2014年國際足協世界盃淘汰賽

Osmifinále.

Brazílie vs Chile.

Oba týmy se spolu střetly v předchozích sedmdesáti utkáních, včetně tří vyřazovacích fází na Mistrovství světa, když ve všech byla úspěšnější Brazílie (1962, semifinále: 4:2; 1998, osmifinále: 4:1; 2010, osmifinále: 3:0). Naposledy se obě mužstva utkala v přípravném zápase 19. listopadu 2013, kde Brazílie vítězným gólem Robinha zvítězila 2:1.  Utkání začalo ve vysokém tempu a oba týmy se pokoušely vstřelit úvodní branku. V prvním momentech zápasu byla aktivnější Brazílie, která ve 13. minutě otevřela skóre zápasu, když po rohovém kopu Neymara prodlužoval na zadní tyč Thiago Silva, kde vedl David Luiz souboj s chilským obráncem Gonzalo Jarou a od jednoho z těchto hráčů se míč odrazil do prázdné brány. Statistici uvedli jako střelce brazilského stopera. Hned po vedoucím gólu „kanárků“ začali Chilané více útočit a v 32. minutě se po špatném zpracování míče Hulka dostal k míči Eduardo Vargas, který jen lehce přihrál rozběhnutému Alexisi Sánchezovi, pro kterého už nebyl problém zakončit ke vzdálenější tyči a stav byl tedy 1:1. Brazilci si pak ještě do konce poločasu vytvořili několik dobrých příležitostí na skórování, ale ani jednu šanci nevyužili. V 55. minutě si po centru Marcela zpracoval míč Hulk a levou holení zakončil přesně k tyči, avšak hlavní rozhodčí utkání Howard Webb gól neuznal za úmyslné hraní rukou, což pak potvrdily i televizní záběry a brazilskému útočníkovi ještě navíc za tento prohřešek udělil žlutou kartu. Do konce utkání se pak už nic závratného nestalo a šlo se tedy do prodloužení. V něm měli více ze hry opět domácí hráči, ale paradoxně největší šanci měli Chilané. V poslední minutě prodloužení se ke střele dostal střídající Mauricio Pinilla, který ale v rozhodující moment trefil pouze břevno. V penaltách se po dvou neúspěších na obou stranách rozhodovalo v poslední sérii. Brazilec Neymar prokázal pevné nervy a po naznačení poslal chilského brankáře Claudia Brava na opačnou stranu, než střílel. Na poslední penaltu Chile se postavil Gonzalo Jara, který v ten moment musel proměnit, aby se pokračovalo dál. Po rychlém rozběhu ale trefil pouze tyčku Césarovi branky a Brazílie tak slavila postup do čtvrtfinále.

Kolumbie vs Uruguay.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích čtyřiceti zápasech, včetně duelu základní skupiny na Mistrovství světa ve fotbale 1998, v němž utkání skončilo smírně 2:2. Jejich poslední střetnutí proběhlo v kvalifikačním utkání na mistrovství světa 10. září 2013, kde brankami Édinsona Cavaniho a Christiana Stuaniho zvítězila Uruguay 2:0.  Uruguayský útočník Luis Suárez byl kvůli pokousání italského hráče Chielliniho suspendován do konce mistrovství světa.  Kolumbie vstupovala do utkání jako mírnější favorit a tuto roli plnila od první minuty. Ve 28. minutě si elegantně před vápnem zpracoval prsy míč James Rodríguez a z druhého doteku vypálil přesně pod břevno uruguayské branky. Touto trefou si Rodríguez uchoval obdivuhodnou bilanci, co zápas to aspoň jeden gól. Uruguayci se v celém zápase nedokázali prosazovat a pouze občasnými střelami z dálky nechávali vyniknout kolumbijského brankáře Davida Ospinu. V 50. minutě pak opět navýšila Kolumbie skóre, když úplně rozebrala soupeřovu obranu. Cuadrado v pokutovém území přiklepl hlavou míč Rodríguezovi, pro kterého už nebyl problém zasunout míč do odkryté branky. V zápase se pak už nic převratného nestalo a Kolumbijci tak mohli poprvé ve své historie slavit postup do čtvrtfinále na mistrovství světa.

Nizozemsko vs Mexiko.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích šesti zápasech, včetně základní skupiny na Mistrovství světa ve fotbale 1998, kde utkání skončilo remízou 2:2. Naposledy se oba týmy střetly při přátelském utkání 26. května 2010, kde dvěma góly rozhodl zápas ve prospěch Nizozemsko 2:1 útočník Robin van Persie. Mexický záložník José Juan Vázquez byl z důsledku nahromadění žlutých karet na tento zápas suspendován.  V tomto osmifinále byli v úvodu aktivnější Mexičané, kteří se také začátkem druhého poločasu ujali vedení 1:0, když se z dálky přesně trefil Giovani dos Santos. Nizozemci se probrali až poté, co trenér Louis van Gaal změnil rozestavení. Brankář Guillermo Ochoa držel proti Nizozemsku svůj tým dlouho za v naději na postup, ale Nizozemci v závěru dvakrát skórovali a do čtvrtfinále postoupili oni. Nejprve v 88. minutě napálil míč do brány neobsazený Wesley Sneijder a poté byl v nastaveném čase nařízen pokutový kop za střet Arjena Robbena s obráncem Rafaelem Marquezem, který proměnil Klaas-Jan Huntelaar. Robben upadl poněkud teatrálně, rozhodčí pískal. Mexiko bylo pošesté v řadě vyřazeno v osmifinále MS.

Kostarika vs Řecko.

Oba týmy se ještě nikdy předtím spolu nestřetly.  Týmy Kostariky i Řecka měly šanci na své historické maximum (Řecko už ho dosáhlo postupem do osmifinále MS, Kostarika byla jednou v osmifinále - na MS 1990 v Itálii). Balón se zpočátku držel více na kopačkách hráčů ze středoamerické země, Řekové hrozili z kontrů. Jeden z nich téměř skončil v síti, v 37. minutě zneškodnil nebezpečný hlavičkový pokus Salpingidise brankář Navas. Úvodní půle nepřinesla očekávanou ofenzivní kopanou, kterou se Kostaričané prezentovali v základní skupině D, hra byla z jejich strany opatrná, leckdy nepřesná. Skóre se pohlo až v 52. minutě kdy nenápadným šouráčkem k tyči skóroval Bryan Ruiz a dostal Kostariku do vedení. Portugalský kouč Řecka Fernando Santos zareagoval vysláním druhého útočníka Mitrogloua na hrací plochu. Další výrazný moment přišel v 66. minutě, kdy byl po druhé žluté kartě vyloučen Kostaričan Óscar Esaú Duarte Gaitán. Santos poslal do hry třetího útočníka Theofanise Gekase a Řecko začalo soupeře tlačit, nicméně vážnější šanci si nedokázalo vypracovat. To, že si soupeři musí dávat pozor na Řeky zejména v posledních fázích zápasu potvrdil v nastaveném čase Sokratis Papastathopulos, který nízkým koníčkem (střelou odraženou od země) vyrovnal na 1:1. A navíc Mitroglou mohl vzápětí rozhodnout, Kostariku zachránil opět Navas. Utkání šlo do prodloužení, v němž oslabení Kostaričané ubránili remízu 1:1. V následném penaltovém rozstřelu proměnili svůj pokus všichni kostaričtí fotbalisté, zatímco na druhé straně Navas vyrazil střelu Gekasovi, což znamenalo postup Kostariky do čtvrtfinále proti Nizozemsku.

Francie vs Nigérie.

Oba týmy se spolu utkaly pouze v jednom zápase a to v přátelském utkání 2. června 2009, kde zápas ve prospěch Nigérie rozhodl jedním gólem Joseph Akpala.  Hra byla od počátku velmi svižná, akce se přelévaly z jedné strany na druhou. Francie se nedokázala gólově prosadit, střelec Karim Benzema byl utopený pod hrotem. Nigérie byla nebezpečná. Francouzský trenér Didier Deschamps sáhl ve druhém poločase ke střídání, změnil taktiku a Francie si začala vytvářet tlak, který vygradoval dvěma góly v nigerijské síti. Nejprve Paul Pogba v 79. minutě využil zaváhání brankáře Enyeamy, který po centru nezasáhl míč, a hlavičkoval do odkryté brány. V nastaveném čase si v souboji s Griezmannem srazil míč do vlastní brány nigerijský bek Joseph Yobo. Francie po boji postoupila do čtvrtfinále.

Německo vs Alžírsko.

Obě mužstva se spolu střetla v předchozích dvou zápasech, včetně základní skupiny na Mistrovství světa ve fotbale 1982, kde utkání lépe zvládlo Alžírsko a vyhrálo 2:1.  Alžírsko postoupilo poprvé v historii do osmifinále, Německo jako bývalý trojnásobný mistr světa bylo v tomto střetnutí velkým favoritem. Němci měli vlažný vstup do zápasu, zatímco Alžířané hráli svižně a měli více nebezpečných situací. Islám Slimaní vstřelil dokonce v 17. minutě gól, ale rozhodčí jej neuznali pro ofsajd. Němečtí fotbalisté se vyrovnali v aktivitě soupeři až před koncem poločasu, kdy měli čistou šanci a několik střel na bránu. Skórovat ale mohli i Alžířané, tečovaný míč šel ale přibližně metr vedle tyče. Ve druhém poločase se Němci snažili kontrolovat míč a prokombinovat se do čisté šance. Alžírsko ale drželo kompaktní blok a fyzicky náročnou hrou dokázalo nejen odolávat, ale i vyrážet do rychlých brejků. Ty stíhal řešit v roli falešného stopera často i za hranicí vápna německý brankář Manuel Neuer pověstný svým výborným čtením hry. Ke konci hra gradovala, fotbalisté se nesnižovali ke zdržování a simulování. Němci zvýšili iniciativu a dostávali se v závěru do gólových příležitostí, alžírská obrana v čele s gólmanem Mbuhlim vydržela. Zápas skončil v normální hrací době bez branek. V úvodu 30-minutového prodloužení rozděleného na dvě části skóroval ekvilibristicky patičkou Němec André Schürrle. Němci v prodloužení získali převahu, kterou korunovali druhým gólem Mesuta Özila před koncem prodloužení. Hráči se vydávali na maximum a některé z nich chytaly křeče. Za Alžírsko vzápětí korigoval stav Abdal Džabú, ale víc fotbalisté ze severu Afriky nestihli a s turnajem se rozloučili. I tak dokázali vysoce favorizovaný evropský tým pořádně potrápit.

Argentina vs Švýcarsko.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích šesti zápasech, včetně základní skupiny na Mistrovství světa ve fotbale 1966, kde Argentina zvítězila 2:0. Naposledy se spolu utkaly 29. února 2012, kdy Argentina hattrickem Lionela Messiho zvítězila 3:1.  V tomto utkání byli v prvním poločase lepším týmem Švýcaři, dobře bránili největší hvězdu soupeře Lionela Messiho a sami hrozili z protiútoků. Velmi dobře hrál Xherdan Shaqiri. Ve druhém poločase se role obrátily, Argentina svého soupeře přehrávala a dostávala se do šancí. Švýcarská obrana ale pracovala dobře a utkání skončilo v normální hrací době 0:0. V prodloužení se zdálo, že střetnutí dojde do penaltového rozstřelu, ale ve 118. minutě chyboval ve středu hřiště Stephan Lichtsteiner. Míč získal Lionel Messi a pádil ke švýcarské bráně, kde přihrál Di Maríovi, ten střílel do protipohybu Diega Benaglia. Švýcaři už měli na odpověď minimum času, přesto se o ni pokusili. Do argentinského vápna se vydal i brankář Benaglio, který se dokonce dostal ke střele nůžkami (kop přes hlavu). A Švýcarsko mohlo vyrovnat, po centru hlavičkoval do tyče Blerim Džemaili, od ní se míč odrazil zpět k němu, ale hráč jej poslal těsně vedle té samé tyče. Poslední šanci na vyrovnání měl z přímého kopu Shaqiri, který napálil jen postavenou zeď a tímto utkání skončilo.

Belgie vs USA.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích pěti zápasech, včetně duelu základní skupiny na Mistrovství světa ve fotbale 1930, v němž utkání ovládlo USA poměrem 3:0. Bylo to vůbec jedno ze dvou prvních utkáních na mistrovství světa v celé jeho historii. Neoficiální přátelské utkání mezi oběma týmy bylo naplánováno na 12. června 2014 v São Paulu, ale z důvodu dopravní zácpy, kvůli slavnostním zahájení a začátku utkání byl zápas zrušen. Belgický záložník Steven Defour byl suspendován na tento zápas poté, co byl vyloučen v posledním utkání proti Jižní Koreji za faul na Kim Šin-uka.  Belgie před střetnutí neprohrála 13 soutěžních zápasů po sobě. Na šampionátu vyhrála všechna 3 utkání ve skupině o gól, přičemž všechny své 4 branky dala v posledních 20 minutách hry. V prvním poločase měl podle předpokladů herní převahu belgický tým, který byl v utkání mírným favoritem. Tu však nedokázal vyjádřit gólově, i díky několika zbrklým střeleckým pokusům Edena Hazarda z přehuštěného středu před americkým vápnem. Největší šance se zrodila hned v úvodních sekundách, kdy Divock Origi střílel na amerického brankáře Tima Howarda, který jeho pokus vyrazil na rohový kop. Poprvé na turnaji bylo utkání přerušeno kvůli vběhnutí fanouška na hrací plochu, pořadatelé se dlouho nenamáhali ho chytat. Poločas skončil bez branek. Ve druhé půli již měla Belgie enormní převahu, ale nedokázala ji zúročit, ať již kvůli vlastním spáleným příležitostem, či kvůli famóznímu výkonu Howarda. I toto utkání potvrdilo, že první kolo vyřazovací fáze se zcela liší od bojů v základních skupinách - je hodně vyrovnané, co se týče hry, tak i skóre. Zápas šel do prodloužení, v prvních 15 minutách dali Belgičané dva góly, když se nejprve obstřelem trefil Kevin De Bruyne a o pár minut později se z rychlého protiútoku prosadil střídající Romelu Lukaku. Zdálo se tedy, že je rozhodnuto. Nicméně Američanům se podařilo na začátku druhé patnáctiminutovky duel zdramatizovat po pěkném snížení Juliana Greena. V závěru byli aktivnější, vypracovali si šance, ale vyrovnat se jim již nepodařilo. Postup do čtvrtfinále proti Argentině slavili Belgičané.

Čtvrtfinále.

Francie vs Německo.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích dvaceti pěti zápasech, včetně tří vyřazovacích duelů na Mistrovství světa ve fotbale (1958, o 3. místo: Francie 6:3 Západní Německo; 1982 semifinále: Francie 3:3 (prod.) Západní Německo, Západní Německo vyhrálo 5:4 na penalty; 1986, semifinále: Francie 0:2 Západní Německo). Naposledy se spolu utkaly 6. února 2013, kdy Francie brankami Oliviera Girouda a Florenta Maloudy zvítězila 2:1.  V tomto zápase začali Němci aktivněji a odměnou jim byl časná branka v síti soupeře, po přímém kopu skóroval hlavou obránce Mats Hummels. V takticky vedeném střetnutí nadále zkušenější německé mužstvo nepouštělo mladý francouzský tým do mnoha šancí. V závěru sice mohl srovnat z úhlu Karim Benzema, ale brankář Manuel Neuer byl na místě a vytáhl zákrok rukavicí. Němci postoupili do semifinále na čtvrtém mundialu v řadě.

Brazílie vs Kolumbie.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích třiceti zápasech, včetně deseti Mistrovství světa ve fotbale, ale nikdy to nebyla ve finále. Naposledy se spolu střetly 14. listopadu 2012, kdy zápas góly Neymara a Juana Cuadrada skončil smírně 1:1. Brazilský záložník Luiz Gustavo byl z důsledku nahromadění žlutých karet na tento zápas suspendován.  Kolumbijci v zápase nepředváděli oku lahodící fotbal jako v předchozím průběhu mistrovství, jejich hra byla plná nepřesností a často byli pod tlakem soupeře. Naopak Brazílie se po nepříliš přesvědčivém výkonu proti Chile v osmifinále zvedla a předváděla kombinační hru. Dokázala se dostávat do šancí a po jedné z nich padl úvodní gól, Thiago Silva předskočil při rohovém kopu Sáncheze a hlavou skóroval. Druhý gól Brazilci přidali z přímého kopu, David Luiz skóroval z cca třiceti metrů přes zeď přesně do „šibenice“ kolumbijské brány. Brankář David Ospina plachtil vzduchem marně. Následně byla hra hodně rozkouskovaná, iniciativu sice přebrali Kolumbijci, ale nedokázali se vinou nepřesností dostat do finální fáze. Až v 78. minutě se to podařilo, brankář Júilo César fauloval ve vápně Carlose Baccu. Nařízený pokutový kop proměnil dosavadní nejlepší střelec šampionátu James Rodríguez, který si tak vylepšil bilanci na 6 vstřelených gólů. V závěru už bylo nad síly kolumbijského týmu dosáhnout vyrovnání a prodloužení. V závěru fauloval Neymara kolenem Juan Camilo Zúñiga a ten byl odnesen na nosítkách. Podle zpráv z nemocnice mu zlomil obratel, což by znamenalo konec jeho působení na mundialu.

Argentina vs Belgie.

Oba týmy se spolu střetly v předchozích třech utkáních, včetně dvou duelů na Mistrovství světa ve fotbale. Na šampionátu v roce 1982 vyhrála Belgie v základní skupině brankou Erwina Vandenbergha 1:0 a na příštím mistrovství v roce 1986 to Argentina Belgii vrátila, když v semifinále rozhodl zápas ve prospěch Argentiny dvěma góly Diego Maradona. Argentinský obránce Marcos Rojo byl z důsledku nahromadění žlutých karet na tento zápas suspendován.  Argentinci se v utkání ujali brzkého vedení pohotovou střelou k tyči vyslanou Gonzálem Higuaínem. Poté hráli svůj charakteristický fotbal, nikam příliš nespěchali a snažili se držet míč na kopačkách. Nezřídka i natahovali čas. Belgičané působili nesoustředěně, nedokázali se prosadit. Eden Hazard, který měl být hlavním tahounem ofenzivy na turnaji, byl téměř neviditelný. Utkání sporé na šance vyhrálo jihoamerické mužstvo, které si připsalo na šampionátu pátou výhru o jeden gól v řadě.

Nizozemsko vs Kostarika.

Obě mužstva se spolu ještě nikdy předtím nestřetla. Kostarický obránce Óscar Duarte byl suspendován na tento zápas, poté, co byl vyloučen v osmifinálovém utkání proti Řecku.  Zpočátku velmi opatrné utkání, kdy se oba celky oťukávaly. Časem získali převahu favorizovaní Nizozemci, kteří se zejména ve druhé půli dostávali i do čistých šancí. Většinu zneškodnil bravurně chytající brankář Keylor Navas, to, co nechytil, zastavila branková konstrukce. Kostarika se v závěru prakticky jen bránila nizozemskému tlaku v hlubokém obranném valu. Nerozhodlo se ani v prodloužení, a tak muselo přijít na řadu rozuzlení v penaltovém rozstřelu. Nizozemský trenér Louis van Gaal opět přišel s nějakým překvapivým tahem, tentokrát to bylo střídaní gólmanů, do nizozemské svatyně se na penalty postavil místo Cillesena Tim Krul (Cillesen dosud v kariéře nechytil ani jednu penaltu, Krul už dvě, navíc je větší a zabírá v bráně více místa). Tato taktika přinesla své plody, Krul vystihl směr všech kostarických pokusů a dva z nich zneškodnil. Nizozemští fotbalisté byli neomylní ve všech svých penaltových exekucích a „Oranje“ mohli slavit postup mezi nejlepší čtyři celky planety. Kostarika dosáhla postupem mezi osm nejlepších svého historického maxima.

Semifinále.

Brazílie vs Německo.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích dvaceti jedna utkáních, včetně finále Mistrovství světa ve fotbale 2002, které Brazílie díky dvěma gólům Ronalda zvládla poměrem 2:0. Naposledy se spolu utkaly 10. srpna 2011, kdy Německo vítěznou brankou Andrého Schürrleho zvítězilo 3:2.  Brazilský tým šel do zápasu znatelně oslabený: chyběl jednak kapitán a klíčová osoba brazilské obrany Thiago Silva, který byl na tento zápas suspendován pro nahromadění žlutých karet, tak elitní útočník Neymar, který utrpěl v minulém zápase po zákroku Kolumbijce Juana Zúñigy lehkou zlomeninu bederního obratle a turnaj pro něj skončil.  Zápas přinesl obrovské překvapení. Ačkoliv někteří experti předvídali vítězství Německa s odkazem na výše zmíněné oslabení Brazilců, nikdo neočekával tak totální zhroucení brazilského týmu, který byl před šampionátem pasován s nejnižšími kurzy na největšího favorita. Jestliže se Němci výrazně natrápili v osmifinále s Alžírskem a poté předvedli vyspělý taktický výkon ve čtvrtfinálovém zápase s Francií, tentokrát na hřišti absolutně dominovali. Obrana Jihoameričanů nedokázala účinně čelit pohledným kombinačním akcím Němců, kteří sázeli bezmocným Brazilcům jeden gól za druhým. V prvním poločase vstřelili čtyři góly během pouhých sedmi minut a po třiceti minutách zápasu vyhrávali 5:0. Defenziva Brazílie (dosud na turnaji opěvovaná) téměř neexistovala, dle některých odborníků až příliš postrádala svého vůdce Thiaga Silvu.  Při první gólové akci našel centr ve vápně neobsazeného Thomase Müllera, což je hráč, který dokáže tohle trestat. Ve 23. minutě se ve vápně Brazilců dostal k míči německý veterán Miroslav Klose, který na dvakrát překonal brazilského gólmana Césara. Za necelé 2 minuty to už bylo 3:0, když se po centru od Philippa Lahma z pravé strany prosadil z první Toni Kroos. Hned z další akce Německa ve 26. minutě těžil opět Toni Kroos, který se po pěkné kombinaci s Samim Khedirou prosazoval do odkryté branky. To ještě v prvním poločase ze strany Němců nebylo vše, protože po kombinační akci si vyměnil míč Khedira s Mesutem Özilem a prvně jmenovaný zakončoval do nechráněně Césarovi svatyně.  Na začátku druhého poločasu Němci polevili v koncentraci a Brazilci se dostali do několika šancí, ale pozorný brankář Manuel Neuer byl vždy na správném místě. Poté si uvědomili, že by se takový přístup nemusel vyplatit a vrátili se ke své hře. Do konce zápasu přidali ještě dva góly, když u obou byl střídající André Schürrle. V závěru v nastavení vstřelil alespoň čestný gól Oscar, který tak pokazil německému brankáři čtvrté čisté konto na šamionátu.  Německo nicméně dokonalo nevídanou potupu pro domácí tým, podpořenou navíc faktem, že Miroslav Klose sebral sdílené prvenství v počtu nastřílených gólů na světových šampionátech dalšímu Brazilci Ronaldovi a stal se se 16 góly nejlepším kanonýrem historie MS. Německý ostrostřelec se stal zároveň prvním hráčem, který si zahrál čtyři semifinálové utkání na světových šampionátech.  Konečný výsledek 7:1 byl vůbec největším vítězstvím v semifinále mistrovství světa. Dosavadní rekord drželo skóre 6:1, které v roce 1930 vyprodukovala Argentina, když porazila USA a v roce 1950 porazilo Západní Německo mužstvo Rakouska.  Dalším zajímavým faktorem bylo to, že Brazilci utrpěli první domácí porážku v soutěžním zápase od roku 1975, kdy v semifinále Copa América nedokázali porazit Peru a vůbec poprvé na mistrovství světa inkasovali sedm branek. Tento výsledek se rovněž stal nejtvrdší prohrou Brazilců v jejich historii a rovněž nejhorší porážkou domácího týmu z pořadatelské země.  Brazilský tým i národ vnímali výsledek jako strašlivou potupu, umocněnou tím, že se patrně jednalo o nejsledovanější fotbalový zápas v historii, na některých místech došlo po zápase k pouličním nepokojům a zapalování autobusů. Smutek a rozhořčení Brazilců posléze podpořil ještě fakt, že do finále postoupili jejich tradiční rivalové z Argentiny.

Nizozemsko vs Argentina.

Obě mužstva se spolu střetla v předchozích osmi zápasech, včetně čtyř duelů na Mistrovství světa ve fotbale (1974, skupinová fáze: Nizozemsko zvítězilo 4:0; 1978 finále: Argentina zvítězila 3:1; 1998, čtvrtfinále: Nizozemsko zvítězilo 2:1; 2006, základní skupina: utkání skončilo remízou 0:0. Trenér Argentiny Alejandro Sabella nebude moct pro tento zápas využít útočníka Ángela Di Maríu, který si ve čtvrtfinálovém zápase s Belgií poranil stehno. Naopak do sestavy Argentinců se může vrátit zpět Sergio Agüero, kterého trápil stejný problém jako Di Maríu a kvůli zranění zmeškal první dva zápasy vyřazovacích zápasů.  Utkání mělo opačný kontext oproti útočnému a otevřenému fotbalu v prvním semifinálovém duelu, německý gólostroj proti Brazílii (7:1) zřejmě zapůsobil i na taktiku obou týmů. Oba trenéři se hlavně zaměřovali na obranu, což hře nijak moc neprospívalo, protože se oba týmy nijak nehnaly do útočení. Největší šanci utkání měl na konci základní hrací doby Arjen Robben, který se po narážečce s Wesley Sneijderem objevil z úhlu sám před argentinskou brankou, ale v posledním možném okamžiku mu skluzem vypíchl míč Javier Mascherano. Za stavu 0:0 se šlo tedy do prodloužení. Nizozemský kouč Louis van Gaal disponoval už pouze jedním střídáním, které využil v 96. minutě, když za neviditelného Robina van Persieho vystřídal Klaase-Jana Huntelaara. Van Gaal tak nezopakoval překvapivý tah s nasazením náhradníka Tima Krula na případné penalty, který se mu v minulém utkání osvědčil. Toto rozhodnutí se mu později nevyplatilo. Po větším rozruchu, který předvedl argentinský útočník Rodrigo Palacio, když v zakončení nezvolil správné řešení se už v utkání nic závratného nestalo. Rozhodnout tedy musely až pokutové kopy. V nich Cillessena, který ve své kariéře dosud nechytil ani jednu penaltu, překonali všichni argentinští střelci. Naopak Romero, kterého Van Gaal přivedl v roce 2007 do Evropy a naučil ho chytat penalty, se blýskl dvěma úspěšnými zákroky. Ačkoli po pokusu Rona Vlaara (který byl v utkání bezchybný a dokázal eliminovat soupeřovy hráče), jehož střelu vyrazil, se nesoustředil na míč a začal divoce slavit. Balón spadl do vápna, zpětnou rotací nabral směr do brány a zastavil se na brankové čáře. Romero mohl zůstat pro smích. Branka by ale neplatila v případě, že se odraženého míče Vlaar podruhé dotkl. Ve třetí sérii neproměnil i Wesley Sneijder.  Po výsledku 4:2 postoupili do svého pátého finále Jihoameričané. Nizozemci si s nimi protáhli bilanci na 9 utkání v řadě bez prohry (porážka v penaltovém rozstřelu se ve statistikách uvádí jako remíza). Utkání mělo jeden historický milník, protože to byl první semifinálový zápas v historii světových šampionátů, který skončil bezbrankovou remízou.

O 3. místo.

Brazílie vs Nizozemsko.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích jedenácti zápasech, včetně čtyř duelů na Mistrovství světa ve fotbale (1974, semifinálová fáze: Nizozemsko zvítězilo 2:0; 1994 čtvrtfinále: Brazílie zvítězila 3:2; 1998, semifinále: remíza 1:1, Brazílie vyhrála 4:2 na penalty; 2010, čtvrtfinále: Nizozemsko zvítězilo 2:1. Naposledy se oba týmy utkaly 4. června 2011 v přátelském utkání, které skončilo smírně bez branek.  Návrat Thiago Silvy do brazilské sestavy pomohl, oproti semifinále inkasovala od Nizozemců jen tři góly. Ale byl to právě Silva, který hned ve druhé minutě zastavil nedovoleně rukou na hranici pokutového území Robbena, který by se řítil sám na brankáře. Silva měl být vyloučen a měl se kopat trestný kop, ale sudí byl milostiv, vytáhl jen žlutou a nařídil pokutový kop. Ten suverénně proměnil Van Persie a Jihoameričané prakticky začínali s jednogólovým mankem. Velice slabým hráčem byl David Luiz, ze kterého udělal Paris Saint-Germain FC před šampionátem nejdražšího obránce světa, když ho odkoupil z Chelsea FC za 50 milionů liber. Před druhým gólem hlavičkoval před bránu, kde číhal Daley Blind a pohodlně skóroval. Brazilští fotbalisté se také dostávali do šancí, ale nedokázali je proměňovat. Nizozemci si pohodlně dokráčeli pro bronzové medaile, když v závěru vstřelili ještě jeden gól po pěkné křídelní akci. Brazilci tentokrát prohráli pouze o třídu. Alžírští rozhodčí vyrobili v zápase nemálo nepřesností, např. špatně posoudili některé zákroky v pokutovém území.

Finále.

Německo vs Argentina.

Obě mužstva se spolu utkala v předchozích dvaceti utkáních, včetně dvou finálových duelů na Mistrovství světa ve fotbale, které v té době hrálo Západní Německo. Na šampionátu v roce 1986 zvítězila Argentina zásluhou branky Jorge Burruchaga 3:2 a na mistrovství 1990 to Německo Argentině oplatilo, když gólem Andrease Brehmeho z penalty zvítězilo 1:0. Naposledy se oba týmy utkaly 15. srpna 2012 v přátelském utkání, které Argentina vyhrála poměrem 3:1.  Finále mezi Německem a Argentinou nebylo chudé na zajímavé momenty, ty jen nebyly gólově zúročeny. Německá obrana několikrát zaváhala a dovolila argentinským útočníkům dostat se do šancí. Ty největší měli Gonzalo Higuaín v prvním a Rodrigo Palacio ve druhém poločase, ale oba selhali. Higuaína zradil kop, střela šla mimo tyče a Palacio se pokusil přelobovat vyběhnuvšího Neuera, ale také mimo. Příležitost měl i Lionel Messi. Na druhé straně měl největší šanci Benedikt Höwedes, po rohovém kopu hlavičkoval prudce do tyče, odražený míč sebral Romero. Argentinci hráli poměrně tvrdě, ze zápasu musel již v první půli odstoupit Christoph Kramer, pro něhož to byla premiéra na MS. Po střetu s obráncem utrpěl otřes mozku. Bastian Schweinsteiger byl také častým terčem ataků soupeře, po jednom zásahu protihráče se v jeho obličeji objevila krev. Stejně jako osmifinále Belgie–USA i toto střetnutí bylo narušeno vběhnutím diváka na hřiště. Trenér Joachim Löw sáhl ke střídání, která se mu vyplatila. Náhradníci Schürrle a Götze zařídili vítězný gól. André Schürrle se vydal na zteč podél levé lajny a dokázal nacentrovat přes dva bránící hráče, Mario Götze si v pokutovém území míč zpracoval a prostřelil z úhlu Romera. Argentina již s tímto stavem nedokázala nic udělat. Německý fotbalový svaz může přidat na německé dresy čtvrtou hvězdu za zisk dalšího titulu na MS (a prvního od roku 1990). Němci se zároveň stali prvním evropským týmem, který dokázal vyhrát šampionát pořádaný na jihoamerickém kontinentu.

Vyřazovací fáze mistrovství světa ve fotbale 2014 byla druhou a závěrečnou fází na Mistrovství světa po skupinové části. Začala 28. června 2014 osmifinálovým utkáním mezi Brazílii a Chile a skončila 13. července 2014 finálovým zápasem, který se uskutečnil na největším brazilském stadionu Estádio do Maracanã v Rio de Janeiru. Dva nejlepší týmy z každé skupiny (celkem 16) postoupily do vyřazovací fáze, kde následně hrály eliminačním stylem. Vítězové semifinálových utkání postupili do finále a na poražené čekal boj o 3. místo.

2014年国际足协世界杯淘汰赛于小组赛阶段结束后举行,淘汰赛于6月28日开始,7月13日结束,共包括16场比赛。最后一天将在里约热内卢的马拉卡纳体育场举行决赛。各个小组的前两名,总共16支球队将晋级淘汰赛,淘汰赛采用单败淘汰制。此外半决赛中失利的两个球队将参加三四名决赛,争夺世界杯季军。


Etymologie.

Jméno Mahidevran znamená "stále krásná", "ta jejíž krásná nikdy neuvadá" nebo "nejkrásnější všech dob". Jiný význam jména je "měsíc štěstěny." Jméno Gülbahar má dva významy - "gül" je v turečtině růže a "bahar" je v perštině jaro; tedy jméno je "jarní růže."

Tituly a status.

I když Mahidevran nebyla nejspíše nositelkou titulu Haseki, byla matkou prince, Şehzade Mustafy. Ten byl nejstarším synem sultána a nejpravděpodobnějším následníkem trůnu. Od toho se také odvíjelo její postavení v harému; podle tradic by měla být sultánova "Baş Kadın" (hlavní konkubína). To bylo druhé nejvyšší ženské postavení po Valide sultan (matce sultána). Nicméně byla nahrazena sultánovou favoritkou Hürrem, která Sulejmana okouzlila natolik, že Mahidevran už neměla žádnou jeho pozornost a od roku 1526 se jí přestal věnovat úplně. Ovšem i když se Hürrem stala sultánovou novou favoritkou a později i legální manželkou, Mahidevran stále byla matkou nejstaršího syna a stále byla považována za první manželku.

Původ a mládí.

O životě Mahidevran před vstupem do harému je toho známo málo. Spor je už o jejím původu; byla buď z Albánie nebo z Čerkesku.

Život se sultánem Sulejmanem.

Byla na seznamu sedmnácti žen z harému Sulejmana, když byl ještě guvernérem provincie Manisa; v té době nebyla ještě jeho souložnice, kvůli čemu společně s dalšími dvěma konkubínami dostávala 4 aspery denně, zatímco ostatní dostávaly 5. Mahidevran se později stala sultánovou favoritkou (nejspíše ve svých patnácti letech, když v roce 1515 porodila prince Mustafu). Možná porodila i druhého prince jménem Abdullah; ten je ale přisuzován Hürrem.  Když v roce 1520 zemřel sultán Selim I., Sulejman se přesunul do Konstantinopole, hlavního města Osmanské říše, společně se svou rodinou (resp. s ní a Mustafou). V roce 1521 přišel Sulejman o dva své syny; devítiletého Mahmuda a batole Murada. Mustafa se tedy stal nejstarším mužským potomkem sultána. Z Mahidevran se stala "Baş Kadın". V istambulském harému ale získala novou rivalku, Hürrem Sultan (v Evropě známou jako Roxelana), která se později stala sultánovou novou favoritkou. Podle dějepisce Bernarda Navagera však Sulejman velmi miloval Mahidevran i v době, kdy současně trávil čas s Hürrem. Ale od roku 1526 jí přestal věnovat pozornost a jeho favoritkou byla pouze Hürrem.  Hürrem porodila svého nejstaršího syna Mehmeda v roce 1521 a v roce 1524 dalšího syna Selima (budoucího sultána Selima II.), čímž se Mahidevranino postavení změnilo – byla nyní konkubína s pouze jedním synem. Napětí ve vztazích mezi těmito ženami byly zmírněny díky Valide sultan Hafse, sultánově matce. Podle zpráv historika Navagera rivalita vyvrcholila tím, že Mahidevran surově zbila Hürrem, což sultána rozhněvalo. Podle historika Necdet Sakaoğlu však jsou boje mezi Mahidevran, Hürrem, Gülfem a Hafsou příliš zveličovány a nejsou pravdivé. Mahidevran opustila Istanbul společně se svým synem, když odcházel do guvernátu, a dlela s ním až do jeho smrti v roce 1553. Poté odešla do Bursy, kde i zemřela.  Zmínky o tom, že Hürrem válčila i s jinou Sulejmanovou konkubínou, Gülfem, jsou diskutabilní. Hürrem sice nikdy neopustila palác s žádným ze svých synů, jak tomu bývalo zvykem, avšak zkazky o tom, že Hürrem používala čáry a magii, aby ovládla Sulejmana, jsou nepravdivé a fiktivní. Hürrem měla nezletilou dceru, která nemohla opustit palác až do svých šestnácti let a její nejmladší syn Cihangir byl od narození těžce nemocný; to byly důvody, proč Hürrem zůstala v hlavním městě, místo aby odešla s některým ze svých synů do místa jeho nového působiště (synové sultána po dosažení určitého věku byli postaveni do čela některé z provincií).  V roce 1533 nebo 1534 (přesné datum není známo) po odchodu Mahidevran do Manisy, se Sulejman s Hürrem oženil za doprovodu velkolepého formálního ceremoniálu, v důsledku toho Mahidevran již nebyla hlavní konkubínou.

Potomstvo.

Sulejman a Mahidevran měli spolu několik dětí:  Syn Mustafa, předpokládaný následník trůnu, byl na příkaz otce popraven za velezradu. Stalo se tak v září 1553 ve vojenském ležení v údolí Ereğli u Konye. Mustafova tajná korespondence s Peršany s jeho pečetí a podpisem "Sultán Mustafa" je dodnes uložena v archivu Topkapi. Historické prameny dokládají také nezdařený pokus části armády sesadit a izolovat Sulejmana v Dimetoce a dosadit Mustafu na trůn.

Odrazy v kultuře.

Postava Mahidevrán se objevila i v turecké historické telenovele Muhteşem Yüzyıl (česky Velkolepé století). Zde ji hraje německá herečka tureckého původu Asiye Nur Fettahoğlu. V tomto televizním zpracování se z Máhidevraniných děti objevuje pouze zmíněný Şehzade Mustafa.

Mahidevran také Mahidevran Gülbahar, původním jménem Rosne Pranvere (1498 – 3. února 1581 Bursa) byla manželka osmanského sultána Sulejmana I. Porodila mu několik dětí, mimo jiné i prince Şehzade Mustafu.

玛希德弗朗(;1500年-1581年2月3日)也被称为居尔巴哈尔苏丹,她是鄂图曼帝国苏莱曼一世的配偶,同时也是王储穆斯塔法皇子的生母。


Historie.

Společnost Tchibo založili Max Herz a Carl Tchilinghiryan v roce 1949. V roce 1953 začala společnost nabízet kávu obyvatelům německého Hamburku. V roce 1958 otevřelo Tchibo 77 obchodů po celém Německu a v roce 1965 mělo již 400 obchodů. Herzův syn Michael převzal vedení společnosti po smrti otce v roce 1965. Od roku 1991 se Tchibo soustředí na expanzi svých obchodů do zemí střední a východní Evropy.  Obchoduje i spotřebním zbožím různé povahy (elektronika, oděvy, potřeby pro domácnost...) Na vybraných trzích Tchibo také nabízí zprostředkování nákupu zájezdů, elektřiny, pojištění či mobilních služeb.

Tchibo v zahraničí.

Mezi exportní země patří Maďarsko, Polsko, Rakousko, Rusko, Česká republika, Slovensko, Švýcarsko, Turecko a Velká Británie.

Tchibo obchody.

Celkem provozuje Tchibo v České republice 38 obchodů. 36 obchodů se nachází v obchodních centrech a dva obchody jsou přístupné z ulice. Tchibo také spolupracuje například s obchodním řetězcem Kaufland, Albert či Globus. V těchto řetězcích najdeme tzv. Tchibo koutky, kde si zákazníci mohou koupit vybrané Tchibo produkty.  Tchibo obchody zachovávají stejné složení interiéru a služeb. Vybavení zahrnuje krom regálů/prodejní části i kávový bar s posezením. Na výběr jsou různé druhy kávy, dezerty a jiný sortiment (přístroje na přípravu kávy, doplňky, kolekce spotřebního zboží). První obchod v ČR byl otevřen v roce 2004 v Brně.

Koncept a způsob prodeje.

K základnímu konceptu společnosti Tchibo patří obměňování sortimentu na týdenní bázi. Každá nabídka má své téma a nabízí produkty jen na omezenou dobu. Zboží je vždy v prodeji nejdříve v e-shopu s předstihem pro držitele věrnostní karty TchiboCard a poté je dostupná v kamenných obchodech.  Tchibo má svůj stálý sortiment kávy v kombinaci s kávovým příslušenstvím a limitovanými edicemi kávy. Kromě tohoto stálého sortimentu nabízí Tchibo svým zákazníkům kávovary pod značkou „Cafissimo“. Všechny tyto produkty Tchibo nabízí ve svém e-shopu i v kamenných obchodech.

Udržitelnost a podpora.

Káva je vyráběna za odpovědných podmínek, má logo “Fairtrade” a “Rainforest Alliance” (Aliance deštných pralesů).Tchibo se také při výrobě zabývá ochranou životního prostředí a klimatu.  Tchibo pomáhá farmářům, kteří pocházejí z rozvojových zemí a pěstují kávu. Angažuje se i v produkci bavlny. Napomáhá zlepšit podmínky v továrnách v Bangladéši, kde probíhá produkce bavlny. Na své textilní výrobky Tchibo používá i biobavlnu. Tato bavlna má certifikát „Organic Content Standard“.  Kromě kávových výrobků se Tchibo věnuje i expertnímu dobrovolnictví a angažuje se v neziskových organizacích. V českých podmínkách podpořilo kavárnu s jídelnou Rettigovka v Litomyšli, kde vyškolilo tamní zaměstnance v přípravě kávy. Dále se společnost angažovala v pomoci obecně prospěšné společnosti Borůvka Praha, která provozuje podnik „Ta kavárna“, kde jsou zaměstnáváni tělesně postižení.

Věrnostní program a další.

TchiboCard.

Tchibo vyvinulo pro zákazníky systém věrnostních karet TchiboCard. Držitelé karty sbírají tzv. Věrnostní zrnka, která následně mohou směnit za nákup kávy, dezertů či jiného sortimentu. Za každých 10 Kč nákupu lze získat 1 Věrností zrnko. Držitelé TchiboCard mají přednostní přístup k novým nabídkám v Tchibo e-shopu, a to s pětidenním předstihem.

Tchibo aplikace.

Tchibo má i mobilní aplikaci, která vznikla v roce 2013 a usnadňuje nákup v Tchibo e-shopu. V aplikaci najdeme sekce: Obchod, Poukazy, TchiboCard a jiné. Aplikace je dostupná pro operační systémy Android a iOS.Vybrané zboží lze vložit do košíku a celý nákup je možné zaplatit přímo v mobilním zařízení zákazníka.

Tchiboblog.

V roce 2014 spustila společnost komunikační platformu s názvem Tchiboblog. Jedná se o blog, který je typem podobný obsahu časopisů o životním stylu. Blog se věnuje tématům jako například móda, styl, design, kulinářství apod. Přispívá do něho redakční tým složený i ze známých osobností. Články zde uveřejňuje například Klára Vytisková, zpěvačka kapely Toxique či zpěvačka Marta Jandová.

Tchibo GmbH je německý řetězec obchodů nabízejících kávu a kávové speciality. Tchibo je stoprocentně ve vlastnictví rodiny Herz ovládající rodinný holding Maxingvest (dříve Tchibo Holding AG). Společnost zaměstnává celosvětově více než 12 450 zaměstnanců ve více než 1000 obchodech a 26 000 prodejních místech. Centrála firmy je v Hamburku. Na českém trhu společnost Tchibo působí od roku 1991 pod názvem Tchibo Praha a nabízí široký sortiment kávových výrobků a dalšího zboží. Kromě samotné značky Tchibo k ní ještě patří i značky Jihlavanka a Davidoff Café. Vlastníkem společnosti Tchibo Praha je německá firma Tchibo GmbH (prostřednictvím Eduscho-Austria). V roce 2004 Tchibo uvedlo na český trh spotřební zboží, kromě kávy lze u společnosti koupit např. i oblečení a další produkty.

奇堡(德语:Tchibo)是一家德国连锁咖啡销售商,马克斯·赫茨(Max Herz)和卡尔·舒林-希尔阳(Carl Tchilling-Hiryan)于1949年在汉堡共同创立了这个品牌。而“奇堡”这个名字Tchibo就是由Tchilling(舒林)和德文bohne(咖啡豆)两个字结合而成。


Popis a pěstování.

Vietnamský koriandr je vytrvalá bylina, jíž se daří v tropických a subtropických oblastech v teplém a vlhkém klimatu. Za příhodných podmínek dorůstá výšky 15 až 30 cm. Vrchní strana listů je tmavě zelená s tmavohnědými skvrnami, spodní je zbarvená vínově. Rostlina se bohatě větví, rozvětvování je možné podpořit zaštipováním koncových částí. Je citlivá na chlad, při příliš vysokých teplotách může naopak vadnout.  Ve Vietnamu je možné ji najít divoce rostoucí i pěstovanou v kultivarech, v Evropě se jí venku dobře daří i v mírném pásmu, na zimu však vyžaduje přenos do vnitřní části obydlí. Dává přednost pěstování v dobře propustné půdě na plném slunci, na polostinném stanovišti také prospívá, mimo své přirozené prostředí však zřídkakdy kvete. Pro vegetativní množení je možné využít řízkování nebo odstřižení části rostliny, která ve vodě brzy zapustí kořeny.  Olej z rostliny obsahuje aldehydy jako kaprinaldehyd (28 %), dodekanol (44 %) a dekanol (11 %). Asi 15 % tohoto oleje tvoří seskviterpeny jako α-humulen a β-caryofylen.

Využití.

Použití v gastronomii.

V kulinářství je pro svou kořeněnou chuť hojně používanou rostlinou, do jídla se však přidává až těsně před podáváním, aby se zabránilo ztrátě typické chuti.  Rostlina je známá především jako součást Vietnamské kuchyně, kde se používá při přípravě zeleninových a kuřecích salátů, ale využívá se i v řadě dalších pokrmů (syrové letní rolky gỏi cuốn, polévky canh chua, bún thang nebo rybí kho tộ). Oblíbená je také jako přísada hột vịt lộn (oplodněné kachní vejce).  V kambodžské kuchyni se jí říká chi krasang tomhom (ជីរក្រសាំងទំហំ) a používá se při přípravě polévek, salátů a kambodžských letních rolek naem (ណែម).  V Malajsii a Singapuru jsou natrhané listy vietnamského koriandru natolik nedílnou součástí pálivé polévky s kokosovým mlékem laksa, že se vžilo její malajské jméno daun laksa, což znamená "list laksa".  V Laosu a některých částech Thajska se listy jedí v pokrmu larb se syrovým hovězím (laosky: ລາບ).  V Austrálii byla rostlina zkoumána jako zdroj silice známé jako "kesom oil".

Tradiční využití.

Vietnamskému koriandru se podle tradic připisují účinky, jež tlumí sexuální touhy. Ve vietnamštině existuje pořekadlo, jež zní "rau răm, giá sống" ("Vietnamský koriandr, syrové výhonky fazolí"), což odkazuje ke schopnosti této byliny snižovat libido, zatímco fazolové výhonky mají efekt opačný. Buddhističtí mnichové údajně tento koriandr pěstují v soukromých zahrádkách a často jej jedí, protože věří, že jim bude nápomocen při jejich životu v celibátu.  Rostlina také podporuje dobré zažívání, pomáhá proti zácpě a nadýmání, a také má účinky protizánětlivé a antibakteriální. Výluhy z koriandru efektivně působí proti akné, kožním zánětům a svědění.

Rdesno vonné ("Persicaria odorata") je vytrvalá rostlina z čeledi rdesnovitých ("Polygonaceae"), v Česku známá spíše pod názvem vietnamský koriandr nebo též pálivá máta. Ve vietnamštině se nazývá "rau răm". Roste planě v Jižní Asii, kde je hojně využívána v gastronomii jako koření a také v léčitelství. Do Evropy ji dovezli vietnamští emigranti v polovině 20. století.

越南香菜(学名:')又名越南芫荽、叻沙叶,是蓼科春蓼属的一种香料植物,在东南亚地区常会用它的叶子来烹调食物。


Námět a historie vzniku.

Námět opery "Lohengrin" vytvořil skladatel a libretista Richard Wagner v létě roku 1845 při pobytu v Mariánských Lázních. V té době prožíval zklamání ze svého předchozího díla, opery "Tannhäuser", která se dočkala jen průměrného úspěchu a později, po jejím přepracování, byla v Paříži provázena skandálem při uvedení v Opéra national de Paris.  Příběh bájného rytíře Lohengrina, který přichází do světa lidí, kde očekává pochopení, porozumění a důvěru, mu byl v té době velmi blízký. Při psaní libreta vycházel z eposu Wolframa von Eschenbach "Parzival", hlavně z jeho částí "Lohengrin", založené na "chanson de geste" z konce 12. století "Garin le Lorrain" a na pověstech o rytíři s labutí, která má svůj původ v starogermánských a valonsko-lotrinských pramenech. V eposu je ale jméno Garin le Loherain změněno na Lohengrin a vyprávění je spojeno s příběhy týkajícími se svatého grálu.  Partituru opery dokončil Wagner v roce 1848, ale za účast na květnovém povstání téhož roku byl vyhoštěn z vlasti a odjel do Švýcarska, čímž došlo k odkladu premiéry "Lohengrina" v Drážďanech. Premiérové uvedení opery "Lohengrin" ve Výmaru dne 28. srpna 1850 prosadil skladatel Ferenc Liszt, který též dirigoval orchestr "Staatskapelle" Dvorního velkovévodského divadla.

Obsah.

Místo a doba: Antverpy, první polovina 10. století

1. dějství.

"Louka na břehu řeky Šeldy" Německý král Jindřich Ptáčník shromažďuje posily do boje proti rozpínavým uherským vojskům, která právě vtrhla do říše. Přijíždí také do Brabantska, kde nachází zemi uprostřed mocenského boje o uvolněné místo po zemřelém brabantském vévodovi. Proti sobě stojí hrabě Friedrich z Telramundu podporovaný některými šlechtici a Elsa, dcera zemřelého vévody, kterou Telramund viní, že zabila svého bratra, aby se mohla stát brabantskou vévodkyní. To mu namluvila jeho žena Ortruda, která tvrdí, že viděla Elsu jak utopila svého bratra Gottfrieda v jezeře v lese a pak se vrátila domů sama. Ve skutečnosti Ortruda v lese, za pomoci zlých kouzel, uspala Elsu a jejího bratra začarovala v labuť. Elsa pak svého bratra marně všude hledala. Ortruda sama touží po moci a prostřednictvím svého muže Telramunda se chce stát brabantskou vévodkyní ona. Nenávidí Elsu, protože její otec porazil v boji Ortrudina otce, fríského knížete Radboda, a je ochotna zbavit se Elsy jakýmkoliv způsobem. Král nařizuje boží soud. Elsa vypovídá, že ve snu vídá krásného rytíře, který jí slibuje, že ji ochrání před bezprávím a po jejím boku se stane brabantským vévodou. Uvědomuje si zároveň svoji pošetilost a nabízí svoji ruku a vévodství tomu, kdo obhájí její čest. Když nikdo z přítomných na její nabídku utkat se s Telramundem nepřistoupí, klesá Elsa na kolena a modlí se k Bohu. V tom se na řece objeví člun tažený labutí a v něm stojí krásný rytíř ve stříbrném brnění, který jí nabídne pomoc. Vyzve Telramunda k boji, porazí ho, ale daruje mu život. Telramund je prohlášen za lháře a hrozí mu vyhoštění z Antverp. Elsa nabízí rytíři svoji ruku a titul vévody. Rytíř přijímá s jednou podmínkou - Elsa se ho nikdy nezeptá na jeho jméno, původ a místo, odkud přichází. Pak vyzná Else lásku a ona s radostí s jeho podmínkou souhlasí.

2. dějství.

"Schody hradního kostela, rytířský sál starého hradu, zahradní besídka pod Elsinou komnatou, schodiště před katedrálou" V noci Telramund s Ortrudou sedí v prostém šatě na schodech hradního kostela. Zatímco na hradě se bouřlivě oslavuje vítězství rytíře a chystá se jeho svatba s Elsou, Telramund s Ortrudou si navzájem vyčítají svoji prohru. Telramund lituje, že se neoženil s Elsou, jak si to přál starý vévoda. Tím si mohl ušetřit potupnou porážku a ztrátu cti. Ortruda viní Telramunda ze zbabělosti a radí mu, aby nazítří obvinil rytíře z temných kouzel, které mu dopomohly k vítězství nad Telramundem. Ortruda sama má plán, jak se vetřít do přízně Elsy a vzbudit v ní pochybnosti a nedůvěru. Když služebné řeknou Else, že v zahradě na ni čeká Ortruda a žádá o přijetí, šťastná Elsa zapomene na všechna příkoří a schází se schodů, aby přivítala Ortrudu. Ta jí lichotí, ale zároveň ji varuje, že když nezná jméno ani původ svého budoucího manžela, mohl by ji neznámý rytíř opustit tak rychle, jako se objevil. Vzbudit v Else pochybnosti se jí ale nepodaří.  Za svítání je Telramund veřejně dán do klatby a vyhoštěn z Antverp. Elsa je v doprovodu žen přiváděna do chrámu jako nevěsta. Zklamaná Ortruda žádá, aby při vstupu do chrámu měla přednost, protože, ač potrestána, je stále ještě šlechtičnou. Potom se dá do křiku, že nikdo vlastně neví, kdo je ten tajemný cizinec a proč nechce prozradit své jméno, původ a stav. Její křik přeruší až příchod krále, který přivádí rytíře ke svatebnímu obřadu. Vtom předstoupí Telramund, prohlásí boží soud za neplatný, obviní rytíře z čarodějnictví a žádá ho, aby řekl své jméno. Ten mu odpoví, že na to má právo pouze Elsa a ta se je v pravý čas dozví. Elsa mu ale plně důvěřuje, na nic se nevyptává, a svatební průvod vchází do chrámu.

3. dějství.

"Svatební komnata na hradě, břeh řeky Šeldy" Zaznívá svatební pochod "Sem v průvodu kráčejte již". Po slavnostním obřadu je Elsa se svým manželem uvedena do svatební komnaty na hradě. Elsa a její rytíř si poprvé o samotě vyznají lásku. Elsino štěstí ale kalí myšlenka, že svého milovaného nikdy nebude moci nazvat jeho pravým jménem. Rytíř se snaží zaplašit tyto její myšlenky, ale Elsin nepokoj se stupňuje. Trýzní ji strach, že jejich svazek nebude trvalý, že ji rytíř opustí a odejde do tajuplné říše, ze které přišel. Marně ji rytíř prosí a varuje. Elsa chce mít jistotu, i kdyby ji to mělo stát život, a vyřkne osudnou otázku.  V té chvíli vtrhne do komnaty ozbrojený Telramund se čtyřmi zbrojnoši. Elsa rychle podá rytíři meč a ten jednou ranou Telramunda zabije. Ostatní před ním padnou na kolena a Elsa tuší, že to je konec jejího štěstí, způsobený porušením slibu. Rytíř Elsu vyzývá, aby se připravila, že předstoupí spolu s ním před krále, kde rytíř odhalí svoji totožnost. V táboře na břehu řeky Šeldy je shromážděno brabantské vojsko kolem krále. Telramundovo mrtvé tělo na marách je přinášeno do tábora. Rytíř předstupuje před krále a vysvětluje okolnosti Telramundovy smrti. Potom vyjadřuje lítost nad Elsou, která nedodržela svůj slib, a odhaluje své tajemství. Jmenuje se Lohengrin, je rytířem Svatého grálu a přichází z tajemné říše svého otce Parsifala, sídlícího na hradě Montsalvat. Posláním těchto rytířů je, aby světem nepoznaní pomáhali nevinně ukřivděným. Pokud je ale odhalena jejich totožnost, nesmí dále zůstat mezi lidmi a musí se vrátit zpět do své říše. Elsino zoufalství je dovršeno, když Lohengin oznamuje, že kdyby Elsa dodržela svůj slib alespoň jeden rok, směl by s ní zůstat až do smrti a Svatý grál by jí vrátil jejího bratra.  Ke břehu se blíží člun s labutí a Ortruda jásá, že byl Lohengrin prozrazen a musí se vrátit zpět. Vítězoslavně oznamuje, že to ona, která zná stará pohanská kouzla, začarovala Elsina bratra Gottfrieda v labuť. Lohengrin se ještě naposledy vroucně modlí k Bohu, Ortrudino zlé kouzlo je zrušeno a na břehu stojí místo labutě Gottfried. Ortruda zdrcená nenávistí klesá k zemi. Lohengrin přistupuje ke Gottfriedovi, dává mu roh, prsten a meč a za jásotu davu ho prohlašuje brabantským vévodou, který provede své vojsko, po boku krále, do boje proti uherským dobyvatelům.  Pak nastoupí do člunu a z nebe se snáší bílá holubice, která táhne člun s Lohengrinem zpátky do říše jeho otce. Elsa, zármutkem bez života, klesá do náručí svého bratra.

Hudba.

"Lohengrin" spolu s operami "Prsten Nibelungův" a "Parsifal" patří k vrcholným dílům Wagnerovy operní tvorby. Jeho hudba je symfonická, koresponduje se scénou a není jen doprovodem podbarvujícím výkony pěvců, ale jejich rovnocenným, samostatným partnerem.  Richard Wagner ve svém operním díle "Lohengrin" porušil některé tradice a to zejména při komponování předehry. Předehra k opeře byla vždy samostatnou částí a tvořil ji souhrn hudebních motivů navozující atmosféru celého díla. Oproti tomu zde Wagner zkomponoval předehry k jednotlivým dějstvím jako přímý úvod do děje. Ukázkou toho je svatební pochod na začátku 3. dějství opery. Dále Wagner poprvé umístil orchestr do prostoru pod jevištěm. Publikum tak při poslechu hudby nebylo rušeno děním v orchestru a mohlo věnovat pozornost umělcům na jevišti.  V roce 1894 byl "Lohengrin" poprvé uveden v Bayreuthu a stal se pak opakovaně uváděným dílem na Bayreuthských hudebních slavnostech (Bayreuther Festspiele). Později však již nebyl tak často uváděn, protože Adolf Hitler se rád přirovnával k rytíři s labutí a opera "Lohengrin" byla, pro deklarovaný antisemitismus autora, přijímána ve světě s rozpaky. Nezměnil to ani fakt, že Richard Wagner měl řadu přátel mezi židovskými umělci (Hermann Levi, Lilli Lehmann a další).

Známé árie.

1. dějství: 2. dějství: 3. dějství:

Premiéry a další uvedení v českých zemích.

Premiéry:  Další uvedení (kromě ND Praha)

Lohengrin je romantická opera o třech dějstvích německého skladatele Richarda Wagnera, který je i autorem libreta. Vznikla v letech 1845–1848 a premiéru měla 28. srpna 1850 ve Dvorním velkovévodském divadle ve Výmaru. Jejím dirigentem byl skladatel Ferenc Liszt.

《罗恩格林》()是德国作曲家瓦格纳创作的一部三幕浪漫歌剧,脚本由作曲家本人编写。虽然剧中有历史成分(10世纪前叶的布拉班特),但其性质属于童话歌剧。歌剧灵感来源于中世纪沃尔夫拉姆·冯埃森巴赫的诗篇《提特雷尔》和《帕西法尔》(德文为',其拼法有别于瓦格纳的歌剧《帕西法尔》('))。瓦格纳在其遗作《帕西法尔》中再次采用了这两个诗篇中的故事。


Vývoj představ a výzkum.

Předvědecké představy.

Ve stoletích předcházejících vědeckotechnické revoluci byly představy o stvoření Země převážně náboženského charakteru. Tyto představy přetrvávají až dodnes, některé skupiny dokonce odmítají jakékoli vědecké důkazy.  Některé hinduistické pohledy trvají na tom, že vesmír se vytváří, zaniká a znovu se vytváří v cyklech. V hinduistické kosmologii je stanoven věk trvání vesmíru na 4,32 miliardy let (což představuje jeden den života Brahmy). Pak bude zničen a znovu stvořen. Podle Číňanů Země vzniká a zaniká ve 23-milionových ročních cyklech. Byzantský kněz Berassus zase ve 3. století př. n. l. předpokládal, že svět je starý asi 432 000 let.  Evropské představy byly mnohem konzervativnější. Arcibiskup James Ussher z Armaghu vypočítal v roce 1654 podle Bible a astronomických pozorování datum stvoření Země na 23. říjen 4004 př. n. l. Byzantský filozof, misionář a zakladatel slovanského písemnictví Svatý Cyril ve své veršované předmluvě ke Staroslověnský překladu Bible známé pod jménem Proglas čili Předmluva (je vůbec první literární památkou v staroslověnštině) uvedl dobovou představu o věku země s tím, že mluvil o sedmém tisíciletí. Sedmé tisíciletí vypočítal tak, že od stvoření světa (a Země) popsaného v Bibli, do narození Krista uběhlo 5 508 let; když se k tomu přičte 863 (rok příjezdu Konstantina a Metoděje na Moravu), vyjde 6 371 let, tedy 7. tisíciletí.  Několik lidí (hlavně Aristoteles) si představovalo, že Země je věčná.

První koncepty.

V 18. století se již přírodovědci pokusili určit stáří Země vědeckými metodami. Michail Lomonosov, považovaný i za zakladatele ruské vědy, byl jedním z prvních, kdo se pokusil vyřešit tento úkol. Věk Země odhadoval na pár desítek tisíc let.  Lomonosovova myšlenky byly až příliš spekulativní. V roce 1779 se Francouz Georges Louis Leclerc de Buffon snažil zjistit stáří Země pokusem. Sestrojil malý model s podobným složením jako Země. Tento model pomalu ochlazoval a vyšlo mu, že Země je stará 75 000 let.  Velmi málo přírodovědců si myslelo totéž. Většina předpokládala, že Země je věčná, nebo její vznik odvozovali od biblických představ. Ale, mnoho geologů studiem vrstev hornin přišlo na to, že Země se časem měnila. Tyto vrstvy občas obsahovaly zkameněliny neznámých organismů. V roce 1790 britský přírodovědec William Smith poukázal na to, že v různých vrstvách se nenacházejí stejné zkameněliny, což poukazovalo na to, že dané vrstvy nejsou stejně staré.  Někteří přírodovědci (mezi nimi i Smithův student John Phillips) použili tuto myšlenku k rekonstrukci historie Země, ale neuměli zařadit jednotlivé vrstvy na časové škále ani odhadnout jejich věk. V 1830 geolog Charles Lyell posunul tuto teorii dále, zapracoval do ní neustálé změny Země (erozi a tvorbu pohoří) a vytvořil novou teorii pojednávající o dějích na Zemi - uniformitarianismus.

První výpočty (fyziků, geologů a biologů).

V roce 1862 glasgowský fyzik William Thomson publikoval článek, v němž uvedl stáří Země mezi 20 až 400 miliony lety. Tento údaj zjistil z výpočtů časů potřebných k ochlazení roztavené kamenné koule rozměrů Země na pokojovou teplotu. S danými časy však byl problém, protože některé jevy trvaly podle odhadů mnohem déle.  Biologové byli ochotni akceptovat, že Země existuje pouze určitý čas, ale daná čísla se jim zdála příliš malá. Charles Darwin, který navrhl teorii o původu druhů, nebyl ochoten akceptovat ani 400 milionů let. Darwinův advokát Thomas Huxley napadl v roce 1869 Thompsonovy výpočty s tím, že jsou sice matematicky správně, ale vycházejí z nesprávných předpokladů, což se nakonec ukázalo jako správné tvrzení a Thompsonovy výpočty byly skutečně nesprávné. Další vědci (mezi nimi i německý fyzik Hermann von Helmholtz) se pokoušeli o korekci Thompsonových rovnic, ale všechny pokusy byly nepřesné, protože předpokládali pouze chladnutí, nepočítali s jinými zdroji energie.

Objev radioaktivity.

Počátkem 20. století byl Thomson povýšen za své zásluhy o rozvoj vědeckého poznání do šlechtického stavu a už jako lord Kelvin si byl jistý svou teorií, že Země není starší než 100 milionů let. Kelvin odvozoval věk Země od chladnutí žhavých železných koulí. Geologové, kteří tušili, že Země musí být starší, jen korigovali tato tvrzení. Někteří z nich se pokoušeli určit stáří Země na základě narůstání salinity mořské vody, tato měření však také nebyla přesná.  Zlom nastal, když francouzský chemik Henri Becquerel objevil v roce 1896 radioaktivitu. V roce 1898 jiní vědci Maria a Pierre Curie objevili radioaktivní prvky polonium a radium. Geologové velmi rychle pochopili, že radioaktivita jako proces generující energii je hlavním faktorem ovlivňujícím jejich výpočty věku Země.  Lord Kelvin však, bez ohledu na nové objevy, tvrdošíjně zastával své pozice a odmítal uznat, že by se mohl ve svých výpočtech mýlit. Proti jeho názorům se během jeho života nikdo neodvážil veřejně vystoupit, ale po jeho smrti v roce 1907 již bylo možné diskutovat o nových poznatcích.

Začátky radiometrického datování.

Pokračovatelé ve výzkumu radioaktivity (hlavně Ernest Rutherford) zjistili, že radioaktivní prvky se spontánně rozpadají na prvky s menším atomovým číslem a uvolňují při tom záření. Také zjistil, že rychlost rozpadu (nazývaná i poločas rozpadu) se u různých prvků liší.  Některé prvky se rozpadají rychle, jiné zase velmi pomalu. Uran, thorium a radium mají dlouhý poločas rozpadu, proto, na rozdíl od prvků s krátkým poločasem rozpadu, přetrvávají v zemské kůře. Ve skutečnosti se však radioaktivní prvky nerozpadají přímo na stabilní, ale jejich rozpad prochází přes několik mezistupňů (nazývaných také rozpadové řady). Na základě tohoto poznatku by se dalo určit stáří Země přepočítáním obsahu původních složek a jejich rozpadových produktů. Průkopníky v tomto směru byl sám Rutherford a mladý chemik Bertram B. Boltwood. Boltwood začal jako první popisovat jednotlivé rozpadové řady a Rutherford objevil, že alfa-částice produkované alfa rozpadem zůstávají uzavřené v horninách jako atomy helia. William Ramsay zjistil rychlost emise alfa částic a Rutherford deklaroval, že obsah helia v horninách vypovídá o jejich věku. Toto schéma bylo sice nepoužitelné, ale bylo krokem správným směrem.  Boltwood se zaměřil na dokončení své práce na rozpadových řadách. V roce 1905 zjistil, že konečným produktem rozpadu radia je olovo. Již dříve bylo známo, že samotné radium vzniká rozpadem uranu. Rutherford se přidal k jeho práci a navrhl, že rozpadová řada radium-olovo by se mohla použít k datování hornin. Boltwood uskutečnil datace 26 vzorků hornin a vyšly mu výsledky mezi 92 až 520 miliony let. Tato práce poukázala také na to, že ve starších vrstvách musí být větší obsah olova než v mladších. Daná teorie však nezahrnovala možnost, že olovo mohlo být z horniny v průběhu věků vylouhováno. Zlepšení techniky přineslo i opětovné definování věku daných vzorků: 250 milionů až 1,3 miliardy let.

Arthur Holmes a obhajoba radiometrického datování.

Po publikaci Boltwoodových měření se geologové začali zajímat o radioaktivitu. Samotný Boltwood však práce na datování hornin zanechal, věnoval se rozpadovým řadám.  V Rutherfordových měřeních obsahu helia pokračoval Robert Strutt až do roku 1910. Jeho student Arthur Holmes pokračoval ve výzkumu radiometrického datování na základě obsahu olova (heliovou metodu považoval za neperspektivní). Vypracoval metodické postupy pro analýzu hornin daným datováním. Určil i věk nejstarší horniny - 1,6 miliardy let (udělal však závažnou chybu v tom, že v době vzniku horniny předpokládal pouze výskyt uranu a ne i olova).  V roce 1915 se na scénu dostává objev izotopů chemických prvků. Geologové si mysleli, že nové objevy radiometrické datace jen zkomplikují.  Holmes pokračoval ve svých pokusech a jejich zdokonalování, i když jeho výsledky byly dlouho ignorovány. Až v roce 1921 byl odměněn plody svého úsilí. V tomto roce se uskutečnil mítink Britské asociace pokroku ve vědě, kde byla započata široká diskuse o využití radiometrického datování. I když mnoho geologů tvrdošíjně odmítalo pokusy o zanesení fyziky do jejich oboru, nakonec byla v roce 1926 na podnět Americké akademie věd založena komise na zjištění věku Země. Holmes, jako vědec dlouhodobě se zabývající touto problematikou, byl jmenován členem této komise a vypracoval řadu zpráv o činnosti komise.  Závěry komise byly, že radiometrické datování je spolehlivá metoda k získání údajů o věku hornin. Součástí zpráv byly i metodické postupy, jakož i reference o možných chybách.

Moderní radiometrické datování.

V současnosti je radiometrické datování uznávaná metoda pro zjišťování věku hornin. Bylo vypracováno přes čtyřicet různých metod, které se používají k dataci materiálů různého věku i složení. Zakládá se na srovnání obsahu radioaktivních izotopů a produktů jejich rozpadu s použitím známých poločasů rozpadu. Mezi nejčastější radiometrické metody datování věku hornin patří metody K-Ar a U-Pb, nebo v současnosti se rozvíjející metoda datování pomocí stop po štěpení U.

Stáří Země je přibližně 4,54 miliardy let s nepřesností jeho určení ± 70 milionů let (tedy větší než ± 1%). Toto číslo je kompromisem mezi věkem nejstaršího minerálu nalezeného na Zemi - zirkonu z Jack Hills v Austrálii a astronomy a planetology odhadovaného věku sluneční soustavy. Radiometrickým datováním zirkonu byl stanoven jeho věk na 4,4 miliardy let (± 8 milionů let). Porovnáním masy a svítivosti Slunce s řadou jiných hvězd se zdá, že věk celé sluneční soustavy nemůže být mnohem starší. Toto koresponduje s věkem Ca-Al inkluzí nalezených v meteoritech, které byly vytvořeny spolu se vznikem sluneční soustavy a jejich věk byl stanoven na 4,567 miliardy let, což určuje věk sluneční soustavy a indikuje horní hranici věku Země. Utváření Země akrecí částic tedy začalo brzy po vzniku těchto inkluzí a meteoritů. Jelikož čas akrece není přesně znám (různé modely se rozcházejí v milionech let), nelze ani přesněji určit stáří Země.

地球年龄是指自太阳系的形成与演化中吸积开始后至今所经历的地球历史时间,当今天文及地质学界理论和观测皆一致认为这个年龄介于45-46亿年之间。


Životopis.

Studium a divadlo.

Narodil se do medicínské rodiny, oba jeho rodiče byli lékaři. S hraním začínal ve svých 16 letech, když ztvárnil titulní roli v domácí hře "Faustus". Ve studiu se zaměřil nejprve na anglickou literaturu a poté herectví. Studoval na Central School of Speech and Drama Londýnské univerzity a mezi jeho studentskými rolemi byli např. Sky Masterson v muzikálu "Sázky z lásky" ("Guys and Dolls"), Demetrius ve "Snu noci svatojánské" či titulní postava v "Richardovi III." V lednu 2011 ještě jako student třetího ročníku dostal příležitost vycestovat s představením Bulgakovova "Černého sněhu" do Moskevského uměleckého akademického divadla (v roli Bombardova). Na podzim ztvárnil úlohu cizince v muzikálu "Soho Cinders", který uvedlo v premiéře 9. října 2011 londýnské Queen's Theatre. Od listopadu 2011 do ledna 2012 v Herefordském divadle Courtyard oživoval jako princ spící krásku v pantomimické inscenaci "Šípkové Růženky" a tutéž roli ztvárnil také o rok později (od září 2012 do ledna 2013) v Městském divadle v Darlingtonu. V únoru 2012 také vystoupil po boku Jackie Marksové v Lauderdale House.

Práce pro BBC.

V roce 2011 si odnesl zvláštní uznání za vynikající přednes prózy v talentové soutěži rozhlasové stanice BBC Radio Drama o Stipendium Carletona Hobbse a s BBC zůstal v příležitostném spojení i v dalších letech. Účinkoval jako Duncan v rozhlasové hře "Single, But Living Together" (SBLT), kterou v rámci cyklu Afternoon Drama odvysílala stanice BBC Radio 4 v premiéře 2. června 2011.  V prosinci téhož roku odvysílala televize BBC One k blížícím se 200. narozeninám Charlese Dickense třídílnou historickou minisérii "Great Expectations", adaptaci jeho románu "Nadějné vyhlídky". Tudor se zde objevil v nepatrné roli Estellina ctitele. Větší epizodní role ho čekala v mýdlové opeře "Doctors", která běží na BBC One už od roku 2000. Zahrál si v epizodě nazvané Turn Back Time, která měla jako 9. díl 15. řady premiéru 12. dubna 2013. Děj epizody se mimořádně vracel na začátek 80. let a retrospektivně popisoval první setkání doktorky Emmy Reidové s jejím manželem Samem i další vývoj jejich vztahu až k sňatku. Tudor zde hrál právě mladého Sama, jehož jinak v seriálu ztvárňuje už ve zralém věku Grant Masters.  Dosud poslední příležitost u BBC dostal v šestidílném dramatu "In the Club", které připravila BBC One do vysílání od 5. srpna 2014. Natáčení probíhalo od ledna téhož roku v Leedsu a okolí. Minisérie sleduje příběhy šesti párů, které v průběhu těhotenství dochází do rodičovského kurzu. Jasmin Sidhwa je jednou z nastávajících matek, jež si není jista, zda je otcem dítěte manžel Dev, nebo její expřítel Jack Moorhouse – v podání Willa Tudora. V září 2014 bylo ohlášeno pokračování druhou sérií, jejíž natáčení se mělo uskutečnit v roce 2015 opět v Leedsu. Možný výskyt Tudorovy postavy však nebyl potvrzen ani vyvrácen.

"Hra o trůny" a další.

Nejširší známosti dosáhl, když se připojil k představitelům výpravného fantasy seriálu "Hra o trůny" v produkci HBO. Ačkoli seriál vznikl podle knižní série George R. R. Martina, Tudorova postava Olyvar Frey byla nově připsána jen do seriálu. Jde o gay prostituta a špióna, který pracuje pro lorda Petyra „Malíčka“ Baeliše (Aidan Gillen). Objevil se poprvé v 5. díle 3. řady „Políbený ohněm“, kdy v explicitní scéně svedl Sera Lorase (Finn Jones), aby pro svého pána získal cennou informaci o Lorasově zamýšleném sňatku s Lady Sansou. Ve 4. řadě pak vede Baelišův nevěstinec, kde v 1. díle „Dva meče“ uvítá přišetšího prince Oberyna Martella z Dornu (Pedro Pascal) s jeho milenkou Elarií Písek (Indira Varma) a v 3. díle „Zbaveni okovů“ znovu hostí tuto dvojici, když si s Oberynem přijde promluvit Tywin Lannister (Charles Dance). Na londýnském setkání s fanoušky London Film and Comic Con v červenci 2014 Tudor prozradil, že se jeho postava má objevit i v 5. řadě seriálu.  S kolegy ze seriálu, Iainem Glenem a Debrou Wingerovou se setkal také v květnu 2014 při marockém natáčení dvoudílné minisérie "The Red Tent". Šlo o adaptaci knižního bestselleru Anity Diamantové z roku 1997, pod režijním vedením Rogera Younga a v produkci Sony Pictures. Středem příběhu je jedna z okrajových biblických postav – Dína (Rebecca Fergusonová), dcera Jákoba (Iain Glen) a Ley (Minnie Driver), a Tudor zde ztvárnil jejího bratra Josefa. Tvorba minisérie se připravovala od roku 2011 pro americký televizní kanál Lifetime. Recenzentka "The Hollywood Reporter" Allison Keeneová kritizovala Tudorovu roli jako příklad problematického obsazení bílého modrookého blonďatého Angličana do kladné postavy v kontrastu k obsazení osmahlých cizinců do rolí méně prominentních nebo záporných.  Následovala britsko-americká koprodukční minisérie televizních společností Channel 4 a AMC nazvaná prostě "Humans". Osmidílná sci-fi odehrávající se v paralelním světě vznikla adaptací švédského seriálu "Äkta människor" ("Real Humans") z roku 2012. Herečka Katherine Parkinsonová, známá z "Ajťáků", a Tom Goodman-Hill z "Pana Selfridge" zde ztvárnili pár, který si do domácnosti pořídil inteligentního robota „syntha“ v podání Gemmy Chanové. Tudorova robotická postava Odi se vyskytuje v šesti dílech. Seriál se vysílal od poloviny června 2015. V květnu 2016 bylo oznámeno, že se Tudor zúčastní natáčení dalších dílů i pro druhou řadu, připravovanou k vysílání ještě týž rok. Tak se i stalo.  Mezitím pracoval na čtvrté, závěrečné řadě seriálu "Pan Selfridge", která šla do vysílání televize ITV od ledna 2016. V ní ztvárnil postavu Franka Whitelyho, který obchodníkovi Selfridgeovi prodá obchodní dům Whiteley's.

Účinkování ve filmu.

Od roku 2014 se začal objevovat i na filmovém plátně. První příležitostí byla role staršího morojského studenta ve "", americké filmové adaptaci knižní série "Vampýrská akademie". Natáčení probíhalo od května do července 2013. Ještě předtím, na přelomu března a dubna 2013 natáčel v Dorsetu a Londýně režisér a scenárista Matthew Hammett Knott svůj celovečerní debut "Bonobo". Šlo o nízkorozpočtovou černou komedii o upjaté rozvedené matce, hledající svou dceru, která utekla z místa na prestižní univerzitě k pochybné komunitě hipíků, vyznávajících principy chování šimpanzů bonobo. Will Tudor si ve snímku zahrál roli Tobyho.  Po snímku "Tomorrow" režisérky Marthy Pinson o zapojování veterána z Afghánistánu do společnosti, v němž hrál Tristana, se Tudor v prosinci 2016 zúčastnil natáčení filmu režisérky a scenáristky Ammy Asante "Where Hands Touch" o rasově smíšeném vztahu důstojníka SS s černošskou dívkou.

Will Tudor, celým jménem William James Sibree Tudor (* 11. dubna 1987 Londýn), je britský divadelní a televizní herec. Účinkoval v různých anglických divadlech a pracoval pro BBC i HBO.

威尔·图德(英语:William James Sibree Tudor,1987年-4月11日)是英国的一位演员。他最出名的是他在HBO系列游戏《冰与火之歌:权力游戏》中担任Olyvar的角色,从第3季到第5季。他还出演电视迷你剧《红色帐篷》和Channel 4/AMC电视剧《Humans》 。他在Freeform的系列影集《暗影猎人》饰演赛巴斯汀·维拉克/乔纳森·摩根斯坦。


Integrace rychlostní rovnice.

Mějme obecnou reakci  formula_1  kde A jsou reaktanty a P jsou produkty. Její rychlostní rovnice je  formula_2  kde diferenciální člen vyjadřuje rychlost reakce jako velikost změny koncentrace reaktantů, "k" je rychlostní konstanta, c je koncentrace reaktantů a n je řád reakce.  Zintegrováním této rovnice za daných počátečních podmínek dostaneme funkci okamžité koncentrace na čase.  formula_3  formula_4  formula_5  Dosazením počátečních podmínek získáme formula_6  formula_7  To se nám může hodit při určování řádu reakce z experimentálních dat.

Určování řádu reakce.

Na určování řádu reakce lze jít několika způsoby.

Integrální metoda.

Tato metoda je založená na porovnávání integrované rychlostní rovnice s experimentálními daty: po dosazení původní a okamžité koncentrace se spočítají ostatní parametry a metodou pokus-omyl se zkouší, která funkce – který řád – na reakci nejlépe sedí. Za účelem zjednodušení se integrované rychlostní rovnice linearizují.

Metoda poločasů.

Pro tuto metodu je nejprve nezbytné odvodit závislost poločasu reakce na jejím řádu.  formula_7  Za uplynutí poločasu se počáteční koncentrace zmenší na polovinu.  formula_9  formula_10  formula_11  Dále je třeba znát dva poločasy při různých počátečních koncentracích. Dosazením těchto dat do obecné závislosti (viz výše) vzniknou dvě rovnice o dvou neznámých.  formula_12  formula_13  Neznámá "k" se odstraní podělením těchto dvou rovnic, zlogaritmováním pak vyjde vztah pro "n".  formula_14  formula_15  Výhodou této metody je, že pomocí ní lze ohodnotit i reakce s neceločíselným řádem.

Řád reakce je číslo, které určuje, jakým způsobem závisí rychlost na koncentraci. Určujeme řády dílčí vždy vůči jen některým reaktantům a řád celkový, který je součtem všech dílčích řádů vůči jednotlivým reaktantům.

反应级数(英语:Reaction order),为化学反应速率方程中,反应物浓度的指数总和。


Dějiny oboru.

Za prvního kunsthistorika bývá uváděn Xenokrátes ze Sikyónu, neboť jeho myšlenky cituje Říman Plinius starší, který ve svém díle "Naturalis Historia" věnoval psáže dějinám řecké plastiky a malby. Také Plinius tak může být vnímán jako první kunsthistorik, neboť se jako první výtvarnému umění věnoval koncepčně, písemně a jeho dílo se zachovalo. Obzvláště dobře známý je Pliniův popis technik používaných malířem Apellésem.  Podobný, i když nezávislý vývoj, lze vysledovat v Číně 6. století, kde byl vytvořen kánon nejlepších umělců místními úředníky znalými kaligrafie (z ásadě samotnými malíři). O umělcích a způsobech jejich práce psal také čínský autor Sie Che v knize "Záznam o klasifikaci starých malířů" a zejména její předmluvě "Šest zásad malby".  Dalším klasikem kunsthistorie se stal v éře renesance toskánský autor Giorgio Vasari, který sepsal slavné dílo "Životy nejvýznačnějších malířů, sochařů a architektů". Vasari se soustředil jako první na vývoj umění, na to, jak se malíři a styl ovlivňovali. Vasari se ovšem nevyhýbal osobnímu přístupu, mnozí malíři, o nichž psal, byli jeho současníci a osobní známí. Vasariův způsob psaní o umění byl nesmírně vlivný a sloužil jako vzor pro mnohé následovníky - můžeme jmenovat Karla van Mandera a jeho "Het schilder-boeck" ("Malířskou knihu") vydanou roku 1604, která je dnes stejně cenným zdrojem informací o vrcholném umění nizozemském (a částečně německém), jako je Vasari cenným (a často jediným) zdrojem informací o umělcích renesanční Itálie. V Německu podobnou práci vykonal Joachim von Sandrart zejména svou prací "Teutsche Academie der edlen Bau-, Bild und Malereikünste", jež vyšlo mezi lety 1675 a 1679. Ve Španělsku pak Antonio Palomino, autor knihy "El Parnaso español pintoresco laureado" ("Život a práce nejvýznamnějších španělských malířů", 1724). V Anglii se o stejný výkon pokusil William Aglionby, který v roce 1685 vydal "Painting Illustrated".  Vasariho způsob pojímání dějin umění převládal až do 18. století, kdy se objevila první kritika takového přístupu.Na jejím čele stál Johann Joachim Winckelmann (1717-1768). Kritizoval Vasariho „kult umělecké osobnosti“. Winckelmanna zajímaly souvislosti, nikoli charismatický umělec. Položil tím také základ umělecké kritice. Klíčovými pracemi byly "Gedanken über die Nachahmung der griechischen Werke in der Malerei und Bildhauerkunst", kterou publikoval v roce 1755, krátce předtím než odešel do Říma, a "Geschichte der Kunst des Altertums", již publikoval v roce 1764, v níž se také poprvé objevuje pojem kunsthistorie v dnešním smyslu. Winckelmann ve svých dílech kritizoval nabubřelost barokních a rokokových forem a pomáhal probojovávat antikou ovlivněný neoklasicismus. Winckelmann byl prvním, kdo se pokusil rozdělit dějiny umění do určitých period a dát je do souvislosti se „zbylými“ dějinami, ať už politickými, filozofickými, nebo technologickými. Winckelmannovy práce učinily rovněž umění předmětem filozofické spekulace a postavily německojazyčnou oblast nadlouho do čela kunsthistorie.  Winckelmann byl živě čten básníky Johannem Wolfgangem Goethem a Friedrichem Schillerem, oba začali po jeho vzoru psát o dějinách umění. Z filozofů na Winckelmanna reagoval Immanuel Kant svou prací "Kritik der Urteilskraft" z roku 1790 a Georg Wilhelm Friedrich Hegel svými "Přednáškami o estetice". Ovlivněn právě Hegelem formuloval Karl Schnaase ve své práci "Niederländische Briefe" zásady kunsthistorie jako na filozofii nezávislé vědní disciplíny. Pokusil se je realizovat zejména v práci "Geschichte der bildenden Künste", jež byla prvním pokusem o syntetické dějiny umění od starověku po renesanci. Stejný úkol se pokusil vládnout Franz Theodor Kugler v díle "Handbuch der Kunstgeschichte".  S nástupem nacionalismu na počátku 19. století se objevily snahy popisovat umění v národním kontextu. Dějiny národních umění měly sloužit k vzestupu národního sebevědomí a někdy i formování národní identity (tato tradice je silná obzvláště v Rusku). Nutno ovšem říci, že tento aspekt byl v kunsthistorii přítomen od počátku - již Vasari krom jiného toužil svou prací dokázat, že florentské umění je to nejdokonalejší ze všech.  Dalším klasikem oboru se stal Švýcar Jacob Burckhardt (1818-1897). Ten se věnoval především renesančními italskému umění, a to již ve svém populárním „turistickém průvodci“ "Der Cicerone: Eine Anleitung zum Genuss der Kunstwerke Italiens", tak serióznějšími knihami "Die Kultur der Renaissance in Italien" ("Renesanční kultura v Itálii") z roku 1860 či "Geschichte der Renaissance in Italien" ("Dějiny renesance v Itálii") z roku 1867. Později se věnoval umění starořeckému ("Griechische Kulturgeschichte").  Burckhardtovým žákem na univerzitě v Basileji byl Heinrich Wölfflin (1864-1945), který představil vědecký přístup k dějinám umění. Za prvé se pokoušel studovat umění pomocí psychologie, zvláště za pomoci prací Wilhelma Wundta. Tvrdil, že základem veškeré estetiky je lidské tělo. Architekturu tak například hodnotil podle toho, jak moc čelo domu připomíná lidský obličej. Za druhé představil myšlenku srovnávacího studia. Srovnání jednotlivých obrazů mezi sebou dokázalo rozlišit styl. Tuto koncepci rozvinul především v práci "Renesance a baroko". Jeho dílo je prvním vážným pokusem napsat dějiny stylů. Naopak ho vůbec nezajímali umělci a jejich osobnosti. Navrhl vytvoření „dějin umění bez jmen“. Třetím předmětem jeho zájmu byl „národnost stylu“. Velmi toužil odpovědět na otázku, zda existuje například inherentně „italský“ či „německý styl“. Tento směr svých úvah rozvinul nejvíce v monografii Albrechta Dürera. K Wölfflinovým přímým žákům patřili Jakob Rosenberg a Frida Schottmullerová.  Méně bezprostředně na Wölfflina reagovali představitelé takzvané Vídeňské školy, která se počala v 19. století rozvíjet na Vídeňské univerzitě, a stala se zdaleka nejvlivnější kunsthistorickou školou své doby. V první generaci Vídeňské školy dominovaly Alois Riegl a Franz Wickhoff. Typickou pro ně byla tendence přehodnocovat zanedbávaná nebo upozaďovaná období v dějinách umění. Riegl a Wickhoff oba rozsáhle psali o umění pozdního starověku, který před nimi byl považován za období úpadku a odklonu od antického ideálu. Riegl také přispěl k docenění baroka. Druhou generaci Vídeňské školy představoval český rodák Max Dvořák a dále Julius von Schlosser, Hans Tietz, Karl Maria Swoboda či Josefa Strzygowský.  Termín „Druhá vídeňská škola“ (nebo „nová vídeňská škola“) se obvykle týká následující generace vídeňských učenců: Hanse Sedlmayra, Otty Pächta a Guida Kaschnitze. Tito autoři se ve třicátých letech 20. století vrátili k práci první generace, obzvláště k Rieglovi a jeho pojetí „Kunstwollen“, a pokoušeli se na jejím základě rozvinout plnohodnotnou umělecko-historickou metodologii. Druhá vídeňská škola však byla poznamenána některými rasistickými excesy (zvláště Sedlmayrovými) a také Sedlmayrovým členstvím v nacistické straně. To však nebyl znak celé této školy: například Pächt však byl Žid, který byl nucen opustit Vídeň v roce 1930 právě kvůli útokům na svou rasu.  Významná škola vznikla ve 20. letech 20. století také v Hamburku. Nejvýznamnějšími jejími představiteli byli Erwin Panofsky, Aby Warburg a Fritz Saxl. Jejich terminologie se stala velmi vlivnou - například pojem „ikonografie“ a „ikonologie“. Panofsky zpočátku navazoval na Riegla, ale nakonec se vydal jiným směrem, tedy právě ke zkoumání „ikonografie“, tedy souvislostí mezi obrazy a texty své doby. Warburg v Hamburku shromáždil působivou knihovnu. Pod Saxlovou záštitou byla tato knihovna později přeměněna na výzkumný ústav, spojený s Hamburskou univerzitou. Saxl a Panofsky jako Židé však museli ve 30. letech Hamburk opustit. Saxl se usadil v Londýně, kde založil Warburgův institut. Panofsky se usadil v Princetonu na Institutu pro pokročilá studia. Tím se německý kunsthistorický duch a tradice přenesly do anglicky mluvícího akademického prostředí a „iniciovaly“ ho. Panofskyho metodologie určila zejména vývoj amerických studií dějin umění.  Studium umění ve 20. a 30. letech ovlivnila také psychoanalýza. Již její zakladatel Sigmund Freud se umění rád věnoval, podobně nevyhnutelně jeho žáci, zvláště Carl Gustav Jung se svou teorií archetypu, jež k aplikaci na umělecká díla přímo vybízí. Freud i Jung ovlivňovali i umění samotné a jeho sebereflexi - Freud široce známým způsobem ovlivnil Bretonův a Dalího surrealismus, Jungovy myšlenky byly obzvláště populární u amerických abstraktních expresionistů ve čtyřicátých a padesátých letech (Jackson Pollock vytvořil sérii kreseb, které bezprostředně doprovázely jeho terapie u jungovského analytika Josepha Hendersona). Na poli kunsthistorie samé se psychonalýzou inspiroval například Laurie Schneider Adams, který napsal populární učebnici "Art Across Time" a knihu "Umění a psychoanalýza". Také feministická historičky umění Griselda Pollocková a Rosalind Kraussová čerpají z psychoanalýzy, ovšem spíše z učení francouzského psychoanalytika Jacquese Lacana či lacanovské sémiotičky Julie Kristevy.  Ve 20. století se ovšem rozvinul i feministický pohled na dějiny umění, který nečerpá z psychoanalýzy.Známý je v této souvislosti například esej Lindy Nochlinové „Proč nebyly ženy velkými umělci?“. Hovoří o systematickém vyloučení žen z umění, prohlašování úspěšných žen v umění za anomálii, která se nemůže stát modelem pro následný úspěch. Mary Garrardová a Norma Broudeová se pak na základě tohoto impulsu věnovaly „dějinám ženského umění“ systematicky.  V polovině 20. století se kunsthistorie začala také více inspirovat marxismem (a obecněji sociologií). Jejich cílem bylo ukázat, jak umění interaguje s mocenskými strukturami ve společnosti. Možná nejznámějším marxistou na poli kunsthistorie byl Clement Greenberg, který přišel na konci třicátých let v vlivným esejem "Avantgarda a kýč". Greenberg v něm prohlašoval, že avantgarda vznikla jako vzpoura proti spotřebitelské společnosti (Greenberg si přivlastnil německé slovo „kitsch“, aby popsal tento konzum, konotace tohoto pojmu se však časem trochu změnily). Avantgardní a modernistické umění je pro něj jediným možným způsobem, jak se vzepřít kultuře produkované „kapitalistickou propagandou“. Greenberg později prováděl rozsáhlou a dosti vlivnou kunsthistorickou kampaň za uznání abstraktního expresionismu. K dalším marxistickým teoretikům patřil Arnold Hauser, který se ve svých Sociálních dějinách umění pokusil ukázat, jak se „třídní vědomí“ promítlo do různých uměleckých období. Jeho brutální generalizace jsou někdy nazývány „vulgárním marxismem“. Ten byl vytlačen z marxismu zejména pod tlakem Frankfurtské školy (Theodor W. Adorno, Max Horkheimer) po jejím příchodu do USA. Na tu navazoval třeba T. J. Clark.  Kunsthistorii 20. století ovšem silně ovlivnila také sémiotika, zejména v podání Ferdinanda de Saussure, Rolanda Barthese a Charlese Sanders Peirce. Sémitotické dějiny umění se snaží odhalit hlubší významy v uměleckých dílech (což u sémiotiky znamená významy kolektivnější). Sémiotický přístup k dějinám umění se pokusil uplatnit zejména Meyer Schapiro. Podle něj lze význam uměleckého díla pochopit jen tím, že srovnáváme - například frontální a boční pohled, nebo pohled celkový a pohled jen na část díla. Dalším z takto inspirovaných autorů byl Alex Potts, který sémioticky přistoupil například ke slavnému obrazu Mony Lisy. Podle určité linie sémiotické kunsthistorie je význam díla dán jen a pouze kontextem, nebo dokonce jen příjemcem, autor na něj nemá vliv (uplatnění Barthesova konceptu smrti autora). Tento přístup zastávala například Rosalind Kraussová v eseji "Ve jménu Picassa". Odsuzovala umělecký „monopol na význam“ a trvala na tom, že význam může být odvozen pouze z historického a sociálního kontextu. Mieke Bal pak argumentoval, že význam neexistuje, dokud není obraz pozorován divákem.  Zvláštním oborem kunsthistorie se na konci 20. století stala tzv. muzeální studia. Ta se snaží dějiny umění pochopit na základě toho, jak bylo umění podporováno, financováno, sbíráno, vystavováno.  Nový materialismus se zase zaměřuje na zkoumání materiálů a technik používaných k vytváření děl s pomocí nejmodernější technologie - populárním je zejména prosvěcování starých obrazů infračervenými a rentgenovými paprsky, díky nimž jsou vidět starší náčrty, z nichž lze interpretovat, jak se rodily a postupovaly tvůrcovy umělecké záměry. Pokročilá dendrochronologie či radiokarbonové datování samozřejmě umožnilo určit přesnější stáří nebo dokonce autorství řady děl.  K nejsoučasnějším přístupům kunsthistorie patří tzv. teorie věcí, teorie síťových her a objektově orientovaná ontologie.

Dějiny umění, případně kunsthistorie (z němčiny) je vědní obor zabývající se dějinami výtvarného umění. K oborům tohoto umění patří tradiční malířství, sochařství, architektura a umělecké řemeslo; nové formy moderního umění zdůrazňující kontext a tvůrčí proces rámec čistě výtvarného umění často přesahují. Ostatními uměleckými obory se zabývají dějiny literatury, divadla, filmu ap.

美术史是有关艺术作品的历史发展及其风格的研究,风格可能包括其艺术类型、设计、形式及风格 (视觉艺术)等。它也研究和描述美术在其当时和当地的美术感和世界观条件下的文化作用以及艺术家的创作过程。美术史一般研究的对象会包括绘画、雕塑及建筑,也会包括陶瓷、家具及其他装饰艺术。


Historie.

Dějiny ostrova souvisí s dějinami blízké Kréty. V zálivu Mirabello, v nemž ostrov leží, zřídili nejprve pevnost Benátčané, do jejichž vlastnictví ostrov přešel ve 13. století. Byla považována za nedobytnou, zajímavostí však je, že stavba pevnosti stojící dnes na ostrově se datuje až k roku 1579. Je tedy možné, že pevnost existovala již dříve a Benátčanům poskytovala dostatečnou ochranu. Mýtus o nedobytnosti vyvrátili až roku 1645 Turci, kteří po obležení Kréty ostrov nakonec dobyli i s blízkou Spinalongou. Dobytí ostrova jim však trvalo celkem neuvěřitelných 70 let. V opuštěné pevnosti si turecké obyvatelstvo zřídilo své příbytky a obživou jim bylo pašování. O výnosu černého trhu dokládá také enormní nárůst obyvatel ostrova až do roku 1898, kdy se ostrov opět dostal pod krétskou správu.  Většina z téměř tisícovky muslimských rodin se odmítala z ostrova stěhovat. Odpor byl ukončen až roku 1903, kdy krétská vláda rozhodla, že bude na ostrově zřízeno leprosárium. Důvodem byla výhodná poloha ostrova (izolovaný, ale dobrá poloha pro zásobování) i snaha o vyhoštění rodilých Turků.  Podmínky pro nemocné na ostrově ovšem byly tristní. První dodávka 400 malomocných, které většinou násilím odtrhli od rodin a dopravili na ostrov, si nebyla schopná najít obydlí v domech, které byly opuštěny po tureckém vysídlení, a živořila. Podmínky se zlepšily až s transportem další várky nemocných z řecké pevniny. Jednalo se většinou o vzdělanější nemocné a ti se již byli schopni o sebe postarat. Problémy se zásobováním i tak přetrvávaly - chyběl zejména lékařský personál a voda, která se musela dovážet. Nemocní na ostrově obnovili záchytný systém pro udržení vody po Benátčanech i tureckou prádelnu. Dokonce zřídili i kamenolom k těžbě materiálu na opravu domů.  Smrt byla na ostrově bohužel na denním pořádku. Jediným východiskem, jak pomoci nemocným, byly amputace, proto nebylo výjimkou naleznout nemocného bez končetin. Po příchodu vzdělanější vrstvy na ostrov sice dostávali obyvatelé od řecké vlády nízký důchod, ten však často šetřili až na pohřeb. Pohřbívalo se buď do společné betonové jámy, nebo do malých hrobů. Tento způsob pohřbívání pro majetnější by ovšem zaplnil hroby celou plochu ostrova, proto po čtyřech letech byly pohřbení přeneseni také do pohřební jámy. Na ostrově postupně vznikla komunita, která i přes odpor řecké vlády zajistila například pravidelné mše pravoslavné církve či dokonce svatební obřady. Ze sňatků se zrodilo několik dětí, které byly ovšem matkám ihned po porodu odebírány a umístili je do speciálního domova pro sirotky v Athénách. Pokud neonemocněli leprou až do věku 18 let, mohli se začlenit do řecké společnosti.  Podmínky na ostrově byly zlepšeny od roku 1932, kdy byl novým guvernérem jmenován dr. Grammatikakis. Zajistil stavbu nové nemocnice, dopravu elektrického generátoru na ostrov a postupně byly umožněny i návštěvy nemocných jejich rodinami. Z ostrova se ovšem nikdo z nemocných nemohl dostat, jedna manželka nemocného dokonce sebrala jeho injekční stříkačku a po použití po čase opravdu onemocněla leprou. Dostala se tedy za svým manželem na Spinalongu natrvalo. Byly vydávány ostrovní noviny, zřízeno kino, divadlo,a dokonce i tančírna v jedné z taveren.  Druhá světová válka v podstatě ostrov minula. Němečtí vojáci se ostrovu zdaleka vyhýbali a kontrolovali jen, aby nemocní ostrov neopouštěli. Kromě jediného incidentu, při němž byl zastřelen muž, tak boje žádné jiné oběti nepřinesly.  Roku 1954 padlo usnesení řecké vlády, že má být poslední evropské leprosárium zrušeno a nemocní mají být přemístěni do nemocnic. Rozhodnutí narazilo na odpor většiny obyvatel ostrova. Posledních třicet jich ostrov opustilo o tři roky později, některým z nich se díky modernějším metodám léčby podařilo uzdravit a zapojit se do normálního života.  Dnes slouží ostrov jako turistická atrakce a je hojně navštěvován turisty z blízké Kréty.

Etymologie.

Název ostrovu dali Benátčané a v překladu znamená "dlouhý trn".

Spinalonga je malý ostrov poblíž Kréty v Egejském moři. V minulosti ostrov sloužil jako leprosárium, které bylo zrušeno jako poslední oficiální v Evropě.

史宾纳隆加岛(),官方名称为「」(Kalidon),是位于希腊克里特岛东北方的一个岛屿,位于Elounda湾,全岛面积约8.5公顷。史宾纳隆加是威尼斯语,意思为「长刺」(),源自威尼斯占领此区时期。1903年-1957年为希腊主要的痲疯病人隔离所。最高峰时岛上曾有400名病人。


Klubová kariéra.

Jankto je odchovancem Slavie Praha, kde prošel mládežnickými kategoriemi. V červenci 2014 odešel do italského klubu Udinese Calcio, kde již před ním působilo několik českých fotbalistů. Na přestupu se podílela agentura SPORT INVEST International. V srpnu 2014 vstřelil první gól za A-mužstvo Udine v přípravném zápase proti amatérskému týmu Giorgione (výhra 6:0). V soutěžním zápase si ale start v první sezóně nepřipsal, následující pak strávil na hostování v druholigovém Ascoli, kde patřil mezi stabilní členy základní jedenáctky. V italské Serii A debutoval za Udine 21. 9. 2016 proti týmu ACF Fiorentina (remíza 2:2, odehrál 5 minut). V základní sestavě nastoupil v italské nejvyšší lize poprvé o čtyři dny později proti týmu US Sassuolo Calcio (porážka 0:1). Premiérový gól v Serii A vstřelil 15. října 2016 Gianluigimu Buffonovi v utkání proti Juventusu (porážka 1:2).

Reprezentační kariéra.

Jakub Jankto reprezentoval Českou republiku v mládežnických týmech U17, U18, U19, U20 a U21.  S českou „jedenadvacítkou“ se v říjnu 2016 radoval z postupu na Mistrovství Evropy 2017. Trenér Vítězslav Lavička jej v červnu 2017 vzal na evropský šampionát v Polsku. Český tým obsadil se třemi body 4. místo v základní skupině C.  V březnu 2017 byl trenérem Karlem Jarolímem poprvé povolán do A-mužstva české fotbalové reprezentace na přátelské utkání s Litvou a kvalifikační zápas proti San Marinu.  Dne 22. března 2017 si připsal první start za mužskou reprezentaci a rovnou také poprvé skóroval. Stalo se tak v přátelském utkání proti Litvě (výhra 3:0) hraném na Městském stadionu v Ústí nad Labem. Svým gólem v 64. minutě zvyšoval na průběžných 2:0.

Soukromý život.

V září 2018 Jankto založil progamingový klub Team Sampi. Team Sampi se účastní turnajů ve hrách FIFA, NHL, Trackmania a League of Legends Největším úspěchem týmu je titul mistra světa hráče "Kappa" ve hře TrackMania. V týmu mj. působí i "EKI", mistr světa ve hře NHL 18.

Jakub Jankto (* 19. ledna 1996) je český fotbalový záložník a reprezentant, který momentálně působí v italském klubu Sampdoria Janov.

雅库布·扬克托(,1996年-2月19日)是捷克的一位足球运动员。现效力于意大利足球甲级联赛球队森多利亚,在场上的位置是中场。在此之前他曾效力过布拉格斯拉维亚等球队,在2014年自布拉格斯拉维亚转会乌迪内斯。他也代表捷克U21国家队参赛并参加了2017年欧洲U21足球锦标赛。


Rozpory mezi vědeckými zjištěními a názory veřejnosti.

Ačkoliv se zjištěními IPCC souhlasí drtivá většina vědců v oboru, existuje část vědců mimo klimatologii, politiků a veřejnosti, kteří nesouhlasí s tezí IPCC, že by byla většina oteplení posledních 50 let způsobena lidskou činností. Vlivný průzkum, publikovaný v roce 2013, ukázal na vědeckém poli souhlas s tvrzením, že globální oteplování je způsobeno člověkem u drtivé většiny (97 %) vědců v oboru (k této studii existují kritické připomínky, které ukazují nižší shodu při zapojení nepublikujících a odborníků jiných oborů), studie z roku 2016 ukazuje, že pouze 4 ze 69 406 autorů vědeckých článků nesouhlasilo s antropogenními příčinami globálního oteplování a ve stejném roce vyšla studie, shrnující předešlé studie konsenzu, která došla také k podobným výsledkům.  Velká část veřejnosti,je přesvědčena o tom, že názor vědců je nejednoznačný – např. v USA si to myslí 57 % lidí. Ovšem zmiňovaná studie z roku 2013 je kritizována za špatnou metodologii a některé studie mezi odborníky nedosahují ani 50 % konsenzu. Také označování za popírače je některými kritizováno pro nekorektnost ve srovnání s popíráním holokaustu.

Kdo ovlivňuje klimatickou politiku a názory veřejnosti?

Názory veřejnosti a na antropogenní příčiny globálního oteplování a především klimatickou politiku se snaží ovlivňovat různé zájmové a lobbistické skupiny. Například A. Michaelowa identifikovala ve své studii následující hlavní zájmové skupiny:  S ohledem na komplexnost problematiky a především díky nejistotám, především v odhadech makro- i mikroekonomických důsledků globálního oteplování dovoluje situace různým zájmovým skupinám zaujímat různé pozice, aniž by tím byly zásadně diskreditovány. Navíc tyto pozice mohou být různé od místní regionální po národní a nadnárodní úroveň.

Politici.

Politici mají tendenci přijímat jednoduchá, viditelná opatření, která pochopí voliči bez další potřeby vysvětlování i když tato opatření mohou být nákladná a často i na úkor budoucnosti, či jiných států. Opatření jsou většinou dělána tak, že jsou financována co nejširším okruhem plátců, např. emisní daň dopadá v mnoha státech pouze na domácnosti. S ohledem na to, že viditelnost této daně je pro domácnosti nízká, také jejich odpor je malý.

Voliči.

Voliči se začínají zajímat o problémy globálního oteplování, pokud jsou vyřešeny zásadní lokální environmentální problémy a pokud se dobře vyvíjí ekonomická situace. Existuje korelace mezi příjmy a zájmem o klimatickou politiku. Obecně mají voliči averzi k takovým opatřením, která jsou nákladná a přitom nemají jasný výsledek, což dává široké pole pro působení lobbistických skupin. Například lobby amerických znečišťovatelů věnovala 13 mil. USD na akce proti Kjótskému protokolu a hlavním argumentem bylo, že tento protokol ohrozí 1,5 mil. pracovních míst. Na druhou stranu například Greenpeace vykazuje každý meteorologický extrém jako indikátor nastupující klimatické změny.

Znečišťovatelé.

Znečišťovatelé, tedy ta část průmyslové lobby, která může mít ztráty z opatření proti globálnímu oteplování, se snaží snížit náklady na klimatická opatření na co nejnižší úroveň. Prosazují proto především dotace a administrativní povolení, vystupují naopak proti daním či obchodovatelným povolením. Lobby znečišťovatelů využívají hojně také internet, mají velmi často weby, které často nazývají zavádějícími jmény (např. Globální klimatická koalice) a vytváří vlastní výzkumné ústavy, často také kromě vlastních vědců financují i tzv. "klimaskeptiky". Důležitým spolupracovníkem této lobby jsou také odborové organizace, především z energetické oblasti. Podobnou roli, jako znečišťovatelé hrají také některé konzervativní think tanky, prosazujícími volný trh. Tyto lobbistické skupiny používají velmi často metodu popírání klimatické změny – sérii organizovaných pokusu o bagatelizaci, popření či zrušení vědeckého konsenzu o rozsahu globálního oteplování, o jeho významu a antropogenních příčinách těchto změn. Typicky mají tyto diskuse rétorickou formu řádné vědecké debaty, ačkoliv ve skutečnosti v nich nejsou dodržovány principy této debaty. Někteří komentátoři popisují popírání klimatické změny jako formu popíračství.  Peter Christoff, napsal v roce 2007 ve své knize "Věk", že popírání klimatické změny se liší od vědeckého skepticismu, který je nezbytný pro dobrou vědu. Napsal: "Téměř dvě desetiletí poté, co se téma globálního oteplování dostalo do centra globálního zájmu, je debata o změně klimatu u konce. V současnosti již nejsou žádní věrohodní vědečtí skeptici, kteří by napadali základní vědeckou teorii či obecné rámce změny klimatu". Vztah mezi popíráním klimatické změny, financovaným průmyslem, a změnami skepse veřejnosti ke klimatickým změnám lze porovnat s předchozími snahami tabákového průmyslu podkopat vědecké důkazy o nebezpečí pasivního kouření. Kromě soukromých průmyslových skupin můžeme popírání klimatické změny také často pozorovat u volených zastupitelů.  Někteří komentátoři kritizovali použití označení "popírání klimatické změny" jako pokus o delegitimizaci skeptických názorů a označili ho za nemorální. Mnozí autoři, včetně některých vědců tvrdí, že různé konzervativní think tanky, korporace a obchodní skupiny se zabývají úmyslným popírání vědy o změně klimatu již od roku 1990 a někteří, včetně Národního centra pro vědecké vzdělání USA požadují, aby popírání klimatické změny bylo označeno jako pseudověda.

Snižovatelé.

Snižovatelé, tedy ta část průmyslové lobby, která zastupuje firmy, které mají prospěch z opatření na snižování emisí skleníkových plynů vidí naopak své šance v prosazování klimatických politik. Jejich lobbistické skupiny jsou zatím malé, ale mají často úspěch, mediálně velmi známá je kauza podpory výroby elektřiny z obnovitelných zdrojů v České republice. Ve prospěch klimatické politiky také lobují také zajišťovny, které dokonce koordinují své aktivity s nevládními organizacemi. Změny v chování lze ale také pozorovat u velkých evropských petrochemických firem jako jsou BP, Shell, nebo Elf, které začaly vidět svou budoucnost v oblasti obnovitelných zdrojů, opustili Globální klimatickou koalici a vstoupily naopak do asociací obnovitelných zdrojů.

Nevládní organizace.

Nevládní organizace (NGO) nejsou většinou zaměřeny výhradně na klimatickou politiku, ta je jen jedna z mnoha oblastí, kterými se zabývají. Pro zlepšení účinnosti často NGO tvoří koalice. V prvních obdobích byly kampaně NGO úspěšné, protože lobby znečišťovatelů nebyly doposud zkonsolidované a tak se NGO povedlo prosadit například "Torontský" cíl 20% snížení emisí do roku 2005. NGO často úzce spolupracují s vědci z oboru. V rámci mezinárodních jednání hrají skupiny NGO, spolu s lobbistickými skupinami znečišťovatelů důležitou roli, protože mají přímý přístup k jednáním.

Úředníci.

Úředníci dávají přednost takovým nástrojům, které umožňují oddělená rozhodnutí, mohou být vyjednávány a jsou založeny na speciálních informačních potřebách. To jim dovoluje zvedat rozpočty a hrát důležitou roli v implementaci.

Vědci.

Vědci ve státních univerzitách a vědeckých ústavech mohou mít podobné přístupy jako úředníci; nemají snahu zaujímat extrémní pozice, protože by to mohlo ohrozit jejich rozpočty. V privátně financovaných vědeckých systémech, jako v USA, jsou extrémní vědecké pozice atraktivnější, protože mohou pomoci získat financování od různých lobby. Mezinárodní panel IPCC lze považovat za dobře organizovanou mezinárodní skupinu vědců.

Problémy financování.

Podle S. Goldbergové podpořily lobby znečišťovatelů prostřednictvím jediné organizace v letech 2002 a 2010 tajně částkou cca 120 miliónů USD více než 100 organizací, které podporují pochybnosti o vědeckých závěrech o příčinách klimatické změny.  Kritici antropogenních příčin globálního oteplování často poukazují na to, že lobby podporující klimatické politiky jsou bohatě podporovány z veřejných financí.  Financování vědeckého výzkumu je často kritizováno odpůrci antropogenního globálního oteplování, poukazují na to, že i když 3 % vědců v oboru s vědeckým konsenzem nesouhlasí, dostává tato skupina ve skutečnosti výrazně méně, než 3 % financí.

Metody přesvědčování, používané jednotlivými lobbistickými skupinami.

Na studii dvou organizací, jedné podporující klimatické politiky a druhé bojující proti ní ukázali Knight a Greensberg, že obě strany sporu snaží zpochybňovat protistranu v 5 základních oblastech: Studie ukazuje, že obě strany sporu používají zpochybňování ve všech pěti oblastech, důraz na jednotlivé oblasti je však rozdílný.

Používaný slovník.

Skepticismus.

Slovo skepticismus pochází z řečtiny a znamená "pochybuji". Ve svém původním významu slovo skeptik naznačuje, že dotyčná osoba nedospěla dosud ke konečnému rozhodnutí, že stále pochybuje. Například Oxfordský anglický slovník definuje skeptika jako "hledače pravdy; tazatele, který dosud nedospěl k definitivním závěrům." Čestní skeptici mají ve vědě nepostradatelnou úlohu, protože vědci musí s novými poznatky zacházet pečlivé a opatrně, než vyvodí nové závěry, musí zajistit, aby nové tvrzení bylo plně opodstatněné. Pokud jsou však důkazy dostatečné, skutečný skeptik je přijme. Toto ale není případ tzv. "klimatických skeptiků - zde se nejedná o pochybovače, ale spíše dogmatiky, kteří už zastávají neměnný názor a jsou odhodláni za něj bojovat všemi prostředky.

Popírání klimatických změn nebo popírání globálního oteplování jsou součástí sporů o globálním oteplování. Za popírání je označováno jak přímé popírání, odmítání či neopodstatněné pochybnosti, která jsou v rozporu s vědeckým stanoviskem o změně klimatu; pod termín popírání jsou zahrnovány i popírání rozsahu, v němž jsou změny způsobeny lidmi, jejich dopady na přírodu a lidskou společnost nebo potenciál přizpůsobení se globálnímu oteplování lidskými činnostmi. Někteří představitelé popírání vědeckého konsenzu o změně klimatu souhlasí s termínem "popírání klimatické změny", jiní dávají přednost výrazu "skepticismus změny klimatu". Různí vědci označili "klimatický skepticismus" jako zavádějící termín pro označení popírání antropogenního globální oteplování. Odmítání změny klimatu může být také implicitní, když jednotlivci nebo sociální skupiny přijmou vědu, ale nedokáží se s ní vyrovnat nebo ji akceptovat. Několik společenskovědních studií analyzovalo tyto pozice jako formy popíračství a pseudovědy.

全球暖化否定说(英语:global warming denial)或气候变化否定论(英语:climate change denial)是指相关团体活动、个人行为,否定科学界公认存在的气候变化现象。持此说的人士、集团或组织,大致包含有以下行为:否认人为导致气候变化的现象、否认全球暖化乃因人类行所产生、默认有气候变化现象的科学证据,但拒绝采取任何抑制全球暖化现象之措拖。有些持气候变化否定说的人士,把自己定位为气候变化怀疑论者,但这并不符合科学对怀疑论的标准,因此科学界普遍将此类人士仍归纳为气候变化否定者。