Život.

Pocházel z rodiny lékaře. Původně začal studovat geologii na univerzitě v Tbilisi, ale později přešel na tbiliskou konzervatoř, kterou vystudoval v letech 1959–1963 (prof. Iona Tuskia). Poté se živil jako skladatel filmové a scénické hudby, většinou na volné noze. V roce 1970 byl jmenován hudebním ředitelem Státního akademického divadla opery a baletu v Tbilisi. Po vypuknutí konfliktu mezi Gruzií a Ruskem na přelomu 80. a 90. let Kančeli emigroval. Nejprve přesídlil do Německa, později do belgických Antverp. Exil byl také zlomem v procesu jeho mezinárodního docenění.

Dílo.

Končeli napsal přes tři sta skladeb. Jádro tvorby leží v jeho zatím sedmi dokončených symfoniích. Na rozdíl od tradičně chápaného makrocelku symfonické řady, kdy mezi sebou jednotlivé symfonie komunikují svou rozdílností, odlišným zaměřením, případně kontrastním obsazením, Kančeliho symfonie jsou neseny v duchu stylové jednoty a redukce kontrastu mezi nimi – při prvním poslechu jsou jedna od druhé takřka k nerozeznání. Kontrast se naopak maximálně projevuje v mikroformě jako hlavní výrazový prvek jeho kompoziční techniky: obrovské masy zvuku jsou bez přechodů střídány maximálně ztišenými, často jednohlasými pasážemi.

Symfonie.

Kančeliho hudba je v symfonických dílech většinou modální, z atonálních kompozičních technik si autor bere pouze prostředky pro ozvláštnění výrazu a témbru. Kančeliho symfonie jsou ukázkou duchovně orientované postmoderní tvorby postsovětských autorů, jakými jsou například Alfred Schnittke, Sofia Gubajdulina anebo Valentin Silvestrov.

Jiné skladby.

Kančeli v pozdějších letech napsal rovněž řadu symfonických básní, vesměs vydávaných vydavatelstvím ECM v Mnichově, další komorní hudbu a jednu operu.

Filmová hudba.

Kančeli psal hudbu k filmům, a také jeho orchestrální díla jsou využívána ve filmu. Kromě deseti gruzínských filmů se objevuje také ve filmu "Amputace" ukrajinských režisérů Igora Pomeranceva a "Charkov" Lydie Starodubcevové (2017).

Hodnocení.

Encyklopedie "Contemporary Musicians" ho roku 2003 označila za „nejdůležitějšího gruzínského skladatele posledních padesáti let, a jednoho z nejvýznamnějších světových skladatelů minulého století,“ jehož „bohatě strukturovaná hudba je prostoupena vlivy gruzínské lidové hudby, amerického jazzu a ruských skladatelů dvacátého století.“

Gija Alexandrovič Kančeli (gruzínsky "გია ყანჩელი", rusky "Ги́я Алекса́ндрович Канче́ли", anglicky "Giya Alexandrovich Kancheli", 10. srpna 1935, Tbilisi – 2. října 2019) byl gruzínský hudební skladatel žijící v Belgii. Je především představitelem moderní klasické hudby (minimalismus, duchovní minimalismus), ale také scénické a filmové hudby. Dříve komponoval i šansony a pop.

吉雅·坎切利(,1935年-8月10日-2019年-10月2日)是格鲁吉亚作曲家。著名作品包括1977年创作的单乐章交响曲《第五交响曲》等。


Příznaky hyperaktivního močového měchýře.

Časté močení.

O častém močení můžeme mluvit v případě, kdy je pacient nucen chodit na toaletu po hodině, 15 minutách a častěji, celkem vícekrát než 8krát denně. Při častém močení pacient vylučuje pouze malé množství moči. Je však nutné myslet, na to, zda pacient nepožil větší objem tekutin než obvykle, případně tekutiny s alkoholem, které působí močopudně, v takovém případě je zcela běžné, že pacient navštíví toaletu vícekrát.

Neodkladné nucení a močení (urgence).

Imperativní močení, známé také jako urgentní močení či urgence je náhle vzniklé, silné a neodkladné nutkání na močení. Tento stav pacient velmi obtížně oddaluje, proto někdy dochází k nechtěnému úniku moči (urgentní inkontinence).

Časté noční močení (nykturie).

V případě nykturie mluvíme o častém nočním močení, které pacienta probouzí více než jedenkrát za noc. V rámci nykturie se nepočítá první ranní močení ani močení během noci, kdy však pacient nepociťuje potřebu a je probuzen z jiného důvodu.

Neschopnost udržet moč (urgentní inkontinence).

Urgentní inkontinence se projevuje jako zcela náhlé a velmi silné nucení na močení, jenž vede k nechtěnému úniku moči. který vzniká následkem křečovitých stahů svaloviny močového měchýře.  Pokud máte prvotní podezření, že se hyperaktivní močový měchýř týká i vás, udělejte si orientační online test. Rozhodně však neotálejte s návštěvou lékaře, která je stěžejní!

Diagnostika hyperaktivního močového měchýře.

Pro správnou diagnózu je nutno podstoupit několik vyšetření. Prvně je nutné, aby lékař zjistil veškeré údaje spojené s příznaky nemoci. Příznaky se posuzují také dle speciálních dotazníků a především záznamů pacienta do pitné mikční karty. V rámci této karty pacient zaznamenává přesný čas a množství přijatých tekutin. Zároveň se zapisuje objem i čas močení. Tyto údaje pacient zaznamenává po dobu nejméně dvou dnů. Mikční karta (mikční deník) existuje také v digitální podobě, a to konkrétně jako mobilní aplikace, která slouží k zaznamenávání údajů o pitném režimu a močení za pomoci mobilního telefonu nebo tabletu.  V druhé fázi lékař vyšetřuje moč pro zjištění případné přítomnosti zánětu, krve nebo nádorových buněk. U mužů pak může proběhnout zhodnocení velikosti a povrchu prostaty, u žen se vyšetřuje děložní čípek. V rámci určení diagnózy je nutné provést i vyšetření za pomoci ultrazvuku, kdy se vyšetřuje nejen močový měchýř, množství zbytkové moči po vymočení v něm, ale i stav ledvin.

Léčba hyperaktivního močového měchýře.

Mezi nejčastější způsoby léčby patří:

Behaviorální terapie.

Mezi první doporučení patří zdravý životní styl, především změna jídelníčku. Je vhodné zcela vynechat kořeněná jídla, kyselé citrusové plody, pít dostatečné množství vody (přibližně 2 litry během dne), omezení alkoholických a kofeinových nápojů. Doporučuje se i příjem potravin s vlákninou. Pomoci může i posilování pánevního dna především za pomoci cvičení s názvem Kegelovy cviky.

Elektrická stimulace.

Při tomto způsobu léčby dochází k stimulaci aferentních vláken nervus punendus. Při tomto efektu dochází také k dráždění eferentních vláken, čímž je zvýšena kontraktilita (stahování) příčně pruhovaného uretrálního svalu a svalovinypánevního dna.

Farmakoterapie.

Pro léčbu hyperaktivního močového měchýře je možná i farmakoterapie, kdy se na českém trhu nabízí celá řada léčiv, která mají vliv na zakončení v močovém měchýři. Tyto léky se obecně nazývají spasmolytika (anticholinergika), mezi nejčastěji užívané patří trospium chlorid, oxybutinin, tolterodin, solifenacin a nejnovější fesoterodin.

Hyperaktivní močový měchýř, známý také jako OAB syndrom (overactive bladder syndrome), je onemocnění urologického původu.

过动性膀胱(英语:Overactive bladder,简称OAB),又称为膀胱过动症(英语:Overactive bladder syndrome),急迫性尿失禁;欲望性尿失禁(英语:Urge incontinence),经常会有急切的想去排尿的症状,且会对个人的生活品质造成负面影响。这种经常需要排尿的症状可能发生在白天,造成频尿症;若发生在夜晚,则造成夜尿症或日夜皆有想要排尿的症状。如果有膀胱失禁的现象,则为尿失禁。有超过40%的膀胱过动症患者伴随着失禁的现象。并有40%到70%的尿失禁的患者是因为膀胱过动所造成。此症状并不威胁生命安全,大多数患者长年都受此困扰。 造成膀胱过动症的原因至今仍未明确。危险因子包含肥胖、咖啡因及便秘。未良好控制糖尿病的患者、行动不便者及慢性骨盆腔疼痛可能会使症状加重。患者往往在有症状一段时间后才寻求治疗,而且常常是由照顾者发现此症状。诊断一般是靠病人的症状及体征进行,而且要排除泌尿道感染及神经调控障碍等因素。每次排尿时的尿量相对不多,若排尿时疼痛,可能除了膀胱过动症外,还有其他相关的疾病。 通常膀胱过动症不一定需要特定的处置。但若是需要治疗,初期治疗建议进行凯格尔运动、膀胱训练,以及其他行为治疗。如体重超重的患者减重、减少咖啡因的摄取,和适量地饮用液体等,都可能对病情有所助益。只有在其他途径都无效时,才会建议使用药物(通常是抗胆碱药物)。不过用药不一定比由行为改善的方式来得更加有效,甚至对老年人而言,用药较容易造成副作用。另外也可以将肉毒杆菌毒素注射到膀胱壁;一般并不推荐放置导尿管或进行手术。最后,以日记的模式追踪,将可以帮助判断采取的治疗对患者是否有效。 估计约有7-27%的男性与9-34%的女性患有膀胱过动症,而随着年龄增长,罹患膀胱过动症的人数也逐渐增加。部分研究显示膀胱过动症好发于女性,尤其是尿失禁的患者。在美国,2000年时花费在膀胱过动症的经济成本估计约有126亿美金及42亿欧元。


Historie a vývoj.

Autorem Gaussova zobrazení je Carl Friedrich Gauss, německý matematik, fyzik, astronom a geodet. V období mezi lety 1820 až 1830 se Gauss aktivně podílel na triangulaci Hannoverského království. Pro tu použil elipsoidní transverzální Mercatorovo zobrazení, které bylo délkojevné podél centrálního poledníku. Jednalo se o jeho vlastní modifikaci Mercatorova zobrazení. Nicméně Gauss své výsledky nikde nepublikoval, a když v roce 1855 zemřel, společně s ním také zmizely matematické základy jím odvozeného zobrazení.  V roce 1866 se v knize "Projection methods of Hannover land surveying" Oskara Schreibera objevují opět zmínky o původním Gaussově zobrazení. Daleko podrobněji propracovanou teorii představil až v roce 1912 ve své knize "Conformal mapping of the earth ellipsoid to the plane" německý geodet Johann Heinrich Louis Krüger. V této knize Krüger studoval a doplnil Gaussovo zobrazení a od té doby je známo jako Gaussovo–Krügerovo zobrazení a bylo používáno v mnoha zemích. Pro vhodnější použití Gaussova–Krügerova zobrazení navrhl v roce 1919 německý učenec Boaga rozdělit projekci na poledníkové pásy 3° široké s počátkem od Greenwiche.

Charakteristika zobrazení.

Zařazení zobrazení.

Gaussovo–Krügerovo zobrazení patří do skupiny tzv. geodetických zobrazení. Jako geodetická zobrazení se označují taková zobrazení, která slouží pro geodetické účely a mapování velkých měřítek. Tato zobrazení jsou v zásadě konformní a pracuje se s nimi převážně na elipsoidu. Z dalších zobrazení, patřících mezi geodetické, jde zmínit např. Křovákovo zobrazení nebo zobrazení UTM. U geodetických zobrazení dochází ke zvláštnostem u označování souřadnic, ty jsou následující:

Charakteristika.

Gaussovo–Krügerovo zobrazení lze označit jako konformní válcové příčné zobrazení elipsoidu do roviny bez použití referenční koule. V Československu bylo zavedeno v r. 1952 pro Topografickou mapu generálního štábu ČSA. Zobrazení je jednotné pro státy bývalé Varšavské smlouvy, proto se používá Krasovského elipsoid.  Zobrazované území se rozdělí na sférické dvojúhelníky, které vytvoří protáhlé pásy. Každý pás má svůj střední poledník a zároveň je každý pás zobrazen na válcové ploše, dotýkající se daného středního poledníku (proto se lze setkat s pojmem mnohoválcové zobrazení, tedy zobrazení určené pro glóbusové pásy). Tento střední poledník se zobrazí do roviny nezkreslený, přímý a je volen za osu formula_5 pravoúhlých souřadnic. Poledníkové pásy jsou rozděleny po 6° nebo 3° zeměpisné délky. Tedy každý pás má rozdíl v zeměpisné délce hraničních poledníků formula_6, resp. formula_7. Střední poledník pásu je u 6° pásů vždy vzdálený 3°, 9°, 15° atd. od Greenwiche (u 3° pásů potom 3°, 6°, 9° atd.). Délkové zkreslení dosahuje maximální hodnoty na okraji pásu, a to 0,57 m/km u 6° pásu a 0,14 m/km u 3° pásu.  Zeměpisná síť má přímkové obrazy základního poledníku (délkojevný) a rovníku (není délkojevný). Obrazy poledníků jsou sinusoidy, uvnitř pásu je však lze nahradit přímkami. Dělení pro stupně zeměpisné šířky je lineární. Rovnoběžky se zobrazují jako paraboly, uvnitř pásu se mohou nahradit kružnicemi o poloměru formula_8 (formula_9 je jmenovatel měřítka mapy). Dělení pro stupně zeměpisné délky není lineární.  Pomocí rozdělení na poledníkové pásy se dá zobrazit celý svět. Každý pás má své číslo v pořadí od pásu č. 1, který se nachází na 180°. Pokud tedy máme svět rozdělený na 6° pásy, celý svět je zobrazen na 60 pásech. Ze 6° pásů připadají na území Česka pásy číslo 33 a 34 (podle mezinárodní mapy světa 1 : 1 000 000), resp. číslo 3 a 4 (podle regionálního číslování), se základními poledníky 15° a 21° východně od Greenwiche. Ze 3° pásů zasahují na území Česka pásy 4 až 6 se základními poledníky 12°, 15° a 18° východní délky.

Zobrazovací rovnice.

Zobrazovací rovnice udávají pravoúhlé souřadnice formula_1, formula_2, přičemž formula_1 je vzdálenost od obrazu rovníku a formula_2 vzdálenost od základního poledníku pásu. Nabývá hodnot kladných i záporných.  Zobrazovací rovnice pro formula_1":"  formula_15  kde formula_16 je délka poledníkového oblouku od rovníku po formula_17 a formula_18 je příčný poloměr křivosti elipsoidu v dané zeměpisné šířce.  Zobrazovací rovnice pro formula_2":"  formula_20  kde první člen udává délku rovnoběžkového oblouku a formula_18 je opět příčný poloměr křivosti elipsoidu v dané zeměpisné šířce.

Dělení na pásy.

V Gaussově–Krügerově zobrazení se kromě nezkresleného centrálního poledníku délkové zkreslení navyšuje se vzdáleností od centrálního poledníku. Ve větších vzdálenostech pak dochází k velmi velkému zkreslení. Právě z toho důvodu je projekce dělena na poledníkové pásy, protože spolehlivě omezuje jinak velký vliv délkového zkreslení a může být obstojně zobrazen klidně celý svět. Logicky tedy vyplývá, že čím více pásů rozděluje dané území, tím menší je celkové zkreslení délek.  Jednotlivé rozdělené pásy mají poté jedinečný souřadnicový systém, který má také jedinečný počátek. Můžeme si to představit jako dva body, které leží na obou stranách poledníku, který rozděluje jednotlivé pásy. Každý z těchto bodů leží v jiném pásu a má tedy jiný souřadnicový systém. Pokud máme území, které leží ve více než jednom pásu, je nutná transformace souřadnic na společný souřadnicový systém. Počátek souřadnic je v každém pásu na průniku centrálního poledníku (osa formula_22) a rovníku (osa formula_23). Body na severní polokouli mají tedy souřadnice formula_24 kladné a na jižní polokouli záporné. Podobně je to se souřadnicemi formula_25. Ty jsou východně od centrálního poledníku pásu kladné a západně záporné.

Rozdíly se zobrazení UTM.

UTM (Universal Transverze Mercator) je konformní válcové zobrazení v příčné poloze, užívané na vojenských mapách USA a NATO. Zobrazení UTM se oproti Gaussově–Krügerově liší ve dvou bodech:

Souřadnicový systém S-42.

Systém 1942 (S-42) byl použit poprvé pro vojenské topografické mapy po roce 1953 a je využíván ve vojenském sektoru. Název vyjadřuje napojení astronomicko-geodetické sítě bývalého Československa po začlenění do Varšavské smlouvy na společně vyrovnanou síť, jejímž základem byla síť Sovětského svazu vyrovnaná v roce 1942. Pro souřadnicový systém S-42 bylo použito právě Gaussovo–Krügerovo zobrazení poledníkových pásů na Krasovského elipsoidu. Časem se Krasovského elipsoid vyčlenil pouze pro vojenské topografické mapy, zatímco civilní sféra přešla opět na S-JTSK.  Území České republiky spadá do 3. a 4. poledníkového pásu se základními poledníky 15° a 21°. Aby se poznalo, ve kterém pásu leží uvažovaný bod, připočte se k souřadnici formula_25 hodnota vytvořená z čísla pásu počítaného od greenwichského poledníku vynásobená hodnotou 106 (pro jednoduchost se přidá číslo pásu před číselnou hodnotu souřadnice formula_25).  Z praktických důvodů se počátek každé soustavy posunuje po ose formula_23 o 500 km na západ, a tak všechny body severně od rovníku budou mít obě souřadnice kladné. V 3. 6° pásu (počítáno od Greenwiche) bude tedy pro každý bod souřadnice formula_25 zvětšena o hodnotu 3 500 000 metrů.

Gaussovo–Krügerovo zobrazení je označováno jako konformní (úhlojevné) válcové zobrazení v transverzální (příčné) poloze. Mnoho států Evropy, jako například Německo, Rusko, Rakousko nebo státy bývalé Varšavské smlouvy, používalo toto zobrazení převážně na vojenských topografických mapách. Dnes je modifikace Gaussova–Krügerova zobrazení (UTM) oficiálním zobrazením používaným pro konstrukci vojenských map členských států NATO.

横轴墨卡托投影(transverse Mercator projection),又称高斯-克吕格投影(Gauss–Krüger projection),简称高斯投影,是一种地图投影法,它由德国数学家高斯于1820年代创立,1912年经德国大地测量学家克吕格完善。它是一种横轴等角切椭圆柱投影:假想一个平面卷成圆筒套在球体外面,圆柱的中心轴线通过地球的中心且与赤道面夹角为零,球面上一根子午线与圆柱面相切。这样,该子午线在圆柱面上的投影为一直线,赤道面与圆柱面的交线是一条与该子午线投影垂直的直线。将圆柱面展开成平面,由这两条正交直线就构成高斯-克吕格平面直角坐标系。为减少投影变形,高斯-克吕格投影分为3°带和6°带投影。


Sportovní kariéra.

Volnému stylu se začal věnovat ve 12 letech. Od svých 17 se připravoval v Havaně pod vedením Filiberta Delgada. Členem kubánské seniorské reprezentace byl od roku 1997. V roce 1999 vybojoval titul mistra světa ve střední váze. V roce 2000 startoval na olympijských hrách v Sydney. Ze základní skupiny postoupil bez ztráty bodu a ve finále se utkal s Dagestáncem Adam Sajtijevem. V zápase však několikrát hrubě chyboval čehož šikovný ruský reprezentant dokázal využít a zvítězit na lopatky. Získal stříbrnou olympijskou medaili. V roce 2004 obhajoval olympijskou medaili na olympijských hrách v Athénách a bez větších problémů postoupil ze základní skupiny. V semifinále však o bod prohrál s Američanem Caelem Sandersonem a nakonec skončil bez medaile. V roce 2007 se po účasti na světovém poháru v Německu, rozhodl na rodnou Kubu nevrátit. Od roku 2010 zápasí v profesionálním ringu.

Profesionální kariéra.

Po emigraci z Kuby v roce 2007 se usadil v Norimberku v Německu. Od roku 2008 se připravoval ve fightclubu Petera Althofa se zaměřením na mixed martial arts (MMA). Na konci roku 2009 se oficiálně poprvé představil v profesionálním ringu v zápase se Saschou Weinpolterem a zvítězil.  V roce 2011 dostal možnost zápasit v přeprogramu profesionální soutěže MMA Strikeforce v Cincinnati ve Spojených státech amerických. V zápase s Rafaelem Cavalcantem však byl ve druhém kole knockoutován a kvůli zraněné krční pátěři se téměř dva roky v ringu neobjevil. Během této doby se v USA zabydlel a v roce 2013 podepsal smlouvu v profesonální soutěži v MMA Ultimate Fighting Championship.  V dubnu 2013 měl svůj první zápas v UFC a od té doby porazil téměř všechny své soupeře, někteří z nich (např. Lyoto Machida, Chris Weidman) byli v UFC šampiony. Dvakrát zápasil o titul s Robertem Whittakerem ale ani jednou neuspěl. Šanci získat titul však dostal ještě jednu, a to i přes dvě prohry v řadě. Soupeřem mu byl neporažený Israel Adesanya. Ani zde se mu ale nepodařilo získat titul a Yoel prohrál na body.  Žije a trénuje v Miami.

Yoel Romero Palacio, (* 30. dubna 1977 v Pinar del Río, Kuba) je bývalý kubánský zápasník volnostylař, olympijský medailista z roku 2000. V roce 2009 přestoupil k profesionálům potom co v létě 2007 z Kuby emigroval. Věnuje se zápasení v mixed martial arts. Aktuálně bojuje v nejprestižnější MMA organizaci na světě Ultimate Fighting Championship.

尤尔·罗梅罗(Yoel Romero,1977年-4月3日),古巴综合格斗运动员,现隶属于终极格斗冠军赛(UFC)。


Historie.

Garda ve vyšívaných uniformách "ťin-i-wej" vznikla již v roce 1360. Sloužila jako osobní stráž Chung-wua, zakladatele a v letech 1368–1398 prvního císaře říše Ming, ve válkách povstání rudých turbanů. Po založení říše Chung-wu rozšířil povinnosti svých strážců i na odhalování možných povstání a kontrolu úředníků. Její početnost vzrostla z 500 mužů při reorganizaci roku 1382 na asi 14 tisíc o tři roky později.  Roku 1393 Chung-wu omezil pravomoci gardy "ťin-i-wej" poté, co údajně její důstojníci zneužili pravomoci v průběhu vyšetřování Lan Jüova spiknutí, v průběhu kterého bylo popraveno na 20 tisíc lidí. Pravomoci gardy vůči úředníkům opět rozšířil císař Jung-le (vládl 1402–1424), který se dostal na trůn uzurpací v občanské válce (kampaň ťing-nan) a obával se nespokojenosti poddaných. Garda ve vyšívaných uniformách byla rozpuštěna s dobytím Pekingu protimingskými povstalci Li C’-čchenga v roce 1644.  Důstojníci gardy ve vyšívaných uniformách "ťin-i-wej" měli právo zatýkat, vyslýchat, zadržovat bez soudu a trestat nepřátele státu nezávisle na běžných soudních postupech a úřadech. Garda byla bezprostředně podřízena císaři a dostávala rozkazy přímo od něj. V dobách války její členové také sloužili jako osobní představitelé panovníka (svého druhu „političtí komisaři“) v mingských armádách. V pozdním mingském období byla garda "ťin-i-wej" pod kontrolou Východního křídla, císařské tajné služby složené z eunuchů sloužících v Zakázaném městě. S nárůstem frakčních bojů v mingské vládě byla garda využívána jako prostředek k odstranění politických protivníků, prostřednictvím atentátů, nebo právních postihů.  Jmenování do gardy mohlo být i císařovou odměnou za věrnou službu (tak byli jmenováni důstojníky gardy například synové úspěšných státníků a vojevůdců Čao Wen-chuy a Tchan Luna), nebo formou zaopatření (například malíř Šang Si).

Garda ve vyšívaných uniformách () byla vojenská tajná služba přímo podřízená císařům říše Ming v Číně. Založil ji první mingský císař Chung-wu, zprvu jako pluk své osobní stráže, postupně se vyvinula v tajnou službu. Měla oprávnění k zatýkání, vyslýchání a souzení kohokoliv, včetně aristokracie a císařových příbuzných.

锦衣卫指挥使司,简称锦衣卫,是明朝所设的特务机构,直接向皇帝负责。其出门办事的校尉被雅称为缇骑。洪武十五年(1382年),在原亲军都尉府及所属的仪鸾司的基础上改制而成。下辖经历司、南北镇抚司及亲军所、驯象所等十四所。永乐后,分为锦衣卫与南京锦衣卫。


Historie.

První zboží privátních značek se objevily na konci 19. století ve Spojených státech a prodávala je společnost The Great Atlantic and Pacific Tea Company. Na evropský trh vstoupily v 70. letech 20. století, kde se ve Spojeném království prodávaly pod firmou Sainsbury ́s. Na českém trhu se objevují od roku 1994. Největší nárůst po celém světě nastal v 90. letech 20. století, v České republice pak po roce 1999. V roce 2014 na českém trhu dosahoval podíl privátních značek 18 %, v západní Evropě pak 29 %. Nižní podíl na českém trhu může být podle agentury AC Nielsen ovlivněn permanentními slevovými kampaněmi na značkové výrobky. Od roku 2012, kdy byl podíl privátních značek na výdajích domácností 19,4 %, do roku 2016 tento podíl stoupl o 1,5 % na 20,9 %.<ref name="zpravy.aktualne.cz/finance/nakupovani/privatni-znacky-kupuje-cim-dal-vice-lidi-nejde-jen-o-nizsi-c/r~34e2b88c137a11e7b7fa0025900fea04"></ref>

Fáze zavádění.

Zavádění privátních značek na trhy prošlo čtyřmi fázemi. Nejprve se obchodníci zaměřovali na základní rychloobrátkové zboží v nejnižší cenové kategorii s cílem zvýšit svou marži a vytvořit alternativu k výrobním značkám. Zaměřovali se na zákazníky citlivé na cenu. Ve druhé fázi zaváděli výrobky střední kvality za nízkou cenu, čímž chtěli posílit věrnost zákazníků a omezovat sílu výrobců. Ve třetí fázi došlo k zavedení i prémiových značek a rozvoji předchozích dvou kategorií. Ve čtvrté fázi jsou výrobky srovnatelné se standardními značkami a dodávají a vyrábějí je velké mezinárodní korporace.

Dělení.

Dle kvality a ceny.

Dělí se dle ceny a kvality do čtyř skupin:

Výrobci.

Firmy se pro produkci výrobků privátních značek rozhodují, aby měly zaručený odběr zboží, efektivně využívaly výrobní kapacitu, snížily celkové výrobní náklady, mohly výrobu specializovat a snížit náklady na propagaci. Výrobci světově známých značek nebývají výrobci privátních značek. Většinou se tomuto segmentu věnují výrobci, kteří mohou vyrábět určitý objem zboží určité kvality v přesném dodávkovém cyklu. Na druhé straně může produkce privátní značky způsobit pokles prestiže jejich vlastní výrobní značky.

Privátní značka je označení pro výrobky a služby, které vytváří výrobce pro jinou společnost, která ji nabízí pod svou značkou. Většinou jde o obchodníky a další členy distribučního řetězce. Vznik, plánování, rozvoj a řízení privátní značky probíhá dohledem vlastníka a výrobce se vzdává své identity ve prospěch obchodních subjektů. Pro obchodníka jsou privátní značky výhodné, neboť mu umožňují odlišit se od konkurence, zhodnotit image firmy, zlepšit loajalitu zákazníků, získat výhodnější pozici v odběratelských vztazích a samostatně rozhodovat o cenách, čímž může mít obchodník vyšší marži. Oproti běžným značkám mívají nižší náklady na výrobu a prodej a prodávají se za výhodnější ceny proti konkurenci. Ceny výrobků s privátní a výrobní značkou se průměrně liší v rozmezí 20–40 %.

自有品牌(英语:Private Brand)是指物流集团的成员(通常为大型连锁零售商),以自身的销售能力为支援,与制造商签约大量进货,或与制造商合作自行开发商品,并在上面放置商店自有商标的商品,通常是该商店的专用和独家商品。


Průběh mise.

Start.

Start proběhl 8. září 2016 ve 23:05 UTC z Cape Canaveral AFS ze startovací rampy LC-41 pomocí rakety Atlas V. Raketa v konfiguraci 411 se skládala z prvního stupně s motorem RD-180 s jedním urychlovacím blokem a z druhého stupně Centaur. OSIRIS-REx se po 55 minutách letu oddělil od nosné rakety.

Přeletová fáze.

Sonda opustila oběžnou dráhu Země a vydala se ke svému cíli. 28. prosince 2016 proběhl zážeh motoru tzv. DSM-1 (anglicky "Deep Space Maneuver 1"), který změnil rychlost o 431 m/s při použití 354 kg paliva a nasměroval sondu na podobnou heliocentrickou oběžnou dráhu, po které obíhá Země kolem Slunce. 18. ledna 2017 se uskutečnil ještě malý korekční manévr.  Oběžná dráha planetky Bennu je oproti rovině ekliptiky skloněná o 6°. Bylo tedy nutné dodat sondě rychlost a směr, aby se dostala na správnou dráhu. 22. září 2017, zhruba po roce letu, čekal tedy OSIRIS-REx gravitační manévr u Země, kdy sonda prolétla ve výšce 17 237 km nad Antarktidou. Během průletu kolem Země proběhly zkoušky vědeckých přístrojů. Další korekce dráhy DSM-2 (anglicky "Deep Space Maneuver 2") se uskutečnila 28. června 2018. Sonda změnila rychlost o 16,7 m/s při spotřebě 12,8 kg paliva.  Dne 1. října 2018 začal OSIRIS-REx svou rychlost vůči Bennu snižovat. Během října a listopadu pomocí čtyř zážehů AAM-1 až AAM-4 (anglicky "Asteroid Approach Maneuver") z rychlosti přibližování 491 m/s zpomalil na 4 cm/s. 3. prosince 2018 se sonda dostala do vzdálenosti 19 km od povrchu planetky a zahájila výzkumnou fázi svého letu.

Přístrojové vybavení.

Sonda je vybavena následujícími přístroji:  OCAMS – Akronym pro kamerové vybavení ("the OSIRIS-REx Camera Suite", OCAMS), které se skládá ze tří kamer: PolyCam, MapCam a SamCam. Kamery dodala Arizonská univerzita a mají za cíl zkoumat asteroid Bennu z různých pohledů. Úkoly jednotlivých kamer jsou následující:  OLA – Laserový výškoměr ("the OSIRIS-REx Laser Altimeter", OLA) je skenovací lidar poskytující topografické informace ve vysokém rozlišení.  OVIRS – Spektrometr pracující ve viditelném a infračerveném spektru ("the OSIRIS-REx Visible and IR Spectrometer", OVIRS), poskytující informaci o minerálním a organickém složení povrchu a tím i o vhodném místě pro odběr vzorku.  OTES – Spektrometr ("the OSIRIS-REx Thermal Emission Spectrometer", OTES), který poskytuje spektrální mapy na základě teplotních dat z infračervené spektroskopie v rozsahu 4–50 μm.  REXIS – Rentgenový spektrometr ("the Regolith X-ray Imaging Spectrometer", REXIS) poskytne mapu asteroidu v rozsahu rentgenového záření.  TAGSAM – Systém pro odebrání vzorku ("Touch-And-Go Sample Acquisition Mechanism", TAGSAM) složený z odběrové hlavy a robotické manipulační paže.

OSIRIS-REx (akronym z angl. "The Origins, Spectral Interpretation, Resource Identification, Security, Regolith Explorer") je název vesmírné sondy a vědecké vesmírné mise NASA, jejímž cílem je studium asteroidu 101955 Bennu (planetka) a návrat zpět na Zemi s odebranými vzorky. Start sondy se uskutečnil 8. září 2016 a po více než dvou letech na cestě se 3. prosince 2018 sonda dostala do plánované pracovní polohy (přibližně 19 km) nad povrchem planetky. Návrat se vzorky asteroidu pro jejich detailní výzkum na Zemi je plánován na rok 2023.

太阳系起源、光谱解析、资源识别、安全保障、小行星风化层探索者(英语:Origins, Spectral Interpretation, Resource Identification, Security, Regolith Explorer,缩写OSIRIS-REx,又译为欧西里斯号或冥王号)是一项由美国国家航空航天局(NASA)进行中的小行星研究和采样返回任务。探测器于2016年9月8日发射,任务是研究小行星101955——一颗含碳的近地小行星,并在2023年将样本送回地球进行详细分析,这颗小行星被视为潜在威胁天体,是有可能会撞击地球的小天体之一。探测器采得的材料有望使科学家进一步了解太阳系的形成与演化,包含行星形成初期阶段,和导致地球上生命形成有机化合物的来源。如果成功,OSIRIS-REx将是首具从小行星带回样本的美国航天器,也是继日本的隼鸟号后,第二具将小行星样本送回地球的探测器。


Pozorování.

Na obloze se nachází v západní části souhvězdí u hranice se souhvězdím Poháru, 0,75 stupně severně od hvězdy 31 Crateris a 3,25 stupně jihozápadně od hvězdy Gienah (γ Crv). Můžeme je vidět středně velkým amatérským astronomickým dalekohledem jako drobnou mlhavou skvrnku ve tvaru srdce. 40 úhlových minut jihozápadně od NGC 4038 se nachází galaxie NGC 4027. Větší dalekohled ukáže další podrobnosti, ale tykadla jsou tak slabá, že nejsou viditelná.

Popis.

Galaxie Tykadla prochází galaktickou srážkou. V důsledku této srážky vznikly dva dlouhé slapové ohony, které vypadají jako hmyzí tykadla (anglicky "antennae") a jsou tvořeny z galaxií vyvrženými hvězdami, plyny a prachem. Jádra těchto dvou galaxií se spojují a vznikne z nich jedna velká galaxie. Většina galaxií pravděpodobně projde ve svém životě přinejmenším jednou významnou srážkou. Toto asi v budoucnu čeká i naši Mléčnou dráhu, když se srazí s Galaxií v Andromedě.  NGC 4038 je nejvýznamnější člen Skupiny galaxií NGC 4038, která leží ve vzdálenosti 70 milionů světelných let a kam patří i NGC 4039, NGC 3957, NGC 3981, NGC 4027 a několik dalších galaxií.

Supernovy.

V galaxii NGC 4038 zatím bylo pozorováno pět supernov: SN 1921A, SN 1974E, SN 2004GT, SN 2007sr (typ Ia, magnituda 12,9) a SN 2013dk.

Vývoj.

Před 1,2 miliardami let byla Tykadla oddělené galaxie. Spirální galaxie NGC 4039 byla větší než spirální galaxie s příčkou NGC 4038. Před 900 miliony let vypadala Tykadla podobně jako NGC 2207 a IC 2163. Před 600 miliony let se galaxie minuly a vypadaly jako NGC 4676 (galaxie Myši). Před 300 miliony let začaly z galaxií vystupovat dva proudy hvězd, které dnes zasahují daleko za hranice původních galaxií a vypadají jako tykadla.  Během 400 milionů let splynou jádra těchto galaxií do jediného jádra obklopeného hvězdami, prachem a plyny. Pozorování a simulace interagujících galaxií naznačují, že se Tykadla nakonec stanou eliptickou galaxií.  Rentgenová observatoř Chandra objevila při rozboru galaxií Tykadel oblasti obsahující velké množství neonu, hořčíku a křemíku. Tyto prvky jsou nezbytné pro planety, na kterých by mohl vzniknout život. Pozorované oblasti obsahovaly 16 krát více hořčíku a 24 krát více křemíku než Slunce.

Galaxie Tykadla (také známé jako Arp 224, NGC 4038/NGC 4039, Galaxie Antény nebo Caldwell 60/61) jsou dvojice interagujících galaxií v souhvězdí Havrana vzdálená přibližně 70 milionů světelných let. Objevil ji britský astronom William Herschel 7. února 1785. V současnosti prochází obdobím prudké tvorby hvězd, která je způsobena srážkami mračen plynů a prachu v propletených magnetických polích. Galaxie jsou v atlasu pekuliárních galaxií označeny jako Arp 244.

触须星系,也称为NGC 4038/NGC 4039或科德韦尔60/61,是在乌鸦座的一对交互作用星系,早在1785年就被威廉·赫歇尔发现。


费奥多尔·伊万诺维奇·托尔布欣

Život.

Pocházel z ruské rolnické rodiny. V roce 1912 ukončil studium na obchodní akademii v Petrohradě a začal pracovat jako účetní. Po vypuknutí první světové války sloužil krátce v motocyklové jednotce, později byl vyslán na poddůstojnický kurz. V roce 1915 pověřen velením roty na jihozápadním frontě. Vyznamenán řádem svaté Anny a svatého Stanislava. Na sklonku války sloužil jako štábní důstojník. V roce 1918 byl demobilizován. Už v srpnu téhož roku vstoupil do Rudé armády. Absolvoval štábní důstojnický kurz a následně působil ve štábních funkcích ve střeleckých divizích na severním a severozápadním frontu. Podílel se na potlačení Kronštadtské vzpoury. V roce 1931 dokončil studium na Vojenské akademii M. V. Frunzeho. V následujícím období působil jako štábní důstojník a náčelník štábů řady jednotek o velikosti divize a sboru. V říjnu 1937 se stal velitelem 72. střelecké divize.

Druhá světová válka.

Od července 1938 velel štábu zakavkazského vojenského okruhu. V této funkci setrval i po operaci Barbarossa do prosince 1941. Od prosince 1941 do ledna 1942 působil jako náčelník štábu Kavkazského frontu. Od ledna 1942 do března 1942 jako náčelník štábu Krymského frontu. V této funkci připravil plán Kerčsko-feodosijské operace, ale v průběhu její realizace byl na podnět L. Mechlise odvolán z funkce. Od května do července 1942 pak působil jako poradce velitele stalingradského vojenského okruhu. Následně byl pověřen velením 57. armády nasazené v bojích o Stalingrad. Jeho nadřízený velitel Stalingradského frontu generálplukovník Andrej Jeremenko vysoce hodnotil Tolbuchinovy vojenské a organizační schopnosti. Po skončení bojů byl povýšen do hodnosti generálporučíka a krátce velel 68. armádě jihozápadního fronty. Zanedlouho byl znovu povýšen – v dubnu mu byla udělena hodnost generálplukovníka. V téže době byl pověřen velením jižního frontu. Dne 20. září 1943 byl front přejmenován a dostal označení 4. ukrajinský front. Následujícího dne byl Tolbuchin povýšen do hodnosti armádního generála. Jeho jednotky se podílely na bojích při přechodu Dněpru na Ukrajině. V květnu 1944 přebral po Rodionu Malinovském velení 3. ukrajinského frontu. Dne 12. září 1944 získal hodnost Maršál Sovětského svazu. Následně se podílel na dobytí Rumunska, Bulharska, Maďarska, Jugoslávie a Rakouska.  Tolbuchin byl považován za jednoho z nejlepších sovětských velitelů druhé světové války. Je označován jako pečlivý, pozorný, a ne příliš ambiciózní na rozdíl od jiných sovětských velitelů. Byl respektovaný mezi svými kolegy, sympatie svých podřízených si získal i proto, že dbal na nízkou míru ztrát svých jednotek.

Poválečné období.

Po válce velel Tolbuchin Jižní skupině vojsk, která kontrolovala oblast Balkánu. V lednu 1947 byl pověřen velením Zakavkazského vojenského okruhu, ve kterém vytrval až do své smrti 17. října 1949. Byl zpopelněn a urna s jeho popelem byla uložena do Kremelské stěny v Moskvě. Dne 7. května 1965 mu byl posmrtně udělen titul Hrdina Sovětského svazu.

Fjodor Ivanovič Tolbuchin (16. červen 1894 – 17. říjen 1949, Moskva) byl sovětský vojevůdce ruského původu v období druhé světové války, maršál Sovětského svazu (1944). Velkou část své kariéry působil v různých štábních funkcích.

费奥多尔·伊万诺维奇·托尔布欣(,1894年-6月16日-1949年-10月17日),苏联军事家,政治家,战时第七个晋升苏联元帅 。他是唯一一位死后才获追授苏联英雄称号的苏联元帅。


Pozorování.

Na obloze se nachází 2,5° severovýchodně od hvězdy δ CMa s magnitudou 1,8, ve směru velmi bohatého pouhým okem viditelného hvězdného pole. 0,4 stupně severně od hvězdokupy se nachází zákrytová dvojhvězda typu beta Lyrae 29 CMa, 1 stupeň jihovýchodně od hvězdokupy leží červený veleobr VY Canis Majoris a dalších 30' východně mlhovina Sh2-310, která je vidět pouze na fotografiích s dlouhou expozicí.  Hvězdokupa je velmi zhuštěná a obklopuje dvojhvězdu Tau Canis Majoris s celkovou magnitudou 4,4, která svým jasem ztěžuje pozorování hvězdokupy, protože když pomineme jednu hvězdu sedmé magnitudy na okraji, jsou její hvězdy 9. magnitudy a slabší. Dalekohled o průměru 100 mm je schopen ji zcela rozložit na jednotlivé hvězdy i rozlišit obě složky centrální dvojhvězdy.  Její střední jižní deklinace je poněkud výhodnější pro pozorovatele na jižní polokouli, přestože je cirkumpolární pouze z velkých jižních zeměpisných šířek; na severní polokouli je její pozorování omezeno pouze ve velkých severních zeměpisných šířkách, takže je pozorovatelná téměř ze všech obydlených oblastí Země. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od prosince do dubna.

Historie pozorování.

NGC 2362 pravděpodobně objevil Giovanni Battista Hodierna kolem roku 1654. William Herschel ji nezávisle spoluobjevil 4. března 1783 a popsal ji jako pěknou a velmi bohatou hvězdokupu tvořenou velmi jasnými hvězdami. Jeho syn John ji později znovu pozoroval a zařadil ji do svého katalogu mlhovin a hvězdokup General Catalogue of Nebulae and Clusters pod číslem 1513.

Vlastnosti.

NGC 2362 je velmi bohatá, silně zhuštěná a docela jasná hvězdokupa. Obsahuje asi tři tucty hvězd spektrálního typu O a B a dalších více než 100 hvězd s malou hmotností, které ještě nepřešly na hlavní posloupnost. Nachází se ve vzdálenosti přibližně 4 800 světelných let od Země v rameni Orionu, ve větvi pravděpodobně mířící pryč od středu Galaxie.  Hvězdokupa vznikla uvnitř obrovského molekulárního mračna, jehož zbytky jsou viditelné zejména východně od hvězdokupy a tvoří HII oblast s označením Sh2-310. Navzdory svému mladému věku není hvězdokupa obklopena mlhovinou. Z toho se usuzujeme, že hvězdné větry hmotných hvězd již od doby vzniku hvězdokupy stihly všechen plyn a prach odehnat. V mračnu je tedy kolem hvězdokupy rozpínající se dutina o průměru přibližně 30', na jejímž okraji se hromadí odehnaný plyn.  Hvězdokupě vévodí modrý veleobr Tau Canis Majoris, který je dobře viditelný i pouhým okem. Průměr hvězdokupy jsou pouhé 3 parseky. Většina jejích hvězd, zejména méně hmotných, má protoplanetární disk. Hvězdokupa je poměrně mladá, její odhadované stáří je 4 až 5 milionů let a hvězdy typu T Tauri v ní obsažené mají odhadovaný věk 1,8 až 5 milionů let (závisí na použitém modelu). Díky svému mladému věku byla hvězdokupa vybrána pro studium tvorby planet kolem hvězd podobných Slunci.

NGC 2362 (také známá jako Caldwell 64) je otevřená hvězdokupa v souhvězdí Velkého psa vzdálená přibližně 4 800 světelných let. Objevil ji italský astronom Giovanni Battista Hodierna v roce 1654. Hvězdokupa je soustředěna kolem hvězdy magnitudy 4,4 Tau Canis Majoris, která je její nejjasnější hvězdou a podle které někdy bývá nazývána Tau Canis Majoris Cluster. Hvězdokupa je poměrně mladá, její odhadované stáří je 4 až 5 milionů let. Je také velmi hmotná, její hmotnost se odhaduje na 500 hmotností Slunce. S hvězdokupou souvisí i velká mlhovina Sh2-310, která leží ve stejné vzdálenosti.

NGC 2362是位于大犬座的疏散星团。它在1654年之前就已经被意大利天文学家乔瓦尼·巴蒂斯特·霍迪尔纳首先观测到。


德哈維蘭加拿大DHC-6

Vznik.

V roce 1964 bylo ve firmě DHC rozhodnuto, že základní aerodynamická i technologická koncepce letounu De Havilland Canada DHC-3 Otter bude využita pro inovovaný letoun DHC-6. Konstrukce DHC-3 měla rezervu nosnosti a pevnosti, avšak jejich využití limitovala hvězdicová pohonná jednotka. Pro pohon nového stroje byla zvolena dvojice turbovrtulových motorů Pratt & Whitney of Canada PT6A-6 o výkonu po 426 kW, umístěných na vzpěrovém obdélníkovém křídle s dvojštěrbinovými vztlakovými klapkami.

Vývoj a nasazení.

Prototyp DHC-6 (CF-DHC-X) byl zalétán 20. května 1965, osvědčení amerického úřadu FAA získal v červenci 1966. První stroj ze série DHC-6-100 byl předán správě zemědělství a lesnictví provincie Ontario. Sloužil zejména v protipožárním průzkumu a přepravě požárních družstev.  Twin Otter nalezl uplatnění také v celé řadě vojenských uživatelů, např. USAF, kde létá pod označením UV-18B, nebo Fuerza Aérea de Chile.  Od čtvrtého sériového letounu byly motory PT6A-6 nahrazeny typem PT6A-20 se stejným výkonem, avšak s příznivějšími vzletovými charakteristikami. Celková produkce dosáhla počtu 115 strojů.  V dubnu 1968 byla ve výrobě zavedena verze DHC-6-200 s prodlouženou přídí trupu, kde byl i zavazadlový prostor pro cestující. Obě varianty mohly mít místo podvozkových kol namontovány lyže, kombinované lyže s koly, nebo dva plováky. V tomto případě mají Twin Ottery kratší příď a na VOP dvě pomocné svislé plošky pro vyrovnání zvětšené plochy před těžištěm.  Od 231. draku se DHC-6 dodával ve zdokonalené verzi DHC-6-300, jejíž první sériový kus byl předán na jaře 1969. Je poháněna motory PT6A-27 po 486 kW, čímž se podstatně zlepšily vlastnosti stroje v kategorii STOL. Twin Ottery byly dodávány také s přídavnou nádrží pro náklad do hmotnosti 272 kg, zavěšenou pod trupem.  Verze DHC-6-300S byla vybavena pro dosažení nejvyšší bezpečnosti provozu za cenu snížení počtu pasažérů na 11.  Dne 1. října roku 2008 byl zalétán prototyp DHC-6-400 (C-FDHT) s motory PT6A-34 po 551 kW. Limitovaná sériová výroba varianty byla obnovena u společnosti Viking Air, která odkoupila výrobní plány a práva k typu.

Specifikace.

Údaje dle

De Havilland Canada DHC-6 Twin Otter je kanadský dvoumotorový turbovrtulový hornoplošník pro 12 až 20 cestujících s pevným příďovým podvozkem.

德哈维兰加拿大 DHC-6 双水獭(英语:de Havilland Canada DHC-6 Twin Otter)是 德哈维兰加拿大(现已并入庞巴迪宇航)所研发的一款19人座短距离起降(STOL)多用途运输机,目前由维京航空以维京航空 DHC-6 双水獭(英语:Viking Air DHC-6 Twin Otter)名义生产。因简单的固定式起落架设计、短场起降及高爬升率能力,使其广泛作货运、支线运输及医疗专机之用,另于地形测绘、高空跳伞活动也有采用,而在多国军队也能见其身影。


Historie.

„Plavkové vydání“ amerického časopisu "Sports Illustrated" zavedl americký šéfredaktor Andre Laguerre, aby zaplnil zimní mezeru ve sportovním kalendáři, kdy se počet událostí snižoval. Požádal proto módní novinářku Jule Campbellovou, aby pokračovala v přípravě sérií fotek s atraktivními modelkami. První číslo vyšlo 20. ledna 1964 s Babette Marchovou na obalu a pětistránkovým obsahem.  Campbellová se stala významnou postavou ve světě modelingu a plavkové vydání proměnila v mediální fenomén, zobrazující typ „větších a zdravějších“ kalifornských žen. Fotografie byly nově také opatřeny jmény modelek. Tento přístup stál, podle magazínu "Slate", u zrodu éry supermodelek. Ovšem exkluzivní vydání pro jednotlivé modelky neexistovaly do roku 1997. Již v padesátých letech dvacátého století několik žen pózovalo na obálce "Sports Illustrated", ale až od roku 1964 získaly série samostatný formát známý jako "Swimsuit Issue".

Primáty modelek.

Nejmladší modelkou, která se objevila na titulní straně se roku 1984 stala osmnáctiletá Pavlína Pořízková.  Největší ohlas v počtu dopisů došlých do redakce vzbudilo číslo z roku 1978. Důvodem nebyl obal, ale plavky ze síťoviny oblečené na Cheryl Tiegsové. Číslo také způsobilo nejvyšší počet zrušení odběrů magazínu. Nejlépe prodávaným ročníkem se stal výtisk 25. výročí z roku 1989 s Kathy Irelandovou na obálce.  První Afroameričankou na obalu byla roku 1996 Tyra Banksová. Zpěvačka Beyoncé drží primát, jako první nemodelka a nesportovkyně na obálce. Nejvícekrát focená na titul se stala Elle Macphersonová, jež mezi lety 1986–2006 uváděla pět vydání.  V roce 2016 se na přední stranu poprvé dostala plnoštíhlá modelka Ashley Grahamová a do obsahu také vůbec nejstarší modelka, 56letá Nicola Griffinová. Prodejnost dosáhla více než jednoho milionu výtisků a vydání se podílelo více než 7 % příjmů časopisu "Sports Illustrated". V další mutaci vydání 2016 na titulní straně poprvé pózovala sportovkyně, americká zápasnice a judistka Ronda Rouseyová.  První květnové vydání plakové mutace z roku 2019 – v němž se nikdy předtím neobjevily modelky takového věkového rozpětí, různých velikostí a postav – přineslo několik primátů. Winnie Harlowová se stala první modelkou nafocenou s kožní chorobou – vitiligem, plnoštíhlá Veronica Pome'eová první Polynésankou, Megan Rapinoe první otevřeně hlásící se k lesbické orientaci, Halima Adenová první zachycenou v burkiny, Tara Lynnová ve 26 letech nejstarší debutantkou a Tyra Banksová ve 45 letech nejstarší modelkou na obálce. Samantha Hoopesová byla v pokročilém stádiu těhotenství. Pavlína Pořízková se v 54 letech stala druhou nejstarší pózující modelkou vůbec.

Neprofesionální modelky.

Mezi sportovkyně, které vytvořily fotosérie se zařadily německá tenistka Steffi Grafová (1997), americká tenistka Serena Williamsová (2003), krasobruslařská olympijská šampionka Jekatěrina Gordějevová či ruská tenistka Anna Kurnikovová (2004).  V roce 2005 se představily olympijské vítězky Amanda Beardová a Jennie Finch, spolu s Lauren Jacksonovou a Venus Williamsovou. Maria Šarapovová pózovala pro číslo 2006. Editorka Diane Smithová zvolila pro rok 2007 jako téma hudbu a držitelka Grammy Beyoncé nafotila sérii jako první zpěvačka a stala se také první ne-modelkou na obalu.  V roce 2008 zažily premiéru snímky roztleskávaček týmů americké Národní fotbalové ligy. Mezi vybraná družstva se řadily dívky týmů Tampa Bay Buccaneers, San Diego Chargers, Dallas Cowboys, Miami Dolphins, Philadelphia Eagles, Atlanta Falcons, Jacksonville Jaguars, New England Patriots, Oakland Raiders, Washington Redskins a Houston Texans.  Automobilová závodnice Danica Patricková nasnímala pro vydání 2008 čtyřstránkový piktoriál z floridského ostrova Singer Island.  V čísle 2010 se objevily čtyři olympioničky ze zimních her Clair Bidezová, Lacy Schnoorová, Hannah Teterová a Lindsey Vonnová, stejně jako srbská tenistka Ana Ivanovićová. Australská překážkářka Michelle Jennekeová se objevila na stránkách ročníku 2013 poté, co se virálem na YouTube stal její předstartovní rozehřívací taneček.  Bývalá dánská světová jednička v tenise Caroline Wozniacká pózovala pro vydání 2015 v Mexickém zálivu na Captiva Island. Spolu s ní se v únoru 2016 objevily snímky Lindsey Vonnové a Rondy Rouseyové, které nafotily bodypaintingovou kolekci – nakreslených plavek na nahém těle. V roce 2017 premiérově nafotila snímky kanadská tenistka Eugenie Bouchardová.  V roce 2019 snímky nafotily fotbalistky Crystal Dunnová, Megan Rapinoe, Abby Dahlkemperová a Alex Morganová (na obálce), Lindsay Vonnová, gymnastka Simone Bilesová a zápasnice MMA Paige VanZant.

Modelky na obálce.

V období 2008–2013 byly modelky na obálce zveřejňovány v televizním pořadu "Noční show Davida Lettermana", v letech 2014 a 2017 během pořadu "Jimmy Kimmel Live!" a roku 2015 v "The Tonight Show Starring Jimmy Fallon".

Místa focení.

Plavkové vydání původně volilo jednu exotickou lokalitu na rok. Nárůstem obsahu se zvýšila i četnost míst focení během jediného roku.

Sports Illustrated Swimsuit Issue je „plavkové vydání“ amerického časopisu "Sports Illustrated", tištěné jednou ročně. Na obálce je vyfocená modelka v plavkách na pozadí exotické lokality. Všechny modelky, které se objevily na titulní straně, byly ženy. Podle časopisu "Slate" je plavkové vydání spojeno s posuzováním úspěchu dívek jako supermodelek. Hodnota prodané reklamy ročníku 2005 dosáhla částky 35 milionů dolarů. Plavková edice byla s nástupem osmdesátých let doplněna o speciální televizní verze s modelkami. Videa nejprve vycházela na VHS a LD, později na nosičích DVD.

《运动画刊泳装特辑》(英语:"Sports Illustrated Swimsuit Issue")是美国杂志商《运动画刊》每年二月中旬左右发行的杂志。 以穿着泳装的时尚模特儿为封面,且从创刊至今的封面人物皆为女性。有些人认为,这本杂志是成为超级名模的裁决者。首次发行于1964年,归功于1946年发明了比基尼。


Životopis.

Lucas Till se narodil ve Fort Hoodu v Texasu. Je synem Dany (rozené Bradyové) a Johna Tilla – armádního podplukovníka. Větší část svého dětství však strávil v Mariettě v Georgii, kde navštěvoval Kell High School. Po natáčení "Hanny Montany" se vrátil zpět na školu a odmaturoval v roce 2008. Po maturitě se přestěhoval do Los Angeles.

Kariéra.

V deseti letech se začal objevovat v reklamách. Ve dvanácti byl obsazen do role Harryho Vandeerbilta v "Dobrodružství Ociee Nashové". V roce 2004 si zahrál ve filmu Lightning Bug. První větší role přišla s filmem "Walk the Line", kde hrál roli staršího bratra Johnnyho Cashe. Po tomto snímku se objevil v několika nezávislých filmech na stanici Lifetime. V roce 2008 se zúčastnil konkurzu do filmu "", v němž získal roli Travise Brodyho. S Jackie Chanem si zahrál ve filmu "Chůva v akci". Také se objevil ve videoklipu Taylor Swift k písničce „You Belong With Me“. V roce 2008 se objevil i v hororové komedii "Dance of the Dead".  Dne 8. července 2010 bylo oficiálně oznámeno, že získal roli Havoka ve spin-offu X-Menů, "". V roce 2013 hrál v nezávislém filmu "All Superheroes Must Die". O rok později si zopakoval roli Havoka v sequelu "". V roce 2015 si zahrál po boku Joshe Duhamela ve filmu "Město statečných". A v roce 2016 znovu Havoka ve filmu "". Společně s Jane Lyve podepsal smlouva na film "Monster Trucks".Od roku 2016 hraje roli Anguse MacGyvera v seriálu stanice CBS "MacGyver".

Lucas Daniel Till (* 10. srpna 1990, Fort Hood, Texas, Spojené státy americké) je americký herec. S hraním začal v roce 2003 a od té doby se objevil v několika filmech a seriálech jako "", "" a "". V roce 2015 si zahrál po boku Joshe Duhamela ve filmu "Město statečných". Od roku 2016 hraje hlavní roli Anguse MacGyvera v seriálu "MacGyver", který vysílá stanice CBS.

卢卡斯·丹尼尔·提尔(英语:Lucas Daniel Till,1990年-8月10日)是一名美国男演员。他是一位童星,在1990年代早期就已经开始出演电影和电视剧。他最著名的作品是「X战警系列电影」中饰演的亚历士·桑莫斯/法官。他还出演了泰勒丝的MV《天生一对》。


Život a politická kariéra.

Rodinné zázemí.

Narodil se ve Vídni roku 1944 estonské matce a ruskému otci nizozemského původu, kteří uprchli z Estonska před stalinismem. Jeho otec získal roku 1934, po útěku z Ruska, estonské občanství. Ruštinu, první jazyk svých rodičů, se nikdy neučil. Je ženatý, z předchozího manželství má dva syny.

Vzdělání a profesionální kariéra.

V roce 1962 vystudoval akademické gymnázium v Innsbrucku a poté studoval ekonomii na Univerzitě v Innsbrucku, kde získal v roce 1970 doktorát. V letech 1972 až 1974 pracoval v Berlíně v Internationales Institut für Management und Verwaltung. V roce 1975 se habilitoval a v letech 1976 až 1980 působil jako docent na univerzitě v Innsbrucku. V roce 1980 byl jmenován řádným profesorem v oboru ekonomie na Vídeňské univerzitě. V letech 1990 až 1994 zastával funkci děkana fakulty sociálních věd a ekonomie na téže univerzitě.

Prezidentské volby 2016.

V dubnu roku 2016 se ucházel o post rakouského prezidenta. V prvním kole voleb 24. dubna získal 21,4 procenta hlasů a do dalšího kola postoupil společně s Norbertem Hoferem, vítězným kandidátem strany FPÖ. Druhé kolo 22. května vyhrál s výsledkem 50,3 % hlasů.  Úřadu se měl ujmout složením slibu 8. července 2016, avšak 1. července 2016 rakouský Ústavní soud kvůli početným přestupkům proti pravidlům sčítání korespondenčních hlasů zrušil platnost druhého kola voleb. Od 8. července vykonávalo pravomoci prezidenta tříčlenné předsednictvo rakouské Národní rady. Opakované druhé kolo 4. prosince vyhrál Bellen se ziskem 53,8 % hlasů. Do úřadu spolkového prezidenta nastoupil složením přísahy 26. ledna 2017.  Vítězství Van der Bellena v prezidentských volbách uvítali český premiér Bohuslav Sobotka i český ministr obrany Martin Stropnický.

Zastávané postoje.

Van der Bellen podporuje sňatky homosexuálů, ochranu životního prostředí a evropskou integraci. V souvislosti s evropskou migrační krizí kritizuje stávající rakouskou vládu za tvrdý postup vůči uprchlíkům a podporuje politiku německé kancléřky Angely Merkelové.  Opakovaně se vyjádřil, že jako prezident by nejmenoval zástupce FPÖ do čela vlády, a to i v případě, že by strana vyhrála příští parlamentní volby.  Van der Bellen podporuje možnost dvojího občanství.  V roce 2017 prohlásil že jestli bude pokračovat šíření islamofobie, tak přijde den kdy budou muset všechny ženy nosit islámský šátek z náboženské solidarity.

Alexander Van der Bellen (* 18. ledna 1944 Vídeň) je rakouský politik, vysokoškolský pedagog a ekonom, od roku 2017 prezident Rakouska. V letech 1997–2008 působil jako předseda rakouských Zelených. V roce 2016 byl zvolen rakouským prezidentem, když v opakovaném druhém kole prezidentských voleb těsně porazil Norberta Hofera.

亚历山大·范德贝伦(,;1944年-1月18日)是一名奥地利政治人物及经济学家。


Taxonomie a evoluce.

Jelenci pampoví jsou označováni jako jedni z novosvětských druhů, což je označení pro jihoamerické druhy jelenů. Fosilie dokazují, že novosvětští jeleni cestovali ze Severní do Jižní Ameriky v souvislosti s tzv. "Great American Interchange" před 2,5 miliony lety, tedy po vzniku Panamské šíje. Jednalo se o proces, při kterém se stěhovala zvířata ze Severní Ameriky přes Střední Ameriku do Jižní Ameriky a naopak, protože vznikla již zmíněná Panamská šíje, která spojila dříve oddělené kontinenty. Kvůli vysoké kyselosti půdy a kontinentálnímu ledovci bylo ale mnoho pozůstatků té doby zničeno, takže se neví, jak v té době jelenci pampoví nebo jejich předci vypadali. První přímí předci dnešních jelenců se pravděpodobně vyvinuli během pleistocénu.  Vědci se domnívají, že jelenci pampoví se vyvíjeli bez přirozených predátorů, jelikož byl objeven zvláštní poklus, kterým se pohybují, a typický zápach vycházejí z jejich kopyt. Podobné geny jako jelenci pampoví mají další druhy jelenců, především jelenec bahenní. Jedinečné na jejich genech jsou například dva druhy kondenzovaných chromozomů.  Počet poddruhů jelence pampového je spekulativní, některé zdroje uvádějí poddruhů pět, jiné pouze tři. Běžně jsou ale uváděny pouze tři; nominátní "Ozotoceros bezoarticus bezoarticus", poddruh, který žije ve východní a střední Brazílii od řeky Amazonky až po Uruguay, "Ozotoceros bezoarticus leucogaster", poddruh z jihozápadní Brazílie, jihovýchodní Bolívie, Paraguaye a "Ozotoceros bezoarticus celer" ze severní Argentiny. Poslední uvedený poddruh je ten nejvzácnější.

Popis.

Jelenci pampoví mají srst, která může být v různých odstínech hnědé. Na vnitřní straně nohou bývá srst světlejší. Srst se přes rok nemění. Na hrdlech a horních čelistech mají bílé skvrnky. Kohoutková výška se pohybuje mezi 60 až 65 cm u samic, u samců je to více, tedy 65 až 70 cm. Ocasy jsou krátké s hustou srstí, na délku mívají okolo 10 až 15 cm. Při běhu mají jelenci ocas zvednutý a je vidět i bílá srst na jeho spodní straně (podobně je tomu například u jelenců běloocasých).  Dospělí samci mohou vážit 24 až 34 kg, avšak byly zdokumentovány i kusy o hmotnosti 40 kg. Samice běžně váží v rozmezí od 22 do 29 kg. Druh jelenec pampový je oproti jiným jelenovitým poměrně malý, s výrazným pohlavním dimorfismem. Samci mají malé, lehké parohy, které v srpnu nebo září shazují. Samice mají místo parohů pouze takové „pahýlky“. Samci ze žláz na kopytech vylučují silný zápach, který lze zachytit až na vzdálenost 1,5 km. V porovnání s jinými přežvýkavci mají jelenci pampoví vzhledem ke své velikosti malá varlata.

Chování.

Jelenci pampoví jsou skupinová zvířata; tvoří malé skupinky o dvou až šesti jedincích. Jsou to převážně denní a nepříliš aktivní zvířata. Přes den se příliš nepohybují, pouze se pasou, čímž se pomalu posouvají. Tito přežvýkavci jsou velmi zvědaví a nebojí se přijít ani blízko k pozorovatelům, lidem, což z nich v očích pytláků dělá snadnou kořist.  V případě blížícího se nebezpečí může jelence pampové ochránit především vegetace a oni toho využívají. Nejsou to rychlí běžci ani nedokáží dělat velké skoky, proto je jejich nejspolehlivější taktikou schovávání se ve vysoké trávě. Samice jsou dobrými matkami a v případě, že vidí možné nebezpečí, v zájmu svých mláďat často simulují kulhání, aby na sebe obrátily pozornost predátora.

Rozmnožování.

Jelenci pampoví nejsou monogamní zvířata ani si samci nevytvářejí harémy; na jednoho samce v době páření připadá jedna samice. Období páření jelenců pampových v Argentině trvá od prosince do února, v Uruguayi je to pak od února do dubna. Vše začíná námluvami, kdy se samec dvoří samici. Samec vydává bzučivé zvuky a po dlouhou dobu následuje samici. Někdy samice na námluvy reagují i tím, že si lehnou na zem.  Jelenci pampoví nejsou teritoriální zvířata ani v případě období páření a svá území si nechrání, avšak projevují různé znaky dominance. Například v případě, že chce samec vyštvat jiného samce, který si namlouvá „jeho samici“, začne domácí samec chodit s hlavou vysoko zdviženou a promyšlenými pohyby se snaží nového samce odsunout pryč. Pokud se ale tato taktika nedaří, začnou samci přejíždět parožím po zemi. V průběhu toho si území značkují močí, výkaly nebo zapáchajícím sekretem ze žláz v kopytech. Nakonec se samci začnou kousat.  Po spáření je následně samice březí po dobu asi sedmi měsíců a několika týdnů a většina kolouchů se rodí v období mezi zářím a listopadem. Ještě před porodem se každá samice oddělí od stáda a najde si klidné místo. Běžná hmotnost novorozených jelenců je okolo 2,2 kg. Ke stádu se opět i s mládětem připojuje v průběhu následujících dvou dnů. Kolouchové jsou malí a podobně jako je tomu u jiných mláďat jelenovitých, i oni mají bílé skvrnky na hřbetě, které se ve dvou měsících života ztrácejí. Samice kojí své mladé po dobu asi 6 týdnů, ti pak následně přecházejí na pevnou stravu. S matkami zůstávají po další rok, dokud se nestávají pohlavně dospělými.

Potrava.

Jelenci pampoví se živí listím, větvičkami keřů a bylinami. Většina jimi konzumovaných rostlin roste na vlhkých půdách. Tito sudokopytníci často o potravu soutěží s dobytkem. Jejich výkaly byly několikrát studovány a porovnávány s výkaly dobytka. Bylo zjištěno, že oba druhy jedí stejné rostliny, avšak v různých poměrech, Jelenci jedí méně trávy, naopak více se živí bylinami a rostlinami s listy a větvičkami. Během období dešťů tvoří 20 % jejich stravy čerstvá tráva.  Jelence pampové lze vidět stát na zadních nohách, když si shánějí potravu.

Jelenec pampový ("Ozotoceros bezoarticus") je druh jelence žijícího na nízko položených pastvinách Jižní Ameriky. Vyhledávají stanoviště v blízkosti vody a nejlépe i s vysokou travnatou vegetací, která může v případě nouze zvíře schovat před predátorem. Mnoho jedinců žije i v mokřadech Pantanalu. Je známo, že ve volné přírodě se mohou dožít 12 let, v zajetí i více, avšak jsou ohroženi lidskou činností, především pak ztrátou přirozeného prostředí a lovu. Biologové jsou znepokojeni úbytkem těchto zvířat, jelikož ta spásáním trávy udržují přirozený vzhled pastvin. Populace jelenců pampových bývá odhadována na 80 000 kusů, přičemž většina žije na území Brazílie.

草原鹿("Ozotoceros bezoarticus"),又名南美草原鹿,是南美洲的一种鹿。牠们分布在阿根廷、玻利维亚、巴西、乌拉圭及巴拉圭。


Charakteristika.

Superdelegát je hovorové, neoficiální pojmenování, kterým se odlišuje jako tzv. nezavázaný delegát (svobodně volící dle vlastního uvažení) od tzv. zavázaného delegáta, jenž je na národní konvent vybírán ve stranických primárkách a shromážděních (kaukusech) registrovanými voliči, a který je naopak v první volbě na sjezdu vázán jejich preferencí pro konkrétního kandidáta. Ničím nevázaní superdelegáti tak mohou ovlivnit výsledek sjezdu, pokud se např. jejich dostatečná většina rozhodne odevzdat hlas jinému nominantu, než se očekávalo.  Terminologicky se označení superdelegát nevztahuje k nominačnímu procesu – primárkám a kaukusům Republikánské strany. Přesto i u republikánů existují delegáti, kteří mají účast na Republikánském národním konventu automaticky zajištěnou. Z každého unijního státu jsou na sjezdu přítomni tři funkcionáři, a to předseda stranické buňky daného státu se dvěma členy okresních výborů. Na rozdíl od Demokratů je republikánská trojice vázána hlasovat pro kandidáta, který v jejich státu zvítězil v primárkách dle specifických pravidel platících pro daný stát.  Přestože byl původně termín superdelegát vytvořen pro typ delegáta v Demokratické straně, jeho užití se široce rozšířilo v obou hlavních stranách, tedy i mezi republikány, ačkoli nemá oficiální zakotvení ani v jedné z nich.

Kategorie.

V Demokratické straně jsou rozlišovány tři kategorie superdelegátů podle pozic, které zastávají. Ve stanovách jsou dané osoby oficiálně popsány v bodu 9. A (Rule 9. A) jako „"delegáti – nezavázaní straničtí vůdci a zvolení funkcionáři",“ sestávající ze:  V Republikánské straně existují tři delegáti na každý unijní stát automaticky delegovaní na sjezd, a to předseda stranické buňky daného státu a dva členové stranických okresních výborů. Tito delegáti jsou však vázáni hlasovat pro vítězného kandidáta vzešlého z primárek v jejich státu, pokud se taková volba uskutečnila.

Historie.

Historie superdelegátů spadá do druhé poloviny 20. století, kdy Demokratická strana zahájila změny procesu výběru delegátů po Demokratickém národním konventu 1968 na základě výsledků činnosti tzv. McGovernovy-Fraserovy komise, pojmenované podle jejích spolupředsedajících. Účelem změn mělo být dosažení více proporčního složení delegátů na celonárodním sjezdu, které by odpovídalo počtu obyvatel v jednotlivých státech a umenšení vlivu stranických vůdců. Cílem byla i transparentnost, tj. otevřený proces výběru namísto tajného a zákulisního průběhu ovlivněného vůdci. V důsledku toho došlo k příklonu k primárním volbám a ústupu od shromáždění voličů (kaukusů). Někteří Demokraté se následně domnívali, že změny přinesly přílišné snížení vlivu vůdců a volených funkcionářů, což podle nich vyústilo k oslabení pozic demokratických nominantů v prezidentských volbách 1972 u George McGoverna a také v roce 1980 u Jimmyho Cartera, kteří drtivě prohráli s republikánskými kandidáty.  Strana proto roku 1981 ustavila novou komisi pod vedením tehdejšího severokarolínského guvernéra Jimyho Hunta, která měla nalézt řešení vůči kritickým hlasům. Její doporučení z roku 1982 přijal řídící stranický orgán Demokratický národní výbor v podobě zřízení tzv. superdelegátů, s hlasovacím právem pro vybrané vůdce strany a vybrané členy, kteří se měli účastnit sjezdu vedle tzv. zavázaných delegátů. Huntova komise původně doporučila 30% podíl superdelegátů z celkového počtu delegátů. Impletementace do stanov v roce 1984 ovšem zavedla pouze 14% podíl. V průběhu dalších desetiletí jejich poměr vzrůstal až na přibližných 20 % v roce 2008.  Superdelegáti byli poprvé uplatněni v roce 1984, kdy fakticky jedinkrát sehráli významnou roli v zisku nominace. Po primárkách vedl Walter Mondale před Garym Hartem bez rozhodujícího náskoku. Vzhledem k tomu, že si Mondale dokázal zajistit téměř všechny superdelegáty na sjezd v San Franciscu, jasně zvítězil a získal nominaci. V roce 1984 se nezavázaní delegáti rekrutovali z předsedů a místopředsedů stranických buněk v každém unijním státu. Zbylý podíl byl přidělen dvěma způsoby. Demokraté zasedající v americkém Kongresu mohli vybrat až 60 % členů ze svých řad. Druhá část připadla státům Unie, kde došlo k preferenci guvernérů a starostů velkých měst. V roce 1988 následovalo zjednodušení procesu výběru, včetně zvýšení podílu demokratických kongresmanů a senátorů až na 80% podíl z jejich řad. Status superdelegátů nově získali všichni členové Demokratického národního výboru a úřadující demokratičtí guvernéři. V daném roce byla také zřízena kategorie pro „zasloužilé vůdce strany“. Roku 1992 přibyli další nezavázaní delegáti, stanovením pevného počtu jednotlivým státům, počtu určeného pro další vůdce a funkcionáře, do té doby v seznamu nezahrnutých. Roku 1996 získali jistotu superdelegátů všichni demokratičtí členové Kongresu Spojených států.  V rámci prezidentských voleb 2016 demokraté, vedle zavázaných delegátů vzešlých z primárek a kaukusů, určili 715 superdelegátů:

Superdelegát (anglicky "Superdelegate") je termín vztahující se k americkému stranickému systému, označuje delegáta účastnícího se Demokratického národního konventu, sjezdu, na nějž je automaticky delegován se svobodnou volbou pro libovolného kandidáta. Superdelegáti se rekrutují z úřadujících amerických kongresmanů, senátorů, guvernérů států a teritorií, členů Demokratického národního výboru a dalších vůdců strany (např. bývalých prezidentů a viceprezidentů). Všichni již předtím prošli úspěšnou volbou, ať již do zastupitelských, či stranických orgánů. Svými hlasy přispívají k výběru stranického kandidáta pro prezidentské volby.

超级代表(英语:superdelegate)是美国政治中的一个术语,指在美国总统初选期间无需选举即自动当选的民主党全国代表大会代表(约占15%),他们可以根据自己的意愿进行投票,无需理会初选时选民的意愿。与民主党不同,共和党本身并没有超级代表。不过共和党全国代表大会也包括了一些自动当选的代表,每州限最多三人。


亨利王子 (格洛斯特公爵)

Život.

Narodil se 31. března 1900 v York Cottage jako syn Jiřího, vévody z Yorku a jeho manželky vévodkyně Marie z Tecku. Pokřtěn byl 17. května 1900 v kapli hradu Windsor biskupem Winchesteru Randallem Davidsonem. Jeho kmotry byly jeho prababička královna Viktorie, bratranec německý císař Vilém II. Pruský (zastoupen jeho bratrancem princem Albertem Pruským), prateta princezna Beatrix Sasko-Koburská, prateta vévodkyně Thyra Dánská (kterou reprezentovala její sestra Alexandra, princezna z Walesu), bratranec princ Jiří Řecký a Dánský (zastoupený prince z Walesu), teta princezna Maud z Walesu (zastoupená její sestrou princeznou Viktorií z Walesu), strýc princ Alexander, 1. vévoda z Athlone (zastoupen princem Jiřím, vévodou z Cambridge) a polní maršál Frederick Roberts, 1. vévoda Roberts (zastoupen generálem Sirem Dightonem Probynem).  Navštěvoval školu St Peter's Court a později Eton College.  Na rozdíl od svých bratrů vstoupil do armády a byl přijat do Britského královského námořnictva. Roku 1919 vstoupil do Royal Military College (Sandhurst). Později sloužil v King's Royal Rifle Corps a 10th Royal Hussars. Po vypuknutí 2. světové války vstoupil do British Expeditionary Force a sloužil jako Chief Liaison Officer. Roku 1940 se nacházel v 20th Armoured Infantry Brigade. Roku 1955 se stal polním maršálem a roku 1958 maršálem Královského letectva.  Dne 31. března 1928 mu jeho otec udělil titul vévody z Gloucesteru, hraběte z Ulsteru a barona Cullodena.  Dne 6. listopadu 1935 se oženil s Lady Alice Montagu Douglas Scott, s dcerou Johna Montagu Douglase Scotta, 7. vévody z Buccleuch a Lady Margaret Bridgeman. Spolu měli dva syny:  V letech 1945–1947 sloužil jako generální guvernér Austrálie.  Zemřel 10. června 1974 v Barnwell Manor.

Henry, vévoda z Gloucesteru (31. března 1900, York Cottage – 10. června 1974, Barnwell Manor) byl britský královský princ, voják a guvernér Austrálie.

格洛斯特公爵亨利王子殿下(英语:H.R.H. Prince Henry, Duke of Gloucester,1900年-3月31日-1974年-6月10日)是英国国王乔治五世和玛丽王后的第三子、爱德华八世和乔治六世的弟弟。


Historie.

Sověti pracovali na radarovém systému včasného varování pro své anti-balistické raketové prostředky celá šedesátá léta. Žádný z těchto systémů ale nebyl schopný poskytnout varování o startu nepřátelské rakety během několika sekund nebo minut, aby bylo možné včas zajistit obranu a naplánovat reakci.  První experimentální systém Duga byl postaven za městem Mykolajiv na Ukrajině, kde úspěšně detekoval starty raket z Kosmodromu Bajkonur na vzdálenost 2500 kilometrů. Následoval prototyp Duga postavený na stejném místě, který byl schopen sledovat starty z Dálného Východu a z ponorek v Tichém Oceánu. Oba tyto radarové systémy byly zaměřeny na východ a měly poměrně nízký výkon, ale byl ověřen koncept k operačnímu nasazení. Nový systém Duga-1 využíval vysílač a přijímač vzdálený od sebe asi 60 km.

„Ruský Datel“.

Roku 1976 byl po celém světě detekován nový a silný rádiový signál pojmenovaný radioamatéry Datel. Přenosové napětí vysílače bylo přibližně stejně vysoké jako 10 MW ekvivalentního izotropně vyzářeného výkonu. Radarový systém byl Sověty označen kódem 5Н32-Západ a byl zřízen ve dvou uzavřených městech. Ljubech-1 disponoval dvěma vysílači a Černobyl-2 měl přijímače.

Pojmenování dle NATO.

NATO pojmenovalo systém Duga-1 jako "STEEL YARD". Některé zdroje také používají termín "STEEL WORK" (nebo "STEEL WORKS").

Rušení.

Radioamatéři zkoušeli signál rušit vysíláním na stejné frekvenci. Založili klub s názvem Lovecký Klub Ruského Datla.

Radar Duga v populární kultuře.

Spekulacím o plánované explozi jaderné elektrárny Černobyl pro zakrytí stop o prodělečném a nefunkčním radaru se věnuje dokumentární film Ruský datel z roku 2015 režírovaný Chadem Graciou. Teorii ve filmu propaguje alternativní umělec Fedor Alexandrovič, ale nenabízí kromě domněnek žádné důkazy. Kontroverzní film získal cenu poroty za dokument na Mezinárodní filmovém festivalu Sundance 2015.

Duga () byl sovětský OTH (over the horizon) radarový systém, využívaný jako součást systému včasné výstrahy ABM. Radar byl provozován od července 1976 do prosince 1989. Operačně byly nasazeny dva radary Duga, jeden poblíž Černobylu a druhý na východní Sibiři.

Duga远程警戒雷达()是苏联在冷战时期所建设的超视距雷达,是苏联反弹道导弹远程警戒网络的一部分,于1976年7月至1989年12月期间服役。该系统总共部署了两套,一套位于乌克兰苏维埃社会主义共和国(今天的乌克兰)境内的切尔诺贝利与切尔尼戈夫附近,另一套位于东西伯利亚。


Děj.

Echekratés z Fliúntu si žádá na Faidónovi z Elidy, aby vyprávěl o posledním dnu Sókrata, kterého byl přímým svědkem. Faidón, jenž si dle svých slov na Sókrata vždy rád zavzpomíná, souhlasí.  Faidón své vyprávění počíná vykreslením atmosféry, která v onen den panovala v Sókratově cele. Vzpomíná na nezvyklou směs libosti a zármutku, již – stejně jako ostatní přítomni - pociťoval. Vzpomíná na pocit, který byl na jedné straně zapříčiněn vědomím přítelovy blízké smrti, na druhé vznešenými řečmi, jež se v ten den vedly.  Vše to začalo, když si Sókratés položil řečnickou otázku, zda jsou nějaké řeči, které by odsouzenci na smrt slušely více, než ty které zkoumají cestu na onen svět a které o této cestě vyprávějí?  První, co přichází na přetřes, je otázka sebevraždy. Sókratés věc nahlíží tak, že lidé jsou k bohům v podobném poměru jako čeleď k pánům. Člověk je majetkem bohů, stejně jako je čeledín majetkem pánů. A stejně jako se pán hněvá, když si čeledín vezme život, hněvají se i bohové. To je tedy důvod, proč člověk nesmí sám sebe usmrtit. Nadto je tu však důležitý zákon, v kterém platí, že člověk nesmí sám sebe usmrtit, dokud mu není bohy naznačeno, že je nutné, aby zemřel.  Sókratés naznačil, že filosof by měl svět opouštět s úsměvem na rtech, bezmála se na smrt těšit. S tím však nesouhlasí Kebés a Simmias. Argumentují tím, že bohové jsou nejlepší páni, že je nerozumné těšit se na den, kdy jim přestaneme sloužit. Rozumnému by dle nich slušelo, aby se v poslední den smutnil.  I Sókratés uznává, že pokud by smrt znamenala konec, bylo by rozumné smutnit, avšak jelikož věří, že se mu na onom světě dostane největšího dobra, nesmutní a ani se smrti neděsí.  Konstatuje, že ti, kteří správně pochopili filosofii, se nezabývají ničím jiným než umíráním a smrtí, proto by bylo zvláštní, kdyby tito v posledních hodinách života, smutnili nad něčím, čemu věnovali celý svůj život. Toto konstatování vyvolá debatu, v jakém smyslu jsou opravdoví filosofové ztraceni pro život a v jakém smyslu zasluhují smrti a jaké smrti?  První otázka zní, co je smrt? Odpovědí je, že smrt je odloučení duše od těla. A následují další otázky. O co se zajímá pravý filosof, co je předmětem jeho zájmu? Rozkoše plynoucí z dobrého jídla a pití, rozkoše lásky, zkrášlování zevnějšku? Ne! Sókratés a jeho druzi konstatují, že hodnověrný filosof odhlíží od těla a předmětem jeho zájmu je duše. Proto se svému okolí může jevit jako mrtvý.  Další otázkou je, jakou úlohu hraje tělo v nabývání moudrosti? Pomáhá, překáží? Panuje shoda, že tělesné smysly jako zrak a sluch nejsou přesné a mohou nás klamat. Je to rozum (část duše), který nechávaje tělo být za sebou, poznává. Pravý filosof toužící po skutečném poznání (po poznání dobra o sobě, spravedlnosti o sobě, krásna o sobě), k tomuto poznání tělo nepotřebuje, ba naopak, je mu na škodu.  Z toho Sókratovi plyne, že moudrosti buď nelze dosáhnouti vůbec, nebo až ve stavu, kdy bude duše oddělena od těla, kdy nebude nakažena jeho přirozenosti (žádostmi a nedostatkem), totiž ve smrti. Proto se Sókratés ke konci upíná s naději, že po smrti – očištěn filosofii - konečně spatří Pravdu, o kterou celý život usiloval. Tento životní postoj spojuje Sókratés se skutečnou statečností a uměřeností.  Kebés souhlasí s tím, že je to nádherná vize, ale poznamenává, že není jisto, zda duše poté, kdy se odloučí od těla, i nadále existuje. Poukazuje k tomu, že si někteří myslí, že hyne spolu s tělem. Tím si na Sókratovi žádá mínění o nesmrtelnosti duše.  První z důkazů nesmrtelnosti duše je vyargumentován na vzniku opačného z opačného. Tak jako větší vzniká z menšího, menší z většího, spravedlivé z nespravedlivého, nespravedlnost ze spravedlnosti, bdění ze spánku a spánek z bdění, tak se živé mění v mrtvé a mrtvé v živé. Bez tohoto by ve světě nebyla rovnováha.  Druhý z důkazů říká, že pokud platí, že učení se je rozpomínání se ("anamnésis"), musí být duše nesmrtelná. Teorie "anamnésis" totiž předpokládá duše, které už kdysi (před životem) kdesi cosi (totiž ideje) nahlíželi.  Takto Sókratés dokázal, že duše jsou před životem (narozením), Kebés však stále není přesvědčen, že je i po životě (po smrti). K tomu Sókratés přichází s tezí, že existují věci složené a věci nesložené, přičemž věci nesložené jsou věčné, neměnné, v každém okamžiku totožné samy se sebou. Složené jsou měnící se. Dá se i říct, že věci složené jsou viditelné (smyslově vnímatelné), nesložené neviditelné (rozumem uchopitelné). Tak je tělo viditelné a duše neviditelná. Tím spadá k rodu nesloženého, věčně existujícího, božského.  Sókratés už jednou řekl, že pouze vycvičené duše, rezignující na tělesnost se po smrti dostanou do kontaktu s božským. Ne tak jiné. Duše pošpiněné tělesností budou bloudit po světě, nespravedlivé a tyranské duše na sebe vezmou v příštím životě podobu vlků, jestřábů či supů, duše poddajné podobu vos či včel.  Tím by Sókratův výklad mohl skončit, neobjevit se námitka, že duše je něco jako harmonie. Simmias klade podobnost s lyrou. Tak pokud jsou přetrženy struny lyry, harmonie zaniká. A druhá námitka. Kebés, jenž uznal, že duše po smrti přežívá, se pak bojí, že duše, která vystřídá mnoho těl, po tom, co opustí to poslední, co si projde koloběhem inkarnací, definitivně zanikne.  Proč nemůže být duše něco jako harmonie? Simmias Sókratovi odsouhlasil, že duše se rozpomíná, že byla před tělem. Kdyby duše byla něco podobného harmonií, nemohla by být před tělem, musela by být jeho důsledkem, projevem. Duše nenásleduje po těle, nýbrž ho vede, usměrňuje.  Kebét je vyvrácen tak, že duše je nositelkou živého. Nemůže v sobě pojmout smrtelné. Stejně jako liché v sebe nemůže pojmout sudé. Tím se duše stává nesmrtelnou.  Poslední, o co se Sókratés podělí před vypitím jedu je jeho vize onoho světa. V tomto výkladu rezignuje na rozumový výklad a přidržuje se mýtu.

Faidón (starořecky Φαίδων) je Platónův dialog, který líčí poslední den Platónova učitele a přítele Sókrata, jenž – odsouzen na smrt za bezbožnost a kažení athénské mládeže a čekající v žaláři na podání číše bolehlavu – strávil tak, že se svými přáteli rozmlouval o nesmrtelnosti duše, která se tak stává tématem dialogu.

《斐多篇》(, "Phaidōn", )是柏拉图的第四篇对话录,内容为苏格拉底饮下毒药前的对话。斐多篇当中的叙事者为斐多,一个曾受过苏格拉底帮助的年轻人并成为其弟子,在苏格拉底死亡当年亦跟随在他身旁。斐多的对话对象为弗里乌斯的伊奇,一个同是哲学家的朋友。在对话中,苏格拉底从多方面试图证明人灵魂的存在。


Geografie.

Ostrov má zhruba tvar obdélníku, jehož delší strana je orientována severojižním směrem. Pobřeží je velmi členité. Na severu je oddělen od pevniny průlivem Chacao, který má v nejužším místě necelé dva kilometry. Na východě leží mezi ostrovem a pevninou chráněný záliv Corcovado a záliv Ancud. Na ostrově pokračuje pevninské pohoří Cordillera de la Costa, nejvyšší vrchol má nadmořskou výšku 866 metrů. Chiloé leží na hranici Patagonie, obvykle však není pokládán za její součást. Kolem ostrova se nachází množství menších ostrůvků, které společně s hlavním ostrovem tvoří souostroví Chiloé – k největším z těchto ostrůvků patří např. Quinchao.

Přírodní poměry.

Ostrov má mírné vlhké podnebí, průměrná roční teplota se pohybuje okolo 11 °C a srážky okolo 3000 mm. Většinu území pokrývají rašeliniště nebo husté pabukové a fitzroyové lesy s množstvím mechů a kapradin. Typickými rostlinami jsou jahodník chilský, rozpylec lékařský, jehož plody slouží jako náhražka pepře, a jedlá barota chilská, připomínající dvoumetrovou reveň. Obyvateli lesů jsou vzácné druhy pudu jižní a pes Darwinův, v okolí vodních toků žije hvízdák chilský, ve skalách hnízdí buřňák temný. Na pobřeží ostrova se nacházejí kolonie tučňáků a lachtanů, v okolním moři žije plejtvák obrovský, velryba jižní nebo plískavice jižní. Na ochranu ohrožených kytovců byl v obci Puñihuil spuštěn "Projekt Alfaguara" (španělsky „plejtvák“), zaměřený na vědecký výzkum a osvětu návštěvníků. Na ostrově jsou dvě přírodní rezervace: na severozápadě Národní park Chiloé a na jižním pobřeží soukromý park Tantauco, který vlastní chilský prezident Sebastián Piñera.  Ostrov je pro své klima a přírodní poměry srovnáván s Irskem.

Historie.

Název Chiloé znamená v jazyce původních obyvatel z kmene Huilliche „země racků“. Ostrov byl podle archeologických nálezů osídlen již před sedmi tisíci lety, pro Španěly jej zabral roku 1558 guvernér Chile García Hurtado de Mendoza, který založil město Castro. Byl zaveden systém encomiend, zrušený po povstání domorodců v roce 1712. Po vyhlášení nezávislosti Chile se ostrov odmítl k novému státu připojit a zůstal baštou zbytků koloniální armády, která kapitulovala až roku 1826. V roce 1960 bylo západní pobřeží ostrova vážně poničeno vlnou tsunami vzniklou v důsledku velkého chilského zemětřesení.  Památkami na období christianizace jsou dřevěné kostely na Chiloé, šestnáct z nich bylo roku 2000 zapsáno na seznam světového dědictví UNESCO. Největší z nich je chrám svatého Františka v Castru s dvojicí věží dosahujících výšky 42 metrů. Typickým obydlím jsou dřevěné domky "palafitos", které stojí na pobřeží na kůlech a jsou natřeny pestrými barvami.

Ekonomika.

Na ostrově se provozuje převážně těžba dřeva, pastevectví a pěstování brambor místní odrůdy "Michuñe". V okolním moři se loví ryby a slávka peruánská, lososi se chovají také v sádkách. Na významu získává ekoturistika, založená na zdejší přírodě a klidném životním tempu.

Doprava.

Ostrov je přístupný trajektem nebo letecky, letiště se nachází v Mocopulli. V letech 2017–2020 probíhá výstavba visutého mostu Chacao přes průliv Chacao, tento projekt byl dlouhá léta odkládán. Mělo by se jednat o nejdelší visutý most v Jižní Americe. Na ostrově však panují obavy, jestli nedojde větším přílivem dopravy k poškození identity ostrova.

Chiloé (plným jménem Isla Grande de Chiloé – "Velký ostrov Chiloé" – jedná se o největší ostrov ze souostroví) je ostrov v Tichém oceánu nedaleko jižního pobřeží Chile. Má rozlohu 8 394 km2 a je tak čtvrtým nebo pátým největším ostrovem jihoamerického kontinentu – rozlohou srovnatelný s Korsikou či Kyprem. Spolu s okolními ostrůvky tvoří souostroví Chiloé, které je jednou ze čtyř provincií regionu Los Lagos. Hlavním městem je Castro se zhruba čtyřiceti tisíci obyvateli, dalšími významnými sídly jsou Ancud a Quellón. Obyvatelstvo tvoří indiánsko-španělští míšenci, nazývaní "Chilotes" a hovořící specifickým nářečím.

奇洛埃岛(Isla de Chiloé),又名大奇洛埃岛(Isla Grande de Chiloé),是智利中南部奇洛埃群岛中最大岛屿,属湖大区奇洛埃省,面积8394平方公里,人口154,775人(2002年)。首府卡斯特罗市,位于该岛东岸。该岛北隔查考海峡与大陆相望,东为科尔科瓦多湾,南为乔诺斯群岛。


UniProt konsorcium.

UniProt konsorcium se skládá z Evropského institutu Bioinformatiky (EMBL-EBI), Švýcarského institutu bioinformatiky (SIB) a Protein Information Resource (PIR). V tomto projektu je zapojeno více než sto zaměstnanců, kteří se podílí na správě databáze, vývoji softwaru a podpoře uživatelů.

Původ UniProt databází.

UniProt vznikl sloučením Swiss-Prot, TrEMBL a PIR-PSD.  EMBL-EBI a SIB byli společně správci Swiss-Prot a TrEMBL. TrEMBL (Translated EMBL Nucleotide Sequence Data Library) byl vytvořen za účelem pomoci Swiss-Prot, neboť rychlost generování sekvenčních dat byla rychlejší než byl schopen stíhat. Protein Information Resource (PIR) byl zachován a po sloučení těchto tří institucí vzniklo v roce 2002 UniProt Consortium.

Organizace UniProt databází.

UniProt se skládá ze čtyř databází: the UniProt Knowledgebase (UniProtKB), the UniProt Archive (UniParc), the UniProt Reference Clusters (UniRef) a The UniProt Metagenomic and Environmental Sequences (UniMes).

UniProtKB.

UniProtKB je složen ze dvou částí: UniProtKB/Swiss-Prot a UniProtKB/TrEMBL  UniProtKB/Swiss-Prot je kvalitní, manuálně anotovaná sekce UniProtuKB, která sdružuje experimentální výsledky a vědecké závěry. Anotace se skládají z informací o proteinech, jejich struktuře, post-translační modifikaci, doménách, sekundární a kvartérní struktuře, podobnosti k jiným proteinům atd. V porovnání s UniProtKB/TrEMBL můžeme ve SWISS-PROT najít výrazně méně výsledků.  UniProtKB/TrEMBL obsahuje kvalitní výpočetně analyzované záznamy obohacené o automatickou anotaci. Anotované překlady kódujících sekvencí z jiných databází jsou automaticky zpracovány a převedeny do UniProtKB/TrEMBL. UniProtKB/TrEMBL obsahuje také sekvence například z PDB.

UniParc.

UniParc je rozsáhlá databáze obsahující všechny proteinové sekvence bez anotací, z hlavních, veřejně dostupných databází proteinových sekvencí. Proteiny se mohou objevovat v několika různých zdrojových databázích nebo v několika kopiích ve stejné databázi. UniParc ukládá každou jedinečnou sekvenci zvlášť, čímž se zabraňuje zbytečnému opakování. Každá sekvence má svůj identifikátor (UPI), díky kterému je možné určit stejný protein z různých databází.

UniRef.

UniRef poskytuje seskupený soubor sekvencí z UniProtKB a vybrané záznamy z UniParc. UniRef100 seskupuje všechny identické sekvence a subfragmenty s 11 nebo více zbytky do jednoho záznamu. UniRef50 a UniRef90 jsou sestaveny na bázi UniRef100.

UniMes.

UniMes slouží jako úložiště metagenomických a environmentálních údajů.

Přístup do databáze.

Internetové stránky UniProt jsou primárním přístupovým bodem k datům a dokumentaci. Tyto stránky nabízí různé nástroje jako např.: fulltextové vyhledávání, fulltextové vyhledávání pro jednotlivé pole, vyhledávání podobné sekvence, sériové vyhledávání pro více sekvencí současně, mapování identifikátoru v databázi. Web také nabízí stručný úvod pro začátečníky, příslušný odkaz lze nalézt na domovské stránce. Při vyhledávání není třeba mít znalost o funkcích organizace dat ani syntaxe vyhledávání, takže je vhodný i pro uživatele-začátečníky. Výsledky vyhledávání jsou seřazeny dle podobnosti s vyhledávaným slovem. V levé části webu je po vyhledání možné výsledky filtrovat dle různých parametrů. Výsledky vyhledávání sekvenční podobnosti lze filtrovat podle taxonomie, pro získání rychlého přehledu o taxonomickém rozdělení výsledků. Anotace sekvencí shodných záznamů mohou být transformovány do alignmentu, aby bylo vidět, zda zůstávají zachovány důležité pozice. Web umožňuje si vyhledané struktury dávat do záložek (funkce Basket) a sady výsledků stahovat.

Informace v databázi.

UniProt je jedna z nejlépe anotovaných proteinových databází současnosti. U vyhledaných struktur je možné najít mnoho informací o funkci, regulaci, umístění v buňce, patologických projevech souvisejících s proteinem a konkrétní příklady mutací, které je způsobují. Dále se zde nachází informace o posttranslačních modifikacích a interakcích, na kterých se protein podílí. Je zde možno nalézt odkazy na konkrétní PDB struktury. Nezbytnou součástí databáze jsou informace o jednotlivých doménách a proteinové rodině. Také se zde nachází sekvence, kterou je možné stáhnout ve formátu FASTA a mnoho dalších.

Uniprot je komplexní databáze proteinových sekvencí. Tato volně přístupná databáze obsahuje informace o funkci proteinu. Informace v UniProt sdružují výsledky projektů sekvenujících genomy a informace o biologických funkcích bílkovin.

UniProt(联合的蛋白)是一个全面的,高质量的,免费使用的蛋白质序列与功能信息数据库,许多内容来自基因组计划,它还包含了大量来自研究文献的关于蛋白的生物学功能信息。


Dendroidea.

S dendroidy se setkáváme jako se sesilním bentosem (žijící přisedle na mořském dně). Ovšem jejich larvy jsou planktonní. Z nich se nejspíše v období ordoviku odštěpil druhý řád graptolitů, tzv. Graptoloidea (někdy se označují jako praví graptoliti).

Graptoloidea.

Tento řád vznikl v období ordoviku a zanikl ve středním devonu. Byť žil daleko kratší dobu než jeho nejbližší příbuzný, pro stratigrafii je důležitý, protože tyto planktonní formy prodělávaly velice rychlou evoluci.

Stavba těla.

Jejich tělo bylo složeno pouze z měkkých tkání. Celá jejich kolonie se označuje jako rhabdosom (tubárium) a dělí se na jednotlivé celky. Celá kolonie vyrůstala z jedné prvokomůrky označované jako sikula, v níž žije sikulozooid, ze kterého postupným klonováním vznikají další téky, které jsou obývány zooidy. Dále je možné vidět nema, které je protkáno celou kolonií a je pevně, ale zároveň pružně připevněno k celé kolonii. Jednotlivý zooidi staví své komůrky (téky) z fuzelárních článků, což si lze představit jako půlprstence, které do sebe zapadají a posléze jsou zpevněny takzvanou kortikální bandáží, kterou nanáší zooid na povrch sikuly. Tuto kortikální bandáž si lze představit jako postupně tuhnoucí sádrový obvaz, který zooid vylučuje pomocí jeho ústního otvoru. Na rhabdosom můžeme pozorovat dva typy fuzelárních článků.  Zooidi byli k celé kolonii přichyceni pomocí stolonu, což je pevné a pružné vlákno, které zooidům umožňovalo pohyb po povrchu rhabdosomu a hlavně jeho bezpečný návrat zpět do jeho téky. Přirovnat to můžeme k pohybu kosmonautů po povrchu vesmírné stanice. Jejich přesnou stavbu bohužel neznáme, ale usuzuje se, že byla podobná jako dnešní Rhapdopleura.

Graptoliti (Graptolithina) jsou vyhynulí mořští polostrunatci. Jsou děleni na dva řády Dendroidea (zde se jedná o benticky žijící formy) a Graptoloidea (zde se jedná o planktonní formy). První z graptolitů se objevili už ve středním kambriu (přibližně před 500 mil. let, řád Dendroidea) a poslední kolonie graptolitů žily v karbonu (asi před 320 mil. let a opět řád Dendroidea).

笔石()是一类已灭绝的很小的群居性半索动物,生存于寒武纪中期至石炭纪晚期的海洋中,其中志留纪时期的笔石化石甚多,被称为“笔石时代”。因为牠们酷似古代西方使用的羽毛笔,故得名笔石。笔石分布广,演化快,在地层对比中有独特的价值。牠们曾长期被人误作腔肠动物,后经学者用显微镜研究后确定其为半索动物门下的一纲,即笔石纲 (学名:),也可视为羽鳃纲下的一个亚纲。


Historie.

Oblast Krymu byla kolonizována v 7. století př. n. l. Řeky. Od 5. století oblast obývali Krymští Gótové, zbytky jejich komunity zde přežívaly do 17. století.  Krymští Tataři osídlili Krym ve 12. století při vzniku mongolské veleříše Zlaté hordy. Po jejím rozpadu založili roku 1443 Krymský chanát, jenž se již v roce 1475 stal vazalem Osmanské říše. Chanát podnikal četné nájezdy na Rus, roku 1521 krymská vojska dokonce oblehla Moskvu a při dalším nájezdu roku 1571 byla Moskva krymskými Tatary vypálena a tisíce obyvatelů byly odvlečeny do otroctví.  Někteří historici odhadují, že při loupeživých nájezdech obávané krymskotatarské jízdy, tzv. sklízením stepí mezi 15. a 18. stoletím, byly odvlečeny a prodány z Ukrajiny a jižního Ruska do otroctví v Osmanské říši až 3 miliony lidí, především Ukrajinců a Rusů, ale také Bělorusů a Poláků.  Po páté rusko-turecké válce (1768–1774) a porážce Osmanů byl Krym zcela ovládnut Ruským impériem a carevnou Kateřinou Velikou, v roce 1783 byl formálně připojen k Ruskému impériu. Po porážce Ruska v letech 1853–1856 v Krymské válce, ze strany koalice tvořené Tureckem, Velkou Británií a Francií a snad i následnou frustrací z této porážky došlo k terorizování Tatarů ze strany Ruska. Počet obyvatel tatarské národnosti postupně klesal. Kolem roku 1890 obývalo Krym asi 400 tisíc obyvatel velmi pestrého složení, většinu tvořili Krymští Tataři. V tomto období Rusko začalo ničit stopy tatarské kultury na Krymu a vytvářelo tlak k masové emigraci. 60 000 Tatarů zemřelo během ruské občanské války. 80 000 tatarů zemřelo v průběhu, podle některých historiků, cíleně způsobených hladomorů na Ukrajině (celkový počet sovětského hladomoru byl přibližně 7-10 milionů převážně Ukrajinců a také Rusů). V roce 1941 bylo z Krymu vyhnáno 63 000 obyvatel německé národnosti a 700 Italů.  Dne 11. května 1944 vydal Výbor státní obrany SSSR vyhlášku s tvrzením, že takzvané „Tatarské národní výbory“ se pokusily infiltrovat a sabotovat Rudou armádu a „soustředit svou činnost na pronásledování a útlak netatarského obyvatelstva na Krymu“ a nařídil vypovězení krymských Tatarů do Uzbecké SSR. Bylo deportováno 191 000 krymských Tatarů (230 000 i s rodinnými příslušníky netatarské národnosti), 15 040 Řeků, 12 242 Bulharů, 9 600 Arménů a 3 650 Turků a Peršanů. Počet obyvatel Krymu se snížil o dvě třetiny, na jejich místo přišli postupně hlavně veteráni z války, důstojníci NKVD a prověření političtí pracovníci.  Rozhodnutím prezídia Nejvyššího sovětu z roku 1967 byla obvinění krymských Tatarů zrušena. Krymští Tataři byli rehabilitováni a teoreticky jim byl umožněn návrat na Krym. Toto potvrdil i zákon z roku 1991, ovšem zákon měl různé nedostatky, včetně nejasného právního postavení mnoha lidí. 21. dubna 2014 Vladimir Putin podepsal dekret na „Opatření pro rehabilitaci arménského, bulharského, řeckého, krymskotatarského a německého obyvatelstva a státní podporu jejich obnovy a rozvoje.“ Vyhláška tak vyřešila právní stav obyvatelstva, které bylo z Krymu deportováno.

Současnost.

Po anexi Krymu Ruskou federací se postavení Tatarů zhoršilo. Ruská Federální služba bezpečnosti uzavřela hlavní kancelář Medžlisu (krymskotatarský parlament) v Simferopolu. V roce 2015 Rusko zrušilo licenci pro poslední televizní stanici, která vysílala v jazyce Krymských Tatarů, ATR. Podle informací Amnesty International se opatření ruské vlády dotklo i kanálů pro děti a těm, kdo se mu vzepřou, hrozí vysoké pokuty nebo i trestní stíhání. Blogerka a krymskotatarská aktivistka Elzara Beshuili líčí současné dění: "Je to dokonce horší než v samotném Rusku. V Moskvě se lidé fotí na Rudém náměstí s ukrajinskými vlajkami. Na Krymu za to hrozí obvinění z porušování veřejného pořádku. Politici a známí proukrajinští aktivisté Krym dávno opustili. Stačí však být aktivní na sociálních sítích a člověk je hned podezřelý," pokračuje Beshuili s tím, že běžnou součástí každodenního života na Krymu se staly domovní prohlídky a předvolávání lidí k pohovorům s ruskou tajnou policií FSB.

Genocida.

Dlouhou dobu krymští Tataři a někteří sovětští disidenti vyzývali k uznání genocidy krymských Tatarů. 18. květen byl prohlášen Ukrajinským parlamentem jako den památky obětí krymskotatarské genocidy.  Profesor Steven R. Rosefielde ze Severokarolínské univerzity v Chapel Hill a Ruské akademie věd a profesor Norman M. Naimark ze Stanfordovy univerzity označuje všeobecně deportace národů SSSR jako genocidu, nemluví však jmenovitě o genocidě krymských Tatarů.

Deportace Krymských Tatarů byla v roce 1944 násilným přemístěním zhruba 230 000 osob tatarské národnosti z Krymu především do Uzbecké sovětské socialistické republiky. Josif Vissarionovič Stalin Tatary obvinil ze spolupráce s nacisty a nařídil deportaci, při které zemřelo hladem nebo na nemoci, jako přímý důsledek deportace, přes 100 000 lidí. Deportace probíhala v dobytčích vlacích.

克里米亚鞑靼人强制流放(,意指「流放」)是指1944年斯大林以他们与纳粹党勾结为由把克里米亚鞑靼人流放至中亚与西伯利亚一带。


Historie.

Dle stáří a dostupných zpráv byly modříny zasazeny v roce 1938. Není však jasné, kdo je zasadil a uspořádal takovým způsobem. Jedna z teorií říká, že horlivý lesník přesvědil členy místní organizace Hitlerjugend, aby zasadili stromy na památku narozenin Adolfa Hitlera. Jiný zdroj uvádí, že byly vysazeny správcem lesa, a to buď na podporu nacistického režimu, nebo z rozkazu státních úředníků.  Každý rok na podzim a na jaře se na pár týdnů jehlice modřínů zbarví a kontrastují tak s tmavě zelenými borovicemi lesními. Krátké trvání tohoto efektu (v kombinaci s faktem, že je obraz viditelný pouze ze vzduchu) způsobilo, že hákový kříž zůstal bez povšimnutí i po pádu nacistického režimu. Napomohl k tomu také relativní nedostatek soukromých letadel v oblasti. Během následného období komunismu údajně sovětské úřady věděly o jeho existenci, ale neprojevily žádnou snahu o odstranění. V roce 1992 nařídila vláda znovusjednoceného Německa letecké průzkumy všech pozemků ve vlastnictví státu. Fotografie byly přezkoumány studenty lesnictví, kteří si okamžitě všimli tohoto obrazce.

Odstranění.

Braniborské státní orgány měly obavy o poškození oblasti v očích veřejnosti a také z toho, že by zde vzniklo poutní místo příznivců nacismu. Proto se pokusily obrazec zničit odstraněním 43 ze sta modřínů v roce 1995. Nicméně zůstalo rozeznatelné torzo ze zbývajících 57 stromů, a také pár stromů znovu obrostlo. V roce 2000 německý bulvár zveřejnil další letecké fotografie ukazující obrazec. Do této doby byla zhruba polovina pozemků, na nichž stromy rostly, prodána do soukromých rukou. Povolení k pokácení dalších 25 stromů na části pozemku vlastněné vládou bylo vydáno 1. prosince 2000 a obraz svastiky byl z velké části odstraněn.

Podobné případy.

Koncem sedmdesátých let objevili američtí vojáci takto vysázené stromy v lese v Hesensku (spolu s číslem „1933“). Kdo tyto stromy vysázel není známo.  V září 2006 The New York Times zveřejnil zprávu o lesní svastice v Eki Narynu v Kyrgyzstánu na okraji pohoří Ťan-šan. Svastika z vysázených jedlí měří asi 200 m napříč. O původu svastiky existují různé mýty a legendy.

Takzvaný Les Svastika byla skupina stromů nacházející se nedaleko braniborské obce Zernikow v severovýchodním Německu. Les vznikl vysázením modřínů (pokrývajících 3600 metrů čtverečních) v oblasti borového lesa tak, aby vypadaly ze vzduchu jako hákový kříž.

卐树林()是位于德国东北部勃兰登堡乌克马克泽尼克附近的一群落叶松。这群落叶松在面积约为3,600平方米(4,300平方码)的松树林中组成了「卐」符号,而这些落叶松很可能是在1930年代,即希特勒统治德国期间种植的。


2016年法國網球公開賽男子單打比賽

Federerovo a Nadalovo odstoupení.

Třetí hráč žebříčku a vítěz z roku 2009 Roger Federer se z grandslamu 19. května 2016 odhlásil, aniž by specifikoval zdravotní příčinu. Přerušil tak sérii 17 startů na Roland Garros v řadě a také stanovil nový rekord otevřené éry 65 účastmi v hlavní soutěži Grand Slamu bez přerušení. Tento rekordní zápis činil 69 startů včetně kvalifikací a 73 včetně grandslamových juniorek. Naposledy předtím na majoru nestartoval na US Open 1999. 34letý Švýcar na pařížských dvorcích trénoval jen 20 minut ve středu 18. května.  Devítinásobný španělský vítěz Rafael Nadal svolal před utkáním třetího kola proti krajanovi Marcelu Granollersovi tiskovou konferenci, na které oznámil odstoupení z turnaje. Příčinou bylo zraněné levé zápěstí, kvůli němuž už ve 2. kole proti argentinskému tenistovi Facundu Bagnisovi hrál s utišující injekcí a přes noc se tyto problémy zhoršily: „"Ve čtvrtek jsem ještě mohl hrát, ale v noci to začalo víc a víc bolet a dneska se zápěstím vůbec nemohu hýbat",“ uvedl.

Kariérní a nekalendářní grandslam pro Novaka Djokoviće.

Stejně jako na úvodním majoru roku Australian Open postoupili do finále první dva hráči žebříčku Srb Novak Djoković a Skot Andy Murray. Přestože Srb úvodní sadu ztratil, zbylé tři vyhrál a po 3:03 hodinách zkompletoval titulem z Roland Garros kariérní Grand Slam jako osmý tenista historie, když ovládl všechny čtyři velké turnaje. Ve dvaceti devíti letech byl s Andrem Agassim nejstarším, kterému se tento výkon podařil. Po výhrách ve Wimbledonu, US Open a na Australian Open navíc dosáhl na tzv. nekalendářní grandslam, když triumfoval na čtyř majorech v řadě. Po Rodu Laverovi (1969) se stal druhým mužem otevřené éry, jenž takového výsledku dosáhl a po Donu Budgeovi třetím tenistou historie.  Z předchozích tří pařížských finále 2012, 2014 a 2015 odešel Djoković poražen. Trofej znamenala jeho šedesáté páté turnajové vítězství na okruhu ATP Tour a dvanáctým vavřínem z majoru se posunul na čtvrté místo historických tabulek, které sdílel s Australanem Royem Emersonem, respektive třetí pozici open éry. Do žebříčku ATP si připsal 2 000 bodů a získal částku 2 000 000 eur, finalista pak poloviční prémii.  Andy Murray se stal prvním britským finalistou Roland Garros od roku 1937, kdy z něho odešel poražen Bunny Austin. V desátém přímém boji o grandslamový titul Murray poosmé prohrál, z toho pětkrát jej zdolal Djoković. Všech 26 předchozích utkání na French Open, v nichž Skot vyhrál úvodní sadu, dovedl do vítězného konce. Proti Srbovi měl v těchto zápasech s vítězným prvním setem, bilanci výher a proher 9–4.  Djoković v Paříži zvítězil při dvanácté účasti, což představovalo nejdelší období muže v čekání na zisk prvního titulu. Z předchozích dvaceti tří odehraných grandslamů nepostoupil do finálového duelu pouze pětkrát. Postupem do čtvrtfinále si srbský tenista 2. června zajistil start na závěrečném Turnaji mistrů v Londýně. Navíc tato výhra znamenala, že se stal prvním tenistou historie s více než 100 miliony dolarů výdělku na odměnách. Po kole částka činila 100 001 974 dolarů a po turnaji pak 101 917 404 dolarů. Druhý Federer měl na kontě přes 98 milionů.

Do soutěže mužské dvouhry pařížského grandslamu French Open 2016 nastoupilo sto dvacet osm tenistů. Z kvalifikace prošlo dvacet hráčů, z toho šestnáct řádně po vítězstvích ve třech kvalifikačních kolech a čtyři jako tzv. šťastní poražení. Turnaj probíhal mezi 22. květnem až 5. červnem 2016. Obhájcem titulu byl čtvrtý hráč světa Stan Wawrinka ze Švýcarska, který v zápase o finále podlehl nasazené dvojce Andymu Murraymu.

斯坦·瓦林卡是卫冕冠军,但在四强败给安迪·莫瑞。莫瑞自成为首位1937年法国网球公开赛男子单打比赛的邦尼·奥斯汀后,首位进入决赛的英国男子选手。


2016年法國網球公開賽

115. ročník.

115. ročník se odehrával na osmihektarovém areálu Stade Roland-Garros v Paříži. Premiérový ročník se na tomto místě uskutečnil v roce 1928.  Tenisté bojovali o tituly v soutěžích mužských a ženských dvouher i čtyřher, smíšené čtyřhry, dvouhry a čtyřhry juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A, a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu. Součástí byl také turnaj ženských legend a legend mužů do a nad 45 let, a to ve formě čtyřher.  V areálu s více než dvaceti antukovými dvorci se rozhodující utkání závěrečné fáze odehrály na třech hlavních stadionech, kterými byly Court Philippe Chatrier, Court Suzanne Lenglen a Court 1.  French Open byl posledním turnajem, z něhož mohli tenisté získat body pro žebříčky ATP a WTA, jejichž vydání z pondělí 6. června 2016 bylo rozhodující pro přímou účast tenistů a tenistek na Letních olympijských hrách 2016 v Riu de Janeiru.  Švýcar Roger Federer se z grandslamu 19. května 2016 odhlásil pro bolest zad. Přerušil tak sérii 17 startů na Roland Garros v řadě a také stanovil nový rekord otevřené éry 65 účastmi v hlavní soutěži Grand Slamu bez přerušení. Tento rekordní zápis činil 69 startů včetně kvalifikací a 73 včetně grandslamových juniorek. Naposledy předtím na majoru nestartoval na US Open 1999.  Den před utkáním 3. kola svolal devítinásobný šampion Rafael Nadal ze Španělska tiskovou konferenci, na které oznámil odstoupení z turnaje. Hlavní příčinou bylo zraněné levé zápěstí, kvůli němuž už ve druhém kole proti argentinskému tenistovi Facundu Bagnisovi hrál s utišující injekcí. Krajan Marcel Granollers, se kterým se měl střetnout, tak bez boje prošel do osmifinále.  Turnaj byl přerušován deštěm vytrvalejším než v jiných ročnících. V druhém pondělí, 30. června 2016, nebylo odehráno žádné utkání, což se naposledy předtím v rámci jednoho hracího dne stalo během ročníku 2000. Za zhoršené podmínky na dvorci kritizovala organizátory světová dvojka Agnieszka Radwańská, která v osmifinále dvouhry překvapivě vypadla se 102. hráčkou žebříčku Cvetanou Pironkovovou. Před přerušením pro déšť vedla 6–3 a 3–0. Následně však ztratila deset her za sebou a odešla poražena. Hru zhodnotila slovy: „"Tohle přece není desetitisícový turnaj..., ale grandslam. Jak vůbec můžete povolit, aby se hrálo v dešti?"“ Postupující Bulharka k tomu uvedla: „"... byl [to] mimořádně těžký zápas, skoro dva dny jsme čekaly, než jsme ho mohly dohrát".“

Vítězové.

Ve svém čtvrtém finále na pařížský kurtech získal poprvé titul světový hráč číslo jedna Srb Novak Djoković. Zkompletoval tak sbírku svých grandslamových trofejí na dvanáct, jako osmý muž v historii završil kariérní grandslam, za vítězství na všech čtyřech Grand Slamech a stal se teprve třetím tenistou v historii, jenž vybojoval nekalendářní grandslam po výhře na všech čtyřech grandslamových turnajích v řadě.  Premiérový grandslamový titul kariéry získala čtvrtá žena žebříčku Garbiñe Muguruzaová ze Španělska. Po Arantxe Sánchezové Vicariové se stala druhou Španělkou, která triumfovala na Roland Garros. Během turnaje ztratila pouhý set, o který ji připravila v úvodním kole Slovenka Anna Karolína Schmiedlová.  Poprvé od roku 1990 triumfovala v Paříži španělská dvojice složená z Feliciana Lópeze a Marca Lópeze, pro něž to byla premiérová grandslamová trofej a druhá společná na okruhu ATP Tour.  Ženskou čtyřhru ovládly Francouzsky Caroline Garciaová s Kristinou Mladenovicovou jako první čistě francouzská dvojice od roku 1971. Obě hráčky si připsaly premiérový triumf na grandslamovém turnaji ve čtyřhře žen.  Vítězi smíšené soutěže se stali Švýcarka Martina Hingisová a Ind Leander Paes. Oba šampioni tak po výhrách na Australian Open 2015, ve Wimbledonu 2015 a na US Open 2015 zkompletovali kariérní grandslam ve smíšené čtyřhře. V této kategorii si Švýcarka připsala premiérové vítězství z Roland Garros, páté celkově a dvacáté druhé na Grand Slamu. Pro Inda to byla také první pařížská trofej z mixu, desátá celkově a osmnáctý vavřín v rámci majoru.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet French Open 2016 byl proti předešlému ročníku navýšen téměř o čtyři miliony eur a dosáhl výše 32 017 500 eur. Vítězové mužské a ženské dvouhry obdrží 2 000 000 eur, což představovalo nárůst o 11 % proti roku 2015.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.  Divoké karty pro zástupce australského a amerického tenisu v singlových soutěžích byly přiděleny v rámci reciproční dohody tří ze čtyř tenisových svazů pořádajících Grand Slam – Tennis Australia, United States Tennis Association (USTA) a Fédération Française de tennis (FFT). Australská federace je udělila Jordanu Thompsonovi a Arině Rodionovové. Americký svaz zvolil Bjorna Fratangela a bývalou juniorskou světovou jedničku Taylor Townsendovou.

Kvalifikanti.

Tenisté, kteří postoupili do hlavních soutěží z kvalifikací.

French Open 2016 byl 115. ročník druhého tenisového grandslamu sezóny, konaný v rozmezí 22. května až 5. června 2016. Představoval jediný major hraný na antukovém povrchu, když probíhal na otevřených dvorcích Stade Roland-Garros v 16. městském obvodu francouzské metropole Paříži.

2016年法国网球公开赛(英语:2016 French Open)是一场举办于室外泥地球场网球比赛。这是第115届法国网球公开赛,及本年度的第2场大满贯赛事。这场赛事在2016年5月22日至6月5日间,于罗兰·加洛斯球场进行,其中包含职业选手的单打、双打及混合双打比赛。青少年及轮椅选手也有单打及双打赛事。