u mužů, velmi hlasitý poslech hudby.  Beat se také angažoval proti americké válce ve Vietnamu.  Za nejznámější beatové skupiny lze považovat The Beatles, The Rolling Stones, The Who, Kinks, The Mamas and the Papas.  V Československu: Beatmen, Flamengo, Rebels, Komety, Katapult, Sputnici, The Matadors, Brutus a počátky skupin Olympic, Synkopy 61 a Citron.

Beat v Česku.

V Česku zažila beatová hudba v 60. letech obrovský rozmach a popularitu. V letech 1967 a 1968 se konaly 2 československé beatové festivaly.  Po okupaci Československa v srpnu 1968 byla beatová hudba vytlačena z oficiálních sdělovacích prostředků. Represe vůči nezávislé hudbě se stupňovaly a vyvrcholily v roce 1977 soudním procesem s Plastic People of the Universe.  V Československu je nejznámějším představitelem big beatu skupina Olympic a její hity "Dej mi víc své lásky" (1965), "Snad jsem to zavinil já" (1967) a "Želva" (1967) a Karel Gott svou nahrávkou "Oči sněhem zaváté" (1963). Český pojem "big beat" nelze zaměňovat s anglickým pojmem big beat, též "chemical breaks".

Původ pojmu bigbít.

Clevelandský DJ Alan Freed (mj. také otec termínu rock and roll) chtěl zdůraznit, že skladba Rock Around the Clock z roku 1953 (na albu, jenž sám uváděl) je něco úplně nového, a že to má především pořádný rytmus. Hovořil o rock'n'rollu a dodal, aby to ještě dál podtrhnul: "This is really Big Beat!" Jiné vysvětlení původu pojmu odkazuje k písni amerického zpěváka Fatse Domina "The Big Beat".

Pojem v Česku.

V Československu bylo slovo Bigbít, Big Beat, někdy familiárně bigboš, chápáno malinko odlišně jednalo se o pojem pro mainstreamovou populární hudbu 60. let 20. století, především v letech 1963 - 1969, místo nesprávného jazzová hudba či estrádní hudba. Od 70. let byl tento pojem někdy používán pro označení rocku či undergroundu. Skupinka kolem Pavla Kratochvíla, Toma Vašíčka, Zdeňka Leiše, Pavla Sedláčka, Petra a Jirky Jandových a Pavla Chrastiny si tehdy možná myslela, že oba termíny (rock'n'roll a bigbeat) jsou synonyma. Podle Pavla Sedláčka byla záměna záměrná, aby neprovokovali komunistickou státní moc výrazem "rock'n'roll" nazvali svou skupinu „Studijní skupina big beatu“ a obecně začali používat označení bigbít. Rychle to domácnělo i mezi kulturními úředníky. Anglofonní země by česko-slovenský žánr nejspíš označily za pop-rock.

Beat (v Česku také zvaný "big beat") je hudební styl, který výrazně ovlivňoval mladou generaci od poloviny 60. let do začátku 70. let 20. století. Bigbítové kapely měly obvykle složení: dvě elektrické kytary, jedna baskytara a bicí.

节拍音乐(英语:Beat Music)、英国节拍乐(英语:British Beat)或默西节拍(英语:Merseybeat)(特指来自默西河畔的利物浦和曼彻斯特的乐队)是一种属于流行乐和摇滚乐的音乐流派,形成于1960年代早期的英国。节拍音乐是摇滚(rock and roll)、嘟-喔普、噪音爵士乐和节奏布鲁斯这几种类型的融合。这一流派中诞生了制造“英国入侵”风潮的许多乐队,他们从1964年起占领了美国流行乐榜单,并对日后流行乐和摇滚乐的发展有重要影响,包括树立了摇滚乐队的典型形态——由主音吉他、节奏吉他、贝斯吉他和架子鼓组成。


Opětovné vyvážení změnou směnného kurzu.

Posun hodnoty národní měny směrem nahoru vůči ostatním způsobí, že vývoz země bude méně konkurenceschopný a dovoz bude levnější, a tak bude mít tendenci korigovat přebytek běžného účtu. Rovněž má tendenci snižovat atraktivitu investičních toků na kapitálovém účtu, což také pomůže s přebytkem. Naopak posun hodnoty národní měny směrem dolů znesnadňuje občanům kupovat dovozy a zvyšuje konkurenceschopnost jejich vývozu, a pomáhá tak korigovat schodek (i když řešení často nemá pozitivní dopad okamžitě kvůli Marshall – Lernerově podmínce).  Směnné kurzy mohou být upraveny vládou v režimu založeném na pravidlech nebo v řízeném měnovém režimu, a pokud se budou volně pohybovat na trhu, mají tendenci měnit se směrem, který obnoví rovnováhu. Pokud země prodává více, než dováží, poptávka po její měně bude mít tendenci se zvyšovat, protože ostatní země nakonec potřebují měnu prodávající země k provedení plateb za vývoz. Mimořádná poptávka má tendenci způsobovat nárůst ceny měny v porovnání s ostatními. Pokud země dováží více než exportuje, má tendence zvyšovat nabídku své vlastní měny na mezinárodním trhu, když se ji snaží směnit za cizí měnu, aby zaplatila za svůj dovoz, a tato dodatečná nabídka má tendenci způsobit pokles ceny. Efekty platební bilance nejsou jediným tržním vlivem na směnné kurzy, ale jsou také ovlivněny rozdíly v národních úrokových sazbách a spekulacemi.

Mechanismy vyvažování založené na pravidlech.

Národy se mohou dohodnout, že si své směnné kurzy stanoví proti sobě, a pak napraví všechny nerovnováhy, které vzniknou změnami směnných kurzů založenými na pravidlech a sjednanými změnami směnných kurzů a jinými metodami. Příkladem systému založeného na pravidlech byl Brettonwoodský systém s pevnými, ale nastavitelnými směnnými kurzy. John Maynard Keynes, jeden z architektů systému Brettonwoodského systému, chtěl další pravidla, která by povzbudila země s přebytkem ke sdílení břemene opětovného vyvážení. Argumentoval tím, že jsou v silnějším postavení, aby tak učinily, a považoval jejich přebytky za negativní externality uvalené na globální ekonomiku. Keynes navrhl, že tradiční vyrovnávací mechanismy by měly být doplněny hrozbou zabavení části nadměrného příjmu, pokud se země s přebytkem nerozhodla utratit za další dovozy. Američané však v té době jeho myšlenky nepřijali. V letech 2008 a 2009 propagoval americký ekonom Paul Davidson svou vylepšenou formu Keynesova plánu jako možné řešení globálních nerovnováh, které by podle jeho názoru rozšířilo růst všude kolem, aniž by hrozilo riziko jiných metod vyvážení.  Mnohdy se tvrdí, že platební bilance musí být vyrovnaná. Fakticky je však tato rovnováha samozřejmá. Dlouhodobě není možné, aby si občané jedné země kupovali více zboží a služeb, než kolik poskytnou, a to ze stejných důvodů, jako to nemůže dlouhodobě dělat žádná soukromá osoba nebo firma. Aktivní politika, která rovnováhu ustavuje, proto není potřeba. Nicméně mnozí, zvláště keynesiánští, ekonomové zařazují i tuto položku mezi cíle makroekonomické politiky. Jistým paradoxem je, že téměř nikdy se nehovoří o nutnosti dosáhnout rovnováhy v okamžiku, kdy daná země exportuje více než dováží, zato téměř vždy se žádá alespoň rovnováhy, pokud je tomu naopak. Přitom, pokud některé země na světě zaznamenávají exportní přebytky, musí nějaké jiné více dovážet než vyvážet.  Nástrojů, kterými lze ustavit rovnováhu, případně dosáhnout přebytku, je několik. Je možné snížit dovozy zavedením nějakých restriktivních opatření, jako jsou cla, případně kvóty. V některých případech jsou takováto opatření zavedena, byť zdánlivě mají odlišný cíl, například stanovením nějakých parametrů dováženého zboží, které nelze snadno splnit. Manifestovaným cílem tedy je ochrana spotřebitele, ale faktickým důsledkem je pokles importu. Země, která cla a kvóty zavádí, se však vystavuje nebezpečí odvety. Další možností je znehodnocení vlastní měny, což však vede k importované inflaci. Za nejvhodnější nástroj bývá považována devizová politika, centrální banka jejích nástrojů může využít k oslabení kurzu své měny. Díky tomu budou exporty, nahlíženo očima zahraničních kupců, levnější a importy, nahlíženo občany daného státu, dražší. Ještě jiným způsobem je přímé subvencování výroby některého exportního zboží.  Ať už ale autority zvolí jakýkoliv postup, každý z nich je fakticky téže povahy, a sice jde o zásah do preferencí spotřebitele. Jestliže v nějakém okamžiku si přáli občané dané země uskutečnit více dovozů než vývozů, rovnováhy či přebytku exportu se dá dosáhnout pouze za cenu nucené změny těchto tužeb. Většina spotřebitelů tedy ztrácí. Je však možné, aby někteří získali, například majitelé přímo subvencovaných firem.

Reference.

V tomto článku byl použit překlad z textu článku Balance of payments na anglické wikipedii.

Platební bilance, přesněji platební bilance zahraničního obchodu, je záznam všech ekonomických transakcí mezi obyvateli země a zbytkem světa v určitém časovém období (běžně za účetní rok). Tyto transakce provádějí jednotlivci, firmy a vládní orgány.

国际收支(国际收支帐、国际收支平衡表,英文:英语:Balance of Payments,简称英语:BoP),指一个国家在一段时间内,将一切对外的交易记录编成的表式。不同国家的国际收支计算方法,会有些细微差别。


Druhy vrutů.

Vrut tvoří tyto části: Vruty jsou stejně jako hřebíky označovány dvojicí čísel, (např. 4/40), kde první číslo znamená průměr dříku vrutu a druhé číslo znamená délku vrutu (obě veličiny udávány v milimetrech). K tomuto základnímu údaji se připojují upřesňující označení typu hlavy, délky závitu, materiálu atp. Tyto hlavy jsou kruhového průřezu. Aby bylo možné vruty při zašroubovávání otáčet, musí být opatřeny tzv. "pohonem". Termín pohon je nahrazován termínem "drážka", třebaže u některých pohonů, (např. pro inbusové klíče), se vlastně o drážky nejedná.

Hlava.

Dalším typem pohonu (drážky) používaných u vrutů je

Dřík se závitem.

Dřík vrutu může mít  Pro vruty se používají pravotočivé závity s vysokým stoupáním, zaručujícím rychlost zašroubování v měkkých materiálech. Výška stoupání, (jemnost závitu), se volí podle druhů spojovaných materiálů. Proto např. vruty určené pro spojení sádrokartonových desek s plechovou kostrou mají jemnější závit, než stejné vruty určené pro montáž desek na dřevěnou kostru. Zvláště hrubými závity jsou opatřeny vruty určené pro spoje do dřevotřískových desek, které jsou mimořádně měkké a běžné vruty v nich nedrží. Závity mohou být jednochodné nebo dvouchodné. Dvouchodné závity snižují odpor spojovaných materiálů.  jsou vhodné především do vnitřního prostředí. Ocelové vruty mohou být jsou vhodné pro vnitřní i vnější prostředí. Jejich výhodou je odolnost vůči kyselinám a solím. přenesou nižší krouticí moment než vruty z výše uvedených materiálů. Častěji se tyto vruty "ukroutí", proto se doporučuje používat je pouze s předvrtáním. Jejich drážky se snáze poškodí nevhodným šroubovákem při šroubování. Podléhají však méně korozi a proto jsou ze spojů dobře demontovatelné i po mnoha letech.

Vrutové spoje.

Spojování pomocí vrutů vytváří rozebíratelný spoj, který je odolnější proti vytržení než spoj hřebíkový. Při práci s vruty používáme vhodný šroubovák nebo klíč, podle velikosti hranaté hlavy nebo velikosti pohonu (drážky) na hlavě vrutu. Při nevhodné velikosti šroubováku se drážka poškozuje, nesprávnými inbusovými klíči (bity) se poškozují hrany pohonů. Ke zmenšení potřebného krouticího momentu se špička závitu může před šroubováníím potřít mýdlem, případně tukem. Zarážení vrutu kladivem výrazně sníží jeho únosnost zejména při namáhání na vytažení.  Dnes se stále více používají ruční elektrické šroubováky, nebo ruční elektrické vrtačky s pomalým během.

Předvrtávání.

U vrutů s průměrem hladkého dříku "d" ≤ 6 mm se ve dřevě jehličnanů nevyžaduje předvrtání. U všech vrutů ve dřevě listnatých dřevin a u vrutů s průměrem "d" > 6 mm ve dřevě jehličnatých dřevin by měl být předvrtán vodicí otvor podle těchto zásad:  Používání samovrtných vrutů se řídí předpisy výrobce.  V nosných spojích s vruty musí být splněny minimální požadavky prEN 14592.

Konstrukční zásady.

Spoje s vruty jsou převážně jednostřižné. Vruty mají při namáhání na střih zpravidla menší únosnost než hřebíky nebo kolíky stejného průměru "d", protože vrut je v závitové části oslaben (podle hloubky vnitřního závitu "d"). Spoje s vruty, jejichž průměr "d" < 8 mm, je možné navrhovat a počítat jako hřebíkové spoje.

Vrut je druh samořezného šroubu, určený k vytváření rozebíratelných spojů především měkkých materiálů (dřevo, plast, sádrokarton).

中国大陆称螺钉(俗称螺丝(钉)),台湾香港称螺丝(英语:screw),是一种常见的紧固件,在机械、电器及建筑物上广泛使用。一般材质为金属或塑胶,呈圆柱形,表面刻有凹凸的沟称为螺纹。螺纹是一个环绕螺丝侧面的螺旋倾斜面,让螺丝可应用螺旋机制紧锁著螺丝帽(螺母)或其他物体,这些物体的内侧有和螺丝相对应的螺纹,称为内螺纹。一般螺丝帽或其他物件的内螺丝需另外加工产生,不过有一种螺丝称为自攻螺丝,可以在较软的物体上切削出内螺纹,因此不需特别的加工。


Vzdálenost v prostoročasu.

Vzdálenost mezi dvěma událostmi v prostoročasu se označuje jako prostoročasová vzdálenost (interval).

Speciální teorie relativity.

Prostoročas užívaný ve speciální teorii relativity je čtyřrozměrný, přičemž souřadnice "x", "y", "z" představují prostorové souřadnice a časová souřadnice je vyjadřována jako "ct", kde "c" je rychlost světla. Čtveřice souřadnic tvoří čtyřvektor. Všechny souřadnice (prostorové i časová) mají tedy prostorový rozměr (jejich jednotkou jsou metry).  Takto vytvořený čtyřrozměrný prostor je použitelný pouze tehdy, pokud vzdálenost v tomto prostoru je invariantní vzhledem k Lorentzově transformaci. To vyžaduje, aby vzdálenost mezi dvěma body tohoto prostoru byla definována jiným způsobem, než je obvyklé v euklidovském prostoru.  Doplní-li se časová souřadnice o imaginární jednotku, tzn. časovou souřadnici vyjádříme jako formula_1, lze vzdálenost vyjádřit vztahem Veličina formula_3 bývá také označována jako „lineární element“.  Takto definovaný prostoročas má euklidovský charakter označován se jako Minkowského prostor. Geometrie v Minkowskiho prostoročase však není euklidovská, ale pseudoeuklidovská.  Z hlediska přechodu od speciální teorie relativity k obecné teorii relativity je však vhodnější formulovat vzdálenost zavedením metrického tenzoru. Vzhledem k tomu, že Minkowského prostor není zakřivený, má metrický tenzor jednoduchý tvar kde formula_5, přičemž index 0 označuje časovou složku a indexy 1, 2 a 3 označují prostorové komponenty metrického tenzoru.  Místo uvedené metriky se často používá metrický tenzor s rozdílnou signaturou  Skalární součin dvou vektorů formula_7, formula_8 pak lze vyjádřit jako formula_9, kde bylo užito Einsteinovo sumační pravidlo. Výraz pro skalární součin lze použít i pro vyjádření vzdálenosti, tedy kde formula_11 označuje časovou souřadnici a formula_12 pro formula_13 označuje prostorové souřadnice.  Tento postup umožňuje využití prostředků Riemannovy geometrie. Vzhledem k tomu, že vzdálenost je indefinitní, označuje se tato geometrie jako pseudoriemannovská.  Každý bod Minkowskiho prostoročasu představuje prostoročasovou událost, čímž se vyjadřuje, že se nejedná pouze o prostorový bod, ale o bod prostoru vztahující se k danému časovému okamžiku. Vzdálenost mezi dvěma událostmi se označuje jako "prostoročasový interval (vzdálenost)".

Obecná teorie relativity.

V obecné teorii relativity se místo Minkowskiho prostoročasu používá Riemannův prostoročas, který může být obecně zakřivený a metrika je v něm charakterizována symetrickým metrickým tenzorem formula_14, který obecně není diagonální. Vzdálenost je pak vyjádřena jako  Přechod ke speciální teorii relativity lze zajistit položením Vzdálenost pak získá tvar

Rozdělení prostoročasových intervalů.

Prostoročasové vzdálenosti mezi dvěma událostmi lze rozdělit podle toho, zda je možné mezi oběma událostmi předat informaci prostřednictvím signálu šířícího se světelnou nebo podsvětelnou rychlostí.  Poznámka: To, zda je prostoročasový interval větší nebo menší než nula, je závislé na signatuře zvolené metriky. Množinu událostí, které mají od dané události "A" nulovou vzdálenost, označujeme světelný kužel. Ten rozděluje prostoročas na tři oblasti: absolutní minulost, absolutní budoucnost a relativní současnost. Absolutní minulostí označujeme ty události "B", které pro každého pozorovatele leží v minulosti události "A", absolutní budoucnost jsou pak události "B", které pro každého pozorovatele leží v budoucnosti události "A." Relativní současnost je tvořena událostmi "B", pro něž existují pozorovatelé, pro které jsou události "A" a "B" současné, pro některé jiné patří "B" do minulosti "A", pro ostatní patří "B" do budoucnosti "A".

Časoprostor nebo také prostoročas je fyzikální pojem z teorie relativity sjednocující prostor a čas do jednoho čtyřrozměrného kontinua. Čas hraje roli čtvrtého rozměru a je oproti zbylým třem prostorovým rozměrům význačný (například tím, že se v něm lze pohybovat jen jedním směrem). V obecné teorii relativity je časoprostor obecně zakřivený a má strukturu variety. Projevy zakřivení časoprostoru pozorujeme jako gravitaci.

时空(时间-空间,时间和空间)是一种基本概念,分别属于物理学、天文学、空间物理学和哲学。并且也是这几个学科最重要的最基本的概念之一。