Osobní život.

Narodil v Tacomě, Washington Jayovi a Kim Gigandetovými. Má jednu sestru Kelsie. Po absolvování "Auburn senior High School" v Auburnu ve Washingtonu se v roce 2001 přestěhoval do Kalifornie, kde navštěvoval "Santa Monica Community College", kde si poprvé zahrál.  Má rád basketball, golf, surfování a věnuje se bojovému umění Krav maga.  Se svou přítelkyní Dominique Geisendorff mají dceru Everleigh Rae Gigandet, která se jim narodila 14. dubna 2009. Syn se jim narodill v lednu 2013 a další dcera v listopadu v roce 2015.

Kariéra.

V roce 2003 získal svoji první roli v "Kriminálce Las Vegas" jako Mark Young. Další role obdržel v "The Young and the Restless", "Jack & Bobby" a v úspěšném seriálu "O.C.", kde si zahrál Kevina Volchoka.  Filmovou roli získal o rok později ve filmu "Mistaken". Dále pak ve filmu "Who's Your Caddy?". V roce 2007 si zahrál ve filmu "Nikdy to nevzdávej".  V roce 2008 obdržel roli ve filmu "", kde si zahrál jednu ze záporných postav – upíra James, který chce zabít hlavní hrdinku – Bellu (Kristen Stewart) a snaží se mu v tom zabránit hodný upír Edward Cullen (Robert Pattinson).  Jeho nejnovějšími rolemi je postava Marka v hororu "Nenarození" a postava Bishopa ve filmu "Making Change".

Ocenění.

V roce 2008 získal první ocenění. První cenu Young Hollywood Awards, poté cenu MTV Movie Awards za film "Never Back Down" v kategorii nejlepší souboj. Dále získal cenu od Home Entertainment v kategorii objev roku.  V roce 2009 získal cenu MTV Movie Awards v kategorii nejlepší souboj ve filmu "." Za "Stmívání" dostal ještě dvě ceny v Teen Choice Award, jednu společně s Robertem Pattinsonem v kategorii nejlepší souboj a cenu v kategorii nejlepší filmový padouch.

Cam Joslin Gigandet (* 16. srpna 1982 v Tacomě, Washington, USA) je americký herec. Zahrál si v seriálech "O.C." a "Bezohlední" a ve filmech "", "Nikdy to nevzdávej"", Varieté, Panna nebo orel, Dokonalá chůva" nebo "Sedm statečných".

凯姆·乔斯林·吉甘特(英语:Cam Joslin Gigandet,;;1982年-8月16日)是一位美国籍演员,由于出演福克斯电视剧《橘郡风云》中的Kevin Volchok和电影《地下拳击社》中的Ryan McCarthy而成名。2008年,吉甘特在根据史蒂芬妮·梅尔的小说改编的电影《暮光之城:无惧的爱》中饰演詹姆斯一角。


Vznik hvězdného data.

Hvězdné datum bylo poprvé použito hned v prvních epizodách původního Star Treku. Původně však byl vytvořen proto, aby evokoval vzdálenou budoucnost bez uvedení konkrétního data a roku (jinými slovy uvést datum a neříct datum).

Princip hvězdného data.

TOS.

Manuál pro tvoření hvězdných dat pro původní sérii pravil:  Z tohoto popisu jasně vyplývá, že původní koncept nikdy nepočítal s převodem hvězdného data do skutečných dat, na jaká jsme zvyklí (což napovídá už na začátku zmíněný koncept uvedení data bez konkrétního data). Později bylo stanoveno (na základě časových odkazů v některých epizodách za použití běžné datace), že TOS se odehrává v letech 2266-2269, na níž navázala, odehrávající se v letech 2269-2270 a dokončující tak od první epizody TOS zmiňovanou pětiletou misi. Dále na TOS navázala série šesti klasických filmů (prvních šest Star Trek filmů) zapisující události do roku 2293 (hvězdné datum 9521.6).

TNG, DS9 & VOY.

Při tvorbě v osmdesátých letech, který měl po dvaceti letech obnovit seriálovou tradici Star Treku, muselo zákonitě dojít i ke změně hvězdného data. Seriál byl koncipovaný jako sto let po Kirkově pětileté misi, čili i hvězdné datum muselo za těch sto let výrazně postoupit.  Z původního čtyřciferného čísla se stalo pěticiferné a i tvoření číslice dostalo trošku přesnější pravidla než jen náhodné sestavování číslic, jako v předchozím seriálu. I zde existoval manuál (zde manuál pro druhou sezónu) pro jejich tvoření, který pravil, že:  Pro pátou sezónu TNG manuál praví  I zde se odráží koncept datace bez uvedení konkrétního data a opět zde není uvedený žádný převodní systém do pozemského kalendáře. V pozdějších manuálech se dokonce praví, že převod ani není možný. Přesto však později bylo určeno (opět na základě časových odkazů v některých epizodách), že TNG se odehrává v letech 2364-2370. Když se roku 1993 (tedy tvorba šesté řady TNG) začalo s prací na dalším seriálu,, její tvůrci převzali hvězdná data z TNG a protože časově první řada DS9 odpovídala šesté řadě TNG, počítali hvězdné datum pro DS9 od 46000.0. Stejným způsobem, když se začalo s prací na seriálu, i zde kontinuálně pokračovali v hvězdném datu pro tento seriál od 48000.0. Příběh VOY skončil roku 2378 při hvězdném datu 54973.4.

ENT.

V seriálu se hvězdného data běžně nepoužívá (Země na princip hvězdného data v čase seriálu, tedy 100 let před TOS, ještě nepřistoupila), třebaže se posádka lodi setkává s rasami, které jej znají a používají. V epizodě Damage dostanou zprávu od rasy Xindi, která v sobě obsahuje sekvenci čísel, kterou nakonec T'Pol identifikuje jako hvězdné datum a převede do pozemského kalendáře.

Star Trek 2009.

V nejnovějším filmu Star Trek 2009 (označovaný též jako Star Trek XI) je použit systém hvězdných dat zcela nezávislý na všem, co o nich dosud bylo vytvořeno. Hvězdné datum v tomto filmu není nic jiného než rok a den. Hvězdné datum 2258.42 by mělo odpovídat 42. dni roku 2258. Tato skutečnost je naprosto očividná, když starší Spock zmíní, že přicestoval ze 129 let vzdálené budoucnosti, pro niž určí hvězdné datum 2387 (tedy hvězdné datum o 129 jednotek vyšší).  Tím je implicitně řečeno, že jedna jednotka hvězdného data odpovídá jednomu kalendářnímu roku, což je v přímém rozporu se vším, co dosud o hvězdném datu platilo ve všech předchozích seriálech a filmech. Pro porovnání, podle výše uvedených schémat pro TNG - VOY by roku 2387 odpovídalo pěticiferné hvězdné datum začínající na 64.  Paradoxně se tak hvězdné datum stalo tím, co bylo předtím vždy označováno za chybný výklad hvězdného data.

Přepočítávání hvězdného data.

Díky tomu, že tvůrci TNG pro hvězdné datum určili přesný význam prvních dvou cifer, tím usnadnili pozdější určení přesnějších převodů do běžného kalendáře. Především druhá cifra, která byla původně vysvětlována jako číslo sezóny TNG, dala to hlavní vodítko. Dá se z toho totiž vysledovat (a tento přepočet hvězdného data je také často používán), že jeden rok představuje v hvězdném datu 1000 jednotek.  Tento přepočet je však neoficiální, byť je mezi fanoušky všeobecně přijímán. Výsledek těchto přepočtů se ale jeví v přímém rozporu se všemi oficiálními manuály, které pravily, že desetinná čísla vyjadřují desetiny dne. Podle těchto pozdějších výpočtů jeden den odpovídá přibližně 2,738 jednotek hvězdného data.  Další rozpor v hvězdných datech vyvstává při určování výchozího data, kdy hvězdné datum 0.0 připadá na rok 2323 (konkrétně stanoven na 1.1. 2323 00:00:00). Tedy 60 let po TOS. Bývá to vysvětlováno jako reforma v počítání hvězdného data, nicméně toto vysvětlení není dokonalé a navíc to nechává nevyřešenou otázku, na jakém principu tedy fungovalo hvězdné datum TOS, TAS a prvních šesti filmů.  Úskalí pro výpočet hvězdného data spočívá v zaokrouhlení (den = 2,738 vs. 2,737 869 527), jaká se během výpočtu provedou a která pak mohou mít na výslednou hodnotu značný vliv.  Další úskalí pro výpočet hvězdného data je samotná délka roku. Patrně první odpověď na tuto otázku, která každého napadne, je 365 dní. Každé čtyři roky ale máme přestupný rok (tedy 365,25) který je však každých 100 let vynechán a každých 400 let přidán (365,2425). Ani toto číslo však není konečné, protože pro určení délky roku existuje několik různých měřítek:  Klíčová otázka pro přepočet hvězdného data tedy spočívá ve stanovení délky roku a v použitém zaokrouhlování. Ačkoliv tedy pro všechny kalkulátory hvězdného data, které jsou k nalezení na internetu (ať již jako online aplikace či programy ke stažení) je výchozím hvězdným datem 0.0 datum 1.1. 2323 00:00:00 (platí pro všechny čtyři použité vzorové kalkulátory), přesto se ve svých výsledcích mohou lišit. Zde jako příklad několik různých výsledku pro 1.7. 2009 00:00:00 UTC:  První dva však mají chybné výsledky. Od výchozího data 0.0 je ke vzorovému datu přibližně 313,5 roku a tedy i hvězdné datum pro daný den by se mělo pohybovat kolem hodnoty -313500.0, což však splňují pouze druhá dvě data. I ta se však od sebe liší a při použití den=2,738 se dá jejich rozdíl vyjádřit jako 75,2 dne, což není zanedbatelné.  Opět jsme tedy postaveni před skutečnost, že převod hvězdného data do reálného data a naopak, je přinejmenším velmi obtížný.

Hvězdné datum (ve starších překladech též nepřesně "Hvězdný čas", v anglickém originále "Stardate") je způsob určování času, používaný ve fiktivním světě Star Treku. Časový údaj, vyjádřený čtyřciferným (pro období klasické série) nebo pěticiferným (pro období "") číslem zaokrouhleným nejčastěji na jedno, výjimečně na dvě desetinná místa, se odkazuje ke konkrétnímu časovému momentu. Skutečný a přesný převod mezi hvězdným datem a pozemským kalendářem ale v podstatě neexistuje, tvůrci nikdy nezamýšleli, aby odpovídal skutečným datům.

星历(英语:Stardate)是《星际旅行》中虚构的计时和历法系统。在剧中,星历常常出现在开头的日志旁白中,例如:“舰长日志,星历41153.7,我们的目的地是Deneb四号星......”虽然星历的总体上类似于常在天文学中使用的儒略日,但编剧和制片人在不同时期中也使用不同的版本,一些版本相比其余的更加随意,这使得星历几乎不能被转换为公历,更是因为星历的版本改变本就为了区分不同的系列。


2009年美國網球公開賽

Vítězové.

V mužské dvouhře získal svůj první grandslamový titul vůbec Argentinec Juan Martín del Potro.  V ženské dvouhře zvítězila Belgičanka Kim Clijstersová, která díky mateřské dovolené nastoupila na divokou kartu. Je to její druhý titul (první získala v roce 2005).  V mužské čtyřhře zvítězil česko-indický pár Lukáš Dlouhý a Leander Paes. Lukáš Dlouhý tady získal titul poprvé, i když byl ve svém třetím finále v řadě; Leander Paes na US Open triumfoval podruhé (poprvé s Martinem Dammem v roce 2006).  V ženské čtyřhře získaly titul sestry Serena a Venus Williamsovy. Jedná se o jejich druhé vítězství (poprvé vyhrály v roce 1999).  Smíšenou čtyřhru překvapivě vyhrál americký pár Carly Gullicksonová a Travis Parrott, který se soutěže zúčastnil jen díky divoké kartě od pořadatelů.

Zajímavosti.

Semifinálový zápas ženské dvouhry mezi Serenou Williamsovou a Kim Clijstersovou provázely vyhrocené momenty. Ve chvíli, kdy Williamsová podávala za stavu 15–30 při poměru gamů 4–6 a 5–6, čárová rozhodčí zahlásila při jejím druhém podání chybu nohou, což automaticky znamenalo dva mečboly pro belgickou soupeřku. Raketou začala rozrušeně gestikulovat směrem k lajnové rozhodčí a sprostě se na ni ohradila: "„Přísahám Bohu, že vezmu ten zasranej míček a narvu ho do tvýho zasranýho krku.“" Toto nesportovní chování vyústilo v penalizaci od hlavní rozhodčí zápasu. Ta jí udělila trestný míček – jednalo se o druhý prohřešek, již předtím obdržela varování za hození rakety – a zápas tak skončil bez aktivní dohry na dvorci, výsledkem 6–4, 7–5 pro Clijstersovou. Následující den obdržela nejvyšší možnou pokutu turnaje, a to 10 000 dolarů plus 500 dolarů za hození rakety.  Incident byl poté vyšetřován Grandslamovým výborem. V listopadu 2009 vydal prohlášení, že musí uhradit pokutu ve výši 175 000 dolarů, jinak jí bude zakázán start na příštím US Open nebo jiném grandslamovém turnaji. Začalo ji také běžet dvouleté zkušební období, ve kterém se nesmí během grandslamu dopustit žádného nezdvořilého či agresivního chování, pod hrozbou zákazu startu na nejbližším ročníku US Open. Pokud nebude zaznamenán žádný takový incident ve stanovené lhůtě pokuta se jí sníží na 82 500 dolarů. Hráčka se za své chování nejdříve odmítla omluvit, jak na pozápasové tiskové konferenci, tak v oficiálním prohlášení vydaném následujícího dne. Omluvu čárové rozhodčí vyjádřila až dva dny po zápase. Ze čtyřhry hrané s Venus nebyla diskvalifikována a sesterský pár grandslam vyhrál, třetí ženskou čtyřhru ze čtyř možných v aktuální sezóně a celkově desátý společný titul.  Ve dvou kategoriích, smíšené čtyřhře a ženské dvouhře, zvítězili hráči, kteří do soutěže vstoupili na divokou kartu od pořadatelů. Vítězka dvouhry, Kim Clijstersová, se stala první nenasazenou vítězkou v historii turnaje a první matkou, která vyhrála velký turnaj od Evonne Goolagongové v roce 1980.

US Open 2009 byl 128. ročník posledního grandslamového turnaje tenisové sezóny. Uskutečnil se na dvorcích Národního tenisového centra Billie Jean Kingové ve Flushing Meadow (New York, USA), jakožto "Mezinárodní tenisové mistrovství USA". Pro tento rok v období mezi 31. srpnem a 13. zářím 2009.

2009年美国网球公开赛(2009 US Open)于2009年8月31日至9月13日假纽约市Flushing Meadows的举行。前世界第一女球手克莉丝塔丝在本赛事复出。


Situace v Evropě.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku se liší podle zemí napříč celou Evropou. Španělsko má nejnižší věkovou hranici (13 let), naproti tomu Malta a Turecko mají nejvyšší věkovou hranici (18 let).

Česko.

V Česku je věková hranice pro legální pohlavní styk 15 let. Ta je specifikována § 187 trestního zákoníku (zákon č. 40/2009 Sb., trestní zákoník, ve znění pozdějších předpisů): „"Kdo vykoná soulož s dítětem mladším patnácti let nebo kdo je jiným způsobem pohlavně zneužije, bude potrestán odnětím svobody na jeden rok až osm let."“  V Československu byl homosexuální pohlavní styk zakázán do roku 1961. Tehdejší nový trestní zákoník stanovil věkovou hranici způsobilosti pro homosexuální pohlavní styk na 18 let. Tato hranice byla v roce 1990 zrušena, resp. sjednocena s věkovou hranicí pro heterosexuální pohlavní styk na 15 letech.

Chorvatsko.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku v Chorvatsku je 14 let. Trestní zákoník jako takový v článku 192. zakazuje pohlavní styk s dítětem, ale odstavec 9 článku 89. definuje dítě jako „osobu, která nedovršila čtrnácti let života“.  Do roku 1977 byl v Chorvatsku jakožto součásti Jugoslávie zakázán homosexuální pohlavní styk. Legální věk způsobilosti byl vyrovnán v roce 1998.

Itálie.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku v Itálii je 14 let, s výjimkou pro osoby 13 let věku, které mohou mít pohlavní styk s osobami, které jsou méně než o tři roky starší. Legální věk způsobilosti je zvýšen na 16 let pokud je jedním z účastníků osoba, která má na druhou osobu nějaký vliv (např. učitel, vychovatel).

Rakousko.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku v Rakousku je 14 let podle § 206 trestního zákoníku. Termín "nezletilý" ( "unmündig") je specifikován v odstavci 1, § 74 trestního zákoníku.

Slovensko.

Na Slovensku je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku stanoven na 15 let v odstavci 1 § 201 trestního zákoníku (zák. č. 300/2005 Z. z.): „"Kto vykoná súlož s osobou mladšou ako pätnásť rokov alebo kto takú osobu iným spôsobom sexuálne zneužije, potrestá sa odňatím slobody na tri roky až desať rokov."“

Spojené království.

Anglie.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku je v Anglii stanoven na 16 let podle zákona "Sexual Offences Act 2003".  Věková hranice pro legální heterosexuální styk byla zavedena už v roce 1275 králem Eduardem I. na 12 let. Ve druhé polovině 16. století se věková hranice snížila na 10 let.  Obava, že by dívky byly prodány do nevěstinců, vedla parlament k tomu, že v roce 1875 zvedla věkovou hranici na 13 a po vydání "Criminal Law Amendment Act 1885" na 16 let.

Skotsko.

Od 1. prosince 2010 je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku ve Skotsku 16 let bez ohledu na pohlaví nebo sexuální orientaci. Před touto úpravou byla věková hranice stanovena na 14 let pro chlapce a 16 let pro dívky.  Mužský homosexuální styk byl ve Skotsku do roku 1980 nelegální. Věková hranice pro homosexuální styk byla zákonem "Criminal Justice (Scotland) Act 1980" stanovena na 21 let, v roce 1995 snížena na 18 a v roce 2000 na 16 let.

Severní Irsko.

Od roku 2008 je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku v Severním Irsku 16 let.

Wales.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku je ve Walesu stanoven na 16 let.  Ve středověkém Waleském právu neexistovala hranice pro legální pohlavní styk, ale dívky se mohly vdávat ve 12-14 letech. Pokutováno bylo znásilnění panen, přičemž pravidla závisela na stavu.

Gibraltar.

Od roku 2011 je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku na Gibraltaru 16 let.

Ostrov Man.

Od roku 2006 je legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku na Ostrově Man 16 let.

Španělsko.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku ve Španělsku je 13 let podle článků 181 až 183 španělského trestního zákoníku. Je-li ale k získání souhlasu osoby mezi 13 a 16 lety užito podvodu, může být provinilec odsouzen na základě stížnosti rodičů a potrestán až dvěma roky vězení.

Švýcarsko.

Legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku ve Švýcarsku je 16 let podle článku 187 federálního trestního zákoníku.

Vatikán.

Vatikán nemá svůj vlastní trestní zákoník. Místo toho na základě Lateránských smluv použil trestní zákoník Italského království platný v době jejich podpisu (1929) jako třetí pramen vatikánského trestního práva po kanonickém právu a papežských zákonech. Všechny změny italského trestního práva byly Vatikánem automaticky přejímány až do roku 2009, kdy vydal nařízení, že každá další změna musí být posouzena samostatně před jejím zařazením do vatikánského trestního práva. Odůvodnil to tím, že italských zákonů je příliš mnoho, stejně jako jejich novelizací a příliš často jsou v rozporu s učením katolické církve. Tato změna ale nemá zpětnou platnost, v italském trestním právu je od roku 1996 věk legální způsobilosti k pohlavnímu styku mezi 14 a 16 lety (vizte výše). Podle ve Vatikánu nadřazeného kanonického práva – konkrétně podle kánonu 1083, § 1 – „nemůže uzavřít platné manželství muž před ukončeným šestnáctým rokem a žena před ukončením čtrnáctého roku. (Vzhledem k tomu, že učení katolické církve vylučuje mimomanželský pohlavní styk – smilstvo – lze tyto hranice považovat za legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku ve Vatikánu.)

Jako legální věk způsobilosti k pohlavnímu styku (: "age of consent") se označuje věková hranice, od které mohou mít lidé legálně pohlavní styk podle právního systému státu, jehož jsou občany. Tato věková hranice se v jednotlivých státech liší a vliv na ni mají i náboženské tradice.

最低合法性行为年龄,又称同意年龄(age of consent),是指在刑法中描述同意人类性行为的同时引用时,其含义为法律上认定一个人具有自由表达意志,独立进行民事活动能力的最低年龄,虽然该名称在法律条文中并不经常出现。其他行为的最低年龄另有单独名称,例如法定结婚年龄和刑事责任年龄。


Původ.

Thovt původně nejspíš byl především bohem Měsíce. V rozvinuté teologii Střední a především Nové říše se stal jedním z bohů – stvořitelů, původcem božské moudrosti a poznání ve všech jeho formách. V pozdějších obdobích se stává také bohem magie a čarování: v této souvislosti Cicero poznamenává, že Egypťané se bojí už jen vyslovit jméno boha. Pokud je toto sdělení pravdivé, mohlo by Džehutiho řecké pojmenování Thovt být odvozeno z některého z mnoha dalších pojmenování či epitet, jimiž Egypťané pozdní doby boha nepřímo označovali ve snaze vyhnout se použití jména.  Město Hermapolis uctívalo boha Thovta. Tento bůh má stejné charakteristiky jako Atum – Thovt je tím nestvořeným, co existuje ve vesmíru, je moudrostí, mírou všech věcí. Zobrazuje se s hlavou ptáka ibise. Je současně písařem, který vede záznamy o všech věcech, pravou rukou spravedlnosti a tím, který na hrnčířském kruhu vytváří tělo člověka z prvotní hmoty a jeho ducha z prvotní duše.

Kult.

Hlavním střediskem Thovtova kultu bylo hornoegyptské město Chemenu (dříve přepisováno jako Chmunev, řecky ‛Ερμουπόλις μεγάλη - Hermopolis Megalé, tedy Velká Hermopolis) v oblasti dnešního Ešmúnénu ve středním Egyptě, kde mohl být v pozdní době spojován s teologickým konceptem Osmera bohů.  Řekové Thovta ztotožnili s Hermem. Nejpozději od přelomu letopočtu až do moderní doby Thovt (ovšem ve výrazně modifikované podobě) představuje jako Hermes Trismegistos ústřední postavu hermetismu. Vedle toho je jedním z nejčastějších objektů uctívání kemetistů.

Etymologie jména.

Etymologie jména Džehutij (eventuálně Džehutej nebo Džehuty) je neznámá a je vykládána různými způsoby. Sami Egypťané je vykládali prostřednictvím slovních hříček, z čehož se usuzuje, že jeho původ byl už ve starověku nejasný.  Moderní badatelé jméno překládali jako "„pocházející z Džehutu“", což by mělo odkazovat na místo nazývané Egypťany Džehut, kde snad byl tento bůh původně uctíván. Džehut ovšem není nikde v nám známých staroegyptských textech zmíněn a pravděpodobně ani nikdy neexistoval. Z tohoto důvodu je dnes nejčastěji (a to různými způsoby) odvozováno od staroegyptského označení pro ibise, který byl jednou z Thovtových podob. Existují ovšem i jiné názory, např. že jméno by mělo být přeloženo jako "„Vyměřovač“", což by odkazovalo na zřejmě původní roli Thovta jako lunárního boha (podle fází Měsíce byl měřen čas).

Thovt v mimoegyptských systémech.

Nejpozději od Pozdní doby začal být Egypt ve starověkém světě pokládán za zemi mimořádného vědění a moudrosti, v níž „bohové žili mezi lidmi“, takže „pro mnoho cizinců všech společenských vrstev byly egyptská kultura a náboženství natolik přitažlivé, že byli odhodláni urazit poměrně dlouhou a časově náročnou cestu“; toto vědění bylo vzhledem k egyptskému pojetí spojováno s Thovtem. Řekové jej ztotožnili s Hermem a s využitím domácí tradice jej začali označovat jako Herma Trismegista (přímo doloženo ovšem s jistým zpožděním až kolem roku 240). V této podobě začal být Thovt od ptolemaiovské doby postupně pokládán za zakladatele širokého proudu synkretických hermetických nauk, pro něž byl z řady důvodů „přijatelný i pro některé židovské a raně křesťanské autory jako jeden z dávných proroků“. Podle shodného mínění egyptologů (a v rozporu s vlastní hermetickou tradicí přetrvávající do moderní doby) ovšem tyto představy, přestože je jim v textech dáván egyptizující nádech, odrážejí jen málo z původního egyptského pojetí. Thovt zde už nevystupuje jako bůh, ale jako nejmoudřejší z egyptských kněží.

Ikonografie.

Thovt je v základní podobě zobrazován jako muž se zeleně vybarvenou hlavou ibise, svého posvátného zvířete (jako ibis samotný je zobrazován méně často). Kromě obvyklých božských atributů bývá přepásán šerpou odkazující na jeho roli původce posvátných náboženských rituálů, jako božský písař může být zachycen s písařskou paletou a rákosovým pisátkem. V roli boha času a trvání, kdy obdarovává panovníka dlouhou vládou, drží v rukou hůl s řadou zářezů sloužících k počítání (patrně osekanou palmovou větev) nebo zapisuje královo jméno na listy posvátného stromu "išed". Často bývá zobrazován ve společnosti bohyně Maat nebo bohyně Sešat.  Druhým typem zobrazení je podoba paviána, dalšího Thovtova posvátného zvířete. V tomto případě ovšem nejsou kombinovány zvířecí znaky s lidskými. Nejtypičtěji je využívána na sochách písařů: Thovt – patron písařů zde sedí jako pavián na podstavci vedle zobrazované osoby. Archeologové v Egyptě také našli množství mumifikovaných opic, které byly zasvěcené bohu Thovtovi.  Egyptolog Erik Hornung upozorňuje na to, že vedle těchto způsobů Thovt může být, byť velice zřídka, zobrazován v čistě lidské podobě: snad tomu tak je v Chonsuově kapli jedné ze staveb v Luxoru. To podle Hornunga „nabývá na významu vzhledem k tomu, že v Hermu Trismegistovi bývá spatřován nikoli bůh, nýbrž moudrý člověk.“  Zobrazován může být s pokrývkou hlavy i bez ní, typickou ozdobou pro všechny typy Thovtových podob je zlatý sluneční kotouč (případně měsíční úplněk) vsazený do měsíčního půlměsíce.

Thovt je v řečtině používané (v různých variantách, např. Θωθ – Thóth) a z egyptštiny ne zcela jasným způsobem odvozené jméno staroegyptského boha Džehutiho zobrazovaného v podobě muže s hlavou ibise (méně často ibise samotného) nebo v podobě paviána a ztotožňovaného s řeckým bohem Hermem. Přestože jej jménem nelze prokázat před 4. dynastií, badatelé považují za jisté, že ikonograficky je doložen už v Předdynastické době v podobě ibise na standartě, svém symbolu užívaném po celé faraonské období. Tento symbol ostatně sloužil jako ideogram pro variantu hieroglyfického zápisu Thovtova jména.

托特(,,英语:Thoth,源自埃及语:,可能发音为*// 或 *//),又译透特或图特,是古埃及神话的智慧之神,同时也是月亮、数学、医药之神,负责守护文艺和书记的工作。相传他是古埃及文字的发明者。


Životopis.

Kim Te-džung (anglicky: Kim Dae-jung) se narodil v období japonské koloniální správy, podle oficiálních životopisů na ostrově Haŭi nedaleko přístavního města Mokpcho na jihozápadě poloostrova (dnešní provincie Jižní Čolla). Ambiciózní Kim o vstup do politiky usiloval již od konce korejské války, ale poslancem Národního shromáždění za opoziční Demokratickou stranu byl poprvé zvolen až v roce 1961. V důsledku vojenského převratu však byl parlament rozpuštěn a Kim mohl v poslanecké lavici zasednout až po volbách v roce 1963.  V průběhu 60. let se Kim Te-džung spolu s Kim Jŏng-samem stal jedním z významnějších „mladších“ představitelů opakovaně se štěpící opoziční Demokratické strany. Podle Kimových spolupracovníků právě jeho ambiciózní povaha a malá vůle ke kompromisu přispívaly ke štěpení sil v rámci opozice, které mělo pochopitelně největší dopady ve volebním klání. V hlasování Nové demokratické strany o stranickém kandidátovi na funkci prezidenta Kim Te-džung těsně zvítězil nad Kim Jŏng-samem, což poražený sportovně přijal. Do nejvyššího úřadu Korejské republiky tedy poprvé kandidoval již v roce 1971, ale ve volebním klání podlehl stávajícímu prezidentovi Pakovi Čŏng-hŭimu, kandidátovi Demokratické republikánské strany. Ve volbách o nejvyšší úřad prohrál i v letech 1987 a 1992, prezidentem se stal ve svých 74 letech. Tedy, více než čtvrt století (1998) od své první kandidatury, ačkoli opakovaně ohlašoval svůj odchod z politiky.  Na rozdíl od Kim Jŏng-sama, který i v období IV. republiky (1972–1980) aktivně zastupoval zájmy opozice jak v rámci parlamentu, tak mimo něj, se Kim Te-džung v roce 1972 uchýlil do Japonska. Existují tvrzení o tom, že měl přijmout finanční zdroje severokorejského původu, ale i o tom, že mu jihokorejská vláda dokonce opakovaně usilovala o život. V lednu 1973 jej agenti jihokorejské tajné služby unesli zpět do Koreje, kde pokračoval ve svých aktivitách. Na jaře 1976 byl odsouzen k osmi letům odnětí svobody, o rok později odvolací soud trest snížil na pět let a v prosinci 1978 byl odeslán do domácího vězení. V cele strávil zhruba dva roky. Záhy spolu s exprezidentem Junem Po-sŏnem a Hamem Sŏk-hwanem stanul v čele nově zorganizovaného „Občanského svazu pro demokracii a národní sjednocení“.  Poté, co na podzim 1979 ředitel Ústřední zpravodajské služby Kim Čä-gju zastřelil prezidenta Paka, bylo vyhlášeno stanné právo. V zemi se mimořádně vyhrotila situace, tajná služba i vládní Demokratická republikánská strana byly ochromeny, opoziční strany a předáci se hádali o to, kdo bude kandidovat na prezidenta, jaké požadavky vznést na stávající vládu a zastupujícího prezidenta Čchöa Kju-hu (1919–2006). Navíc kolovaly zvěsti o tom, že případného chaosu využije Severní Korea ke druhému pokusu o sjednocení poloostrova silou. Přesvědčení o hrozícím útoku podporovala mj. skutečnost, že v 70. letech bylo v oblasti demilitarizované zóny objeveno několik infiltračních tunelů, které měly zjevně sloužit k provedení nečekaného útoku. Třetí z tunelů, ústící pouze 44 km od Soulu, byl objeven teprve v říjnu 1978. Navzdory omezení politických shromáždění na jaře 1980 ulice větších měst zaplnili demonstranti a padly první oběti jak na straně policie, tak demonstrantů.  V dubnu 1980 bylo Kimovi zřejmé, že nemá šanci stát se znovu prezidentským kandidátem sjednocených opozičních sil, a tak kolegům pohrozil, že k prosazení své „legitimní role“ použije jakýchkoli prostředků. Davy v čele se studentskými svazy, jejichž vůdci byli ovlivněni severokorejskou komunistickou ideologií, a s některými politickými předáky, včetně Kim Te-džunga, volaly po okamžitých změnách a reformách, včetně odvolání stanného práva, nastolení "skutečné demokracie", a žádaly zvýšení mezd i národní sjednocení. Stotisícová demonstrace se uskutečnila 15. května v Soulu a v běhu byly přípravy podobných megademonstrací v celé zemi. Vláda proto 17. května zvýšila rozsah a stupeň stanného práva, tedy i pohotovost armády. Přesto se následujícího dne ve městě Kwangdžu konala demonstrace před místní univerzitou. Z drobných potyček s pořádkovými složkami přerostla v davové šílenství, které se vymklo kontrole (rebelové mj. podpálili televizní a rozhlasovou stanici MBC, zmocnili se zbrojního skladu, po protivnících pálili z kulometů umístěných na střechách a podařilo se jim vytlačit z města regulární jednotky dohlížející na dodržování stanného práva). Kwangdžuské povstání si za necelých devět dní svého trvání vyžádalo 191 lidských životů.  Spolu s dalšími osobami byl v létě 1980 za porušení stanného práva, finanční podporu organizací provádějících nezákonnou činnost a podněcování ke vzpouře obviněn také Kim Te-džung. Tribunál jej odsoudil k trestu smrti, ale trest mu byl záhy zmírněn na 20 let odnětí svobody. V roce 1982 mu byl umožněn odjezd do exilu ve Spojených státech. Kim se do vlasti vrátil v roce 1985 v souvislosti s konáním parlamentních voleb. Situace v tomto období se do značné míry podobala té z počátku roku 1980. Opoziční strany požadovaly okamžitou změnu ústavy (mj. znovuzavedení přímé volby prezidenta) a snažily se zkoordinovat svůj postup. V létě 1987, když kandidát vládní Strany pro demokracii a spravedlnost na prezidentský úřad No Tchä-u podpořil většinu opozičních návrhů, dočasná jednota opozice vzala za své. Kim Te-džung vytvořil vlastní Demokratickou stranu za mír a rozhodl se v prezidentských volbách kandidovat samostatně navzdory předchozímu závazku, že bude navržen jediný opoziční kandidát. V důsledku rozštěpení opozičních sil tak zvítězil No Tchä-u (36,6 % platných hlasů) a druhý se umístil opoziční favorit Kim Jŏng-sam za Demokratickou stranu sjednocení (28 %). Kim Te-džung (27 %) skončil třetí a za ním se umístil Kim Čong-pchil za Novou demokratickou republikánskou stranu (8,1 %).  V prezidentských volbách z roku 1992 Kim (33,8 %) podlehl svému dlouholetému konkurentovi Kim Jŏng-samovi (42 %), který kandidoval za Demokraticko-liberální stranu vzniklou na základě velkého kompromisu mezi Kim Jŏng-samem a prezidentem Noem. Osmašedesátiletý Kim Te-džung oznámil svůj odchod z politiky a odjel na studijní pobyt do Velké Británie. Přesto v roce 1995 oznámil svůj návrat a v prezidentských volbách v prosinci 1997 se mu na čtvrtý pokus podařilo nejvyšší post získat po bravurně zvládnuté, nadměrně vyostřené kampani, kvůli ekonomickému otřesu způsobenému asijskou finanční krizí a hlavně díky spojenectví s dřívějším nepřítelem Kim Čong-pchilem a rozštěpení vládního tábora. Se ziskem 10 326 275 hlasů (40,3 %) porazil kandidáta Strany nové Koreje a dřívějšího soudce Nejvyššího soudu I Hö-čchanga (38,7 %). Třetí skončil I In-dže (19,2 %), jenž podobně jako dříve Kim Te-džung po neúspěchu v nominačních volbách Strany nové Koreje založil vlastní stranu a kandidoval samostatně.  Po své inauguraci v únoru 1998 prezident Kim Te-džung vyhlásil tzv. „občanskou vládu“ ("kungmin čŏngbu") a zahájil Program slunečního paprsku (rovněž sluneční politika, "häpit čŏngčchäk", angl. Sunshine policy), který mu prospěl při zisku Nobelovy ceny za mír pro rok 2000 a nezanedbatelně rovněž prospěl severokorejskému režimu přísunem trvale chybějících financí. Kromě symbolických návštěv, výměn a estrád však z hlediska mezikorejských vztahů neprospěl ničemu. V provedení Kimovy administrativy se totiž podobal uplácení vyděrače. Ve sluneční politice pod jiným názvem pokračoval i Kimův nástupce v prezidentském úřadu Ro Mu-hjŏn.  Jako velkolepý výsledek sluneční politiky byl prezentován první mezikorejský summit na nejvyšší úrovni z roku 2000, který nakonec rozhodl o udělení Nobelovy ceny za mír pro rok 2000 právě Kim Te-džungovi, zakončený podpisem Společného prohlášení Severu a Jihu 15. června. Brzy se ukázalo, že celý summit byl blamáží. Kim Te-džungova administrativa za něj Severu tajně zaplatila částku v hodnotě zhruba půl miliardy amerických dolarů. Zvláště smutnou kapitolou v životě velkého bojovníka za demokracii a lidská práva byly snahy idealizovat severokorejský režim na domácí i zahraniční půdě, přehlížet a dokonce cíleně umlčovat obhájce lidských práv usilující o nápravu situace v KLDR. Kim Te-džungova i následná Ro Mu-hjŏnova administrativa například opakovaně bránily Hwang Čang-jŏpovi, dřívějšímu severokorejskému ideologovi, který na Jih uprchl v roce 1997, vycestovat do zahraničí, aby svými přednáškami v zahraničí (zejména v USA a Japonsku) nepoškozoval obraz sluneční politiky. Její propagaci zůstal Kim věren až do své smrti.  Kim Te-džung zemřel 18. srpna 2009 v Soulu na následky infarktu.

Kim Te-džung (김대중, ; 6. ledna 1924 – 18. srpna 2009) byl 15. prezidentem Korejské republiky v letech 1998 až 2003 a jihokorejským politikem, který 40 let významně ovlivňoval místní politickou scénu, byl členem a zakladatelem řady politických stran, držitel Nobelovy ceny za mír za rok 2000.

金大中(,1924年-1月6日-2009年-8月18日),号后广(),别名忍冬草(),本贯金海金氏,韩国政治家,大韩民国第15任总统,在朴正熙、全斗焕独裁政权期间多次因民主斗争入狱,被称为“亚洲的曼德拉”,2000年诺贝尔和平奖得主。


波斯尼亞和黑塞哥維那社會主義共和國

Historie.

Původní představa některých čelných funkcionářů AVNOJe počítala se vznikem národnostně homogenních republik, což by znamenalo, že Bosna a Hercegovina by se stala patrně pouze autonomní oblastí, jejíž postavení by bylo složité, neboť nebylo možné rozhodnout, zda Bosnu přiřknout k národnostně homogennějšímu Chorvatsku nebo Srbsku. Proto existovaly také například návrhy zvláštní autonomní oblasti řízené z federace. Nakonec se s poukazem na ztráty Bosňanů v národnostně-osvobozeneckých bojích podařilo přesvědčit Edvarda Kardelje, který se statutem republiky souhlasil a v tomto duchu informoval i Tita. To ve výsledku znamenalo, že 25. listopadu 1943 mohl Zemský protifašistický výbor národního osvobození Bosny a Hercegoviny vyhlásit státnost Bosny a Hercegoviny a přihlásit se k vytváření lidové a federativní Jugoslávie.  První vláda Lidové republiky Bosny a Hercegoviny byla ustavena v Sarajevu v dubnu 1945.  Administrativně-územní vymezení Bosny a Hercegoviny bylo v roce 1945 provedeno podle hranic Bosny a Hercegoviny stanovené Berlínským kongresem z roku 1878, přičemž došlo k drobným výměnám území s Chorvatskem a Černou Horou.  Po celou dobu existence lidové, resp. socialistické republiky byla řešena otázka zdejších národností. V případě Srbů a Chorvatů problém nebyl, v případě Muslimů (od roku 1993 nazývaných Bosňáci) však byly různé tendence, které měly vést k jejich řazení mezi předchozí dvě národnosti nebo do skupiny Jugoslávců s poukazem na to, že označení Muslimové vyjadřuje příslušnost ke konfesi a ne k národnosti. Smutným vyvrcholením rozporů mezi etniky byla zvěrstva za občanské války. Republikové ústavy byly přijaty v letech 1946, 1963 a 1974.

Politika.

Politickou hegemonii zde jako ve zbytku federace měla do roku 1990 Komunistická strana, respektive Svaz komunistů.  V čele státu je po roce 1974, po vzoru federálního Předsednictva, republikové Předsednictvo.  Výsledky prvních svobodných voleb kopírovaly etnické složení republiky. Skoro 40% hlasů získala Strana demokratické akce (SDA) Alije Izetbegoviće, třetinu hlasů získala Srbská demokratická strana Bosny a Hercogoviny (SDS) a dvacet procet získalo Chorvatské demokratické společenství Bosny a Hercegoviny (HDZ BiH).

Socialistická republika Bosna a Hercegovina (zkráceně SR Bosna a Hercegovina; srbochorvatsky "Socijalistička Republika Bosna i Hercegovina, Социјалистичка Pепублика Босна и Херцеговина") byla socialistickou republikou, jež byla součástí Socialistické federativní republiky Jugoslávie. Součástí AVNOJské Jugoslávie se země stala v roce 1943. V lednu 1992 místní Srbové vyhlásili Republiku srbského národa v Bosně a Hercegovině, která byla prohlášena za jednotku SFRJ. Jugoslávskou federaci Bosna a Hercegovina opustila v březnu 1992, od dubna 1992 v zemi zuřila občanská válka.

波斯尼亚和黑塞哥维那社会主义共和国()是前南斯拉夫社会主义联邦共和国的加盟社会主义共和国之一,是今日塞族共和国和波斯尼亚和黑塞哥维那联邦所组成的波斯尼亚和黑塞哥维那的前身。


Etymologie názvu.

"Holy" znamená svatý a "rood" je starý název pro kříž - obvykle značí kříž, na němž byl ukřižován Ježíš Kristus; název tedy znamená „svatý kříž“. Legenda tvrdí, že skotský král David I. se dostal do problémů při lovu v lesích a zachránil ho jelen, který měl mezi parohy namalovaný kříž, a tak slíbil, že na tom místě postaví kostel. Název se častěji objevuje ve tvaru "Holly-rood", méně běžně se používá i verze "Holy-rood".

Legenda o založení opatství.

V roce 1127, když král David I. Skotský lovil v lese nedaleko Edinburghu, se znenadání před ním objevily nebezpečné parohy dospělého jelena. Dva bratři, Johannes a Gregan z baronského rodu Crawfordů v Upper Strathclyde, krále zachránili. Vděčný panovník je pasoval na rytíře a v následujícím roce založil holyroodské opatství. Od toho dne větev rodiny Crawfordů přijala do erbu hlavu jelena se zlatým křížem mezi parohy jako připomínku založení opatství. Rod také přijal motto "Tutum Te Robore Reddam" ("Naše síla vás ochrání"). Kříž byl přijat klanem Crawfordů po roce 1700, kdy tato větev rodiny přišla díky výhodnému sňatku k moci.

Využití a přeměna v ruiny.

Od 15. století se v opatství konaly mnohé královské korunovace a svatební obřady. Také však utrpělo řadu útoků. Roku 1544, za vlády Jindřicha VIII. Tudora, králův švagr Edward Seymour (bratr Jany Seymourové) vyplenil opatství a vážně poškodil jeho budovy. Král Jakub VII. založil v holyroodském paláci jezuitskou kolej a v květnu 1688 přeměnil opatství na římskokatolickou kapli Řádu bodláku. Protestantská kongregace měla být přestěhována do nového. V listopadu toho roku, když vypukla slavná revoluce a novým králem se stal Vilém III. Oranžský, dav lidí vyplenil kirk a královskou hrobku. V roce 1691 Kirk of the Canongate nahradil opatství jako místní farní kostel. V roce 1758 byly provedeny rekonstrukční práce, ale opravená střecha se zřítila o deset let později při hurikánu v roce 1768, už nikdy nebyla znovu obnovena a opatství se přeměnilo v ruinu.

Kostel Holyroodského opatství (Dalziel Place, Edinburgh).

Dodnes existuje presbyteriánská církev, který se nazývá "Holyrood Abbey". Tato kongregace však používá pozdněviktoriánský kostel na Dalziel Place na křižovatce Marionville Road a London Road, trochu dále od starého holyroodského opatství. Budova kostela byla otevřena v prosinci roku 1900.

Holyroodské opatství ("Holyrood Abbey") jsou pozůstatky augustiniánského opatství ve skotském Edinburghu. Opatství je umístěno v základech královského paláce v Holyroodu. Bylo postaveno roku 1128 na příkaz krále Davida I.

荷里路德修道院(Holyrood Abbey)是一座曾经位于苏格兰爱丁堡的律修会修道院,18世纪被毁,现仅存遗址。该修道院由大卫一世建造于1128年,15世纪时修道院的一部分被当做了皇家住所,后来因此进一步在修道院旁边建起了荷里路德宫。17世纪时依然作为教区教堂使用,18世纪被毁。残存的墙壁还紧靠着荷里路德宫,处在今皇家一英里的东端。修道院所在地现在是英国指定纪念物。


Děj.

Nastává Doba Ledová a většina zvířat migruje na teplejší jih, kromě mamuta Manfreda (Mannyho) cestujícího na chladnější sever. Mezitím nemotorný lenochod Sid, jehož rodina migrovala bez něj, se rozhodne migrovat sám, ovšem omylem rozzuří dva Brontotheria a prchá. Narazí na Manfreda, jenž je donucen Brontotheria sejmout. Sid se chce přidat k Manfredovi k cestě ale je pro mamuta otravný. Brzy začne Manfredovi říkat "Manny".  Mezitím u táboru pravěkých lidí číhá smečka Smilodonů, přičemž jedním z nich je Diego. Vůdce smečky Soto má v úmyslu se zmocnit malého lidského dítěte a sežrat ho, jako pomstu za zabité členy smečky lidmi, jenž si pak vzali jejich kůži a srst. Když ráno Smilodoni zaútočí na kmen lidí, Diego se snaží získat dítě ale jeho matka s ním utíká. Když je Diego pronásleduje, matka skočí z vodopádu ale umírá. Mezitím Manny a Sid jdou kolem řeky a potkají matku, jenž jim předá dítě a zmizí. Manny a Sid se rozhodnou dítě vrátit kmenu ale Diego je najde, přičemž je žádá aby mu dítě dali.  Když však Manny se Sidem dorazí ke kmenu je opuštěný a prázdný. Manny si je vědom o ledovém průsmylku, kam lidé míří. Diego jim však řekne, že pomocí jeho stopování dohoní lidi včas. Manny nakonec souhlasí a se Sidem a dítětem následuje Diega. Ten ale ve skutečnosti má v plánu je dovést ke své smečce Smilodonů, která je zabije.  Během cesty dostane dítě hlad a trio je nuceno najít jídlo. Narazí na skupinu ptáků Dodo, jenž skladují pár melounů na zásoby během Doby Ledové. Tři zvířata s nimi začnou bojovat, ve snaze získat alespoň jeden meloun. Nakonec zbyde jen jeden ale trio ho získá a nakrmí dítě.  Během noci když Manny a Sid usnou se objeví Diegova smečka, ale Diego ze vztahů s Mannym a Sidem nezvládne ukrást dítě. Řekne, že přivede s sebou i mamuta do Ledovcového průsmyku. Diego pokračuje v cestě s Mannym a Sidem do průsmyku ale během času se s nimi sbližuje.  Když Diego spatří lidi v dálce, hodlá odlákat Mannyho a Sida do jeskyně, o které tvrdí, že je zkratka. Když okřikne Sida a omylem způsobí lavinu, trio se musí vydat jeskyní. V jeskyni se dítě omylem dostane na ledovou zkluzavku a mizí. Trio se za ním vydává na velký ledový tobogán, ovšem překonají to a zachrání dítě. V jeskyni s pravěkými malbami od lidí je zjištěno, že Manny přišel o svoji rodinu kvůli lovcům, jenž je zabili, což je důvod proč je stále tak mrzutý.  Trio se blíží k Ledovcovému průsmyku ale ocitne se v oblasti sopečné aktivity, kde začne téct láva. Když se Diego sotva drží, aby nespadl do lávy, Manny ho zachrání, přičemž málem zemře.  Když všichni tři přečkávají noc, Diego se s Mannym, Sidem a dítětem tak sblížil, že se mu nechce je zabít pomocí své smečky.  Ráno se trio blíží k průsmyku a lidem ale blízko čeká smečka Smilodonů. Diego, nyní sblížený se svou bandou prozradí svůj plán o ukořistění dítěte a banda se obrátí proti němu. Diego ale nyní chce pomoci a dítě dostat k lidem. Sid s falešným dítětem odvádí pozornost smečky, přičemž Diego se snaží bandu dostat pryč. Smečka se ovšem dostane k Mannymu a Sidovi a Diego je nucen je bránit. Když se vůdce Soto chystá napadnout Mannyho, Diego se obětuje a je silně zraněn. Manny nakonec doráží Sota, přičemž ho zabijou padající rampouchy. Zbytek smečky uniká pryč. Manny a Sid nechtějí opustit Diega ale ten slábne a říká bandě at' vyrážejí do průsmyku za lidmi, dokud není pozdě. V slzách banda pokračuje bez něho.  V průsmyku se Mannymu a Sidovi podaří dostat k lidem a vrátí jim dítě. Dorazí i Diego, jenž přežil a i on vidí jak se dítě vrátilo k rodině. Lidé jsou vděční Mannymu a ostatním a odcházejí. Manny, Sid a Diego se vracejí na jih.

Obsazení.

Všechny postavy kromě Roshana jsou pravěká zvířata. Zvířata ve filmu mluví a rozumí všem ostatním.

Doba ledová je americký animovaný film vyrobený ve studiích firmy Blue Sky Studios a v roce 2002 vydaný společností 20th Century Fox. Film režírovali Carlos Saldanha a Chris Wedge podle scénáře Michaela J. Wilsona, příběh je o třech pravěkých zvířatech, které se snaží doručit lidské mládě zpět rodičům.

《冰原历险记》(英语:"Ice Age")是2002年美国动画电影,由蓝天工作室制作,二十世纪大众发行,导演为克里斯·威巨(Chris Wedge)和卡洛斯·沙丹哈(Carlos Saldanha)联合执导。


Plevel.

Alespoň jeden druh je naturalizovaný plevel v Africe, na Havaji, a v Austrálii.

Použití.

V našich podmínkách se využívají především jako okrasné letničky. Výhodou je snadné pěstování z poměrně levných semen a kvetení od června do podzimu.  Aksamitníky mají ostrou vůni, ačkoliv byly vyšlechtěné odrůdy, které mají být bez zápachu. Vůně má odrazovat některé druhy hmyzích škůdců a proto se používá v zahradnické praxi jako podplodina nebo lem zeleninových záhonů. Rovněž má likvidovat hlístice v půdě.  Tagetes erecta se pěstuje na větších plochách jako zdroj luteinu, který je oranžovo-žlutým karotenoidovým barvivem. Význam má jako potravinářské barvivo (INS-číslo E161b), částečně jako součást doplňků stravy pro podporu zraku.  Tagetes minuta (Khakibush nebo Huacatay), původem z Jižní Ameriky, byl použit jako zdroj esenciálního oleje jako pro voňavkářský průmysl, známý jako tagette, a jako příchuť v potravinách a tabákovém průmyslu v Jižní Africe, kde je také druh užitečný jako pionýrská rostlina v rekultivaci narušených pozemků.  Tagetes lucida z Mexika je nízký keřík. Jako koření je vhodný pro svou nasládlou anýzovou chuť do omáček, polévek a kuřecí pečeně. Nálev z celé rostliny se pije při bolestech břicha nebo se přidává do koupele při revmatických onemocněních. Čaj má tišící účinky na žaludek a nervový systém, při kocovině, lehké migréně. Je lehké psychedelikum, silný čaj způsobuje při zavřených očích vize podobné účinku peyotlu a lehkou euforii. Mexičtí Huicholové používali aksamitník jako obřadní drogu a kouřili jej ve směsi selského tabáku a tohoto aksamitníku.

Druhy.

Známých je kolem 59 druhů.

Aksamitník ("Tagetes"), též nazývaný afrikán, je rod 52 druhů jednoletých i vytrvalých bylin z čeledi hvězdnicovité ("Asteraceae"). Jsou původní na jihozápadě USA, v Mexiku a na jihu Jižní Ameriky. Různé druhy se liší podle velikosti 0,05–2,2 m. Mají zpeřené zelené listy, a bílé, zlaté, oranžové, žluté, červené květy velké obvykle 4–6 cm v průměru.

万寿菊属(学名:"Tagetes")是菊科下的一个属,为一年生、分枝、直立或披散草本植物。该属共有30种以上,分布于热带美洲。


Členství a orgány.

Existují tři druhy členství v RAV – plné členství (akademici), členové-korespondenti a zahraniční členové. Akademici a korespondenti jsou voleni a musí být občany Ruské federace, ačkoliv existují i členové, kteří byli zvoleni před rozpadem Sovětského svazu a nyní jsou občany jiného státu. Členové jsou voleni podle jejich vědeckých přínosů a toto zvolení je bráno jako velice prestižní záležitost. V dubnu 2020 Akademie měla 887 členů a 1134 členů-korespondentů.  Nejvyšším orgánem Akademie je všeobecné shromáždění (akademiků, členů-korespondentů a delegátů vědců zaměstnaných v dílčích ústavech). Všeobecné shromáždění schvaluje stanovy Akademie, zřizuje a ruší pobočky a ústavy, určuje počet akademiků (tato rozhodnutí jsou potvrzována vládou), volí členy, členy-korespondenty a zahraniční členy akademie, dále prezídium (předsednictvo) a prezidenta Akademie (je potvrzován prezidentem Ruska). Prakticky chod akademie řídí prezídium v čele s prezidentem.

Struktura.

RAV je rozdělena do třinácti specializovaných vědeckých odvětví, tří územních poboček a 15 regionálních vědeckých center. Akademie má mnoho kolegií, výborů a komisí, které jsou zřízeny pro různé účely.

Instituce.

Ruská akademie věd zahrnuje řadu institutů a ústavů, např.  Členské instituce jsou napojeny na Ruský vesmírně vědecký internet (RSSI), RSSI měl původně pouze 3 členy, nyní má 3100 členů včetně 57 největších vývojových center.  Lomonosovova univerzita v Moskvě, Petrohradská státní univerzita nebo Moskevský fyzikálně-technický institut a další organizace nejsou členy RAN (přísluší pod Ministerstvo vzdělání Ruské federace), ale s RAN spolupracují a jejich studenti se vzdělávají na ústavech a institutech akademie.

Ocenění.

Akademie uděluje několik druhů ocenění, medailí apod.

Ruská akademie věd (rusky "Росси́йская акаде́мия нау́к", "Rossíjskaja akadémija naúk", zkracováno PAH, "RAN", anglicky "RAS") je síť vědeckých organizací zahrnující jak vlastní akademii věd, tak řadu výzkumných ústavů rozložených po celé Ruské federaci. Zahrnuje také pomocné vědecké a společenské organizace jako jsou knihovny, vydavatelství a nemocnice. Úkolem akademie a podřízených ústavů je organizace a provádění základního výzkumu ve všech oborech vědy. Je to jedná z předních světových výzkumných institucí. Instituce po vzoru západoevropských akademií byla založena v Petrohradu (tehdejším hlavním městě Ruského impéria) v době společenských reforem Petra I. nařízením ze dne 28. ledna (8. února) 1724 jako Petrohradská akademie věd.

俄罗斯科学院(,俄文缩写PAH)是俄罗斯的国家学术机构。是一个公共且非营利组织,也是世界上重要研究机构之一。1724年由彼得一世建立,称彼得堡科学院。十月革命后改用苏联科学院,1934年迁至现今的总部,位于莫斯科。苏联解体后改为现名至今。


Biografie.

Narodil se 25. 9. 1901 v Auvergne, menším městě ležícím jižně od Paříže (donedávna se z neznámých důvodů uváděl rok 1907). S nevalným zájmem o studia absolvoval gymnázium a podle některých zdrojů poté studoval filozofii. Byl hudebníkem a fotografem. Teprve později ho začala fascinovat literatura, především Stendhal, Dickens, Dostojevskij, Mallarmé, Valéry, Montaigne a Proust. Celý život se věnoval také malířství. Roku 1926 si vzal Leidii van der Zee, později (neznámo kdy) se rozvedli. V letech 1940/41 byl 18 měsíců německým válečným zajatcem. Roku 1949 založil s Jeanem Cocteauem a Rogerem Leenhardtem společnost Objectif 49, z níž později vzešel časopis Cahiers du Cinéma. Několik let byl prezidentem Societé des realisateurs de films. Na začátku 90. let se oženil podruhé. Tu čest měla Marie-Madeleine van der Mersch, asistentka režie u jeho filmu Čtyři noci jednoho snílka. Společně s violoncellistou Mstislavem Rostropovičem založil v Paříži Společnost Andreje Tarkovského, pečující o Tarkovského odkaz. Snad pro vyznění svých filmů byl považován za jansenistu, sám to ale popíral a hlásil se jen obecně ke katolicismu. Zemřel bez výraznějšího zájmu médií 18. prosince 1999 na svém venkovském sídle v Droue-sur-Drouette západně od Paříže.

Film.

K filmu se dostává počátkem 30. let, psal dialogy ke komedii To byl muzikant (1933). Roku 1934 natáčí svou prvotinu, pětadvacetiminutovou surreálnou satirickou frašku, která hýří vizuálními nápady a gagy. Film Les Affaires publiques (Veřejné záležitosti) ale neměl divácký úspěch a posléze byl dokonce ztracen a objeven až v roce 1988. Devět let Bresson nedostal příležitost režírovat. V tomto období se podílel na dvou scénářích. Krátce také asistoval u Reného Claira (v jednom rozhovoru to ale popřel), film nebyl nikdy dokončen. Celovečerním debutem byly v roce 1943 Andělé hříchu, příběh z prostředí kláštera o dvou ženách protikladných povah. Film se na první pohled odlišoval od ostatních snímků té doby evidentní nevyklenutostí fabulačního oblouku, rozdrobením dějové linie a vyústěním, které dbá daleko více o duchovní poselství příběhu než o logické vyvrcholení jeho dějových peripetií. To vše se stane pro Bressonovy filmy typické. Film znovu neměl úspěch u řadových diváků a následující Dámy z Bouloňského lesíka (1945) byly dokonce častokrát vypískány (nadchly ale mladíky, kteří se proslaví jako pilíře Francouzské nové vlny). Herečka Maria Casarésová vzpomíná na Bressona jako na „nesnesitelného tyrana a pedanta“, jemuž by „před kamerou snad nejlépe byli vyhovovali roboti s plně automatizovaným, bezduchým projevem“. S filmem Deník venkovského faráře (1951) se Bresson psychologického herectví vzdává už nadobro a nadále pracuje výhradně s neherci („modely“), které nutí své repliky opakovat tak dlouho, až se jim plně zautomatizují (mimo jiné i proto znějí dialogy tak úsečně a stručně – aby se dobře pamatovaly). Ideální bylo, když model nepřemýšlel o tom, co dělá a říká, nepoužíval mimiku a nechal jen působit svou tvář, která „je vymodelována jeho duší“ (a odkazuje tedy ne k aktuálním psychickým pochodům postavy, ale k její dlouhodobé niterné identitě). Z toho měla vycházet věrohodnost. Klasické „předstírající“ herectví Bressona iritovalo, stejně jako „naivní barbarství“ dabingu. Nechodil skoro vůbec do kina, protože se prý na normální filmy prostě nedokázal dívat. Jediným výrazným komerčním úspěchem byl snímek K smrti odsouzený uprchl (1956), který byl mimo jiné oceněn cenou za režii v Cannes. S různými přestávkami zapříčiněnými problémy se sháněním peněz vznikaly další filmy, z nichž nejvýznamnější jsou Pickpocket (1959), volně inspirovaný románem Zločin a trest, A co dále, Baltazare (1966), jehož hlavním hrdinou je osel, Muška (1967) a Peníze (1983), s kterými podruhé získal cenu za režii v Cannes. Dodnes je ve filmařském světě autoritou a hlásí se k němu takoví tvůrci jako třeba Jean-Luc Godard, Paul Schrader, Michael Haneke, Aki Kaurismäki nebo Jim Jarmusch.

Bibliografie.

Robert Bresson, Poznámky o kinematografu (Dauphin, Praha, 1998), přeložil Miloš Fryš,

Robert Bresson (* 25. září 1901, Bromont-Lamothe, Puy-de-Dôme, Auvergne, Francie - 18. prosince 1999, Paříž, Francie) byl francouzský režisér.

罗伯特·布列松(Robert Bresson,1901年-9月25日-1999年-12月18日)是一位法国电影导演,出生于多姆山省布罗蒙拉莫特,对于电影发展有着相当重要的影响。


Pověst o pražském golemovi.

Jedním z nejslavnějších golemů je golem, kterého údajně koncem 16. století stvořil židovský rabín Jehuda Löw ben Becalel. Poté, co ho vytvořil z hlíny, mu dal i jméno Josille (zdrobnělina od Josef). Účelem jeho stvoření měla být ochrana židovského ghetta před křesťany, kteří pravidelně ghetto napadali. V pohyb se golem uváděl vložením šému – svitku. Golem pak poslouchal toho, kdo mu do úst šém vložil a vykonával určenou práci. Znehybněn byl opět vyjmutím šému. Až do určení další práce stál poklidně v koutě místnosti. Po pátečních bohoslužbách však i Golem odpočíval a dodržoval sváteční klid od práce, aby nebylo přestoupeno posvátné přikázání. Ke zničení tohoto golema došlo jeho stvořitelem roku 1593. Jednoho dne vážně onemocněla rabínova jediná dcera. Zoufalý otec ji ošetřoval ve dne v noci, ale nemoc se neustále zhoršovala. V páteční podvečer musel od lůžka nemocné odejít k tradiční pobožnosti. V roztržitosti zapomněl vyjmout šém. Hliněný služebník oživl, a protože neměl určenou žádnou užitečnou práci, začal rozbíjet vzácný nábytek, sochy a veškeré vybavení rabínova domu. Vyděšená služebná běžela do synagogy a prosila, aby rabín učinil přítež běsnění. Ten vykřikl na Golema, aby se zastavil, a vyňal mu z úst šém. A protože k vyjmutí došlo v průběhu židovského svátku, Golem se rozpadl v prach. Rabín se zarmoucen vrátil do synagogy a dokončil modlitby. Po návratu z chrámu však již nenaříkal nad ztrátou uměleckých předmětů ani hliněného obra. Jeho dcera se totiž mezitím jako zázrakem uzdravila. Pověst o pražském golemovi pochází sice z období středověku, ale s postavou rabbi Löwa se spojila teprve v 18. století. Podle legendy byl Golem uložen na půdě Staronové synagogy. Na půdu Staronové synagogy se od té doby nesmělo vstupovat, povolení k průzkumu bylo uděleno jen dvěma lidem – v roce 1920 jej tam hledal neúspěšně Egon Erwin Kisch a v 80. letech 20. století s pomocí georadaru Ivan Mackerle.  První zobrazení pražského golema pravděpodobně pochází od Mikoláše Alše.

Golem ve filmech a televizní tvorbě.

Filmů o Golemovi bylo natočeno více:  Z filmu Císařův pekař - Pekařův císař pochází zobrazení golema jako neforemného hliněného obra přepásaného železnými pláty, které se stalo velmi populárním, i když spíše neodpovídá popisům golema z legend. Jeho autorem je sochař Jaroslav Horejc.

Golem (: גולם) je v židovské mystice člověkem oživená socha. Takovýchto golemů je známo poměrně dost a ačkoli si golema většina lidí představuje jako oživenou sochu s podobou člověka, může mít i podobu jinou.

魔像或泥人(英语:Golem,,音译为戈仑)是传说中用巫术灌注黏土而产生自由行动能力的人偶。“Golem”一词曾在《圣经·诗篇》()中出现过一次,原词为(galmi)。同中世纪文学一样。在这里本意是“原料”,“胚胎”或“未成形的体质”,寓指上帝未塑造完全的人类。16世纪布拉格的犹太教拉比犹大·罗·本·比撒列写过一些描述魔像的故事,使其名声传播开来。实际上各种关于魔像的传说大相径庭。


Historie.

První satelitní snímky Země pořídila 14. srpna 1959 americká družice Explorer 6. Další satelitní fotografie Země byla pořízena 1. dubna 1960 družicí na sledování počasí TIROS-1. První satelitní fotografie odvrácené strany Měsíce (chemicky vyvolané snímky zaslány elektronickou cestou) byly odeslány na Zemi 6. října 1959 sovětskou družicí Luna 3 při její misi právě za účelem pozorování odvrácené strany Luny.  Od 60. let 20. století USA i Sovětský svaz vypouštěly jednotky až desítky špionážních družic ročně. Obvykle se jednalo o družici se špičkovým fotografickým vybavením, která vysílala zpět na Zemi návratová pouzdra s exponovanými filmy. Obě kosmické velmoci tak získaly podrobné mapy území potenciálního protivníka. Programy špionážních družic pokračují do současnosti a postupně přibyly satelity dalších zemí. Během 90. let 20. století ale proběhl u špionážních družic přechod z klasických filmů na polovodičové snímací čipy.  V roce 1972 spustily USA program Landsat, největší program pro získání obrázků Země z vesmíru. Landsat 7, nejnovější družice Landsat, byla vypuštěna v roce 1999. V roce 1977 získal americký satelitní systém KH-11 první satelitní obrázky v reálném čase.  Všechny satelitní obrázky od NASA jsou zveřejněny v Earth Observatory a jsou volně dostupné veřejnosti. Ostatní země mají své vlastní programy satelitních snímků. Existují i soukromé společnosti, které poskytují komerční satelitní snímky.  Na začátku 21. století se satelitní snímky staly široce dostupné, když několik společností a organizací začalo nabízet cenově přístupný a snadno použitelný software s přístupem k databázím satelitních snímků.

Modrá kulička.

"Modrá kulička" (Blue Marble) byl projekt na zmapování viditelné barvy Země s přesností zhruba 1 km. Výsledné barevné obrázky z Blue Marble se staly velmi populárními v médiích i mezi veřejností. V roce 2002 NASA uvolnila rozsáhlou sadu satelitních fotografií, které byly dostupné zdarma v maximálním rozlišení 1 km/pixel. V roce 2005 vydala další sérii s názvem "Modrá kulička: Nová generace" ("Blue Marble: Next Generation"). Tentokrát se jednalo o snímky celé zeměkoule bez mraků a z každého měsíce. Rozlišení bylo tentokrát ještě vyšší, 500 m/pixel.

Použití.

Satelitní snímky mají mnoho využití v zemědělství, geologii, lesnictví, regionálním plánování, vzdělávání, zpravodajství a vojenství. Snímky mohou být ve viditelných barvách a v dalších částech spektra. Existují elevační mapy, obvykle vytvořené radarovým zobrazováním. Analýza satelitních snímků je vedena specialisty známými jako fotografičtí interpreti – v anglické zkratce „PI“ ("photographic interpretation").

Satelitní fotografie nebo satelitní snímek je fotografie Země nebo jiných planet vyfotografovaná z umělých družic. Je součástí žánru fotografií ze vzduchu.

卫星影像,又称卫星图(Satellite imagery)、卫星地图、卫星图像,是指搭载在人造卫星上的摄影设备拍摄的地球或其它星球的地图式照片。


Syntetický motorový olej.

V polovině 60. let 20. století uvedla americká společnost Chevron na trh první úplnou škálu stoprocentně syntetických polyalfaolefinových maziv, která se začala prodávat jako náhrada minerálních olejů pro mazání motorů. Přestože se syntetické oleje už o několik let dříve používaly v leteckém průmyslu, pro automobilové motory začaly být komerčně dostupné poté, co byl vytvořen a schválen American Petroleum Institute standard pro syntetická maziva.  Jinými z časně dostupných syntetických motorových olejů byly "The Original Syn!" od firmy SynLube v roce 1969 a NEO Oil Company (EON) v roce 1970 (založené na diesterech a polyolesterech). V roce 1971 uvedla syntetický olej společnost All-Proof (nyní Red Line Oil), následovaná v roce 1972 firmou Amsoil, která balila a prodávala diesterový olej viskozitní klasifikace 10W-40 od firmy Hatco a firmou Mobil 1, která uvedla na trh polyalfaolefinový olej klasifikace 5W-20.

Syntetické základové oleje.

Syntetické motorové oleje se vyrábějí z těchto tříd maziv:

Základy pro polosyntetické oleje.

Základové oleje Group II a Group III pomáhají sestavovat ekonomičtější typy polosyntetických maziv. Minerální základové oleje skupin Group I, II, II+ a III se široce používají s balíčky aditiv, balíčky zvyšujícími výkonnost, s estery a polyalfaolefiny (Group IV) k výrobě polosyntetických maziv. Základové oleje Group III se někdy považují za syntetické, ale jsou stále klasifikovány jako nejvyšší třída minerálních základových olejů. Syntetický nebo syntetizovaný materiál je zde ten, který vzniká kombinací nebo vytvořením samostatné jednotky do podoby unifikované suroviny. Syntetické základové oleje, jak je popsán výše, se připravují ručně a "šijí se na míru" tak, aby měly řízenou molekulární strukturu s předpokládanými vlastnostmi, na rozdíl od minerálních základových olejů, které jsou složitou směsí přirozeně se vyskytujících uhlovodíků.

Výhody.

Mezi technické výhody syntetických motorových olejů patří:

Nevýhody.

Mezi nevýhody syntetických motorových olejů patří:

Polosyntetické oleje.

Polosyntetické oleje (též nazývané "syntetické směsi") jsou směsi minerálního oleje s ne více než 30 % syntetického oleje. Jsou navrhovány tak, aby měly mnoho výhod syntetického oleje, ale přitom nebyly tak drahé jako čistý syntetický olej. První polosyntetický olej uvedla firma Motul v roce 1966.  U maziv, kde tvoří syntetický základový olej méně než 30 %, lze balíčky aditiv (pro zvýšení výkonnosti) složených z esterů též považovat za syntetická maziva. Podíl syntetického základového oleje se obecně používá k definici komoditních kódů pro účely celní deklarace.

Syntetický olej je mazivo sestávající z chemických sloučenin, které se uměle vyrábějí syntézou z jiných látek, než je ropa. Syntetické oleje se často využívají namísto maziv získávaných rafinací ropy, protože obecně nabízejí lepší mechanické a chemické vlastnosti než tradiční minerální oleje.

合成润滑油,是润滑油的一种,使用于内燃机润滑时或称合成机油,指全部或部分使用合成基础油作为配方中的基础油的润滑油,通常与矿物精炼润滑油相对。


Popis.

Netvařce jsou opadavé keře a polokeře, řidčeji byliny se střídavými lichozpeřenými listy, dorůstající obvykle výšky 1 až 4 metry. Listy jsou složené z četných drobných, celokrajných nebo zubatých, žláznatě tečkovaných lístků. Palisty jsou opadavé, případně chybějí. Květy jsou drobné, uspořádané v hustých přímých vrcholových hroznech. Kalich je kuželovitý, s 5 laloky z nichž spodní je nejdelší. Koruna je fialová, bílá až temně purpurová a je tvořena pouze jediným lístkem (pavézou), ostatní části koruny charakteristické pro květy většiny bobovitých chybějí. Tyčinek je 10, dlouze vyčnívají z květů a jsou dvoubratré, 9 z nich je srostlých nitkami a 1 horní je volná. Semeník je přisedlý a obsahuje 1 až 2 vajíčka. Plodem je nepukavý krátký lusk obsahující 1 až 2 okrouhlá a slabě zploštělá lesklá semena.

Rozšíření.

Areál rozšíření netvařců sahá od jižní Kanady přes většinu území USA po severní Mexiko. Rod zahrnuje celkem asi 15 druhů. Rostou zejména na suchých slunných stanovištích jako jsou prérie, pláně a úbočí kopců až do nadmořské výšky 1600 metrů. Některé druhy rostou také podél vodních toků.

Ohrožené druhy.

Netvařec "Amorpha herbacea" var. "crenulata" (syn. "A. crenulata") roste na Floridě na území o rozloze ne větší než 50km. Celkový počet rostlin se odhaduje na 1500. V Červeném seznamu ohrožených druhů IUCN je tento taxon veden jako kriticky ohrožený.

Obsahové látky.

Netvařec křovitý ("Amorpha fruticosa") obsahuje v listech a plodech jedovaté isoflavonové rotenoidy tefrosin, toxikarol, rotenon a amorfigenin a chromenoflavanon amorinin.

Zajímavosti.

Odborný název pro netvařec, "Amorpha", je odvozen z řeckého amorphos (beztvarý) podle nedokonalé koruny květů. Netvařec křovitý se velice snadno vegetativně množí a každý kousek výhonu vložený do půdy se ujímá.

Význam.

Netvařec šedavý ("Amorpha canescens") tvoří významnou součást amerických prérií. Protože rozkvétá ve stejnou dobu kdy táhli bizoni, byl nazýván prérijními indiány "bizoní rostlina". Omahové používali stonky při ošetřování neuralgických bolestí a revmatismu, Oglalové z nich dělali čaj a používali je do směsi na kouření. Různé druhy netvařců jsou v Severní Americe využívány jako větrolamy a ochranné pásy, neboť mají hustý keřovitý růst, pevné kořeny a jsou odolné proti hmyzím škůdcům. Netvařec křovitý je pěstován i v Česku jako okrasný keř a je vysazován na výslunné svahy ke zpevnění půdy. Jen vzácně jsou pěstovány i jiné druhy, např. netvařec šedavý ("Amorpha canescens") v Pražské botanické zahradě v Tróji.

Netvařec je rod rostlin z čeledi bobovité ("Fabaceae"), zahrnující asi 15 druhů rostoucích v Severní Americe. Jsou to převážně keře se zpeřenými listy a hustými klasovitými květenstvími drobných kvítků s korunou redukovanou na jediný lístek. V Česku je pěstován jako okrasný keř netvařec křovitý ("Amorpha fruticosa").

紫穗槐属(英文: Amorpha)是豆目的其中一个属。这个属性的植物种类都源自于北美洲的国家,像加拿大南部、美国、和墨西哥北部。


俄罗斯科学院生物医学问题研究所

Historie.

Institut byl založen v říjnu 1963 z iniciativy Mstislava Keldyše a Sergeje Koroljova. Podřízen byl ministerstvu zdravotnictví. Úkolem nového ústavu bylo pozvednutí kosmické medicíny na úroveň nutnou k zajištění kosmických letů. Od roku 1965 ústav organizoval výběr civilních kosmonautů v Sovětském svazu, od roku 1967 má v SSSR, resp. Rusku výhradní právo na výběr nevojenských kosmonautů. Ústav se podílel a do dnešní doby podílí na lékařském zajištění pilotovaných kosmických letů programů Sojuz, Saljut, Almaz, Mir a ISS.  Součástí výzkumu vlivu extrémních podmínek na člověka jsou kratší či delší pobyty výzkumníků v simulátorech ponorek i kosmických lodí. V průběhu let proběhlo i několik dlouhodobých experimentů. Zkoumala se v nich nejen psychologie skupiny, ale testovaly se i systémy zabezpečení životních podmínek. První z těchto akcí byl experiment TMK-1. Od listopadu 1967 do listopadu 1968 žili jeden rok v uzavřeném modulu tři výzkumníci. Cílem pokusu byl výzkum mezilidských vztahů ve skupině a zejména testování uzavřeného systému zabezpečení vzduchu a vody. V letech 1994 – 1995 proběhl 135denní experiment HUBES-1994 imitující kosmický let ve spolupráci s Evropskou kosmickou agenturou. V letech 1999 – 2000 proběhl experiment SFINCSS-99 v jehož průběhu se od června 1999 do dubna 2000 v modulech ústavu vystřídalo sedm mezinárodních posádek. Od roku 2007 v rámci projektu Mars 500 probíhají prodlužující se pobyty výzkumníků v izolaci, které vyvrcholily 520 dnů dlouhou imitací letu na Mars, zahájenou v červnu 2010.  Roku 1972 si institut po několika letech příprav založil vlastní oddíl kosmonautů. Koncem 80. let se oddíl rozrostl na deset kosmonautů. Do vesmíru se dostali dva kosmonauti IMBP. Na stanici Mir letěl Valerij Poljakov v letech 1988-1989 a znova 1994-1995. Druhý Poljakovův let trval téměř 438 dní a dodnes je nejdelším kosmickým letem. Do kosmu vzlétl ještě Boris Morukov, tentokrát na stanici ISS roku 2000 na palubě amerického raketoplánu. Oddíl zanikl koncem prosince 2010. Ústav organizuje lékařské a biologické výzkumy i pomocí družic – pro experimenty vědců institutu bylo určeno jedenáct biologických družic řady Bion vypuštěných v letech 1973 – 1996, IMBP byl rovněž jednou z institucí, jejichž experimenty nesly družice řady Foton-M (od roku 2002).  Od roku 1994 má IMBP status státního vědeckého centra Ruské federace, roku 2000 přešel z podřízenosti ministerstva zdravotnictví k Akademii věd. V ústavu pracuje přes 400 zaměstnanců, z nich je 46 doktorů věd a téměř 200 kandidátů věd.

Institut lékařsko-biologických problémů (IMBP, ), plným názvem Státní vědecké středisko Ruské federace – Institut lékařsko-biologických problémů RAN () je vědecký ústav, začleněný do Ruské akademie věd, soustřeďující se na výzkum vlivu extrémních podmínek na lidi i jiné organizmy. Zejména se věnuje kosmické biologii a medicíně. Hlavní oblastí činnosti institutu je lékařské zabezpečení kosmických letů – to jest výběr nevojenských kosmonautů, lékařská kontrola během letu, vývoj technických prostředků zabezpečení životních podmínek a postupů ochrany kosmonautů před negativními vlivy vesmírného prostředí, jako jsou stav beztíže a radiace, i rehabilitace posádek po návratu na zemský povrch. Dále se pracovníci institutu věnují otázkám přežití člověka v extrémních podmínkách na Zemi – v nepříznivých klimatických podmínkách, v podmořském prostředí, věnují se také sportovní medicíně.

俄罗斯科学院生物医学问题研究所()是位于俄罗斯莫斯科的空间生物学和医学研究所,现隶属于俄罗斯科学院。俄文简称“ИМБП”,拉丁化“IMBP”。


Historie strany.

Vznik a stranický vývoj FDP.

FDP vznikla po druhé světové válce roku 1948 sloučením zemských liberálních stran západních okupačních zón Německa. Tyto strany byly založeny díky aktivitě bývalých členů Německé lidové strany (DVP) a Německé demokratické strany (DDP), které byly činné již v dobách Výmarské republiky. První předseda strany Theodor Heuss byl právě bývalým členem DDP. Strana vznikla pouze v západním Německu, protože ve východním Německu už od roku 1945 existovala stejnými skupinami vytvořená Liberálně demokratická strana Německa. Poté se strana podílela na většině vlád Západního Německa – jak za vlády CDU – CSU, tak i za vlády SPD. Po sjednocení Německa v roce 1990 se účastnila i vlád sjednocené země. Přestože ihned po sjednocení její potenciál jako koaličního partnera poklesl, tak se tato malá strana později stala důležitým koaličním partnerem velkých politických stran. FDP byla v letech 1949-1956, 1961-1966, 1969-1998 a opět od října 2009 zastoupena spolkovými ministry v koaličních vládách.  Od počátku roku 2011 začala strana prudce ztrácet oblibu u voličů, ale i u vlastních členů. V prosinci roku 2009 měla strana 71 812 členů, v prosinci roku 2011 už to bylo téměř o 9 tisíc členů méně, tedy pouze 63 416.

Volby do Německého spolkového sněmu 2013.

Ve volbách do Německého spolkového sněmu dne 22. září 2013 ztratila FDP velkou část svých dosavadních voličů, tedy lidí, kteří pro ni odevzdali tzv. druhý hlas. Se ziskem pouhých 4,8 % těchto hlasů již v novém parlamentě nebude poprvé po více než 60 letech vůbec zastoupena. Její frakce (klub) ve sněmu byla dne 7. října 2013 oficiálně rozpuštěna. Práci ztratilo více než 500 zaměstnanců frakce a osobních asistentů bývalých poslanců. Strana hledala nové vedení, jediným vážným kandidátem na předsedu celoněmecké strany byl dosavadní předseda ve spolkové zemi Severní Porýní-Vestfálsko, 33letý Christian Lindner. Po svém prvním úspěšném zvolení do úřadu celonárodního předsedy strany FDP a svém opětovném zvolení v roce 2017, přivedl stranu do volebního klání v roce 2017.

Volby do Německého spolkového sněmu 2017.

Ve volbách do Německého spolkového sněmu, jež se konaly dne 24. září 2017, se strana, na rozdíl od předchozích neúspěšných voleb v roce 2013, umístila pod vedením Christiana Lindnera se ziskem 10, 7 % hlasů na čtvrtém místě. V přepočtu na volební křesla tak získala 80 poslanců.

Svobodná demokratická strana (: Freie Demokratische Partei, FDP) je německá liberální politická strana. Jejími voliči jsou tradičně střední třída a vzdělaní intelektuálové. Profiluje se jako strana středo-pravicová. Základními principy jejího programu jsou dle možnosti minimální zásahy státu do života občanů, nedotknutelné soukromé vlastnictví a volný trh.

自由民主党(,缩写为),1968年–2001年期间缩写为,是德国的一个经济自由主义政党,是德国政坛中历史比较悠久的政党之一。


第一代格伦维尔男爵威廉·格伦维尔

Životopis.

William Grenville byl synem britského premiéra George Grenville, člena strany Whigů, a jeho manželky Elizabeth Wyndhamové, dcery britského státníka Williama Wyndhama, člena strany Toryů. Studoval v Etonu, Christ Church v Oxfordu a nakonec na Lincoln's Inn. Poslancem Dolní sněmovny se stal roku 1782.  Grenville se brzy stal přítelem a spojencem premiéra a svého bratrance Williama Pitta mladšího a od roku 1784 se stal členem jeho vlády jako pokladník armády. Roku 1789 působil krátce jako mluvčí dolní komory parlamentu a poté se stal ministrem vnitra. Následující rok byl jmenován baronem z Grenville a stal se vůdcem Sněmovny lordů.  Roku 1791 nahradil ve funkci ministra zahraničí Francise Osborna. Doba jeho působení v této funkci byla poznamenána francouzskými revolučními válkami. Grenville byl vůdcem skupiny, která prosazovala válku na kontinentu jako klíčovou podmínku vítězství, na rozdíl od frakce vedené Henrym Dundasem, která doporučovala zaměřit se na boj v koloniích. Grenville opustil úřad roku 1801 spolu s Pittem na protest proti stavu otázky emancipace katolíků.  V letech strávených v opozici se stal spojencem Charlese Jamese Foxe, a když se Pitt vrátil roku 1804 do úřadu premiéra Grenville se k němu nepřipojil. Po Pittově smrti roku 1806 se Grenville stal předsedou koaliční vlády vytvořené jeho spojenci, příznivci Foxe a spojenci bývalého premiéra Henryho Addingtona. Grenville zastával i funkci ministra financí, zatímco Fox přijal úřad ministra zahraničí. Tato vláda nebyl příliš úspěšná, protože se ji nezdařilo uzavřít mír s Francií ani vyřešit otázku emancipace katolíků. Jejím největším úspěchem tak byl zákaz obchodu s otroky platící od roku 1807.  Po pádu vlády v březnu 1807 se Grenville připojil k opozici a stal se spojencem Charlese Greye a whigů, kteří kritizovali španělskou válku za nezávislost. V poválečném období se Grenvile připojil na stranu Toryů, ale do žádné vlády již nevstoupil.  Jeho politickou kariéru ukončila roku 1832 mrtvice. Od roku 1810 až do své smrti roku 1834 zastával také funkci rektora Oxfordské univerzity.

William Wyndham Grenville, 1. baron Grenville (25. říjen 1759 – 12. leden 1834) byl britský státník, člen strany Whigů a premiér. Pocházel ze šlechtické rodiny Grenvillů, jako jediný v britské historii byl během své kariéry předsedou Dolní i Horní sněmovny. Deset let byl ministrem zahraničí (1791–1801), později předsedou vlády (1806–1807).

威廉·温德汉姆·格伦维尔,第一代格伦维尔男爵,PC(William Wyndham Grenville, 1st Baron Grenville,1759年-10月25日-1834年-1月12日),英国辉格党政治家,在小威廉·皮特逝世后继任为首相,但是,由他组织而成的政府最后因为内部出现意见分歧而倒台,所以,他任相不足一年半。他执政期间,未能成功结束对法战争,也未能成功为天主教徒争取权利,不过,他在这段时间里,引入了1807年奴隶贸易法令(Slave Trade Act 1807),废除了奴隶贸易。


Boje.

Spojenci po postupu Itálií, narazili na Gustavovu linii. Jedna z části Gustavovy linie, klášter Montecassino, mohl být ideálním úkrytem německých vojsk. Němci byli ve skutečnosti ukryti na svazích kopce, kde také odrazili první únorový útok americké 34. pěší divize. Druhý útok, vedený novozélandskými, indickými a britskými divizemi, opět skončil fiaskem. Generálporučík Clark, velitel 5. armády, zprvu odmítal klášter zničit, později ale na něj americké bombardéry svrhly stovky tun bomb. Němci okamžitě obsadili rozvaliny kláštera. Další těžké boje trvaly měsíc, během nichž britská vojska dobyla většinu svahu. Německé rozvědce se však podařilo zjistit, že britské jednotky se stáhnou ze svých pozic, pokud uvidí smluvené znamení amerických jednotek, tři zelené světlice. Němci tyto světlice odpálili a Britové opustili své těžce vybojované pozice. Němci vyklizená místa obsadili a situace byla opět stejná jako před dvěma měsíci. Novozélanďané se snažili kopec dobýt, ale německé tanky je vytlačily zpět. Po třech dnech byl útok odvolán. Dne 15. března zahájili Spojenci další útok, tentokrát po rozsáhlém leteckém bombardování kláštera. Němečtí výsadkáři však jejich nápor zastavili a dne 23. března byl útok opět odvolán. 12. května byl útok svěřen 2. polskému sboru, čítajícímu 50 000 mužů pod velením Władysława Anderse. Zoufalý odpor německých výsadkářů však ztěžoval postup. Poláci postupovali kryti dělostřeleckou palbou ke klášteru. Tehdy se vyznamenal ochočený medvěd Wojtek, patřící generálu Andersovi, který pomáhal nosit munici při nabíjení děl. Po úporných bojích zavlála 18. května nad klášterem vlajka polského státu.

Výsledek.

Bitva u Monte Casina skončila spojeneckým vítězstvím, ovšem za velkých ztrát. Němci nedokázali udržet Gustavovu linii a pro Spojence byla nyní cesta na Řím volná.

Bitva o Monte Cassino (též zvaná Bitva o Řím či Bitva o Cassino) byla jedna z nejdelších a nejtěžších bitev druhé světové války, s těžkými ztrátami obou bojujících stran. Cílem Spojenců bylo prolomit tzv. Gustavovu linii a dobýt Řím.

卡西诺山战役(也称为「罗马战役」及「卡西诺战役」)是第二次世界大战期间盟军为突破冬季防线发动的一系列共4场高昂代价的战役,其目的是突进至罗马。


HAL ve Windows.

Operační systém Microsoft Windows používá hybridní jádro, ve kterém je mnoho součástí jádra implementováno jako samostatné procesy. Proto jsou v jádře široce využívána různá API, která definují funkce určené pro komunikaci jednotlivých oddělených částí jádra. V jádře Microsoft Windows je přímo definována vrstva HAL jako jeho součást. Vrstva HAL umožňuje, aby jádro systému používalo předem definované funkce bez ohledu na konkrétní použité hardwarové součásti počítače. Může tak přizpůsobením ovladačů využívat jiný procesor, odlišné ovládání paměti, sběrnic nebo jiných I/O zařízení.  Použití HAL umožňuje snadno přenést jádro na jinou platformu, aniž by bylo nutné zasahovat do jeho vnitřní implementace, což bylo v minulosti využito pro portování Microsoft Windows na procesor DEC Alpha. Definované funkce HAL jsou realizovány uvnitř ovladače nebo převedeny na funkce používané uvnitř ovladače v samostatné knihovně.

HAL v Linuxu.

Linus Torvalds jako hlavní vývojář odmítá implementaci HAL do jádra Linuxu, protože by zavádělo nutnost dodržování zpětné kompatibility, která není v případě monolitického jádra ani nutná ani žádoucí. Existence HAL by totiž umožnila psaní binárních ovladačů, ke kterým by výrobci nedodávali zdrojové kódy, což je jednoznačně proti duchu vývoje jádra Linuxu.  Při změně způsobu ovládání hardware jsou automaticky všechny ovladače hardware přizpůsobeny, protože jsou přímou součástí jádra (a jeho zdrojových kódů). Je tím umožněno, aby v případě, že je hardware doplněn o nové funkce, je bylo možné optimálním způsobem využít (reimplementací dotčených částí jádra). Kdyby byla zavedena vrstva HAL, nemohlo by jádro nové vlastnosti snadno využít, protože by buď byly zachovány nevyhovující funkce HAL nebo by bylo nutné zajistit zpětnou kompatibilitu s předchozím způsobem definice funkcí rozhraní HAL vrstvy.  Přesto HAL v jádru Linuxu existuje, i když ne v oficiální a stabilní podobě, která by byla dlouhodobě zachovávána. Obdobu HAL využívají firmy, která dodávají ovladače grafických karet (ATI, NVIDIA). Vlastní ovladač je shodný s tím, který je využíván v Microsoft Windows. Kvůli přizpůsobení funkcí implementovaných uvnitř ovladače k funkcím, které používá jádro, je vytvořena „obálka“ v podobě mezivrstvy, která překládá volání jádra na funkce obsažené uvnitř ovladače.

Hardware abstraction layer (zkratka HAL) je v informatice hardwarová abstraktní vrstva, která v počítači vytváří jednotné rozhraní (API) ovládající různě fungující hardware. Počítačový program, který využívá funkce API rozhraní, nemusí díky existenci HAL implementovat specifické postupy ovládání jednotlivých hardwarových zařízení.

硬件抽象层(英语:Hardware Abstraction Layer,缩写HAL)是软件层的例行程序套件,用于模拟特定系统平台的细节使程序可以直接存取硬件的资源。将硬件方面的不同抽离操作系统的核心,核心模式的程序码就不必因为硬件的不同而需要修改。因此硬件抽象层可加大软件的移植性。


Záporná permitivita.

Prostředí se zápornou permitivitou (vektory D (elektrická indukce) a E (intenzita elektrického pole) míří opačným směrem) je známo ve fyzice plazmatu. Uměle ho lze vytvořit například pomocí soustavy paralelních drátků.  Dopadající elektromagnetická vlna bude v oblasti rezonance absorbována a nebude prostředím procházet. Rozsáhlé pole drátků má vzhledem k vlně relativně izotropní odezvu a je snadno zkonstruovatelné pro radiové i vyšší frekvence. Při dalších objevech v oblasti nanotechnologií, za dodržení malých rozměrů a nanovláken nebude problém takové pole realizovat i v optické oblasti (ve viditelném spektru).

Záporná permeabilita.

První návrh na metamateriálu s zápornou permeabilitou pochází od Johna Pendryho z roku 1999. Metamateriál je složen z mnoha se opakujících štěrbinových rezonátorů. V původním návrhu jde o dva koncentrické vodivé kroužky (vytvořené například z mědi), z nichž každý má štěrbinu na opačné straně. Kroužky jsou kapacitně i indukčně provázány. Elektromagnetická vlna dopadající kolmo na rezonátor v něm při rezonanci vybudí proud s jedním maximem tekoucí podél kroužků. Rezonátor se chová jako magnetický dipól s velmi intenzivní odezvou na elektromagnetickou vlnu. Možné jsou i vyšší rezonance na vyšších frekvencích s více maximy proudu tekoucího podél kroužků. Na opačných stranách každé štěrbiny se hromadí opačné elektrické náboje.  Základní návrh štěrbinového rezonátoru má při rezonanci i nenulový elektrický dipólový moment. Symetrické analogie mají elektrický dipólový moment nulový.

Záporný index lomu.

Strukturu kovových metamateriálů lze uspořádat tak, aby jimi procházelo světlo. Dosahuje se toho ovlivňováním vztahů mezi elektrickým polem, magnetickým polem a směrem toku záření. Použití různých profilů indexu lomu umožňuje výrobu metamateriálů, u nichž nastává rezonanční chování dielektrické permitivity, která má na rozdíl od kovových metamateriálů zanedbatelnou absorpci. Světlo neodrážejí, ale ani neabsorbují. Stavební prvky jejich povrchu jsou menší než vlnová délka záření, se kterým reagují. Tyto vlastnosti metamateriálů bývají médii prezentovány jako cesta k "plášti neviditelnosti" nebo obdobně.  Vlastnosti hypotetického materiálu se záporným indexem lomu teoreticky analyzoval ruský vědec Victor Veselago v roce 1968. Takový materiál by měl zcela mimořádné chování. Magnetické vektory B (magnetická indukce) a H (intenzita magnetického pole) by mířily opačným směrem, stejně tak elektrické E (intenzita elektrického pole) a D (elektrická indukce). Vektory k, E, B by tvořily levotočivou ortogonální soustavu, hovoříme tedy o "Left Handed" materiálu (materiál, který vykazuje současně zápornou permitivitu a permeabilitu). Poyntingův vektor určujíce směr přenosu energie by mířil na opačnou stranu než obvykle a grupová rychlost (ve směru přenosu energie) by měla proto opačný směr než fázová rychlost. Lom na rovinném rozhraní s Left Handed materiálem by probíhal na druhou stranu od kolmice než v běžném materiálu.  K vytvoření prostředí se záporným indexem lomu se osvědčila struktura dvou kovových destiček s otvory, oddělených vhodným dielektrikem. Vzdálenosti mezi otvory musely být menší, než je vlnová délka elektromagnetického záření. Jako dielektrikum byl použit oxid india a cínu, tloušťky pouhých 15 nm (což odpovídá několika desítkám molekulových vrstev). Na dielektrikum byly naneseny dvě vrstvy stříbra (33 nm), oddělené vrstvou hliníku (38 nm). Povrch stříbra dále chránila 10 nm vrstva hliníku. Otvory v kovových vrstvách byly rozmístěny tak, aby vrchní a spodní destička stříbra způsobila rezonanční pík permeability.

Příklad.

Fyzik Jason Valentine vysvětluje princip metamateriálů ovlivňující index lomu takto: „Když pozorujete rybu ve vodě, zdá se být o něco dál, než je ve skutečnosti. Podobně i hůl shora ponořená do vody se jakoby láme." "Kdyby se ale voda chovala jako jejich metamateriál, vše by bylo jinak." „Je to šílené, ale zdálo by se, že je ryba nad vodní hladinou."

Neviditelnost.

Předpokladem „neviditelnosti" je, že vlákna či spíše destičky povrchu "kouzelného pláště" jsou menší než vlnová délka záření, s nímž reagují.  Teoreticky tento fenomén vypočítal John Pendry z londýnské vysoké školy Imperial College společně s kolegy z americké Dukeovy univerzity. Pedryho tým v roce 2006 přišel s materiálem, který dokázal přesměrovat paprsky, pracoval, nicméně se týkal jen záření s větší vlnovou délkou, než jaké je lidské oko schopné zachytit. Pro záření s menší vlnovou délkou bylo zapotřebí vyvinout nanostrukturní metamateriál, u kterého je však přesné nastavení optických vlastností mnohem obtížnější záležitostí.  Zásadním přínosem v této oblasti je práce od dvou týmů z univerzity v Berkeley, obou vedených profesorem Xiang Zhangem, vyvinuly v roce 2008 metamateriál, který odklání i viditelné světlo. Jeden z týmů přitom využil střídání stříbrného nanovlákna a dielektrických kovových vrstev, které nakonec ještě provrtal. Látka, kterou v Berkeley vyrobili, měla záporný index lomu, mohla tedy ohýbat světlo kolem trojrozměrných objektů a vyvolat tak efekt jejich zmizení.  Látka byla směs kovových materiálů, keramiky, teflonu a vláknových kompozitů. „Neviditelným pláštěm“ bylo deset prstenců z tenkých pásů metamateriálu tvořeného optickými vlákny a měděnými cylindry. Takový objekt se dokázal skrýt před mikrovlnným zářením.  Do reálné výroby "neviditelného pláště" bylo v roce 2009 ještě daleko. V roce 2009 bylo třeba vyvinout nové metamateriály, které budou odvádět další typy záření, především viditelné světlo. Nebylo totiž možné zpracovávat paprsky klasické viditelné části spektra (světla). Princip "neviditelnosti" byl v roce 2009 ověřen jen v oblasti mikrovln (radarového záření) a to pouze v jedné rovině, nikoli v celém trojrozměrném prostoru. Neviditelný obal zatím vždy po sobě zanechal v mikrovlnách stopu, takže šel "zmizelý" předmět znovu vystopovat. V ideální situaci by plášť i s jakýmkoli předmětem byl zcela neviditelný. Pozorovatel by tedy vnímal pouze to, co se nachází za pláštěm a neměl by ani pojmout podezření, že skrytý předmět existuje. V roce 2009 nebylo také ani teoreticky jasné, jestli lze vytvořit objekt, který bude současně neviditelný v běžném světle, v radarových vlnách i třeba v infračerveném záření.  Profesor Pendry v roce 2007 tvrdil, že se podaří vytvořit plášť z metamateriálů, kterými půjde obalit bojové letadlo nebo tank. "„Nemůžete ale chtít, aby neviditelný plášť byl příliš tenký. Nebude to nic, co by kolem vás vlálo ve větru,"" připomněl. Předpovídá, že půjde o pevnou konstrukci kolem předmětu, nikoliv o lehký plášť s kterým by bylo možné pohybovat.  Oba týmy z Berkeley jsou financované americkou vládou.  Neviditelnost pro mechanické vlny není možná.

Budoucnost.

Metamateriály jsou materiály budoucnosti, lidstvo v roce 2009 pouze začínalo s objevování jejich možností. Veselagova čočka v oblasti radiových frekvencí a nové typy filtrů elektromagnetických vln byly v roce 2009 ale již objeveny.  Metamateriály mohou být v budoucnosti využity:

Metamateriál je uměle vyrobený kompozitní materiál, který díky své vnitřní struktuře získává neobvyklé a nové elektrické a magnetické vlastnosti a také některé optické charakteristiky (permitivitu, permeabilitu, index lomu), které se u běžných přírodních látek nevyskytují. Tyto vlastnosti vykazovaly v roce 2007 vyráběné metamateriály pouze v určitém rozsahu vlnových délek, jinde se chovaly jako běžné prostředí.

超材料(英文:英语:Metamaterial), 拉丁语词根“meta-”表示“超出、另类”等含义。指的是一类具有特殊性质的人造材料,这些材料是自然界没有的。它们拥有一些特别的性质,比如让光、电磁波改变它们的通常性质,而这样的效果是传统材料无法实现的。超材料的成分上没有什么特别之处,它们的奇特性质源于其精密的几何结构以及尺寸大小。其中的微结构,大小尺度小于它作用的波长,因此得以对波施加影响 对于超材料的初步研究是负折射率超材料