Historie.

Klub byl založen v roce 1875. Do profesionální sféry vstoupil v roce 1885 a patří tak mezi průkopníky profesionalismu ve fotbale. V roce 1888 byl název zkrácen na pouhé Small Heath, v roce 1905 pak na Birmingham a v roce 1945 získal nynější podobu. Hráči Birminghamu nikdy v historii nezískali ligový titul či FA Cup. Pouze v letech 1963 a 2011 dokázali zdvihnout nad hlavu ligový pohár. V roce 1963 porazili ve finále městského rivala Aston Villu 3:1, o 48 let později potom Arsenal 2:1. Nejúspěšnější období v historii klubu během 50. a 60. letech zahrnuje i zisk prvního ligového poháru, kromě toho dokázali "Blues" v roce 1956 dokončit první divizi na 6. místě a docílili tak dodnes svého nejlepšího umístění. Ve stejné sezóně se také dostali do finále FA Cupu a v letech 1960 a 1961 i do finále Poháru veletržních měst. Po většinu své historie působili v soutěži nejvyšší, nejdelšího nepřetržitého pobytu mimo hlavní soutěž si pak mohli "užívat" mezi roky 1986 a 2002. Během tohoto období, když působili až ve třetí nejvyšší soutěži, pak dvakrát získali EFL Trophy.  Největší rival týmu Birmingham City je městský soused Aston Villa, dále se pak dá mluvit o rivalitě s West Bromwichem, Wolverhamptonem či Coventry. V roce 2011 současný trenér Aston Villy rozčeřil vody tím, že ukončil smlouvu právě u Birminghamu, kterého nedokázal zachránit v Premier League, aby mohl přijmout nabídku vedení "Villans".

Historické názvy.

Zdroj:

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Birmingham City FC (celým názvem: Birmingham City Football Club) je anglický fotbalový klub, který sídlí ve městě Birmingham v metropolitním hrabství West Midlands. Založen byl v roce 1875 pod názvem Small Heath Alliance FC. Od sezóny 2011/12 působí v EFL Championship (2. nejvyšší soutěž). Klubové barvy jsou modrá a bílá.

伯明翰足球会(英语:Birmingham City Football Club,,)是一支英格兰足球会,是伯明翰市两支主要职业球会之一(另一支为阿士东维拉,两队之间的德比战被称为「伯明翰德比」)。2010/11年再次降级至英格兰足球冠军联赛作赛。


Pozorování.

M63 se dá na obloze celkem snadno vyhledat, protože leží 1,5° severně od řetízku hvězd 19, 20 a 23 CVn, které leží asi 4° severovýchodně od hvězdy Cor Caroli (α Cvn). Za zvláště průzračných nocí se dá pozorovat i triedrem, ve kterém vypadá jako rozptýlená skvrna bez středového zhuštění. Malý dalekohled o průměru 60 až 80 mm ji ukáže jako velmi pohlednou skvrnu velkou několik úhlových minut a dalekohledem o průměru 150 mm jsou viditelné i její okrajové oblasti. Při průměru dalekohledu 300 mm začíná jádro galaxie vypadat zrnitě a mohou být vidět i dvě ramena ve formě dvou výstupků, které z jádra vychází východním a západním směrem.  M63 má velkou severní deklinaci, proto je v mnoha oblastech severní polokoule cirkumpolární, a to v místech severně od střední Evropy a v části severní Ameriky. Naopak na jižní polokouli je viditelná pouze do středních zeměpisných šířek mírného pásu, téměř až do střední Argentiny. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od ledna do srpna.

Historie pozorování.

M63 je prvním objektem hlubokého vesmíru, který objevil Pierre Méchain. Tuto galaxii objevil 14. června 1779 a ještě téhož dne to oznámil svému kolegovi Charlesi Messierovi, který ji zapsal do svého katalogu. Messier ji popsal jako slabou mlhovinu bez hvězd, která při sebemenším rušivém osvětlení přestává být vidět. Naopak William Herschel zaznamenal, že je velmi jasná, protažená od severozápadu na jihovýchod, má délku 9 až 10 úhlových minut a má výrazné jádro. Její spirální vzhled rozeznal až William Parsons.

Vlastnosti.

M63 je spirální galaxie typu Sbc, která má neobvyklý spirální vzhled. Název Slunečnice získala díky velkému počtu úseků, na které jsou její ramena rozdělena. Navíc jsou tato ramena těsně navinuta kolem jádra a obsahují velký počet oblaků mezihvězdného prachu. Vzdálenost této galaxie od Země se odhaduje na přibližně 29 milionů světelných let, ale předchozí odhady uváděly až 37 milionů světelných let. Od Země se vzdaluje rychlostí kolem 500 km/s. Celková hmotnost galaxie je zhruba 80 až 140 miliard hmotností Slunce a její průměr přibližně 90 000 světelných let je srovnatelný s průměrem Mléčné dráhy.  Spolu s Vírovou galaxií a několika dalšími galaxiemi tvoří skupinu galaxií M 51, která je pravděpodobně podskupinou patřící k sousední skupině galaxií M 101, které vévodí galaxie Větrník.  Na konci května 1971 byla v jejích ramenech objevena supernova typu Ia s označením SN 1971I, která dosáhla hvězdné velikosti 11,5.

Galaxie Slunečnice (také Messier 63, M63 nebo NGC 5055) je spirální galaxie v souhvězdí Honicích psů. Má hvězdnou velikost +8,6 a od Země je vzdálena přibližně 29 milionů světelných let. Objevil ji Pierre Méchain 14. června 1779. Spolu s Vírovou galaxií a několika menšími galaxiemi tvoří skupinu galaxií M 51.

M63或梅西尔63,也称为NGC 5055或很少使用的向日葵星系,是在猎犬座的一个螺旋星系。M63最初是由法国天文学家皮埃尔·梅尚发现的,然后得到他的同事梅西尔在1779年6月14日予以证实。这个星系被收录为梅西尔天体,序号为M63。在19世纪中叶,爱尔兰天文学家罗斯勋爵确定这星系的螺旋结构,使其成为最早被确定结构的星系之一。


Historie eurozóny.

Počátky jednotné měny.

Evropská komise v roce 1962 předložila ve svém Akčním programu pro druhou etapu zásadní návrhy na měnovou integraci. Program předpokládal do konce přechodného období zavedení pevných devizových kurzů mezi měnami členských zemí a vytvoření evropské rezervní měny. Tlaky na měnovou koordinaci zemí Evropského hospodářského společenství (EHS) se zvyšovaly již od 50. let také kvůli problémům uvnitř brettonwoodského systému. Brettonwoodský systém začal vykazovat známky napětí již na konci 50. let. V letech 1968–1969 hrozila nová éra měnové nestability, když si turbulence na trhu vynutily revalvaci německé marky a devalvaci francouzského franku. To ohrozilo společný systém cen společné zemědělské politiky, který byl v té době hlavním úspěchem Evropského společenství.

Barreho plán.

Prvním impulsem k měnové integraci byl tzv. Barreho plán, přednesený v roce 1969 na zasedání Evropské rady francouzským premiérem Raymondem Barrem, který navrhoval větší hospodářskou koordinaci.

Wernerův plán.

Haagský summit, konaný v prosinci 1969, proto pověřil lucemburského předsedu vlády Pierra Wernera, aby posoudil možnost přetvoření Evropského hospodářského společenství na hospodářskou a měnovou unii (HMU). Zpráva P. Wernera, která je známá jako Wernerův plán, byla představena v říjnu 1970. Podle tohoto plánu se během deseti let měla stát měnová unie realitou. Plán požadoval zřídit Evropskou centrální banku a přenést na evropskou úroveň mnohé fiskální pravomoci.

Vytvoření Evropského fondu měnové spolupráce.

Za opětovný pokus měnové integrace v dalším období je možné označit vytvoření Evropského fondu měnové spolupráce (European Monetary Cooperation Fund – EMCF) jako nezávislého orgánu Rady Evropského společenství na základě jejího Nařízení č. 907/73 o zřízení Evropského fondu měnové spolupráce. Působil v Basileji, kde mu Banka pro mezinárodní platby poskytovala nezbytnou administrativní a technickou podporu.Jeho úlohou bylo snižování odchylek měnových kurzů členských států, a to prostřednictvím uskutečňováním společenské měnové politiky v oblasti měnových rezerv uložených v centrálních bankách členských států. V této sféře zároveň koordinoval postup centrálních bank. Jako zúčtovací jednotku v rámci svých operací používal Evropskou zúčtovací jednotku (European Unit of Acounting – EUA). Ta tvořila jakousi základnu, se kterou se porovnávaly měny členských států. Ani tato koncepce nebyla pro politickou neochotu účastníků odevzdat pravomoci na centrální orgán úspěšná. Fond byl rozpuštěn 1. ledna 1994, kdy jeho úlohu převzal Evropský měnový institut, zatímco Banka pro mezinárodní platby nadále působila jako zprostředkovatel po přechodné období do 15. května 1995.

Delorsova zpráva.

V červnu 1988 na zasedání Evropské rady v Hannoveru byla ustavena pracovní skupina, která byla pověřena navrhnout konkrétní kroky vedoucí k hospodářské a měnové unii. Pracovní skupina pracovala pod vedením tehdejšího prezidenta Evropské komise Jacquese Delorse. Převážná většina námětů studie, známé pod názvem Delorsova zpráva, byla využita v navazující mezivládní konferenci o HMU a následně byla vtělena do Maastrichtské smlouvy.

Maastrichtská smlouva.

Maastrichtská smlouva (Smlouva o Evropské unii) je smlouva posilující významně evropskou integraci a federalizaci a zakládající Evropskou unii. Byla podepsána v Maastrichtu 7. února 1992 a vstoupila v platnost 1. listopadu 1993. Významnou novinkou byl plán zavedení jednotné měny v rámci hospodářské a měnové unie, obsahující konvergenční kritéria pro její přijetí. Za účelem toho, aby hospodářská a měnová unie mohla poskytovat rámec pro více pracovních míst a růst a aby bylo možné vyhnout se jejímu rozpadu, ekonomiky členských zemí musely před zavedením jednotné měny dosáhnout vysokého stupně konvergence. Proto byla ve Smlouvě o Evropské unii stanovena „maastrichtská kritéria konvergence“, která musí členské státy splnit, aby mohly zavést euro. Vedle těchto kritérií členské státy musely docílit sblížení vnitrostátních právních předpisů a pravidel řízení svých národních centrálních bank a měnových otázek. Maastrichtská kritéria konvergence byla vytvořena, aby zajistila, že ekonomika členského státu bude dostatečně připravena na přijetí jednotné měny. Poskytla společnou základnu pro stabilitu, dobrý stav a udržitelnost veřejných fi nancí pro kandidátské země eurozóny, která odrážela sbližování hospodářských politik a odolnost proti hospodářským šokům. Kritérium směnného kurzu mělo ukázat, že je členský stát schopen spravovat své hospodářství bez devalvace měny.

Podmínky pro vstup do eurozóny – konvergenční kritéria.

Účelem konvergenčních kritérií je zajistit, že členský stát je na přijetí eura připraven a že jeho vstup do eurozóny nepředstavuje ekonomické riziko, ať už pro tento stát samotný nebo pro celou eurozónu. Konvergenční kritéria jsou stanovena v čl. 140 odst. 1 Smlouvy o fungování Evropské unie.

Hospodářská kritéria.

Hospodářské podmínky pro vstup do eurozóny pomáhají zajistit, že daná země je připravena na integraci do měnového režimu eurozóny. Jsou stanovena 4 kritéria hospodářské konvergence:

1. Cenová stabilita.

Míra inflace nesmí být o více než 1,5 procentního bodu vyšší než míra inflace 3 členských států, které dosahují nejlepších výsledků.

2. Zdravé a udržitelné veřejné finance.

Schodek veřejných financí nesmí být vyšší než 3 % HDP. Veřejný dluh nesmí přesahovat 60 % HDP.

3. Stabilita směnného kurzu.

Kandidátská země se musí alespoň po dobu 2 let účastnit mechanismu směnných kurzů (ERM II), aniž by došlo k výrazným odchylkám od centrálního směnného kurzu stanoveného mechanismem ERM II nebo k devalvaci bilaterální centrální parity dané měny vůči euru.

4. Dlouhodobé úrokové sazby.

Úroveň dlouhodobých úrokových sazeb by neměla být o více než 2 procentní body vyšší než úroveň 3 členských států, které dosahují nejlepších výsledků z hlediska cenové stability.

Požadavky na přizpůsobení vnitrostátních právních předpisů.

Země, které se chtějí stát členy eurozóny, musejí rovněž prostřednictvím svých vnitrostátních právních předpisů a pravidel zajistit nezávislost svých národních centrálních bank a rovněž soulad jejich statutu s ustanoveními Smluv a jeho slučitelnost se statutem Evropské centrální banky (ECB) a Evropského systému centrálních bank (ESCB).

Členské země eurozóny.

Členy eurozóny je 19 zemí Evropské unie: Belgie, Estonsko, Finsko, Francie, Irsko, Itálie, Kypr, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Malta, Německo, Nizozemsko, Portugalsko, Rakousko, Řecko, Slovensko, Slovinsko a Španělsko.  Kromě eurozóny na evropském kontinentu je euro oficiální platidlo v tzv. „nejvzdálenějších regionech EU“ (k datu 1. ledna 2020 Francouzská Guyana, Guadeloupe, Martinik, Réunion, Mayotte, Svatý Martin, Azory, Madeira a Kanárské ostrovy). V těchto oblastech žije přibližně 4 500 000 lidí.  Členské státy Evropské unie jsou zavázány vstoupit do eurozóny. Z této povinnosti je vyvázáno pouze Dánsko, které má vyjednané výjimky (takzvaný opt-out), a Švédsko, které si nevstoupením do ERM II zařídilo de facto opt-out. Zbylých šest států Evropské unie prozatím euro jako svou měnu nezavedlo. Jsou jimi Bulharsko, Česko, Chorvatsko, Maďarsko, Polsko a Rumunsko.  Podle průzkumu Eurobarometr bylo v květnu 2015 pro přijetí eura v Česku 29% občanů, z toho 7 procentních bodů "určitě ano".  V dubnu 2019 byla podle průzkumu Centra pro výzkum veřejného mínění pro přijetí eura v Česku namísto koruny jen pětina českých občanů, proti jsou tři čtvrtiny českých občanů.

Státy a území s měnami navázanými na euro.

V roce 2020 používaly měny navázané na euro 3 francouzská zámořská území, 3 malé ostrovní státy v Africe, 14 států střední a západní Afriky, 1 severoevropský stát zapojený do ERM II a 2 balkánské státy.

Eurozóna, oficiálně nazývaná euro oblast, je území Evropské unie, na kterém se užívá společná evropská měna euro. Jejími členy jsou tedy státy, jež vstoupily do třetí fáze Evropské měnové unie (EMU) a tím euro na svém území zavedly.

欧元区(Eurozone;官方称euro area)为27个欧洲联盟成员国中的19个国家组成的货币同盟。这些国家采用欧元(€)为其通用货币和唯一法偿。其他8个欧盟成员国使用自己的货币。


Historie.

Počátky klubu.

Klub byl založen roku 1882 ještě pod názvem "Hotspur FC". Přízvisko "Hotspur" pochází ze Shakespearovy hry Jindřich IV., kde postavě Henryho Percyho bylo přezdíváno Hotspur (prchlivec). Svými příznivci je Tottenham Hotspur běžně nazýván "Spurs" (ostruhy). Fanoušci největších rivalu mu zas přezdívají "židovský". Postupem času Tottenham postupně vystřídal dva stadióny, než se přesunul na White Hart Lane. Ten byl v roce 2017 zbourán a byla zahájena stavba nového stadionu. Tottenham Hotspur Stadium byl otevřen 3. dubna 2019 při zápase proti Crystal Palace. První sezónu ve Football League (založené v roce 1888) odehrál Tottenham v letech 1908/09. Tehdy skončil ve druhé divizi ("Second Division") na druhém místě s bodovým odstupem před klubem Bolton Wanderers a slavil okamžitý postup do nejprestižnější ligové soutěže v Anglii, tedy "First Division".

Počátek rivality s Arsenalem.

V první lize působil Tottenham až do poslední sezóny před 1. světovou válkou, kdy obsadil poslední příčku a měl sestoupit. Naději klubu vrátil fakt, že se liga měla rozšiřovat z 20 na 22 mužstev. Do první ligy měla jistý postup mužstva, která si to vybojovala, tedy Derby a Preston, ale díky rozšíření ligy přibyla další dvě volná místa. Prezident Arsenalu ovšem tvrdě protestoval proti tomu, aby volná místa zabrali městští rivalové, kteří v lize skončili na 19. místě (Chelsea) a 20. místě (Tottenham). Nakonec si po hádkách vybojovala 21. místo Chelsea. Na 22. účastníkovi "First Division" se ale vedení soutěže nebylo schopné dohodnout, a tak se o něm mělo rozhodnout hlasováním. Kandidáty byla mužstva Tottenham Hotspur, Barnsley FC (3. místo v druhé lize), Wolverhampton Wanderers (4. v druhé lize) a na dalších čtyřech pozicích Arsenal, Nottingham Forest, Birmingham City a Hull City. Hlasování ovládl jednoznačně Arsenal, získal 18 hlasů, zatímco Tottenham pouhých 8 hlasů. V západním Londýně se začalo slavit, v Tottenhamu byl smutek. Zde se objevují první kořeny rivality těchto celků.

Střídavě oblačno v meziválečném období.

Pobyt v "Second Division" trval pouze jeden rok. Po návratu uhájil Tottenham skvělými výkony šesté místo. Kromě tohoto úspěchu mohli fanoušci oslavovat i zisk FA Cupu. Tehdy si na Stamford Bridge poradili s Wolverhamptonem 1:0 díky brance Jimmyho Dimmocka. V následující sezóně dokázali pozici ještě vylepšit, když skončili na 2. místě 6 bodů za Liverpoolem. Poté však čekal Tottenham ústup ze slávy. Posunul se do středu tabulky a umisťoval se pak v druhé desítce, až v sezóně 1927/28 celek nedosáhl výše než na 21. místo a sestoupil do 2. divize. Tam si tentokráte pobyl delší dobu. V roce 1931 nebyl postup daleko - unikl jen o 3 body a jednu příčku. Do 1. divize se tak Tottenham probojoval nazpět až v roce 1933. To předvedl opět parádní návrat a skončil na 3. místě za Arsenalem a klubem Huddersfield Town. Poslední místo z dalšího ročníku dalo však na tento úspěch rychle zapomenout. Ve 2. divizi se klub sice pravidelně umísťoval nedaleko postupových pozic, ale stále pod nimi. Návrat do 1. divize mohl být oslavován až 4 roky po přestávce zaviněné 2. světovou válkou. Tottenham skončil první s devítibodovým odstupem před klubem Sheffield Wednesday.

Zlatá léta klubu.

V 1. divizi Tottenham opět navázal na fantistické návraty z předchozích let a vytáhl se až na první příčku a získal titul. Následující sezónu uhájil druhou pozici. Pak ale opět začal v pořadí postupně klesat. Tentokráte to ovšem neskončilo sestupem, ale pouze 18. místem v roce 1956. Poté Tottenham zahájil opět výkonnostní vzestup. V roce 1957 oslavoval Tottenham 2. místo, o rok později 3. místo. Nevyrovnanost výkonů mužstvo potvrdilo 18. místem v dalším roce. Pak šel klub znovu vzhůru, roku 1960 získal 2. místo a v roce 1961 Tottenham opět po 10 letech získal titul. Kromě toho mužstvo zvítězilo i v FA Cupu po finálovém triumphu nad Leicesterem City. Další rok sice klub neobhájil ligový primát, ale získal opět FA Cup. Tentokráte ve finále před stotisícovou návštěvou na stadiónu ve Wembley přehráli Burnley 3:1. Klub patřil mezi nejlepší celky Anglie a v roce 1963 to potvrdil i v evropském rámci, když získal Pohár vítězů pohárů. V lize se zařadil stabilně do první poloviny, ve které se umístil pokaždé až do roku 1975. Největší úspěchy ale získával v pohárových soutěžích. V roce 1967 vyhrál FA Cup, v letech 1971 a 1973 ligový pohár a v roce 1972 dokonce Pohár UEFA. Kromě toho uhájil stříbrnou pozici v anglické první divizi roku 1974. V roce 1975 skončil ještě na 9. místě, pak ale 1976 až na místě posledním a sestoupil do druhé divize.

Šedá 80. a 90. léta.

Tottenham okamžitě vyhrál druhou divizi a vrátil se do nejvyšší soutěže a pro další pohárové úspěchy. V letech 1981 a 1982 slavil klub zisk FA Cupu a v roce 1984 Poháru UEFA. V roce 1987 se týmu ujal manažer a bývalý hráč klubu Terry Venables. Tým dovedl v průběhu šesti let svého působení k některým úspěchům jako bylo 3. místo v lize v roce 1990 či zisk FA Cupu v roce 1991 díky gólu ve 4. minutě nastavení. V týmu tehdy zářil známý anglický fotbalista Paul Gascoigne.  Venables ale dovedl klub téměř k finančnímu kolapsu. Tottenham byl zachráněn od krachu jen díky finanční injekci Alana Sugara, který byl se svou firmou Armstrad úspěšným podnikatelem na trhu se stolními počítači. Tým patřil do roku 1998 do lepší poloviny Premier League, která po reorganizaci fotbalových soutěží v Anglii nahradila 1. divizi. Na podzim roku 1998 byl Tottenham opět zralý na sestup, a tak přišel nový manažer. Tím byl George Graham, doposud dlouholetá opora a poté manažer úhlavního rivala klubu, týmu Arsenal FC. Graham vedl Arsenal před příchodem dnešního manažera "Gunners", Francouze Arsène Wengera. Graham Tottenham zachránil v Premier League a dotáhl ho až k opětovnému vítězství v FA Cupu. To znamenalo mimo jiné i kvalifikaci do Poháru UEFA. Na začátku zimy roku 2000 se podařilo investiční skupině ENIC po dlouhém vyjednávání odkoupit klub od Sugara, který nebyl u fanoušků příliš oblíbený. Hlavní postavou ENIC byl Daniel Levy, dlouholetý příznivec Tottenhamu, kterému se tak splnil sen.  Další trofej získali "Spurs" až v roce 2008. V semifinále ligového poháru klub konečně po devíti letech dokázal porazit Arsenal; byl to dokonce pořádný debakl 5:1. Ve finále pak přehrál Tottenham i Chelsea FC poměrem 2:1 po brankách Dimitara Berbatova a Jonathana Woodgatea.

Současnost.

Poté vedl klub již delší dobu manažer Harry Redknapp, který převzal tým po odvolaném Juande Ramosovi. V té době se Tottenham krčil po 8 odehraných ligových zápasech s pouhými dvěma body na sestupové pozici. Pod vedením Harryho Redknappa však v oné sezoně dokráčel až na konečnou 7. pozici. V následující sezoně 2009/2010 dosáhli Spurs na konečné 4. místo v tabulce Premier League a zajistili si tak postup do předkola Ligy mistrů pro následující sezonu. Krom toho dokázal tento tým znovu postoupit do finále Ligového poháru, ve kterém se utkal s Manchesterem United. Po bezbrankové remíze v základní hrací době, musely o vítězi této trofeje rozhodnout až pokutovému kopy, ve kterých byli šťastnější hráči z Manchesteru.  V sezoně 2010/2011 přehrál Tottenham v předkole Ligy mistrů švýcarský celek Young Boys Bern po výsledcích 2:3 a 4:0, a postoupil tak do hlavní fáze této soutěže. V základní skupině Ligy mistrů se Tottenham utkal s německým Werderem Brémy, s nizozemským Twente a italským Interem Milán, posledním vítězem této soutěže. V 6 zápasech základní skupiny získali Spurs celkem 11 bodů a z prvního místa v tabulce postoupili do vyřazovací fáze. Tam je čekal souboj s italským AC Milán. Po výsledcích 0:1 a 0:0 slavil Tottenham postup do čtvrtfinále. Zde byl jeho soupeřem španělský gigant Real Madrid, na který již Tottenham nestačil a po výsledcích 4:0 a 0:1 byl ze soutěže vyřazen. Sezonu 2010/2011 mužstvo stále pod vedením Harryho Redknappa zakončilo na 5. místě.  V následující sezoně 2011/2012 se Tottenham probojoval do semifinále FA Cupu a domácí ligovou soutěž zakončil na 4. místě. Avšak díky celkovému triumfu v Lize mistrů jiného anglického klubu Chelsea FC, se Spurs do následujícího ročníku této soutěže neprobojovali. To nakonec vedlo až k odvolání manažera Harryho Redknappa, kterého na startu nové sezony 2012/2013 nahradil portugalský kouč André Villas-Boas.  Tomu se však na Redknappovi úspěchy nepovedlo navázat a mužstvo sezonu zakončilo na 5. pozici. A to především díky fenomenální sezoně waleského záložníka Garetha Balea, který získal ocenění pro nejlepšího hráče celé Premier League. Villas-Boas odstartoval i následující sezonu 2013/2014 jako manažer Spurs, ale po špatných výsledcích byl v prosinci roku 2013 odvolán a nahradil jej Angličan Tim Sherwood, který již dříve v klubu pracoval. Pod jeho vedením mužstvo Tottenhamu obsadilo v ligové tabulce celkově 6. pozici. Ovšem Tim Sherwood byl v červnu roku 2014 ze své pozice manažera odvolán a nahradil jej Argentinec Mauricio Pochettino, který dříve úspěšně vedl jiný tým anglické Premier League Southampton FC.  V sezoně 2014/15 si nový manažer Mauricio Pochettino připsal již jeden významný úspěch, a to když klub dovedl do finále Ligového poháru, ve kterém se Tottenham 1. března roku 2015 utkal s městským rivalem Chelsea FC. Zde Tottenham podlehl 2:0.  Na dobrých výsledcích posledních od příchodu Pochettina se projevuje především lepší sehranost celého mužstva a také lepší funkčnost herního systému nového manažera. Ten svou filozofii zakládá na tvrdém tréninku, vysokém presingu a neustálému tlaku na soupeře s cílem co nejrychleji získat zpět ztracený míč. Pochettino rovněž dává velký prostor mladým hráčům, kteří v klubu Spurs působí. Zejména pak odchovancům klubu, jako je Danny Rose či Harry Kane. Pochettino od příchodu do Spurs využívá rychlých krajních beků Rose a Walkera, kteří dobíhají až k území šestnáctky a zde centrují. Krajní záložníci následně zahušťují pokutové území. Pochettino tuto taktiku aplikoval již v Southamptonu, Tottenham mu ale poskytl hráče, díky kterým může plně využít potenciál taktiky. Tato taktika pomohla Tottenhamu ke kvalifikaci do Ligy mistrů pro sezonu 2016/17. V Lize mistrů následně Tottenham vypadl s Monakem, Leverkusenem a CSKA Moskva.

Historické názvy.

Zdroj:

Soupiska.

"Aktuální k datu: 8. srpen 2019"

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Tottenham Hotspur FC (celým názvem: Tottenham Hotspur Football Club) je anglický fotbalový klub, který sídlí ve čtvrti Tottenham v severním Londýně. Založen byl v roce 1882 pod názvem Hotspur FC. Svůj současný název nese od roku 1884. Od sezóny 1992/93 působí v Premier League (nejvyšší soutěž v Anglii). Klub během své historie získal dvakrát anglický titul, osmkrát FA Cup, čtyřikrát ligový pohár, jednou Pohár vítězů pohárů a dvakrát Pohár UEFA.

托定咸热刺足球会(英语:Tottenham Hotspur Football Club)简称热刺(英语:Spurs),是一家位于英格兰伦敦托特纳姆的足球俱乐部,目前于英格兰超级联赛比赛。球会主场为托定咸热刺球场。


Technický přehled.

ICMP protokol definovaný v je součást sady protokolů internetu. ICMP zprávy se typicky generují při chybách v IP datagramech (specifikováno v ) nebo pro diagnostické a routovací účely.  Verze ICMP pro IPv4 je známá jako "ICMPv4". IPv6 používá obdobný protokol "ICMPv6".  ICMP zprávy se konstruují nad IP vrstvou; obvykle z IP datagramu, který ICMP reakci vyvolal. IP vrstva patřičnou ICMP zprávu zapouzdří novou IP hlavičkou (aby se ICMP zpráva dostala zpět k původnímu odesílateli) a obvyklým způsobem vzniklý datagram odešle.  Například každý stroj (jako třeba mezilehlé routery), který přeposílá IP datagram, musí v IP hlavičce dekrementovat políčko TTL („"time to live"“, „zbývající doba života“) o jedničku. Jestliže TTL klesne na 0 (a datagram není určen stroji provádějícímu dekrementaci), router přijatý paket zahodí a původnímu odesilateli datagramu pošle ICMP zprávu „"Time to live exceeded in transit"“ („během přenosu vypršela doba života“).  Každá ICMP zpráva je zapouzdřená přímo v jediném IP datagramu, a tak (jako u UDP) ICMP nezaručuje doručení.  Ačkoli ICMP zprávy jsou obsažené ve standardních IP datagramech, ICMP zprávy se zpracovávají odlišně od normálního zpracování protokolů nad IP. V mnoha případech je nutné prozkoumat obsah ICMP zprávy a doručit patřičnou chybovou zprávu aplikaci, která vyslala původní IP paket, který způsobil odeslání ICMP zprávy k původci.  Mnoho běžně používaných síťových diagnostických utilit je založeno na ICMP zprávách. Příkaz traceroute je implementován odesíláním UDP datagramů se speciálně nastavenou životností v TTL políčku IP hlavičky a očekáváním ICMP odezvy „"Time to live exceeded in transit"“ nebo „"Destination unreachable"“ („Cíl nedosažitelný“). Příbuzná utilita ping je implementována použitím ICMP zpráv „Echo Request“ a „Echo Reply“.

Nejpoužívanější ICMP datagramy.

Ostatní datagramy jsou používány spíše vzácně, někdy je používání ICMP znemožněno špatným nastavením firewallu.

Orson Scott Card (* 24. srpna 1951, Richland, Washington) je jeden z nejznámějších amerických spisovatelů. Jeho nejznámější díla patří do žánrů science fiction a fantasy. Klasikou v těchto žánrech se stal jeho román "Enderova hra".

欧森·史考特·卡德(Orson Scott Card,1951年8月24日-),美国作家、评论家、公众演说家、散文作家、专栏作家和政治家。卡德以多种风格和题材进行写作,而最初以其科幻小说而闻名。他的小说《安德的游戏》(1985年)和其续集《死者代言人》(1986年)双双获得了雨果奖和星云奖,也让卡德成为唯一一位连续两年包揽两座美国科幻最高奖的作家。他同时作为摩门教拥护者并且是终身执业成员,以及作为反对同性恋及同性婚姻的政论家而知名。


Historie.

První obyvatelé přišli na Kanárské ostrovy ze severní Afriky pravděpodobně okolo roku 3 000 před n. l. Ve 2. století před n. l. přišli na ostrovy Guančové, rovněž ze severní Afriky. Guančové žili převážně usedle v malých vesnicích, používali kamenné nástroje a věnovali se jednoduchému zemědělství. Jejich jazyk je doložen jen fragmentárně v podobě několika vět a jednotlivých slov včetně základních číslovek. I z těchto zbytků je však zřejmé, že jazyk patřil do berberské skupiny afroasijské jazykové rodiny. Guančové měli světlejší pleť a žili na úrovni mladší doby kamenné. Nepoužívali lodě, takže populace jednotlivých ostrovů byly od sebe izolované.  Kanárské ostrovy byly ve starověku známé díky řeckým a římským mořeplavcům. Antický geograf Klaudios Ptolemaios, žijící v egyptské Alexandrii, je v roce 150 n. l. uvádí na své mapě. V následujících stoletích se však na ostrovy „zapomnělo“. V roce 1312 je znovuobjevil Janovan Lanzarotto Malocello. V průběhu 14. století na Kanárské ostrovy dopluli Italové, Portugalci a Katalánci. Na počátku 15. století dobyl ostrov El Hierro francouzský mořeplavec Jean de Béthencourt pro Kastilskou korunu. V té době žilo na ostrovech okolo 35 000 Guančů. Žili především na ostrovech Gran Canaria a Tenerife (30 000), La Palma (4 000) a El Hierro (1 000). Na zbylých hlavních ostrovech žilo jen pár stovek obyvatel. V roce 1479 získali ostrovy na základě smlouvy s Portugalskem Španělé, a to výměnou za Azorské ostrovy, Kapverdy a Madeiru. Následoval boj s Guanči, ve kterém španělská přesila zvítězila, takže v roce 1495 byly ostrovy plně pod španělskou správou. Město Santa Cruz de Tenerife se stalo důležitým přístavem pro plachetní lodě plující do Nového světa. Již v polovině 16. století italský historik Girolamo Benzoni zjistil, že původní obyvatelé ostrovů Guančové zde již nežili. Buď byli prodáni do otroctví nebo se asimilovali.  V 16. století došlo k nárůstu počtu obyvatel, kteří se usazovali zejména na ostrovech Gran Canaria a Tenerife. Hlavním zdrojem obživy obyvatel se staly produkce a vývoz cukru. Rozsáhlé plantáže cukrové třtiny však vznikaly na místě původního lesa, což způsobilo narušení ekosystému ostrovů a erozi půdy. V průběhu 16. a 17. století docházelo k častým útokům na ostrovy ze strany pirátů a otrokářů z Evropy i severozápadního pobřeží Afriky. Na ostrovech bylo v té době vystavěno několik obranných hradů a tvrzí. Poslední pokus o dobytí Kanárských ostrovů proběhl na konci 18. století ze strany britského viceadmirála Horatia Nelsona.  Levnější výroba cukru ve španělském zámoří a v oblasti Karibiku způsobila úpadek tohoto odvětví na Kanárských ostrovech. V průběhu 17. století bylo cukrovarnictví jako nejdůležitější hospodářské odvětví nahrazeno vinařstvím. Víno z Kanárských ostrovů mělo v Evropě značný ohlas. Ovšem již na samotném začátku 18. století způsobil velký válečný konflikt v Evropě, a to válka o španělské dědictví mezi evropskými mocnostmi po vymření španělské linie Habsburků, která probíhala v letech 1701-1714, velké problémy pro ekonomiku Kanárských ostrovů včetně produkce a vývozu vína. Ke konci 18. století došlo pak ke snížení výnosů z prodeje vína v důsledku vzniku silné konkurence na portugalské Madeiře a na jihu pevninského Španělska. V té době začaly vývozy košenily, což je přírodní barvivo získané z hmyzu, které je využíváno v potravinářském průmyslu. Toto zboží se exportuje dodnes. Ve druhé polovině 19. století a v průběhu 20. století byly založeny rozsáhlé banánové plantáže a tím se stal významný vývoz banánů.  V průběhu 19. století docházelo k soupeření mezi největšími ostrovy Tenerife a Gran Canaria. To skončilo až rozdělením Kanárských ostrovů na dvě provincie, a sice západní provincii, kterou tvoří Tenerife, La Palma, La Gomera a El Hierro, a východní provincii, tvořenou ostrovy Gran Canaria, Fuerteventura a Lanzarote.  V roce 1936 převzal moc nad souostrovím Francisco Franco, který sem byl po svém sesazení jako vrchní velitel španělské armády poslán vládou druhé španělské republiky jako vojenský velitel (kapitán-generál). Ve stejném roce započal Franco z obou velkých ostrovů Tenerife a Gran Canaria občanskou válku, která skončila jeho vítězstvím a nastolením frankistického režimu v celém Španělsku. Následné vyloučení Španělska z řady mezinárodních institucí způsobilo na Kanárských ostrovech v polovině 20. století hospodářskou krizi a rozsáhlou emigraci do Latinské Ameriky. Sedm let po Frankově smrti, v roce 1982, získaly Kanárské ostrovy autonomii v oblastech vzdělávání, zdravotnictví a dopravy. V současné době je hlavním hospodářským odvětvím Kanárských ostrovů turistický ruch, který se na větších ostrovech podílí na tvorbě HDP až ve výši 80%. Na menších ostrovech jsou důležitými ekonomickými odvětvími doposud zemědělství a rybolov.

Geografie.

Největším a nejlidnatějším ostrovem Kanárských ostrovů je Tenerife. Fuerteventura je druhá největší rozlohou, Gran Canaria druhá v počtu obyvatel (celkově ale až třetí ze všech španělských ostrovů po Mallorce). Kanárské ostrovy jsou převážně hornaté, zvláště se to týká západně položených ostrovů - Gran Canaria, Tenerife, La Gomera, La Palma a El Hierro. Pohoří, horské oblasti sopečného původu a vulkány obvykle zaujímají většinu ostrova. Rozkládají se v centrální části ostrovů, ve vnitrozemí. Pico de Teide na Tenerife je s 3 718 m nejvyšší horou Španělska. Fuerteventura a Lanzarote jsou spíše kopcovité či tvořené místy vrchovinami. Nejvyšší bod Fuerteventury má 807 m, Lanzarote 670 m.  Na Kanárských ostrovech se nachází čtyři z patnácti španělských národních parků. K více známým náleží Národní park Teide s nejvyšší španělskou horou Pico de Teide a kráterem "Las Caňadas" a Národní park Timanfaya na ostrově Lanzarote s takřka martickou krajinou způsobenou výbuchy vulkánů v 18. a 19. st. K dalším dvěma parkům náleží vzácné původní vavřínové lesy na La Gomeře a oblast kaldery Caldera de Taburiente na ostrově La Palma.  Flóra je na ostrovech velmi pestrá, nechybí zde sopečná krajina, palmové oázy ani písečné duny. Na plážích bývá kromě klasického světlého písku i písek černý. Z 1 800 rostlinných druhů vyskytujících se na ostrovech je více než polovina původních. Ze stromů jsou pro Kanárské ostrovy charakteristické borovice kanárská, datlovník kanárský, jalovec cedrovitý. Na severních svazích ostrovů Tenerife, La Gomera, La Palma a Gran Canaria se nacházejí vlhké lesy a lesnatá území - tzv. fayal-brezal a laurisilva. K velmi neobvyklým stromům náleží dračinec. Z rostlin např. pryšec balzámodárný, cesmína kanárská, smil bavlníkový nebo asydamie širokolistá.

Administrativní členění.

Kanárské ostrovy se administrativně člení na 2 provincie: Las Palmas a Santa Cruz de Tenerife. Metropolí regionu jsou střídavě města Santa Cruz de Tenerife a Las Palmas de Gran Canaria (v každém legislativním období sídlí v jednom z měst předseda autonomní vlády a ve druhém vicepremiér; v následujícím období si sídla vymění). Každý ze sedmi hlavních ostrovů spravuje vlastní rada nazývaná "cabildo insular" a tvoří samostatnou statistickou jednotku.

Ekonomika.

Ekonomika Kanárských ostrovů je založena především na turistickém ruchu, pěstují se zde také banány, vinná réva a tabák. Ročně ostrovy navštíví 10 milionů turistů.

Gastronomie.

Základem kuchyně jsou ryby, kukuřice a banány. Mezi druhy ryb patří sapín, kanín, mořský okoun, bílá pražma a očnatec.

Víno.

Stovky let na Kanárských ostrovech vyráběné víno bylo velmi oblíbené u vyšší třídy Evropanů, avšak v roce 1700 bylo nahrazeno víny z Francie a Portugalska. Dnes se vyrábí tradiční sladké víno "Malvaz" na ostrově Lanzarote v sopečných oblastech. Existuje deset původních označení pro vína na ostrově: Abona, El Hierro, Lanzarote, La Palma, Tacoronte-Acentejo a další.

Kanárské ostrovy (španělsky "Canarias" nebo "Islas Canarias") jsou autonomní společenství Španělska. Je to souostroví sedmi hlavních ostrovů a několika dalších menších ostrůvků sopečného původu v severním Atlantiku, přibližně 100 km západně od pobřeží Maroka a Západní Sahary. Náleží do geografické oblasti Makaronézie ("Macoronesia"), spolu s Kapverdami, Madeirou a Azorskými ostrovy. Název souostroví je odvozen z latinského označení pro psa: "„canis“", protože tyto ostrovy byly podle legendy hlídány obrovskými psy.

加那利群岛(,亦称)是一个西班牙的群岛及西班牙位置最南的自治区,位于大西洋中,在摩洛哥以西100公里处。该群岛也是欧盟特别领域中的外延地区之一。加那利群岛也是西班牙政府认可的八个具有“历史国家”地位的地区之一。如同西班牙另外两个位于非洲大陆的自治市休达和梅利利亚一样,加那利群岛也位于非洲板块上。


Život.

Respigiho otec, hudební učitel, naučil svého syna hře na housle a klavír. Ottorino pokračoval ve studiu hry na housle u Frederica Sarti na hudebním lyceu v Bologni. Také studoval skladbu u Guseppa Martuciho a hudebního historika Luigi Torchiho. V Petrohradě působil jako první houslista operního orchestru a tamtéž krátce studoval skladbu u Nikolaje Rimského-Korsakova. Kompoziční zkušenosti získané v Rusku výrazně ovlivnily jeho tvorbu. V Berlíně studoval hru na housle a skladbu u Maxe Brucha a podnikl několik cest do New Yorku. V pozdějších letech se stal profesorem skladby na Konzervatoři svaté Cecílie v Římě, kde působil až do své smrti, a na krátkou dobu se stal i jejím ředitelem (1924 - 1926).  Respighi byl také muzikolog hluboce oddaný studiu italské hudby 16. až 17. století a zasloužil se o publikování a provedení skladeb Claudia Monteverdiho (transkripci Orfea provedl v milánské La Scale v roce 1935), Antonia Vivaldiho a kantátu Didone Benedetta Marcella. Ve svých skladbách kombinuje hudební romantismus 19. století s předklasickými hudebními formami renesance a baroka. Pro svoje zaměření na starou hudbu je považován za typického představitele neoklasicismu, přesněji neorenesance a neobaroka. Transkriboval také gregoriánský chorál.

Dílo.

Mezi nejznámější skladby patří tři symfonické básně souhrnně zvané "Římská trilogie", které se řadí mezi klasický orchestrální repertoár. Cyklus tří suit nazvaný "Staré zpěvy a tance" vznikaly v letech 1917 až 1932 je brilantní ukázkou orchestrální transkripce renesančních a raně barokních hudebních motivů původně psaných pro loutnu. V roce 1927 provedl skladatel cyklus pod názvem "Gli Ucelli" (Ptáci), založený na barokních skladbách imitujících ptačí zpěv. V témže roce složil hold svému krajanovi malíři Sandru Botticellimu skladbou pro komorní orchestr "Trittico Botticelliano" (Botticelliho triptych) v němž hudební formou ztvárňuje malířovy obrazy. "Concerto Gregoriano" (1921), "Vetrate di chiesa" (Chrámová okna, 1927) a "Metamorphoseon modi XII" (1930) jsou příkladem znovuoživení harmonických struktur církevní tóniny.  Jeho operní tvorba nedosáhla takového věhlasu jako orchestrální hudba, ačkoliv to byla právě opera "Semiramis", kterou si zasloužil uznání u italského publika.  Respigiho žačka a později manželka Elsa Olivieri-Sangiacomo Respighi (1894 – 1996), pěvkyně a skladatelka, uvedla na jeviště baletní podobu Starých zpěvů a tanců.

Ottorino Respighi (9. července 1879 Bologna – 18. dubna 1936 Řím) byl italský skladatel a muzikolog, představitel hudebního neoklasicismu. Mezi jeho nejznámější díla patří cyklus symfonických básní nazývaný "Římská trilogie" a tři orchestrální suity souhrnně nazvané "Staré zpěvy a tance".

奥托里诺·雷斯庇基(,1879年-7月9日-1936年-4月18日)意大利作曲家,作品融合了印象派和新古典主义风格,对16-18世纪的音乐有深入独特的研究。


Symbolika.

Současný znak Jekatěrinburgu byl schválen místní městskou radou roku 1998 a částečně vychází z nejstaršího znaku, schváleného v roce 1783.  Jádro je tvořeno heraldickým štítem, rozděleným vodorovně na dvě poloviny – smaragdově zelenou (historická barva Uralu) a zlatou. Rozdělení na dvě barvy symbolizuje hranici mezi Evropou a Asií. Vrchní (zelená) část svým tvarem evokuje pevnost, kterou byl Jekatěrinburg v prvních letech své existence. V tomto zeleném poli jsou zobrazeny rudný důl (rumpál) a tavicí pec s červeným ohněm, symboly převzaté z nejstaršího znaku z roku 1793, které připomínají význam hornictví a metalurgie v regionu. Modré vlnky ve spodní části představují řeku Iseť. Štít drží medvěd, symbolizující evropskou část Ruska, a sobol, symbolizující Sibiř. Zvířata mají vyplazené jazyky a vyceněné zuby, neboť chrání město. Zlatá stuha pod nimi a pod štítem vyjadřuje význam Jekatěrinburgu jako jednoho z důležitých center Ruska. Uprostřed je stuha ozdobena drúzovým krystalem, symbolizujícím nerostné bohatství Uralu. V roce 2008 byl ještě znak doplněn o hradební korunu s pěti zuby.  Vlajka Jekatěrinburgu vychází ze symboliky znaku. Poměr stran je 2:3, podklad je tvořen třemi vodorovnými pruhy žluté (1/4), smaragdově zelené (1/2) a modré barvy (1/4). V zeleném poli jsou zobrazeny objekty z městského znaku, rudný důl a tavicí pec.

Historie.

Před ruskou kolonizací.

Údolí řeky Iseť bylo osídleno odpradávna, neboť představovalo snadnou trasu přes Ural dále na Sibiř. Až do příchodu Rusů zde však nikdy nebyla žádná města.  Nejstarší objevená sídliště na území Jekatěrinburgu spadají do 8.–7. tisíciletí př. n. l. Jedná se především o archeologické naleziště "Palkinské kamenné stany" na břehu řeky Iseť. Na místě neolitického sídliště "Iseťské pravobřeží I" (6. až 5. tisíciletí př. n. l.) byly objeveny dílny na zpracování kamene: brusné desky, kovadliny, rozpracované i dokončené zbraně. Od 2. tis. př. n. l. zde žili metalurgové, kteří využívali místní přírodní bohatství a dovedli tavit měď. Nalezeny tak byly figurky ptáků, zvířat, lidí, hroty střel, předměty denní potřeby. O něco později se místní naučili pracovat i se železem.

Příchod Rusů a založení města.

Před ruskou kolonizací Uralu bylo území Jekatěrinburgu po staletí ovládáno Baškiry, byť stálé osídlení zde nebylo. V okolí bylo pouze roztroušeno několik turkických a ugrofinských kmenů. K Ruskému carství byly tyto oblasti připojeny v polovině 17. století. Ještě na konci tohoto století zde vzniklo několik ruských osad. Významnější rozvoj však nastal až na počátku 18. století, kdy na území dnešního města vzniklo několik menších železáren, využívajících nerostné bohatství Uralu.  Car Petr I. nebyl ovšem spokojen s výkonem uralských státních železáren. Z iniciativy Vasilije Nikitiče Tatiščeva bylo proto přijato rozhodnutí o zbudování nového velkého závodu, využívajícího sílu řeky Iseť. Výstavba proběhla mezi lety 1721–1723 pod vedením ruského vojenského inženýra německého původu Georga Wilhelma de Hennina, který také navrhl pojmenovat železárnu po carově manželce Kateřině I. Ruské. Pro potřeby železárny byla na řece vybudována Městská nádrž. Na ochranu před případnými útoky původního obyvatelstva vznikla okolo závodu pevnost. 18. listopadu 1723 byly poprvé spuštěny buchary nové "Jekatěrinburské státní železárny" a právě tento den je považován za datum založení města.

18. století.

Jekatěrinburg se začal rozvíjet jako moderní průmyslové srdce rozsáhlého hornického kraje, rozkládajícího se na obou stranách uralského hřbetu. Záhy následovaly "Iseťská státní železárna cesarevny Anny" a "Hornouktusská státní železárna cesarevny Alžběty" (1726). Téhož roku vznikla i "Jekatěrinburská mincovna" (v 18. a 19. stol. největší výrobce měděných mincí v Rusku). Jekatěrinburská brusírna zpracovávala od roku 1738 uralské drahé kamení, její výrobky zdobí interiéry předních paláců Petrohradu a Carského Sela, např. Zimní palác. V roce 1748 byl nedaleko Jekatěrinburgu otevřen první zlatý důl v Rusku. V polovině 18. století se zde vyráběly prakticky všechny myslitelné průmyslové výrobky. Ve 2. polovině století se začal rozvíjet také potravinářský, kožedělný či mydlářský průmysl.  Obyvatelstvo nového města bylo zpočátku tvořeno především vysídlenci z centrálního Ruska, z velké části se jednalo o pronásledované starověrce. Životní podmínky v prvních letech byly natolik tvrdé, že docházelo nejenom k útěkům nevolníků, ale i vojáků vykonávajících dozor.  Během Pugačovova povstání (1773–1775) se stal Jekatěrinburg důležitou protipovstaleckou baštou. Místní vojenská posádka provedla nejedno úspěšné tažení proti Pugačovovým přívržencům a úspěšně zabránila pokusu o obležení samotného města.  Administrativní reforma Kateřiny II. Veliké zrušila Sibiřskou gubernii, a Jekatěrinburg tak byl roku 1781 přičleněn k Permskému místodržitelství (od roku 1796 Permská gubernie), ačkoliv byl velmi dlouho lidnatější, průmyslově i obchodně významnější než Perm. Zároveň mu byl také udělen status města. Velmi důležitým impulzem pro rozvoj bylo přivedení Sibiřského traktu do města (1783). Jekatěrinburg se tímto stal důležitým dopravním uzlem a tržištěm.

19. století.

Počátek 19. století se ve městě nesl v duchu zlaté horečky. Jen roku 1824 pracovalo v tzv. Jekatěrinburském zlatém údolí 85 zlatých dolů a známo bylo dalších 23 ložisek. Velký podíl na těžbě a zpracování zlata na Uralu i na západní Sibiři měli právě jekatěrinburgští kupci, kteří ostatně v této době kontrolovali velkou část ruského obchodu s cennými kovy a drahými kameny. Vedle zlata se zde těžily a zpracovávaly také smaragdy, safíry, akvamaríny či diamanty. Aby bylo zajištěno plynutí výnosů z těžby do státní pokladny, v letech 1807–1867 měl Jekatěrinburg jako jediný v Rusku status "hornického města", podléhal tedy přímo tzv. báňskému veliteli, ministru financí a carovi. V praxi to znamenalo velmi přísný vojenský režim, proti kterému vystupovali především místní kupci.  Po zrušení nevolnictví (1861) a zrušení statusu hornického města se začala více rozvíjet doprava, potravinářství, lehký průmysl a bankovnictví.  Roku 1878 byla přes Ural položena první železnice, která propojila Jekatěrinburg s guberniální Permí. V roce 1888 byla dokončena trať Jekatěrinburg – Ťumeň a roku 1897 bylo město napojeno na Transsibiřskou magistrálu. Železnice přinesla další impuls k rozvoji průmyslu. Roku 1904 žilo v Jekatěrinburgu přes 50 tisíc lidí a jenom v samotném městě bylo v provozu 49 velkých průmyslových podniků a přes 300 malých řemeslných dílen.

Revoluce a českoslovenští legionáři.

Na přelomu 19. a 20. století bylo ve městě velmi silné dělnické hnutí. Roku 1905 se zde pod vedením Jakova Sverdlova konala velká brutálně potlačená manifestace. 8. listopadu 1917 převzali bolševici bez boje moc a v lednu 1918 vyhlásili Jekatěrinburskou gubernii. 30. dubna téhož roku byl do města přivezen car Mikuláš II. se svou rodinou a několika sloužícími. Umístěni byli v bývalém domě inženýra Ipaťjeva. V červenci 1918 ovšem již k městu postupovaly bělogvardějské oddíly a také českoslovenští legionáři, Uralský oblastní sovět proto rozhodl o popravě carské rodiny (vykonána v noci z 16. na 17. července 1918).  Jekatěrinburgští komunisté se obávali o ztrátu moci nad městem oprávněně. Již 24. července 1918 stály před Jekatěrinburgem části 2. a 3. pluku a 3. úderná rota československých legionářů pod velením plukovníka Vojcechovského. 25. července 1918 v časných ranních hodinách vyrazili Čechoslováci do útoku. Téhož dne po poledni byl Jekatěrinburg dobyt, a legionářům se tak otevřela cesta na Perm. Ta se ovšem zkomplikovala, neboť bolševici podnikali v srpnu 1918 na Jekatěrinburg četné útoky a za městem tak probíhaly prudké boje, které přinesly mnoho obětí (viz pomník československým legionářům).  Legionáři setrvali ve městě přibližně rok. Během této doby se stal Jekatěrinburg důležitým centrem československých vojsk na Rusi. Vojáci sem nejenom jezdili odpočívat a léčit se do československých nemocnic, ale sídlilo zde i velitelství Sibiřské armády generála Radoly Gajdy, československý generální konzulát a pobočka Československé národní rady. V létě 1919 legionáři odešli a 14. července 1919 definitivně obsadili město bolševici.

Sverdlovsk.

Komunisté se rozhodli učinit Jekatěrinburg hlavním městem Uralu. Roku 1920 zde byla na základě Leninova dekretu zřízena Uralská univerzita, od roku 1923 se stal centrem ohromné Uralské oblasti (od roku 1934 už jen Sverdlovské oblasti). Jekatěrinburská městská rada přijala roku 1924 rozhodnutí o přejmenování města na Sverdlovsk podle zemřelého ruského revolucionáře Jakova Sverdlova, který ve městě v předrevolučním období působil. V této době se také stal Sverdlovsk nejlidnatějším městem Uralu, kterým zůstal dodnes. Roku 1929 byla zprovozněna tramvajová doprava, trolejbusy slouží od roku 1943.  Ve 30. letech byly realizovány gigantické stalinské industrializační projekty. V tomto období se počet obyvatel prakticky ztrojnásobil a Sverdlovsk tak byl jedním z nejrychleji rostoucích měst v Sovětském svazu. Na konci 30. let zde fungovalo 140 průmyslových podniků, 25 vědecko-výzkumných institucí a 12 vysokých škol.  Během druhé světové války sehrál Sverdlovsk významnou roli při zajištění obrany země. Na frontu z něj odešlo přes 100 tisíc obyvatel, z nichž se více než 40 tisíc nevrátilo. Vzhledem k poloze bezpečně hluboko v týlu sem byla evakuována celá řada podniků ze západního Ruska a z Ukrajiny, ale i vysokých škol, galerií, muzeí a divadel (např. MGU, Ermitáž, MCHAT), vědců, spisovatelů a hudebních skladatelů (např. T. N. Chrennikov, A. I. Chačaturjan, R. M. Glier či D. M. Kabalevskij). Uralský závod těžkého strojírenství vyrobil 13,7 tisíc obrněných koreb pro různé bojové stroje, 7,1 tisíc věží těžkého tanku KV-1, přes 5 tisíc samohybných děl (především SU-122 a SU-85) a 731 tanků T-34; Uralský závod dopravního strojírenství vyráběl tanky T-60 a komponenty pro samohybná děla, z Voroněže evakuovaný Závod kominterny dodal 1711 raketometů Kaťuša, Uralský závod turbín vyrobil motory pro čtvrtinu tehdy vyrobených sovětských tanků. Objem průmyslové výroby v Sverdlovsku vyrostl během války až na sedminásobek, prudce také vzrostl počet obyvatel.  Po válce pokračovala rychlá výstavba průmyslových podniků a s tím související masová bytová výstavba. Poblíž města byl vybudován vojenský komplex, v němž byly vyráběny biologické zbraně na bázi antraxu. V roce 1979 zde došlo k úniku infekčního agens (Sverdlovský incident), které pak vítr zanesl nad město. Výsledkem bylo úmrtí kolem stovky obyvatel města.  1. května 1960 zde došlo k aféře U-2, kdy bylo nad Jekatěrinburgem sestřeleno americké špionážní letadlo.  Mezi lety 1976-1985 zde působil jako stranický tajemník budoucí ruský prezident Boris Jelcin, který měl podíl na zbourání Ipaťjevova domu roku 1977. Při pokusu o převrat v roce 1991 byl Sverdlovsk jakožto domovské město prezidenta Jelcina vybrán za rezervní hlavní město pro Rusko v případě, že by se Moskva stala příliš nebezpečná pro vládu.  4. září 1991 odhlasovala městská rada návrat k historickému názvu města Jekatěrinburg. V témže roce bylo zprovozněno metro.

Postsovětské období.

Přechod k tržní ekonomice byl pro Jekatěrinburg velmi bolestivý, reformy zasáhly zejména průmyslové giganty. Město také trpělo velkou kriminalitou, výjimkou nebyly ani přestřelky gangů v ulicích.  Po roce 2000 se začala hospodářská situace lepšit, rozvíjel se zejména sektor služeb, a město tak ztratilo svůj čistě průmyslový charakter. Roku 2009 se zde konaly summity ŠOS a BRICS. Město je jedním z pořadatelů mistrovství světa ve fotbale v roce 2018.

Geografie a podnebí.

Jekatěrinburg se nachází na východním podhůří středního Uralu v nadmořské výšce cca 270 m n. m., 1667 km východně od Moskvy. Povrch města přechází od pahorkatiny k rovině. Hory zde nejsou vysoké, jedná se o jedno z nejnižších míst Uralu (proto bylo toto místo odedávna důležitou trasou). Zdejší pohoří se formovalo již v období hercynského vrásnění před asi 300 miliony let, sklony kopců jsou proto mírné. Vlivem eroze vznikla v okolí celá řada žulových skalních měst, např. Čertovo hradiště.  Nejvýznamnějším vodním tokem v Jekatěrinburgu je řeka Iseť, přítok Tobolu. Na území města je její tok zpomalen třemi vodními nádržemi: Hornoiseťskou, Městskou, a Dolnoiseťskou. Dále se zde do Isetě vlévají říčky Patrušicha (v místě Dolnoiseťské nádrže) a Rešjotka (poblíž železničního nádraží). Na severním okraji města protéká řeka Pyšma, která se vlévá do Tury. Nacházejí se zde také jezera Šartaš a Malý Šartaš, Šuvakiš, Zdochňa, Čusovoje a Pesčanoje. K zásobování pitnou vodou slouží především Volčichinská nádrž na řece Čusovaja na západním okraji města.  Klima Jekatěrinburgu je mírně kontinentální. Charakteristické jsou prudké změny počasí a jasně vymezená roční období. Ačkoliv Ural není příliš vysoký, přece zadržuje vzdušné proudy z evropské části Ruska. V důsledku toho nic nebrání tomu, aby na střední Ural proudily masy arktického vzduchu a ochlazeného vzduchu ze Západosibiřské roviny. Zároveň sem mohou velmi rychle pronikat teplé proudy z Kaspické nížiny a středoasijských pouští. V zimě se tak můžeme v Jekatěrinburgu setkat se silným mrazem i s dešti, v létě nejsou výjimkou teploty přes 35 °C i ranní mrazíky.

Administrativní členění.

Jekatěrinburg se dělí na 7 rajónů (městských částí): Jekatěrinburg a 18 přilehlých obcí zároveň vytváří samostatnou oblast (město oblastního významu).

Obyvatelstvo.

Jekatěrinburg je 4. nejlidnatějším městem v Rusku a největším městem na Urale (2017). Hranici jednoho milionu obyvatel překročil v roce 1967, hranici 1,5 milionu v dubnu 2017.  Městská populace na počátku 21. století strmě rostla zejména díky migraci. Na ní se roku 2015 podíleli především obyvatelé Sverdlovské oblasti (54,1 %), migranti ze zahraničí (27,7 %) a příchozí z jiných ruských regionů (18,2 %). Téhož roku se zde narodilo 23 168 lidí a zemřelo 16 419, byl tedy zaznamenán přirozený přírůstek obyvatel.  Podle sčítání lidu roku 2010 žilo v Jekatěrinburgu více než sto různých národností. Z nich nejpočetnější jsou: Rusové (89,04 %), Tataři (3,72 %), Ukrajinci (1,03 %), Baškirové (0,96 %), Marijci (0,52 %), Azerové (0,51 %), Tádžikové (0,47 %), Arméni (0,42 %), Židé (0,35 %) a Uzbekové (0,33 %). K české národnosti se přihlásilo 5 lidí.

Náboženství.

Nejvíce věřících se v Jekatěrinburgu hlásí k pravoslaví. Dále se ve městě nachází 4 mešity (2017), chrám arménské apoštolské církve, katolické církve, metodistické církve a synagoga.

Ekonomika.

Roku 2015 činil hrubý produkt Jekatěrinburgu asi 330 miliard korun, čímž představoval 3. hospodářsky nejvýkonnější město v Rusku (po Moskvě a Petrohradu). V přepočtu na obyvatele skončil na 18. místě v zemi s 229 tisíci korun/os. Ačkoliv bylo město tradičně silně orientováno na výrobu, na počátku 21. se úspěšně podařilo ekonomiku více diverzifikovat a rozvinout sektor služeb (finance a bankovnictví, doprava a logistika, obchod, turismus aj.).  Ze 197 velkých a středních výrobních podniků roku 2015 představovala 20,9 % metalurgie a zpracování kovů, 13,3 % potravinářství, 9,2 % elektrotechnika, 8,4 % výroba dopravních prostředků, 6,4 % výroba strojů a zařízení a 5,5 % chemický průmysl. Mezi největší podniky patří "MRSK Urala" (energetika), "Enel Rossija" (energetika), "Stalepromyšlennaja kompanija" (válcovny kovů), "Russkaja mědnaja kompanija" (výroba a zpracování mědi), "Kalina" (kosmetika a parfémy), "NLMK-Sort" (metalurgie), "VIZ-Stal" (metalurgie), "Gruppa Sinara" (kolejová vozidla), "Uralelektrotjažmaš" (transformátory, reaktory aj.), "Uralský závod těžkého strojírenství" (zařízení pro metalurgii a těžařství), "Uraltransmaš" (těžká vojenská technika a tramvaje).

Doprava.

Nejvyužívanějším prostředkem městské hromadné dopravy v Jekatěrinburgu je tramvaj. První linka byla zprovozněna v roce 1929, roku 2016 bylo ve městě 30 linek na 185,5 km tratí. Vozový park v tomto roce čítal 459 jednotek, z toho nejčastěji československé Tatry T3 a T6B5. Roku 2020 by měla být otevřena meziměstská rychlodrážní tramvaj do Věrchné Pyšmy.  Od roku 1991 je v provozu také jekatěrinburské metro. Dlouhé je 12,7 km a v provozu je 9 stanic na jediné lince. Plánuje se rozšíření o druhou linku, výstavbu ovšem dlouhodobě provází problém s financováním.  Kolejovou dopravu doplňuje 93 autobusových a 19 trolejbusových linek (od r. 1943), soukromé maršrutky a vlaky.  Jekatěrinburg je díky své strategické poloze třetím největším dopravním uzlem Ruska. Potkávají se zde 4 federální dálnice: M5 Ural vedoucí do Moskvy, R242 do Permi, R351 do Ťumeně a R354 do Kurganu. Z jekatěrinburského železničního uzlu se rozbíhají koleje sedmi směry: do Permi, Ťumeně, Kazaně, Nižného Tagilu, Čeljabinsku, Kurganu a Tavdy. Městem prochází Transsibiřská magistrála. Nádraží Jekatěrinburg-Sortirovočnyj je největším seřaďovacím nádražím v zemi.  Zdejší letiště Kolcovo bylo roku 2016 sedmým nejvytíženějším v Rusku, pravidelné letecké spojení s Prahou zajišťují České aerolinie a místní Ural Airlines.

Sport.

V Jekatěrinburgu sídlí tyto sportovní týmy: Roku 2018 bude Jekatěrinburg jedním z hostitelských měst mistrovství světa ve fotbale.

Jekatěrinburg (, v letech 1924–1991 Sverdlovsk) je město v Rusku, centrum Uralského federálního okruhu a Sverdlovské oblasti. Rozkládá se na severovýchodním podhůří Uralu na březích řeky Iseť. Jekatěrinburg je čtvrté největší město v Rusku. Bývá nazýván „třetím hlavním městem Ruska“, jelikož se řadí na třetí místo velikostí ekonomiky, kultury, dopravy a turismu. Je také významným administrativním, průmyslovým, vědeckým a vzdělávacím centrem. Žije zde obyvatel.

叶卡捷琳堡(),亦称凯瑟琳堡,曾称斯维尔德洛夫斯克(),位于乌拉尔山脉东麓,伊塞特河由西北向东南穿城而过。叶卡捷琳堡是俄罗斯乌拉尔联邦区中心城市、斯维尔德洛夫斯克州首府,2012年人口为 1,398,889,在俄罗斯各大城市中仅次于莫斯科、圣彼得堡和新西伯利亚。叶卡捷琳堡历来都是俄罗斯重要的交通枢纽、工业基地和科教中心,别称“乌拉尔之都”(),现亦为俄罗斯中央军区司令部所在地。


Starý zákon.

Překlad Starého zákona vznikl pravděpodobně během 1. a 2. století po Kr. Nejedná se o překlad jednotný, pravděpodobně se na něm nezávisle podílelo více překladatelů, z nich někteří byli křesťané, jiní židé. Překlad vychází z hebrejštiny, někdy prosvítá znalost řecké Septuaginty. Ve 3. století již byla většina hotová – znalost Pešity se promítá do (pozdějšího) starosyrského překladu evangelií.  Starý zákon nemá žádnou návaznost na aramejské targúmy, naopak v případě targúmu ke knize Přísloví vychází targúm právě z Pešity.  Kromě kanonických knih obsahovala Pešita i větší množství apokryfů (všechny s výjimkou knihy Sírachovcovy přeloženy z řečtiny): 2. kniha Báruchova, 4. kniha Ezdrášova, 3. a 4. kniha Makabejská a také 6. část Flaviovy "Židovské války". Některé žaltáře obsahují i další žalmy.  Pešita má svůj specifický a samostatný systém dělení knih na kapitoly, dosvědčený již od 8. století.

Nový zákon.

Nový zákon Pešity neobsahuje několik knih, považovaných obvykle za kanonické; jsou to: 2. a 3. list Janův, 2. list Petrův, List Judův a Zjevení Janovo. Tyto knihy nejsou součástí kánonu syrských církví, které používají Pešitu. Chybí též následující pasáže: Mt 27,35b; Lk 22,17-18; J 7,53-8,11 (tj. perikopa o prostitutce, chybějící vůbec v byzantském typu textu Nového zákona), Sk 8,37; 15,34 a 28,29. Specifikem Pešity je i zvláštní pořadí listů: Katolické listy (tedy ty z nich, které Pešita obsahuje) se nacházejí před listy sv. Pavla.  Z jazykového hlediska se v případě Nového zákona nejedná o zvláštní, nový překlad, ale o revizi starosyrského překladu, která se snaží o přesnější shodu s řeckým originálem. Tato revize proběhla přibližně v 5. století a nestřetla se s žádným vážnějším odporem. Dělení textu na kapitoly pochází přibližně z 6. století.

Pešita či Pešitta, východosyrskou výslovností Pešito (ܡܦܩܬܐ ܦܫܝܛܬܐ, "mapaktá pešíttá" („snadná, jednoduchá“)), je jeden ze starých syrských překladů Bible, pocházející z přibližně 9. století. Je dodnes používán jako standardní a oficiální překlad v syrsky hovořících (východních) církvích. Zvláštní název byl tomuto překladu dán kvůli jeho charakteru a pro odlišení od syrské hexaply a dalších syrských překladů.

别西大译本(或译“伯西托译本”,ܦܫܝܛܬܐ) 意思是"简单,通用,直译,标准",有时被称为叙利亚的通俗译本)是叙利亚基督教使用的古老的标准圣经译本。


Klubová kariéra.

V Nizozemsku.

Van Nistelrooy začal kariéru jako záložník v nizozemském druholigovém klubu FC Den Bosch, ale v roce 1997 se v klubu SC Heerenveen přeměnil na středního útočníka. Jeho trenér mu radil, aby se učil jak střílet góly od Dennise Bergkampa, který hrál za Ajax Amsterdam. Van Nistelrooy dojížděl několik kilometrů, jen aby viděl svého krajana naživo v akci. V roce 1998, v den jeho 22. narozenin ho získal za částku 4,2 milionů liber, která byla v té době rekordní přestupní částkou mezi dvěma nizozemskými kluby, PSV Eindhoven.  Van Nistelrooy v první sezóně vstřelil v desu PSV ve 34 zápasech 31 gólů, stal se nejlepším střelcem Eredivisie a byl zvolen nizozemským fotbalistou roku. V další sezóně nastřílel dalších 29 gólů a opět obsadil první místo v tabulce střelců Eredivisie, což neuniklo pozorovatelům z velkých klubů.

Manchester United.

Manchester United se pokoušel van Nistelrooye koupit již v roce 2000, ale ten si před mistrovstvím Evropy ošklivě poranil koleno. Nakonec ho Manchester United získal v dubnu 2001 za 19 milionů liber, rok po zlém poškození křížových vazů v koleně. Během své první sezóny v Manchester United vsítil v 32 zápasech 23 gólů a dokázal skórovat v osmi zápasech Premier League po sobě, což byl nový rekord. Dal také 10 gólů v Lize mistrů a byl zvolen nejlepším hráčem roku podle hráčské asociace.  V sezóně 2002/03 dal 25 gólů v lize a dalších 14 gólů přidal v Lize mistrů. V této sezóně se stal hlavní silou Manchesteru, který po roce získal od Arsenalu zpět mistrovský titul.  Další sezónu začal Ruud skvěle, když v prvních dvou zápasech dal 2 góly. Pak neproměnil penaltu v poslední minutě důležitého zápasu proti Arsenalu. Také dal za svůj klub jubilejní stý a stoprvní gól v únorovém zápase, ve kterém United porazili Everton v Goodison Parku 4:3.  Po sezóně byl van Nistelrooy vybrán do nizozemské reprezentace na Euro 2004 v Portugalsku. Dokázal dát gól v každém zapase ve skupině, což se povedlo už jen Milanu Barošovi.  Nistelrooy kvůli zranění zmeškal velkou část sezóny 2004/05, ale i tak dokázal v Lize mistrů skórovat 10krát a stal se tak druhým nejlepším střelcem historie této soutěže hned po Španělovi Raúlu Gonzálezovi.  Během léta 2005 se objevovaly spekulace o Nistelrooyově přestupu. Zajímal se o něj hlavně Real Madrid jako výměnu za Michaela Owena. Tyto spekulace popřel jak Manchester United, tak i hráč sám, když řekl, že by chtěl hrát za současný klub tak dlouho, jak jen bude moci.

Real Madrid.

Sezóna 2005/2006 nebyla pro Ruuda právě vydařená. Téměř celou jarní část ligy proseděl na lavičce a na mistrovství světa ve fotbale Nizozemsku také moc nepomohl. Proto se v létě rozhodl po letech z Manchesteru odejít a jako své další působiště si vybral Real Madrid.

Hamburger SV.

Dne 23. ledna 2010 podepsal Ruud van Nistelrooy smlouvu s německým celkem Hamburger SV do léta 2011. První gól vstřelil 13. února 2010 do sítě Stuttgartu.

Málaga CF.

V květnu 2011 podepsal smlouvu s Málagou, kde ho přijali jako hráče, který měl klub udržet v Primera División. Po sezóně v létě 2012 ukončil kariéru.

Reprezentační kariéra.

V A-týmu Nizozemska odehrál v letech 1998–2011 celkem 70 zápasů a nastřílel 35 gólů, což dělá průměr 0,5 gólu na zápas.

Trenérská kariéra.

V červnu 2013 byl společně s Joonasem Kolkkou, André Ooijerem a Boudewijnem Zendenem ustanoven ke stáži v mládežnické akademii klubu PSV Eindhoven.  Po skončení Mistrovství světa ve fotbale 2014 v Brazílii, kde Nizozemsko obsadilo bronzovou příčku, od „kormidla“ odešel Louis van Gaal do Manchesteru United a novým koučem "Oranje" se stal Guus Hiddink. Van Nistelrooy se stal jeho asistentem.

Ruud van Nistelrooy (celým jménem Rutgerus Johannes Martinus van Nistelrooij, * 1. července 1976, Oss, Severní Brabantsko, Nizozemsko) je bývalý nizozemský fotbalový útočník, jehož poslední klub byl španělský Málaga CF. V letech 1999 a 2000 získal ocenění nizozemský fotbalista roku. Pelé ho roku 2004 zařadil mezi 125 nejlepších žijících fotbalistů. Ligové tituly získal v Nizozemsku s PSV Eindhoven (2×), v Anglii s Manchesterem United (1×) a ve Španělsku s Realem Madrid (2×). Ruud byl výjimečný útočník především při zakončování gólových šancí. Na svoji výšku 188 cm byl neobyčejně hbitý a šikovný, což bylo přičítáno jeho předchozímu gymnastickému tréninku.

吕特赫鲁斯·约翰内斯·马丁努斯·“路德”·范尼斯特鲁伊(),1976年-7月1日),生于荷兰奥斯,已退役的荷兰足球运动员,世界足坛最佳荷兰巨星之一。FIFA 100成员。


Definice.

Datový typ je rozsah hodnot, které může proměnná tohoto datového typu přijmout, a množina operací (funkce, metody nebo procedury), které jsou pro tento datový typ specifikovány. "+" je například definován pro numerické typy, a v některých programovacích jazycích pro typ string (řetězec). "-" je naproti tomu zpravidla definován jen pro numerické typy dat. Množina operací je uvedena v interface. Abstraktní datový typ může mít odlišnou specifikaci. Ta se skládá z příznaků a sémantiky. Když vyřkneme matematickou definici, jedná se většinou o vztah mezi označením, zdroji a axiomy. Z toho plyne první způsob specifikace ADT - Matematicko-axiomatický. Další možností specifikace je Matematicko-algebraická, která se odlišuje pouze sémantikou. Po obsahové stránce budou operace popsány matematicky pomocí matic, vektorů, posloupností atd. Existují i jiné formy specifikace - přes deklaraci rozhraní v programovacím jazyku.  Krátká definice: Abstraktní datový typ je implementačně nezávislá specifikace struktury dat s operacemi povolenými na této struktuře.

Historie.

ADT byl představen v roce 1974 Barbarou Liskov a Stephenem Zilles. V roce 1977 jej John Guttag prostřednictvím asociace ACM srozumitelně vysvětlil široké veřejnosti.

Příklady.

Základní ADT jsou například:

Oddělení rozhraní a implementace.

Při programování je ADT reprezentováno rozhraním, které skrývá vlastní implementaci. Klientského programátora, který ADT používá, zajímá jak objekt používat (jeho rozhraní), ale ne už vlastní implementace.  Robustnost ADT spočívá v tom, že implementace je skrytá a programátorovi jsou nabídnuty pouze ovládací prvky. Vlastní implementaci ale lze změnit.  Je rozdíl mezi abstraktním datovým typem a datovou strukturou použitou pro jeho implementaci. Například seznam jako ADT může být implementován jako pole, nebo jako spojový seznam. Seznam je ADT s definovanými operacemi (jako vložit_prvek, smazat_prvek atd.), ale spojový seznam je datová struktura, která používá ukazatele a může být použita k vytvoření seznamu jako ADT.

Zabudované ADT.

Protože některé abstraktní datové typy jsou velmi užitečné a běžně používané, některé programovací jazyky používají tyto ADT jako primitivní datové typy, které jsou přidány do jejich knihoven. Například v Perlu je možné pole považovat za implementaci seznamu, standardní knihovny C++ a Javy zase nabízejí implementaci seznamu, zásobníku, fronty a řetězců.

Abstraktní datová struktura.

Abstraktní datová struktura je způsob, jak efektivně uložit data tak, aby práce s nimi byla relativně snadná. Je to abstraktní skladiště pro data definovaná v rámci množiny operací a pro výpočetní složitosti při vykonávání těchto operací, bez ohledu na implementaci v konkrétní datové struktuře.  Výběr abstraktní datové struktury je rozhodující pro design účinných algoritmů a pro odhad jejich složitosti, zatímco výběr konkrétních datových struktur je důležitý pro účinnou implementaci těchto algoritmů.  Tento pojem je velmi blízký pojmu abstraktní datový typ, který se používá v teorii programovacích jazyků. Názvy mnoha abstraktních datových struktur (a abstraktních datových typů) odpovídají názvům konkrétních datových struktur.

Vlastnosti abstraktního datového typu.

Nejdůležitější vlastnosti abstraktního typu dat jsou:  Pokud je ADT programován objektově, jsou většinou tyto vlastnosti splněny.

Typy operací.

Na abstraktním datovém typu rozlišujeme tři druhy operací: konstruktor, selektor a modifikátor. Operace, která ze zadaných parametrů vytváří novou hodnotu abstraktního datového typu, se nazývá konstruktor. Úkolem konstruktoru je sestavení platné vnitřní reprezentace hodnoty na základě dodaných parametrů. Operace označovaná jako selektor slouží k získání hodnot, které tvoří složky nebo vlastnosti konkrétní hodnoty abstraktního datového typu, a konečně operace typu modifikátor provádí změnu hodnoty datového typu.

Abstraktní datový typ (ADT) je v informatice výraz pro typy dat, které jsou nezávislé na vlastní implementaci. Hlavním cílem je zjednodušit a zpřehlednit program, který provádí operace s daným datovým typem. ADT umožňuje vytvářet i složitější datové typy, např. operace s ADT typu zásobník, fronta a asociativní pole. Všechny ADT lze realizovat pomocí základních algoritmických operací (přiřazení, sčítání, násobení, podmíněný skok,...).

抽象资料型别(Abstract Data Type,ADT)是计算机科学中具有类似行为的特定类别的数据结构的数学模型;或者具有类似语义的一种或多种程序设计语言的数据类型。抽象数据类型是间接定义的,通过其上的可执行的操作以及这些操作的效果的数学约束(与可能的代价)。


Název.

Etymologie názvu pochází podle tradice ze zvolání námořníka z výpravy portugalského objevitele země, mořeplavce Fernanda Magalhãese "Viděl jsem pahorek!" („Monte vi eu“). Na nejstarších námořních mapách je označení podle zasvěcení „Monte de San Ovidio“ (Hora sv. Ovidia podle sicilského misionáře a mučedníka, umučeného roku 135 v Portugalsku) nebo popis "Šestá hora od východu na západ „Monte VI D(e) E(ste a) O(este)“. Jde o autentický 132 metrů vysoký pahorek"Cerro" z pohoří Guaraní, který je dosud pohledově dominantní pro turisty připlouvající lodí po moři.

Historie.

Osada zaujímala od počátku důležité strategické místo při ústí Rio de la Plata, k ochraně říčního i námořního obchodu a jako katolická misijní stanice jezuitů. Její osídlení kromě Indiánů kmene Charrua tvořili původem imigranti z Kanárských ostrovů, a především míšenci ras, souhrnně zvaní gaučové.  Opevněné město bylo založeno Španěly roku 1724, oficiálně je zakládací listinou stvrdil španělský voják Don Bruno Mauricio de Zabala, guvernér z Buenos Aires 24. prosince 1726. Bylo a je důležitým přístavem, kulturním a náboženským centrem, jako hlavní biskupský chrám byla roku 1790 založena katedrála Panny Marie. Španělská koloniální vláda trvala do roku 1814. Po občanské válce mezi přistěhovalci ze Španělska, Anglie a Itálie roku 1814 zvítězila vojenská junta vedená generálem José Artigasem, který roku 1817 vyhlásil nezávislý svazek latinskoamerických států (tzv. ligu) a Montevideo jeho hlavním městem. Po neúspěchu byl nucen uprchnout a nezávislá Uruguay byla vyhlášena až roku 1828. Válečným konfliktem zvaným Velká válka ("Guerra grande") trpělo město v letech 1843 - 1851. Od počátku 20. století se zde usídlilo mnoho dalších přistěhovalců ze Španělska a Itálie. V prosinci roku 1933 se zde konala mezinárodní konference, výsledkem jednání byla Montevidejská konvence o právech a povinnostech států, úmluva podepsaná 26. prosince 1933.  17. prosince 1939 zde byla zneškodněna německá válečná loď Admiral Graf Spee, která potopila devět lodí britských, tři britské křižníky pod vedením komodora Henryho Harwooda rozpoutaly následně bitvu o ústí Rio de la Plata.

Pamětihodnosti.

Montevideo nabízí v historickém centru množství památekː  Náměstí ústavy - "Plaza Constitución"  Náměstí nezávislosti - "Plaza Independencia"  Náměstí generála Zabaly - "Plaza Zabala" s jezdeckou sochou generála Zabaly  Historické kavárny  Městská tržnice - "Mercado del puerto", litinová konstrukce členité haly se skleněnou střechou a cihelnými příčkami, postavena v 60. letech 19.století; na ose hlavní ulice z přístavu

Muzea.

"Museo Torrés García" - soukromá sbírka, především obrazů, jak ikon, tak moderní malby Pablo Picassovy a Braqueovy

Sport.

Fotbal.

V Montevideu se v roce 1930 odehrálo celé první mistrovství světa ve fotbale. Pro tento účel byl postaven národní stadion Estadio Centenario pojmenovaný podle 100letého výročí první ústavy Uruguaye.  V Montevideu sídlí 2 nejslavnější uruguayské fotbalové kluby, Peñarol a Nacional. Každý z nich vyhrál 3× Interkontinentální pohár.

Jachting.

Patří k nejoblíběnějším sportům v Uruguayi a v Montevideou si lze najmout samostatnou jachtu na krátkou vyjížďku či na celou dovolenou, s kapitánem či bez.

Koňské polo.

Oblíbený sport, který zavedli počátkem 20. století britští přistěhovalci, má vlastní stadion a zdejší mužstva hrají uruguayskou ligu.

Montevideo je hlavní město Uruguaye. Leží na východním pobřeží Atlantského oceánu při severovýchodním okraji Río de la Plata, společného nálevkovitého ústí řek Uruguay a Paraná, asi 220 km východně od argentinské metropole Buenos Aires. Ve městě žije zhruba 1,4 milionu lidí, tedy 40 % obyvatelstva Uruguaye. Město je nejvýznamnějším námořním i turistickým přístavem, administrativním, hospodářským a kulturním centrem země. Bývá označováno za nejbezpečnější město celé Latinské Ameriky. Ve městě je také Mezinárodní letiště Carrasco což je nejdůležitější letiště celého Uruguaye.

蒙得维的亚(,)是乌拉圭首都兼蒙得维的亚省首府,位于拉普拉塔河下游,濒临南大西洋,面积为530平方公里,人口131万(2011年人口普查),相当全国人口的三分之一。它是乌拉圭全国政治、经济、交通和文化的中心,乌拉圭的最大海港,也是乌拉圭的海上门户。


Přírodní podmínky.

Povrch.

Subsaharská Afrika se rozkládá mezi subtropickými pásy obou polokoulí a protíná ji rovník. Břehy kontinentu jsou málo členité. Plocha ostrovů tvoří jen 2 % rozlohy. Výrazně se od sebe liší Nízká Afrika na africké litosférické desce od Vysoké Afriky na somálské desce s rifty sopečnou činností. Africké roviny mají zpravidla větší nadmořskou výšku. Nejvyšší místa se nachází při obvodu světadílu: Futa Džalon v Západní Africe, Dračí a Kapské hory na jihu. Nížiny zabírají menší plochy, úzké pásy podél pobřeží.

Podnebí.

Subsaharská Afrika je součástí nejteplejšího kontinentu světa, leží převážně v rovníkových a tropických šířkách. Kontinentální klima vnitřních regionů je zapříčiněno malou členitostí Afriky v kombinaci se studeným Kanárským a Benguelským proudem. Hlavní rozdíly podnebí jednotlivých regionů určuje množství srážek. Aridní oblast tvoří více než třetinu rozlohy Afriky, kde naprší méně než 200 mm za rok. Jedná se o poušť Sahara, Namibskou poušť, část polopouště Kalahari. Ostatní oblasti mají srážek více ale vyznačují se také dlouhými obdobími bez dešťů a trpí periodickými suchy. Tohle území zahrnuje zónu Sahelu, některé z oblastí jižní a východní Afriky. Nadbytek vláhy mají rovníkové oblasti. Klimatické podmínky a srážkový režim znemožňuje prakticky stabilní zemědělství.

Vodstvo.

Hydrografická síť v subsaharské Africe má nerovnoměrné rozložení. Mnoho regionů Subsaharské Afriky trpí nedostatkem vodních zdrojů, přestože se na tomto světadílu nachází jedny z největších řek a jezer světa. Nil je druhá nejdelší řeka světa a Kongo je druhý nejvodnatější veletok na Zemi. Viktoriino jezero je mezi jezery třetí rozlohou a Tanganika druhé podle hloubky. Africké vodstvo má rostoucí hospodářský význam pro zásobování vodou, pro zavlažování, rybolov, v energetice i dopravě.

Rostliny.

Rostliny v subsaharské Africe jsou velice pestré: velký počet endemitů a nemalé zásoby dřevin. Mezi divoce rostoucí rostliny v Subsaharské Africe patří palma olejná, kola, chlebovník, baobab, akácie a mnoho dalších. Téměř všechny lesní zdroje najdeme v tropické Africe především v Kongu, Nigérii, Angole, Tanzanii. Mnoho z těchto oblastí trpí přetěžbou.

Živočichové.

Subsaharská Afrika má velice bohatou faunu. Některé druhy ptáků, hlodavci a hmyz (hlavně kobylky) působí velké škody v zemědělství a zničí až 30 % úrody. Rozvoji živočišné výroby v centrálních částech brání výskyt mouchy tse–tse. Přenos nemocí hmyzem vytváří v mnoha regionech nebezpečnou situaci. Naopak mnohé velké tropické savce je nutno chránit. Fauna i flóra byla v koloniálním období velice narušena, proto se řada států pokouší o jejich obnovu a také ochranu prostřednictvím národních parků a rezervací, jež do jisté míry chrání zvířata před pytláky.

Obyvatelstvo.

Afrika je poměrně řídce obydlena. Na Sahaře žije méně než 1 % populace, v některých oblastech obyvatelstvo stále chybí. Nejhustěji jsou osídleny oázy v pouštích, úrodná údolí některých řek, mořská pobřeží, oblasti velkých jezer a některá vnitrozemská území s rozvinutým těžebním průmyslem.  Rozložení obyvatelstva podle zemí je velice nerovnoměrné. Nigérie má přes 140 mil. obyvatel a dalších pět států 30 – 80 mil. každý. Naopak šest subsaharských zemí nemá ani milion obyvatel. Většina obyvatel subsaharské Afriky žije na venkově. Urbanizace států je velice nízká, ale její tempo se stále zvyšuje. Nejnižší podíl městského obyvatelstva mají Etiopie, Malawi, Burundi, Uganda, Rwanda (6 %).  Na obyvatelstvo Subsaharské Afriky nelze použít „jeden pohled“. Je velice různorodé svým původem, etnickou příslušností, tradicemi osídlení, migrační mobilitou a sociálně ekonomickou strukturou.  Subsaharská Afrika má charakteristiku rychle rostoucí populací až na výjimky zemí postižené HIV/AIDS. Tempem přirozeného přírůstku převyšuje ostatní regiony, může se proto ještě stále hovořit o „demografické explozi“. Růst obyvatelstva je podmíněn vysokou natalitou. Z 10 zemí světa, kde porodnost v první polovině 90. let minulého století překročila 50‰ bylo 9 zemí ze Subsaharské Afriky (Malawi, Rwanda, Somálsko, Uganda, Angola, Pobřeží slonoviny, Guinea, Mali, Niger). I v roce 2006 se situace nezměnila. Z 9 zemí s natalitou nad 45 ‰ bylo 8 afrických. Úroveň mortality je také velice vysoká, její hodnota předčila hodnotu celosvětovou 1,6 krát. V subsaharské Africe umírá v průměru více jak desetina novorozenců. Nízká životní úroveň ovlivňuje vysokou úmrtnost dětí. V subsaharské Africe je naděje na dožití v průměru kolem 46 let. V tomto regionu jsou zvykem brzké manželství a početné rodiny. V některých zemích byla zavedena státní politika regulace porodnosti, ale neukázala se být příliš efektivní.  V minulosti měla na počet obyvatel kontinentu výrazný vliv migrace (vývoz otroků). Evropané zároveň zavlekli do Afriky nakažlivé choroby, kterých bylo na území jižně od Sahary doposud ušetřeno díky své izolaci. S kolonizací se zvýšil příliv Evropanů, většina z nich ale v 50. až 60. letech minulého století Afriku opustila.  Rasová a etnická struktura obyvatel je velice složitá. Na jih od Sahary se mluví jazyky především konžsko-kordofánské a nilosaharské jazykové rodiny. I evropské jazyky jsou rozšířeny téměř v každé zemi a slouží většinou jako jazyky úřední, někdy ve speciálních formách následkem kontaktu s africkými jazyky (afrikánština, kreolské jazyky).

Náboženství.

Obyvatelé subsaharské Afriky jsou věřící tradičních rodových kultur, muslimové, křesťané i hinduisté. Náboženská nesourodost je často důvodem mnoha národnostně náboženských rozporů: např. mezi křesťany v jižním Súdánu a arabskými muslimy na severu Súdánu, mezi křesťany a muslimy v Čadu, mezi muslimy v Eritreji a křesťany (Amhary) v Etiopii. Etnické rozdíly bývají často důvodem požadavků nezávislosti. Mnozí Afričané jsou více vázáni na svou etnickou skupinu než samotný stát.

Etnika.

V Africe se vyčleňuje až 3500 etnik: Amharové (15 mil.) a Oromové (20–30 mil.) v Etiopii, Tigrejci v Etiopii a Eritreji, Hausové (20–25 mil) v severozápadní Nigérii a jihozápadním Nigeru, Fulbové (20mil.) kočovníci po západní Africe, Ibové (20 mil.) v jihovýchodní Nigérii, Kongové (3 mil.) na březích dolního toku Konga, muslimští Svahilci (méně než 1 mil.) ale jejich jazykem mluví více jak 30 mil. lidí ve východní Africe, Gandové (3 mil.) hlavně v Ugandě, Kikujové (7 mil.) převážně v Keni, Šonové (8 mil.) údajně potomci budovatelů Velkého Zimbabwe, kočovní Pygmejové (1/4 mil.) v lesních oblastech Centrální Afriky, Hutuové (12 mil.) a Tutsiové (2 mil.) ve Rwandě a Burundi (opakované války mezi etniky), Křováci (60 000) nejstarší obyvatelé, Zulové (10 mil.) v Jižní Africe, Xhosové (7 mil.) v čele apartheidu, Khoikhoiové neboli Hotentoti v JAR a Namibii byli zdecimováni během krvavých válek, Afrikánci neboli Búrové (3 mil.) pochází většinou z Nizozemska.

Onemocnění.

Na onemocnění AIDS zemřelo v roce 2005 na Zemi přes 3 mil. lidí, z toho 2,4 mil. v subsaharské Africe. Nejhůře postiženými státy v subsaharské Africe jsou Botswana a Svazijsko, kde je nakaženo téměř 40% obyvatelstva (2003), průměrná pravděpodobnost na dožití současných novorozenců v těchto zemích dosahuje 33 let. Mezi země s velkým podílem nemocných patří také Lesotho, Zimbabwe, Jižní Afrika, Namibie. Lékařská ani vzdělávací „infrastruktura“ dá se říci, že neexistuje. Všeobecná informovanost a úroveň hygieny je velice nízká a cena lékařů poměrně vysoká. Šíření onemocnění je podporováno také polygamními svazky.

Hospodářství.

Ekonomika.

Subsaharská Afrika je nejchudší region na světě a má nejméně rozvinutých zemí, je ekonomicky zaostalá a nerozvinutá. Má velice jednoduché hospodářské struktury, proto je vysoce závislá na světovém trhu. Exportní odvětví tvoří ve většině zemí hlavní článek hospodářství. Od začátku minulého století se využívání zdrojů v subsaharské Africe značně rozšířilo. Vyspělé země odebírají z Afriky diamanty, zlato, fosfáty, kobalt, měď. Také zahraniční kapitál hraje značnou roli, dominují investice francouzské a britské ale v poslední době roste i podíl investic USA, Německa, Japonska a to hlavně do těžby ropy. Hlavní investice směřují převážně do JAR, Konga, Nigérie, Gabonu, Keni, Pobřeží slonoviny. Subsaharská Afrika má také mnoho půjček a úvěrů na financování různých ekonomických a sociálních projektů, proto jsou mnohé země silně zadluženy. Téměř polovina hrubého domácího produktu subsaharské Afriky připadá na Jihoafrickou republiku a Nigérii.

Zemědělství.

Zemědělství tvoří základ ekonomiky subsaharské Afriky. Pracuje v něm 2/3 ekonomicky aktivního obyvatelstva, v některých zemích až 90 %. Subsaharská Afrika je světovým dodavatelem produktů tropického zemědělství: kakaové boby, jádra kokosových ořechů a sisalu, kávy a palmového oleje, čaje, arašídů, arašídového oleje. Obilí a živočišné produkty se musí stále dovážet. Na tomto kontinentu je nízká úroveň hospodaření, mechanizace a chemizace je velice nízká.  Živočišná výroba má mimořádně nízkou produkci. Převažují nomádské, polokočovné a pastevní chovy, stájové chovy se vyskytují jen zřídka. V savanách se chovají přežvýkavé zebry, v polopouštích a na pouštích ovce a kozy. Nejvýznamnějším dodavatelem vlny je JAR. Pro chov velbloudů je význačné Somálsko. Hlavní produkcí živočišné výroby je vlna a kůže.

Průmysl.

Afrika je nejméně rozvinutý světadíl Země. Téměř polovinu průmyslové výroby tvoří těžební odvětví. Subsaharská Afrika má významné postavení v těžbě některých nerostů: diamanty, platina, zlato, mangan, kobalt, vanad, chromit. Těžba nerostů se rozvíjí hlavně díky vysoké kvalitě přírodních zdrojů. Polovina její produkce připadá na JAR a Nigérii. Přes polovinu těžebního průmyslu představuje ropa, dále zlato, diamanty, uhlí, měď, plyn, fosfority. Poměrně rychle se rozvíjí těžba železných rud (JAR a Zimbabwe). Uhelný průmysl (s výjimkou JAR) a produkce zemního plynu není příliš velká. Zpracovatelský průmysl je kromě JAR také poměrně slabý. Dvě třetiny zpracovatelského průmyslu připadají na spotřební průmysl: hlavně textilní (bavlnářství), potravinářství. Výrobky těžkého průmyslu se převážně v subsaharské Africe musí dovážet, hutnictví železa není příliš rozšířeno. Strojírenství je rozvinuto nejvíce v JAR: výroba dopravních a těžebních zařízení a vojenská technika.

Nerostné bohatství.

Subsaharská Afrika má významné postavení v zásobách a to především: platiny, diamantů, zlata, manganu, chromitů, fosforitů, bauxitů, mědi. Mezi energetickými zdroji v Subsaharské Africe dominuje především ropa. Uhelné bohatství je omezené s výjimkou JAR. Rozsahem největší surovinové zdroje má JAR: rudy železa, manganu, chromu, uranu, vzácných a neželezných kovů, diamantů, azbestu. Centrální Afrika vyniká v zásobách rud neželezných kovů, manganu, kobaltu, diamantů. Západní Afrika je významný světový dodavatel železné rudy, bauxitů a ropy. Ve Východní Africe je nerostné bohatství nejméně prozkoumáno (jen měď v Zambii).

Doprava.

Doprava v subsaharské Africe má velice nízkou úroveň. Vyšší úrovní vyniká jen JAR, Zimbabwe. V době získání nezávislosti měla dopravní síť málo početné a vzájemně izolované linie spojující přístavy a základny těžby ve vnitrozemí. V poslední době státy věnují většinu státních investic do budování dopravní infrastruktury. Rychleji se rozvíjí automobilová a potrubní doprava ale hlavní část nákladů se přepravuje po železnici. Železnice mají nízkou technickou úroveň a malou kapacitu. Čtrnáct Afrických zemí dosud železnici nemá. Také transkontinentální železnice v subsaharské Africe chybí. Délka automobilových tras je necelých 2 mil. km, kvalitnější povrch je jen na 300 000 km. Zhruba 1/2 cest a 1/3 aut připadá na JAR. V poslední době se situace lepší, vzniká dálková transafrická silnice Lagos–Mombasa. Potrubní doprava je v subsaharské Africe rozvinuta nejvíce v Nigérii. Význam letecké dopravy vzrostl po druhé světové válce. V Africe je přes 1500 letišť různé kvality. Námořní doprava mezi Afrikou a ostatními světadíly se uskutečňuje prostřednictvím zahraničních společností. Největší námořní loďstvo má Libérie, jde o zahraniční lodě využívající „levné vlajky“ vyhýbající se placení daní ve svých zemích. Nejvyšší obrat námořních přístavů mají země vyvážející ropu, exportéři železné rudy a JAR. Nejvýznamnější přístavy: Dakar, Lagos, Kapské Město, Durban.

Subsaharská Afrika zahrnuje území kontinentu bez severní Afriky, která je považovaná za součást arabského světa.Někdy se užívá také pojem tropická Afrika, ten ovšem nezahrnuje území Jihoafrické republiky. Dříve se pro tuto oblast používal pojem Súdán.

撒哈拉以南非洲(英语:Sub-Saharan Africa),指撒哈拉沙漠以南的非洲地区,又称亚撒哈拉地区、下撒哈拉、漠南非洲,也有称黑非洲(英语:Negro Africa)。政治上,包括了所有或部分领土位于撒哈拉沙漠以南的国家(苏丹除外,尽管其位于撒哈拉沙漠的东缘)。与这一概念相对应的是北部非洲,其通常被认为是阿拉伯世界的一部分。索马里、吉布提、科摩罗和毛里塔尼亚地理上属于撒哈拉以南非洲,但也是阿拉伯世界的一部分。


Historie.

Město bylo založeno v roce 1586 jako pevnost proti nájezdům Tatarů. V roce 1688 se stala městem, roku 1851 se stala sídlem gubernie. V druhé polovině 19. století byla v Samaře zprovozněna železnice, což odstartovalo prudký růst (mezi lety 1866 a 1897 o 30 000 lidí). V ruské občanské válce, která vypukla krátce po bolševické revoluci, byla Samara centrem protibolševických sil. V červnu 1918 dobyli město z rukou bolševiků českoslovenští legionáři a na Samarském mostě získali další legionářský obrněný vlak, populární "Orlík". Od roku 1935 nesla Samara název Kujbyšev po sovětském politikovi Valerianu Kujbyševovi. Za Velké vlastenecké války sem byly přestěhovány některé úřady z Moskvy z obav z postupu německých vojsk a dobytí hlavního města.  Od roku 2013 stojí ve městě socha Švejka, postavy z literárního díla Jaroslava Haška nazvaného "Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války".

Průmysl.

Průmyslový význam Samary je velký. Je zde mj. konstrukční kancelář a výrobní závod CSKB-Progress, který v 50. a 60. létech 20. století vyráběl sovětské mezikontinentální balistické rakety první generace R-7 a R-7A; dnes je výrobcem nosných raket typů Sojuz a Molnija. Proto byla Samara za dob studené války pro cizince uzavřeným městem, aby byla chráněna před případnými špióny. Dalším velmi významným odvětvím je automobilový průmysl; v nedalekém Togliatti sídlí závod AVTO-VAZ, jinými názvy také Žiguli nebo Lada, který se snaží dostat ze špatné hospodářské situace, která závod sužuje už od pádu SSSR. Potom jsou v Samaře také strojírenské závody (Alcoa) a chemické závody nedávno zkrachovalého Jukosu.

Doprava.

Samara disponuje mezinárodním letištěm Kurumoč a říčním přístavem na Volze. Zároveň je železničním uzlem a sídlem Kujbyševské dráhy, jedné z regionálních organizací RŽD. Příměstskou dopravu (např. spojení s městem Togliatti) zajišťuje dceřiná společnost "Samaratransprigorod". Zdejší nádraží bylo roku 2001 přestavěno a vznikla zde prosklená nádražní hala, s výškou 100 m jedna z nejvyšších v Evropě.  Městská hromadná doprava zahrnuje maršrutky, autobusy, trolejbusy, tramvaje (viz článek) a od roku 1987 také jednu linku metra.

Kultura.

Samara je v Rusku známá také svým divadlem a operou. Divadlo Maxima Gorkého se objevuje téměř na všech samarských pohlednicích. Samarská opera se nachází na hlavním samarském náměstí – nám. Kujbyševa, je postavena v socialisticko-realistickém slohu. Za Velké vlastenecké války sem bylo z obležené Moskvy přestěhováno Velké divadlo. V roce 1942 zde poprvé zazněly tóny 7. symfonie D. Šostakoviče (který zde za druhé světové války pobýval), věnované Leningradu. V Samaře je velké množství zajímavých památek.  S městem je spojena i postava Jaroslava Haška. Na domě v Kujbyševově ulici, kde bydlel až do dobytí města legionáři (Hašek bojoval na straně rudých) má spisovatel pamětní desku, nedaleko na křižovatce s Někrasovskou ulicí stojí socha Švejka se psem a pivním soudkem.  Ze Samary pochází i ruská drum 'n' bassová dvojice Stim axel.

Náboženství.

Převládajícím náboženstvím v Samaře je pravoslavné křesťanství. V posledních letech se po celém městě staví velké množství pravoslavných kostelů. Mezi nejhezčí patří chrám sv. Jiří, postavený v roce 2000. V Samaře však najdeme i chrámy luteránské, protestantské, katolické, nebo baptistické. Samaře nechybí ani rozlehlá synagoga, která v roce 2008 oslaví svoje sté narozeniny.  Díky těsnému sousedství s Tatarstánem je zde zastoupen i islám. V roce 1999 byla slavnostně otevřena relativně velká samarská mešita (s 60 m vysokým minaretem), rozlohou 1200 m2. Pojme až 1000 věřících.

Samara (rusky "Самара"), v letech 1935 až 1991 Kujbyšev ("Ку́йбышев"), je město v evropské části Ruské federace na levém břehu řeky Volhy. Žije zde obyvatel, je tak šestým největším městem Ruska. Je správním střediskem Samarské oblasti. V Samaře se nacházejí důležité strojírenské podniky a v sovětském období byla ze strategických důvodů uzavřeným městem.

萨马拉(,俄语拉丁字母拼写:Samara),1935—1991年称为古比雪夫(),是俄罗斯萨马拉州首府、伏尔加河上的港口。萨马拉建于1586年,1935年为纪念苏联领导人瓦列里安·古比雪夫,改名为“古比雪夫”,至1991年改回原名。1941年至1943年之间是苏联的战时陪都 ;2018年人口达1,163,399人,成为俄罗斯第九大城市。


Historie jachtingu.

Plavba na plachetní lodi je pravěký vynález, po tisíciletí používaný jako způsob vodní dopravy. Předpokládá se, že soutěžení plachetních lodi začalo v Nizozemí někdy v 17. století, odkud brzy postoupilo do Anglie, kde se začaly objevovat první na zakázku zhotovené závodní „jachty“. V roce 1851, vyzval americký jachetní klub v New Yorku své členy k prvnímu souboji a to vedlo k založení slavné tradice Amerického poháru, nejstarší dodnes existující sportovní soutěže na světě. První regatu vyhrál domácí klub, který slavnou trofej ubránil až do roku 1983, kdy ji získala posádka lodi Australia II. Postupem času se závody jachet, a to nejenom na moři, vyvíjely spolu se zdokonalováním výcviku posádek.

Dělení lodí.

Rozdělením lodí do jednotlivých kategorií a přesným určením tvaru a velikosti malých závodních člunů s jedním stěžněm vznikl druh vodního plachetního sportu, kterému se dnes v Česku říká okruhový jachting. Provozuje se vesměs na chráněných vodách s jedno- až tříčlennou posádkou. Dnes jsou jachtařské závody malých plachetnic nejrůznějších kategorií dostupným sportem pro nejširší veřejnost, pro děti i mládež. Závodění na plachetnicích je běžné ve všech zemích světa, kde se nacházejí vhodné vodní plochy s dobrými větrnými podmínkami. Většina závodů probíhá mezi loďmi jednoho typu. Okruhový jachting, který se mnohde provádí na jezerech a řekách je i sportem letních olympijských her. Některé malé loďky mají jedinou trojúhelníkovou plachtu, ale většina má dvě a obvykle nese i třetí (spinakr). Kategorie malých plachetnic obsahuje jak nejpomalejší typy pro výcvik začínajících posádek, tak i rychlé lodě jakou je např. australský 18 stop dlouhý člun dosahující rychlosti až 40 km za hodinu i v relativně slabém větru.  Vyvíjejí se i velké námořní kajutové plachetnice, které závodí především na moři a na těch největších se uplatňují nejnovější poznatky v konstrukci lodí. Vítězství ve velkých transatlantických závodech je prestižní událostí prezentace jednotlivých států a sponzorských firem. Existují nejrůznější druhy závodů (regat) od soutěží osamělých mořeplavců, etapové závody mnohočetných posádek, až po nepřerušované plavby z jednoho přístavu do jiného často ležícího na jiném kontinentu.  Plavby na plachetnicích se stala díky využívání nejmodernější navigační a komunikační techniky bezpečnou a dosáhla obrovského rozšíření. Mnoho firem vyrábí sériově moderní trupy a stavba sportovních plachetnic se stala bouřlivě se rozvíjejícím druhem průmyslu.

Sport i životní styl.

Jachting je nejenom sportem, ale i životním stylem, kdy najdete po celém světě tisíce lodí a posádek, které tráví dlouhé měsíce a roky na moři. Přeplavba Atlantiku je dnes relativně běžnou záležitostí a ročně ji absolvují stovky malých lodí. Čeští jachtaři se pak často plaví v Chorvatských vodách Jadranu. Jachting je také druh turistiky nebo rekreace a v některých námořních zemích způsob výcviku budoucích námořníků, lodních důstojníků i kapitánů vojenského i obchodního loďstva.

Jachting je sport provozovaný na plachetních lodích hnaných silou větru. Jedná se především o plutí na vodě. Pro nedostatek lepšího názvosloví se hovoří i o jachtingu na zamrzlé vodě – ledním jachtingu. V poslední době se používá přeneseného názvu jachting také pro jiné povrchy jako je písek, popř. pevná zem. Provoz motorových člunů a jachet se nazývá vodní motorismus.

帆船运动(英语:Sailing、Yachting)为户外水上运动之一,主要活动地点为海上,帆船运动员借由自然风力作用于船帆,驾驶帆船或帆艇向前移动,是以技巧为主,体能为辅的一种运动。


Název.

Termín „teleportace“ (řecky "tele" = vzdálenost, latinsky "portare" = nést) zavedl v roce 1931 publicista Charles Fort (1874–1932), který shromažďoval a později v souborech publikoval mimo jiných zpráv o podivných jevech i zprávy o „poletování“ kamenů a o metapsychologií popisovaném protunelování se kamenů hmotnou překážkou. Dnes se o v 19. století údajně pozorovaných tzv. aportech nejrůznějších objektů (nejčastěji kamenů), ale i živých zvířat, hovoří v populární literatuře jako o teleportaci.

Skutečná teleportace.

V roce 1993 popsala skupina vědců vedená Charlesem Bennettem kvantovou teleportaci, pomocí níž je možné přenést úplnou informaci o částici. Při teleportaci částice A do částice C je třeba použít další částici B, která je kvantově provázána s částicí C. Při kontaktu částic A a B se informace z A přenese do B, a díky provázání zároveň také do částice C. Ta se stává identickou s částicí A, jejíž informace byla během teleportování zničena. První experiment s kvantovou teleportací proběhl roku 1997 na univerzitě v Innsbrucku, kde byly teleportovány fotony ultrafialového světla. V roce 2004 byly poprvé kvantově teleportovány atomy.  V roce 2002 byl teleportován laserový paprsek.  Jiná metoda teleportace byla navržena v roce 2007, nevyžaduje kvantové provázání, ale využívá Boseho-Einsteinův kondenzát (BEC), ve kterém jsou částice na nejnižší energetické hladině a mají stejný kvantový stav. Na BEC se pustí teleportovaná hmota, jejíž částice také dosáhnou nejnižší energetické hladiny a nadbytečnou energii vyzáří jako světelný paprsek, obsahující veškerou informaci o teleportovaných částicích. Tento paprsek pak při kontaktu s jiným BEC vytvoří původní teleportovanou hmotu.  V roce 2012 čínští vědci teleportovali informace o vlastnostech shluku asi 100 milionů atomů rubidia o velikosti 1 mm na vzdálenost 150 metrů. V témže roce byly teleportovány fotony na do té doby rekordní vzdálenost 143 km mezi ostrovy La Palma a Tenerife.  Teleportace makroskopických předmětů je prozatím záležitostí science fiction.

Problém kontinuity existence.

Zejména při hypotetické teleportaci živých objektů můžeme narazit na filozofický problém kontinuity existence. V případě přenosu pouze informací o pozici a stavu jednotlivých částic osoba ve výchozím místě de facto zemře a v cílové stanici je sestavena už jen její, byť identická, kopie. Zajímavý paradox je pak to, že ani okolí, ani samotná kopie osoby není za tohoto stavu schopna přerušení kontinuity existence zaregistrovat. Paradox kontinuity vede k paradoxu identity.

Teleporty v science fiction.

Snad nejstarší příběh o teleportu ve sci-fi byl vydán roku 1877. David Page Mitchellův příběh „The Man Without A Body“ vypráví o vědci, který dokázal rozložit kočku na atomy, ty pak přenést po telegrafním drátě a zase je složit. Když ovšem vědec následně aplikoval postup na sebe sama, po přenosu hlavy se vybila baterie.  Známější je povídka Moucha z roku 1957, která byla zfilmována 1958 a podruhé roku 1986.  První filmový seriál, kde se teleport objevil, byl "Star Trek" (viz Transportér (Star Trek)). Producenti filmu ho vymysleli, aby ušetřili náklady a nemuseli vytvářet v trikových studiích drahé scény s přistávacími moduly. Díky jeho velmi častému používání se teleport stal částečně symbolem tohoto seriálu a mnohá další vizuální díla se nechala inspirovat efektem pro teleportaci ve Star Treku použitým.  Další seriál, kde se objevil teleport, je Hvězdná brána. Tam se teleportu říká transportní kruhy. Takových technologií transportujících rozložená tělesa v nulovém čase je více. Nejvíce se ale teleportu podobá asgardské transportní zařízení.

Počítačové hry.

Teleport se objevuje v řadě počítačových her a je již standardní součástí FPS her:

Teleportace je metoda nepřímého přemisťování objektů, při kterém je místo samotného předmětu přenášena informace o něm a podle ní je pak na místě určení stejný předmět vytvořen. Teleport je zařízení sloužící k takovémuto přenosu.

瞬间移动(英语:Teleportation)指的是将物体传送到不同的空间、或者自己本身在一瞬移到他处的现象与能力。瞬移经常出现在科幻作品当中,这一类作品经常将此种能力设定为有如非连续性空间跳跃般的状态,和极度的高速移动是不同的现象。以目前的科学而言,只有量子隐形传态技术能够达成瞬间传递量子态讯息至不同位置。