Užití GI v praxi.

Redukční diety.

Při redukčních dietách se doporučuje jíst potraviny s nízkým a středním GI, protože tyto potraviny díky vyššímu obsahu vlákniny vydrží déle v žaludku a navozují pocit sytosti. Pro redukční diety má GI význam, aby člověk neměl hlad, nemusel jíst více potravy a tím nesnědl nadměrné množství nežádoucích kalorií.

Diabetes.

Obecně pro diabetiky jsou vhodné potraviny s co nejmenším GI, protože ovlivňují glykemickou křivku méně než potraviny s vysokým GI, což pozitivně ovlivňuje průběh glykémie. Není vhodné jíst potraviny s vysokým GI samotné. Například samotný bílý rohlík má velmi vysoký GI, avšak po namazání pomazánky, s plátkem sýru nebo šunky se GI razantně sníží. Je to způsobeno tím, že šunka a sýr obsahují tuky, které „brzdí“ rychlost trávení (na druhou stranu zvyšují celkovou energetickou hodnotu potraviny). Vhodnou potravinou může být také ovoce s vysokým obsahem vlákniny (ne však džusy). Velmi nevhodné jsou např. moučné dezerty a cukrářské výrobky, které se skládají především z mouky, cukru a tuku. Tráví se velmi rychle a způsobují nežádoucí projevy glykémie. Potraviny s vysokým GI jsou pro diabetiky vhodné pouze při akutní hypoglykémii.  Diabetici II.typu léčení dietou by měli jíst pouze potraviny s nízkým GI, protože jejich slinivka sice produkuje dostatek inzulínu, ale buňky těla jsou k němu rezistentní a metabolismem vzniklou glukózu nespotřebují. To vede k vzestupu postprandiální glykémie. Diabetici I.typu nejsou omezeni výběrem potravin podle hodnoty GI. Pouze by měli znát přibližnou hodnotu GI všech potravin, aby mohli adekvátně zvýšit nebo snížit časový interval mezi podáním inzulínu a snědením potraviny s daným GI. Např. diabetik I.typu ví, že bude jíst sladké koláče. Dá si proto dávku inzulínu dvojnásobně delší dobu před jídlem, aby bylo maximum účinku inzulínu právě v době jezení koláčů. U diabetiků má význam znalosti GI v předcházení postprandiální hyperglykémie.

Glykemický index (zkratka GI) je bezrozměrná veličina, která udává rychlost využití glukózy tělem z určité potraviny. Exaktně je GI definován jako plocha pod křivkou glykémií během dvou hodin po požití dané potraviny, vyjádřená jako procento plochy pod křivkou po požití stejného množství sacharidů ve formě čisté glukózy. Vychází se z toho, že glukóza má glykemický index roven 100. Například celozrnný chléb má GI = 65, tudíž glukóza obsažená v celozrnném chlebu je tělem využita za cca 2krát delší dobu než glukóza v čistém stavu. Glykemický index ovlivňuje mnoho faktorů, jako je obsah vlákniny, postup přípravy, délka vaření dané potraviny apod. Hodnotu GI potraviny nelze brát jako jediný faktor ovlivňující reakci glykémie. Protože rychlost vstřebávání glukózy do krve také ovlivňuje celkové množství tráveniny v žaludku (čím více potravy žaludek dostane, tím rychleji se tělo snaží potravu ze žaludku dostat pryč ⇒ trávení i vzestup glykémie je tudíž rychlejší). Pro praxi to znamená to, že z potravin s nižším GI dovede tělo lépe získat a využít glukózu, kterou tyto potraviny obsahují. Také potraviny s nízkým GI nezatěžují organismus velkými výkyvy hladiny glykémie, které mohou přispívat ke vzniku diabetu II.typu. Ač je někdy glykemický index užíván jako indikátor míry uvolňování inzulínu do krve, některé potraviny s nízkým glykemickým indexem uvolňují mnoho inzulínu; pro tento účel je lépe vzít v úvahu inzulinový index. Index byl vytvořen Dr. Davidem J. Jenkinsem a jeho kolegy v roce 1981 na Torontské univerzitě.

升糖指数(Glycemic index,简称GI),又译糖生成指数,用于衡量糖类对血糖量的影响。在消化过程中迅速分解并且将葡萄糖迅速释放到循环系统的糖类具有高升糖指数。反之,在消化过程中缓慢分解并且将葡萄糖逐渐释放到循环系统的糖类具有低升糖指数。低升糖指数食品有益于大多数人的健康。升糖指数的概念是由多伦多大学的大卫·詹金斯教授(David J. Jenkins)和同事于1980年-1981年在研究最适合糖尿病人的饮食时发展起来的。


Historie.

V roce 1492 se na ostrově vylodila výprava Kryštofa Kolumba, která zde založila první evropskou kolonii na americkém kontinentě nazvanou "Santo Domingo". Původní indiánské obyvatelstvo bylo zotročeno a posléze úplně vyhlazeno. Jako náhradní pracovní síla byli na ostrov dovezeni afričtí otroci. V roce 1667 ovládli západní část ostrova francouzští korzáři.  Pod vlivem Velké francouzské revoluce došlo na území dnešního státu Haiti roku 1791 k haitské revoluci, masivnímu povstání černých otroků, kteří roku 1801 vyhlásili první svobodný černošský stát na západní polokouli. Francouzskému vojsku se sice nejprve podařilo toto povstání vedené Toussaintem Louverturem potlačit, avšak odboj proti napoleonským vojskům pokračoval dál. Jean-Jacques Dessalines kolonizátory vyhranou bitvou u Vertières v roce 1803 definitivně donutil k odchodu. Dne 1. ledna 1804 pak Dessalines prohlásil Haiti první nezávislou černošskou zemí mimo Afriku.

Geografie.

Hispaniola je s rozlohou 76 480 km2 druhý největší ostrov v Karibiku, 7. v Americe a 22. největší na světě. Co do lidnatosti (asi 20 milionů obyvatel) je v Americe první a na světě kolem 10. místa. Ostrov je horizontálně i vertikálně velmi členitý. Prochází jím několik paralelních horských hřebenů (zhruba západovýchodního směru, nejvyšší z nich je Cordillera Central), mezi nimiž jsou hluboká riftová údolí. Nejvyšší bod, Pico Duarte (3 087 m), je zároveň nejvyšší horou celých Antil, a nejnižší bod, hladina jezera Enriquillo, leží 39 m pod úrovní moře - jedná se o nejhlubší proláklinu na jakémkoli ostrově na světě. Klima je tropické a vlhké, s častými hurikány, které zejména na Haiti způsobují kvůli odlesnění velké ztráty na životech. Oblast je také seismicky aktivní, což znamená vysoké riziko zemětřesení.

Hispaniola (ze španělského "La Española" („španělská“), v koloniálním období též španělsky Santo Domingo, francouzsky Saint-Domingue či anglicky San Domingo), je druhý největší ostrov v Karibském moři, který spolu s ostrovy Kuba, Portoriko a Jamajka tvoří souostroví Velké Antily. Hispaniola byla první evropskou kolonií v Novém světě, založenou Kryštofem Kolumbem na jeho plavbách v letech 1492 a 1493. Dnes se zde nacházejí dva samostatné státy: Haiti na západě a Dominikánská republika na východě.

伊斯帕尼奥拉岛(;;),或译西班牙岛,泰诺人称为海地岛(;意为「群山之地」),是加勒比海地区第二大岛,面积76,480平方公里,仅次于古巴;位处古巴东南方,波多黎各的西边,2014年人口两千一百万,为世界岛屿人口第十一大岛。东西两侧分别为讲西班牙语的多米尼加及讲海地克里奥尔语的海地共和国,两国的文化和种族差异相当大,经济与发展水准也有明显的差距。


Seznam klubů v nejvyšších fotbalových soutěžích zemí CONCACAF

中北美洲及加勒比海地區足球俱樂部列表

Americké Panenské ostrovy.

"Sezóna 2006/2007:"  St. Croix Soccer League: St. Thomas Soccer League:

Anguilla.

"Sezóna 2005/2006:"

Antigua a Barbuda.

"Sezóna 2006/2007:"

Aruba.

"Sezóna 2006/2007:"

Bahamy.

"Sezóna 2007:"  Abaco Football League Grand Bahama Football League New Providence Football League "pozn.: Bahamská fotbalová asociace pořádá tři fotbalové ligy, které jsou na stejné úrovni a každý rok pořádá tzv. Finále bahamského národního šampionátu, ve kterém o celkový titul soupeří vítězové každé ligy."

Barbados.

"Sezóna 2007:"

Belize.

"Sezóna 2006/2007:"

Bermudy.

"Sezóna 2006/2007:"

Britské Panenské ostrovy.

"Sezóna 2006:"  The Earl Wilson Memorial League: "Sezóna 2005:"  Tortola League: pozn.: "Kvůli rekonstrukci jediného fotbalového stadionu na ostrově Tortola byla Tortola League v sezóně 2005 přerušena a nedohrána a v roce 2006 se neuskutečnila. Proto tým Wolves hrál v sezóně 2006 The Earl Wilson Memorial League."

Dominika.

"Sezóna 2006-2007:"

Dominikánská republika.

"Sezóna 2005-2006:"

Francouzská Guyana.

"Sezóna 2006-2007:"

Grenada.

"Sezóna 2006:"

Guadeloupe.

"Sezóna 2006:"

Guatemala.

"Sezóna 2006-2007:"

Guyana.

pozn.: "V Guyaně neexistuje žádná národní liga a fotbal se hraje na regionální úrovni. V sezóně 2000/2001 byla odehrána poslední národní liga."  "Sezóna 2006:"  Bartica Football Association Banks Milk Stout Division One Berbice Football Association Banks Milk Stout League East Bank Football Union Splashmin's Senior Football League East Coast Demerara League EPFA Banks DIH Milk Stout League Georgetown Football League Upper Demerara Super League

Haiti.

"Sezóna 2006-2007:"

Honduras.

"Sezóna 2006-2007:"

Jamajka.

"Sezóna 2006-2007:"

Kajmanské ostrovy.

"Sezóna 2006-2007:"  Eastern Zone: Western Zone:

Kanada.

"Sezóna 2006:"  National Division: International Division:

Kostarika.

"Sezóna 2006-2007:"

Kuba.

"Sezóna 2006-2007:"

Martinik.

"Sezóna 2006-2007:"

Mexiko.

"Sezóna 2006-2007:"

Montserrat.

"Sezóna 2003-2004:"  pozn.: "O této soutěži neexistují žádná jiná novější data."

Nikaragua.

"Sezóna 2006-2007:"

Nizozemské Antily.

pozn.: "Vítězové obou lig hrají zápas o konečné prvenství."  "Sezóna 2006-2007:"  Bonaire League Curaçao League

Panama.

"Sezóna 2006:"

Portoriko.

"Sezóna 2006-2007:"

Saint-Martin.

"Sezóna 2004-2005:" Saint-Martin Première Division  "Sezóna 2005-2006:" Saint-Barthélemy League

Salvador.

"Sezóna 2006-2007:"

Sint Maarten.

"Sezóna 2005-2006:"  pozn.: "V seznamu jsou uvedeny pouze první tři týmy, podle RSSSF."

Surinam.

"Sezóna 2006-2007:"

Svatá Lucie.

"Sezóna 2006-2007:"

Svatý Kryštof a Nevis.

"Sezóna 2006-2007:"

Svatý Vincenc a Grenadiny.

"Sezóna 2006-2007:"

Trinidad a Tobago.

"Sezóna 2006:"

Turks a Caicos.

"Sezóna 2006-2007:"

USA.

"Sezóna 2007:"

Toto je seznam klubů, které hrají v nejvyšších fotbalových soutěžích zemí, které patří ke CONCACAF. Patří sem tedy všechny státy ze Severní a Střední Ameriky a z karibské oblasti, dále sem také patří Guyana, Surinam a Francouzská Guyana z Jižní Ameriky. Členy CONCACAF (ale ne členy FIFA) jsou i francouzské zaoceánské departmenty jako jsou Guadeloupe, Martinik a již zmiňovaná Francouzská Guyana, a také Saint-Martin a Sint Maarten (francouzská a nizozemská část ostrova Saint Martin). Naopak do CONCACAF nepatří ostrov Grónsko (který politicky patří Dánsku, ale zeměpisně k Severní Americe) a francouzské území u kanadského ostrova Newfoundland, Saint Pierre a Miquelon, které nejsou členy ani žádné jiné fotbalové federace.

本条目的列表连结中北美洲及加勒比海足球协会(CONCACAF)所属成员国的最高级别足球联赛的足球会,列表按所属国家的英文名称顺序排列。中北美洲及加勒比海足球协会是负责管理北美洲、中美洲及加勒比海地区有关足球的事务,但当中加勒比海地区有一部分的境外领至今未有加入CONCACAF,包括圣皮埃尔和密克隆群岛及格陵兰。


Politologická teorie a pohled na praxi.

V současnosti je v politologické teorii tento termín definován jako typ demokracie, který vzniká rozlišením dle výkonu vlády lidu a je typický tím, že lid vykonává svou moc bez zástupců.  V teoretickém pojetí politologů (a dříve politických filosofů) tento pojem v klasickém období popisoval státní zřízení antické polis jako byly především starověké Athény. V tomto klasickém teoretickém pojetí jde o protipól zastupitelské demokracie. V moderním pojetí termínu je zahrnut celý soubor „přímých doplňků“ k zastupitelské demokracii, kterými je volič vtažen do procesu politického spolurozhodování. Popsání typů demokracie a jejich fungování se věnovala řada myslitelů politické teorie – například Jean-Jacques Rousseau (viz Rousseauovo pojetí přímé demokracie), John Stuart Mill, John Locke, Alexis de Tocqueville, Josef Alois Schumpeter, Hannah Arendtová, Cornelius Castoriadis či Benjamin Constant) – ale i současní politologové jako např. Vít Hloušek, Wilfried Marxer, Zoltán Tibor Pállinger či Helge Batt a řada dalších (viz "Literatura").  Wilfried Marxer například poukázal na skutečnost, že ryzí přímá demokracie tak, jak vznikla ve starověkých Athénách, je realizovatelná jen ve státě s relativně malým počtem obyvatel. Marxer ve spolupráci s Pállingerem dále vysledovali funkcionální deficit zastupitelské demokracie (pasivita občanů, lobby zájmových skupin), a vyřkli tezi, že ho lze odstranit přijetím prvků přímé demokracie (jako referendum, přímá volba) při zachování existence zastupitelské demokracie. Stejného názoru je i Helge Batt.  Wolf Linder, který se zabýval prvky přímé demokracie na modelu švýcarské polopřímé demokracie, stanovil její tři efekty, a to za prvé začlenění témat, které vycházejí z požadavků lidu, do politické diskuse, za druhé mohou lidové iniciativy zrychlovat politický rozhodovací proces a za třetí funguje jako efektivní vyjádření nespokojenosti se současným politickým stavem.  Andreas Gross o přímé demokracii ve švýcarské praxi píše, že její přednosti jsou nepopiratelné – vzdálenost mezi občany a politickou třídou je podstatně menší než jinde, identifikace a spokojenost občanů se státem větší, zastupitelská demokracie je reprezentativnější, politické systémy jsou otevřenější, návrhům zespodu a zvenku přístupnější, politická kultura je komunikativnější, není možné nařizovat, zato ale naslouchat, diskutovat a přesvědčovat, různorodá společnost se dá lépe integrovat, všichni se musí naučit respektovat ostatní názory a pohledy na věc. To všechno jsou nároky, které moderní, stejně dobře vzdělaní jako informovaní občané více než kdy jindy dnes na politiku kladou. A i proto mohou tyto zkušenosti inspirovat další vyspělé země, jako např. Německo, k jejím zavedení. Což by umožnilo sociální, občanské znalosti dát k dispozici k prospěchu všech. A právě to, že tyto schopnosti dnes leží ladem je zdrojem frustrace tolika občanů.  Bruno S. Frey, Reiner Eichenberger, Marcel Kucher a Alois Stutzer (vycházející z IEW Univerzity Curych a působící v dalších institutech) zkoumají, měří a porovnávají souvislosti mezi ekonomikou a prosperitou "(economy)", mírou participace a přímé demokracie "(institutions)" a spokojeností "(happiness)". Dokládají, že čím větší participace a přímá demokracie (jako i snadnější přístup k iniciativám a referendům) tím větší prosperita a spokojenost.  K tematice "Happiness, Economy and Institutions" např. Eichenberger a Stadelmann píší, že ekonomické úspěchy jsou výsledkem dobré hospodářské a finanční politiky, která je výsledkem angažmá řady příslušných politiků. A to je zase formováno politickými institucemi. Tak například Švýcarsko je jedna z nejbohatších zemí s vysoce spokojenými obyvateli, prostě proto, že má velmi dobré politické instituce, rozvinutý federalismus vycházející ze silných malých jednotek (obcí, kantonů), navzájem dobře spolupracujícími, a přímou demokracii (vysokou participaci). Ale také např. Němci, Američané, Skandinávci jsou na tom dobře, pokud dbají na odpovídající podmínky, nebo si je (v potřebném rozsahu) vytvářejí. Ve všech těch pozitivních případech hraje (v politice) rozhodnou roli decentralizace a s ní spojená otevřená politická soutěž mezi obcemi, regiony, jednotlivými členskými státy a nezávislými zeměmi. Z pohledu moderní ekonomie tyto podmínky vytvářejí, díky federalistické konkurenci a skutečné lokální odpovědnosti, prosperitu a růst. Umožňují efektivně využívat omezené veřejné zdroje, vysokou daňovou morálkou občanů, malý ale zato kompetentní státní aparát/správu a dávat politikům podněty k rozumné regulaci ekonomiky. Decentralizace také odlehčuje spolkovou/ústřední vládu, která se tak může zaměřit na své skutečné úkoly. Tyto podmínky také napomáhají vzniku nových efektivních institucí – tak například byly dluhový strop nebo nový, dále vyvinutý systém finanční kompenzace (probíhající především mezi kantony, obcemi) vyvinuty na kantonální úrovni a pak přeneseny na federální úroveň Švýcarska. A navíc decentralizace umožňuje dobře fungující politickou soutěž, vycházející z lokální a národní úrovně. Ve federativních, spolkových zemích existuje řada politiků s poměrně dobře viditelným a kontrolovatelným výkazem práce. Proto se tam i volební kampaně a politický diskurs vyznačují věcnou tematikou a mnohem méně dutými sliby.  Na konferenci "Přímá demokracie, ale jak?", v březnu 2011 v Berlíně představil Reiner Eichenberger začátek práce na projektu srovnávajícím dvě evropské země, dvě z těch s nejvyšší spokojeností, a prosperitou, na světě – Dánsko a Švýcarsko – jejíž příčiny on a jeho team Univerzity Freiburg/Fribourg předpokládají ve vysokém stupni participace v obou zemích. Přičemž Dánsko nezná ty instrumenty přímé demokracie, které jsou ve Švýcarsku běžné (jako lidové iniciativy a referenda).

Principy přímé demokracie.

Principy athénské přímé demokracie.

Počátek přímé demokracie je možné datovat do 6. století př. n. l., kdy archont Solón zavedl reformy vedoucí k demokratizaci systému. Politické pravomoci byly postupně rozděleny mezi Radu pěti set, Lidový sněm a Porotní soudy. Vrchol athénské demokracie nastal za vlády Perikla v 5. století př. n. l. Athénská přímá demokracie byla vysoce exkluzivní. Na věcech veřejných se podíleli jen svobodní občané mužského pohlaví a určitého věku. Ze čtvrt milionu obyvatel Athén se na politickém rozhodování podílela sotva čtvrtina. Systém athénské přímé demokracie si vynucoval několik podmínek: za prvé existenci otroků, kteří zajišťovali volný čas občanům, kteří ho věnovali věcem veřejným, za druhé odlišné chápání svobody, jíž chápali jako svobodu kolektivní, na rozdíl od současného chápání individuální svobody a za třetí vysokou vzdělanost občanů v oboru správy věcí veřejných, rétoriky apod. Lidový sněm byl vrcholem procesu tvorby politiky, účastnili se ho všichni svobodní občané a drželi určitou míru zákonodárné, výkonné i soudní moci. Rada pěti set fungovala jako procedurální a přípravný výbor sněmu. K ochraně demokracie sloužil tzv. ostrakismus, ve kterém občané rozhodovali, zda nějaký demagog neohrožuje demokracii. Ostatní soudní záležitosti spravovali Porotní soudy, jež tvořili svobodní občané vybráni losem.

Principy moderní přímé demokracie.

V moderních státních zřízeních jde o doplnění zastupitelské demokracie o prvky přímé demokracie.

Typologie hlavních nástrojů moderní přímé demokracie.

Tato zkušenost se ale týká ještě nevyvinutých demokracií – tak právě naopak (než Hloušek uvádí), i právo na odvolání, mimo dalších politických práv, vedlo (např.) ve Švýcarsku k rozvoji demokracie, a sice tak, že toto právo dnes již není nutné používat."

Elektronická přímá demokracie.

Elektronická (přímá) demokracie je považována za jednu z forem (přímé) demokracie, pro sběr hlasů využívající telekomunikační techniku. Související pojmy jsou "open source governance" a "collaborative governance".  Na internetu je dostupná spousta aplikací pro podporu elektronické přímé demokracie, některé z nich jsou sdruženy např. v komunitě metagovernment, další z řady komunit, sloužících pro sdílení standardů a dalších informací o projektech. Dále např. Piráti používají "LiquidDemocracy" a "LiquidFeedback".  Ideál elektronické demokracie (e-demokracie) vznikl při rozvoji internetu, který nabízí levnou a rychlou informovanost a možnost podpory participace občanů a současně by měl zprostředkovávat komunikaci s poslanci. Nicméně má i řadu kritiků, kteří upozorňují na nebezpečí populismu a manipulace. Přímá e-demokracie „nabízí možnost navrácení athénské formy“, nicméně nepřináší výše zmíněné nutné podmínky pro její fungování.  Nezbytné je spojení e-demokracie s demokratickou praxí, která je (pokud už je), zaručena politickými právy občanů – aby „forma neodvedla od podstaty věci“.  Elektronická, polopřímá demokracie (prvky zastupitelské i přímé demokracie současně) byla rozpracována ve formě projektu zadání internetového volebního programu IVP&R na stránkách www.ivpr.cz.

Přímá demokracie v praxi.

V Evropě, vyjma Švýcarska, proběhlo v letech 1945 až 1995 tři sta celostátních referend. Častými jsou referenda v Itálii, Irsku a samozřejmě především ve Švýcarsku, kde probíhají lidová hlasování pravidelně každý třetí měsíc, dnes převážně tzv. „korespondenční formou“.

Polopřímá demokracie.

V současnosti neexistuje žádný stát s, pohledu teorie ostře vykládanou, přímou demokracií. V praxi, teoreticky viděno, existuje jen kombinace přímé a zastupitelské demokracie s větší převahou přímých prvků v podobě „polopřímé demokracie“, a to zejména ve Švýcarsku, jež je ovšem specifickým výsledkem kontinuity staletého vývoje, čímž jeho zkušenosti někteří autoři, jako např. Vít Hloušek, považují za „prakticky nepřenositelné“.  Moderní demokracie Švýcarska se vyvíjí od poloviny 19. století, kdy se – po poslední válce, občanské v roce 1847 – Švýcaři rozhodli, neúčastnit se jakýchkoliv válek, ani jiných násilných konfliktů. Praxe moderní švýcarské demokracie je nejen předmětem řady vědeckých rozborů a činnosti renomovaných institutů, i jimi inspirovaných vědců jako např. v ČR Petr Chmelík (MU Brno), tak zejména i inspiruje řadů hnutí, která se zasazují o více demokracie, včetně demokracie přímé, na lokální a státní úrovní, ale i na úrovni tzv. transnacionální.

Požadavky.

Jiřího Poláka "(DDEV)".

Např. podle názoru Jiřího Poláka a jeho skupiny "Direct Democracy Euro-Vision (DDEV)" by „polopřímá demokracie“ měla mít charakter následujících 8 podmínek:

Požadavky "Mehr Demokratie".

Požadavky pracovní skupiny hnutí "Mehr Demokratie" na kvalitu přímé (polopřímé), participativní, kooperativní demokracie:  Postupným dosažením, uskutečněním a větší kvalitou jednotlivých podmínek a procesů stoupá i kvalita celková. Účelem tohoto návrhu je najít, zejména i pro praxi, jasná kritéria a dobrý způsob, jak posuzovat (= analytická, examinační, metrická část) a porovnávat (= komparativní část) konkrétní procesy a/nebo projekty (= empirická část) a tak identifikovat možnosti jejich zlepšení a dalšího vývoje (= akční, evolutivní, procesní část).

Přímá demokracie označuje demokratickou formu vlády, ve které je vůle lidu přímo přenášena do procesu politického rozhodování. V přímé závislosti na systémovém modelu užití může v praxi zahrnout prvky, jako jsou: přímé tvoření zákonů lidem, losování do státních úřadů, přímou volbu, referenda, odvolatelnost úředníků a politiků či konečnou kontrolu politického rozhodování. Dvě hlavní formy přímé demokracie jsou participativní demokracie a deliberativní demokracie.

直接民主制是一种自古存在的民主体制,常被认为首见于原始社会。在这种体制中,每一个公民直接参与所有政策的制订,而方法是全体投票来决定,例如公民投票便是其中一种实践直接民主的方式。完全的直接民主体制指的是所有公民为政策做决定,例如,古希腊的公民大会制。


Předmět zkoumání.

Otázky řešené písmoznaleckým zkoumáním se týkají především pravosti podpisů a identifikace pisatele ručně psaného písma. Slovo „ruční“ v tomto případě označuje nejčastější kostrosvalový aparát (ruku), který se na psaní podílí. Z praxe jsou ale známy případy úrazů, po kterých se pisatelé naučili psát např. pomocí úst nebo dolních končetin. I takové písemné projevy bývají validní pro písmoznalecké zkoumání.  Identifikaci umožňují individuální odchylky rukopisu každého člověka od předlohy vyučované ve školách. Osborn (1929: 230) uvádí, že matematická pravděpodobnost výskytu dvou zcela shodných rukopisů je v poměru 1:68 trilionům. Vlastní proces psaní je řízen dynamickými stereotypy, které jsou tvořeny pro každého pisatele jedinečnými řetězci podmíněných reflexů a které vznikají a upevňují se v průběhu zdokonalování písařských dovedností. Protože si pisatel nemůže osvojit dynamický stereotyp cizí osoby a nedokáže ho ani v odpovídající kvalitě napodobit, je možné odlišit pravé objekty od padělaných.  Dynamické stereotypy jsou dále využívány např. ve forenzní identifikaci osob podle chůze, ve sportovním tréninku nebo při učení se psaní na stroji.

Objekty zkoumání.

Ke zkoumání jsou předkládány sporné objekty (podpisy nebo písmo, jejichž pisatel není znám) a srovnávací (referenční) materiál konkrétního známého pisatele. Je důležité, aby předkládané materiály byly v originále, protože kopírováním zpravidla dochází ke ztrátě některých důležitých informací. To ale neznamená, že by bylo zkoumání kopií vyloučené, jen je třeba počítat s omezeními, které práce s nimi obnáší.

Metody a prostředky zkoumání.

Ke zkoumání jsou využívány zejména kvalitativní metody, protože individualita rukopisu každého člověka nedovoluje většinu pozorovaných znaků hodnotit kvantitativně.  Kromě bezchybného zraku se ke zkoumání využívají zejména lupy, stereomikroskopy, pravítka a úhloměry. V dnešní době je pochopitelně k vypracování znaleckého posudku využíván i hardware a software pro zpracování obrazové dokumentace.

Písmoznalectví neboli grafognózie nebo také expertiza ručního písma je znalecký obor zabývající se zkoumáním a porovnáváním písemných projevů za účelem potvrzení nebo vyvrácení identity pisatele. Je jednou z nejstarších forenzních disciplín. Ty představují aplikace širokého spektra vědních oborů k zodpovězení otázek kladených v řízeních před státními orgány (zejména soudy), a to v rámci trestních i civilních řízení. Jde také o jeden ze základních oborů v systému členění znaleckých oborů v České republice.

笔迹分析 (Graphoanalysis) 指透过书写人的笔迹,分析其行为及性格,或者核对笔迹之真伪。笔迹分析工作一般由笔迹专家进行。


Biografie.

Mládí (54BBY – 32 BBY).

Darth Maul byl Zabrak narozený na Dathomiru, kde žila početná kolonie lidí jeho rasy. On a jeho pokrevní příbuzní tvořili tajemné bratrstvo Bratři noci. Z jeho brzkého života toho není mnoho známo, až do doby, kdy ho ve velmi mladém věku sebral jeho budoucí mistr Darth Sidious. Maul začal trénink se Sidiousem téměř okamžitě. Zasvěcený do temné strany síly od malička, rostl v bytost neznající jiné emoce než hněv a touhu po krvi. Maul zabíjel živé bytosti nemilosrdně, protože jakákoliv ukázka strachu během tréninku byla krutě trestána Sidiousem a za jakoukoli stopu po milosti byl odměněn krutostí. Když byl Maul dospělý, jeho mistr ho už přetvořil na zbraň čisté nenávisti. Označený Sithskými tetováními pokrývajícími jeho celé svalnaté tělo byl mladý Zabrak ultimátním nástrojem temné strany. Navzdory svému dost traumatickému dětství – pokud se to tak dá nazvat, měl Maul synovské cítění vůči svému mistrovi a nikdy ho nenapadlo svého mistra zabít – až do poslední zkoušky.

Mise.

Někdy v roce 33 BBY, vyslal Sidious Maula do neznámých planet Vnějšího okraje, proti Drovianovi jménem Silus, jež byl citlivý na Sílu. Sidious označil Siluse za hrozbu pro své plány, protože hojně používal temnou stranu a bál se, že tato porucha v síle přiláká Jedie, a tak přikázal Maulovi, aby ho odstranil. Silus byl mohutný, divoký a brutální uživatel Síly, ale používal ji jen za účelem zisku, a to v zápasnickém ringu. Tam byl díky Síle proti svým oponentům ve velké výhodě. Sidious ale řekl Maulovi, aby Silusovi nejdříve přehrál holozprávu. V té stálo, že Sidious přijme Siluse za učně, když zabije Maula. Mezi těmito soky okamžitě vzplanul boj v duelingovém ringu, kde bylo aktivováno pole na rušení energetických zbraní. Oba byli odkázáni pouze na své schopnosti boje a Síly. Maul byl velmi znepokojen „zradou“ svého mistra, a tak se stalo, že Silus získal převahu. Nakonec se ale Maul poddal svému hněvu a Silou zničil zmíněné pole a aktivoval svůj meč. Jedinou ranou tak ukončil Silusův život a pochopil, že to, co udělal Sidious, byla jen pouhá zkouška. Skutečná zkouška nastala, když ho jeho mistr nechal jeho osudu na planetě Vnějšího okraje. Tam se beze zbraně musel dostat přes smrtící droidy na dohodnuté místo. Po měsíci se Sidious vrátil a vyzval Maula na souboj se světelnými meči. Ten Maul rychle prohrál a mistr mu řekl, že ho zklamal a že si zatím našel jiného učedníka. To v Maulovi vyvolalo záchvat hněvu tak silný, že jediná věc, kterou chtěl, bylo zabít mistra. Beze zbraně se vrhl na Sidiouse, kousl ho do ruky a krev mu vyplivl do obličeje. Náhle si ale uvědomil, že pro Temného Pána ze Sithu není soupeř a v klidném odhodlání se připravil na smrt. Sidious ho svým mečem udeřil do hlavy ale nezabil, protože měl pouze cvičný světelný meč a následně se začal smát. Tím, že Maul na něho zaútočil, splnil poslední test. Žádný jiný učedník neexistoval. Mistr tak svého učedníka prohlásil za Sithského Pána a vzal ho do nového domova na Coruscantu.

Invaze na Naboo.

Před invazí na Naboo byl Maul vyslán odstranit Jedie, kteří byli posláni Republikou zažehnat konflikt. Sledoval je na planetu Tatooine. Tam zabil Aneesa Dyma, Pa'lowického pašeráka, který mu stál v cestě. Po tomto malém zdržení se vrátil ke své misi a začal vyhledávat Jedie a královnu Amidalu. Podařilo se mu lokalizovat Mistra Qui-Gon Jinna a okamžitě se za ním vydal. Následoval krátký, ale intenzívní duel mezi Qui-Gon Jinnem a Maulem, ze kterého však Jedi uprchl do své lodě. Nicméně i tento malý střet stačil, aby se Jinn začal bát návratu a co více, pomsty Sithů. Maul tedy selhal ve své misi zabránit Královně dostat se a Coruscant. To v něm vyvolalo hněv a on se chtěl Jedium za své selhání pomstít. O to se pokusil zpět na Naboo, kde vyzval jak Mistra Jinna, tak i jeho učedníka Kenobiho. Maul předvedl, že jeho výcvik je vskutku jedinečný a bez problému zvládal oba protivníky najednou. Boj byl dlouhý a intenzivní, protože Jediové se snažili Sitha dostat do místnosti s reaktorem. Nicméně Maulovi se podařilo vyřadit Obi-Wan Kenobiho a tak se mohl soustředit pouze na zkušenějšího z obou Jediů. V následném souboji se oba protivníci dostali až k místnosti s reaktorem ale byli přerušeni energetickým polem, jež je od sebe oddělilo a oba sokové byli nuceni vyčkat. Mezitím se na scénu vrátil i Obi-Wan ale byl rovněž silovým polem odříznut. Když ono pole zmizelo, Darth Maul a Qui-Gon Jinn se pustili v nový souboj. Bohužel pro Jinna, Obi-Wan nestihl dojít včas a byl znovu odříznut silovým polem. V souboji Mistra Jedie a Temného Pána ze Sithu udělal Jinn fatální chybu a Maul ho proklál. Obi-Wanův prvotní šok a smutek se v momentu přeměnili na hněv a vášeň a okamžitě se vrhl na Sitha. Maul příliš sebejistý svými schopnostmi učedníka podcenil a ten mu rozsekl jeho světelnou tyč, takže mu zbyla jen jediná čepel. V zuřivém boji, jenž následoval, byly síly vyrovnány, avšak Maulovi se podařilo Silou shodit Obi-Wana do šachty. Protože se však chtěl na Jediích krutě mstít, hrál si s Kenobim, visícím v šachtě. Ten toho využil, Silou si přitáhl Mistrův meč a vyskočil, aby v jednom mocném přemetu rozsekl Temného Pána na dvě půlky. Maul se zhroutil do šachty, což znamenalo jeho konec. Byl však brzy nahrazen učedníkem novým, a to Darth Tyranusem, a tak mohly započít přípravy pro.

Hledání.

Když byl Darth Tyranus během Klonových válek přinucen zabít svou učednici Asajj Ventress, aby dokázal svou věrnost, přijal nového učedníka jménem Savage Opress. Savage byl ale lstí, kterou Asajj spolu s vůdkyní Sester Noci Matkou Talzin připravila pro poražení Dookua. Při jedné z misí Savage neuspěl a Dooku ho začal mučit pomocí síly blesků. V tu chvíli se objevila Asajj a pomocí kouzla ukázala Savageovi jeho pravý cíl. Strhl se souboj Sithů, při kterém Dooku uprchl a Savage se vrátil zpět na Dathomir za Matkou Talzin. Čarodějka mu dala amulet, který ho dovede k jeho dlouho ztracenému bratru Darth Maulovi, aby se od něj začal učit. Savage tedy šel dlouho po jeho stopě, která jej konečně dovedla na planetu Lotho Minor.

Bratři.

Na Minoru nalezl Savage svého bratra za pomoci Anacondana jménem Morley. Maul byl šílenec s robotickýma pavoučíma nohama. Skutečnost, že jej porazil pouhý Padawan, ho připravila o rozum. Savage převezl svého bratra na Dathomir, kde mu byla díky Talzin vyčištěna mysl. Maul také dostal nové nohy a svůj meč. Nyní byl připraven pomstít se Obi-Wanovi za těch několik let utrpení. Obi-Wana přilákali vyvražděním obyvatelstva na Raydonii. Jelikož byl Obi-Wan sám, nemohl čelit síle dvou pomstychtivých Sithů. Obi-Wana ale zabít nechtěli, odvedli jej na svou loď a tam ho začali mučit. Pomoc se Obi-Wanovi dostala ze strany Ventress, která se nyní živila jako námezdní lovec. Oběma se podařilo a Maul se tedy rozhodl vybudovat si armádu. První komu nabídli součást jejich nové říše byli piráti vedeni Hondem Ohnakou. Netušili však, že se na scéně objeví Obi-Wan spolu s mistryní Jedi Adi Galliou. Piráti se rozdělili na dvě strany, jedny vedl Hondo a druhé Maul. Ti Maulovi byli brzo poraženi, Savage přišel o ruku a jejich loď poškozena několika výstřely zmizela neznámo kam ve vesmíru. Tento boj však stál život Adi Gallie, která byla zabita Maulovým bratrem.

Aliance.

Maulova bloudící loď byla nalezena Umrlčí hlídkou vedenou Pre Vizslou. V domnění, že nalezli rytíře Jedi je převezli na svou základnu, kde z nich chtěli získat informace. Jakmile zjistili s kým mají tu čest, rozhodli se mu složit věrnost a spojili se s dalšími stranami podsvětí jako je Černé Slunce nebo Jabba Hutt. Maul a jeho nová armáda vyrazili na Mandalore, kde chtěli Vizslovi vrátit jeho předešlou slávu malým podvodem, kdy se jako zločinci vrhli na důležité státní budovy, které byly následně Umrlči hlidkou zachráněny. Lid začal Vizslovi provolávat slávu a vůdkyně Mandaloru Satine Kryze byla uvržena do vězení. Mezi Maulem a Vizslou ale nastaly vůdčí rozpory, které vyvrcholily soubojem na život a na smrt, který Mandalorian prohrál. Jako nový vůdce Mandaloru byl dosazen kdysi z korupce obviněný předseda Almec. Několik členů Umrlčí hlídky, kteří se nenechali vést nikým jiným než skutečným Mandaloriánským válečníkem, uprchli spolu s Bo-Katan a založili místní odboj. Když se o situaci na Mandalore dozvěděl Obi-Wan, přispěchal v přestrojení za námezdního lovce na pomoc a spojil se s místním odbojem. Ani tentokrát se mu nepodařilo Maula porazit a musel sledovat, jak jeho láska z minulosti Satine umírá. Mezitím na Mandaloru probíhaly boje mezi oběma stranami. Obi-Wan osvobozený odbojem se měl vrátit na Coruscant a oznámit Republice, co se na místě děje. Po Obi-Wanově odletu se na scéně objevil Maulův mistr Darth Sidious, který Maula bral jako konkurenčního mistra s učedníkem. Jelikož vždy mohou být jen dva, Sidious svého bývalého učedníka a jeho bratra napadl a Savage v souboji zabil. Maul, který nechtěl zemřít, začal prosit o milost. Sidious mu řekl, že jeho smrt není v plánu a začal jej mučit. Ze zajetí jej poté vysvobodili mandaloriani a Maul se skryl do ústraní.

Život ve stínu.

Maul se o spoustu let později dostal na planetu Malachor a přebýval v tamním chrámu sithů. Snažil se získat holocron, s jehož pomocí by aktivoval chrám (superzbraň). Získal ho s pomocí mladého jedie Ezry Bridgera, kterého také přesvědčil aby aktivoval chrám. (Ezra to samozřejmě nevěděl) Nakonec superzbraň nezískal, ale vyhlédl si Ezru jako učedníka a dostal se pryč z Malachoru v lodi inkvizitora, kterého předtím zabil. Poté se znovu setkal s Ezrou a donutil ho, aby spolu otevřeli Jediský a Sithský holocron. Tím se nepřímo dozvěděl o tom, že jeho životní nepřítel Obi-Wan Kenobi žije. Tuto informaci mu poté potvrdili duchové sester noci, kteří přebývali na Dathomiru. Nakonec Maul konečně našel Kenobiho na Tatooinu. Ten se s Maulem původně utkat nechtěl, ale jakmile Maul zjistil, že Obi zde chrání Luka, aktivoval Jedi svůj meč. Obi-Wan postojem naznačil, že bude bojovat stejně jako jeho mistr a Maul na něj tedy zkusil to samé, co na Qui-Gona. Kenobi to však čekal, přesekl Maulovu světelnou tyč a zabil ho ranou do hrudníku. V posledním rozhovoru se Maul od Obi-Wana dozvěděl, že Luke je vyvolený a se slovy,On nás pomstí." naposledy vydechl.

Nekanonické setkání.

V době, kdy byl Luke Skywalker malý chlapeček, napadl jeho strýčka Owena muž s bionickýma nohama. Naštěstí byl na blízku Obi-Wan Kenobi a tak se s mužem utkal, nebyl to nikdo jiný než Darth Maul, který přežil rozseknutí vejpůl, pád do Nabooské šachty a nyní se galaxií pohybuje pomocí bionických nohou. Kvůli své touze po pomstě vypátral Obi-Wana až na Tatooine, kde se s ním utkal. Obi-Wan Maula porazil ale nezabil, slitoval se nad ním, ale nestačil zabránit Owenovi, aby Zabraka popravil jedinou ranou do hlavy. Owen poté Obi-Wanovi řekl, že by se už k Lukovi neměl přibližovat, jelikož je to moc nebezpečné. Tento příběh je nekanonický a nezapadá do Star Wars Univerza.

Darth Maul je fiktivní postava Hvězdných válek.

达斯·魔(英语:Darth Maul)是电影星际大战中的一个虚构角色,他是达斯·西帝(Darth Sidious)的徒弟,一个西斯武士,武器是一把双刃红色光剑,初次登场于电影《星际大战首部曲:威胁潜伏》,并在电视动画《星际大战:克隆人之战》与《星际大战:反抗军起义》中扮演重要的反派。


Klubová kariéra.

Teemu Selänne zahájil svou profesionální kariéru v týmu finské ligy Jokerit Helsinky, kde hrál v letech 1988 až 1992. V roce 1988 byl draftován jako číslo 10 do týmu NHL Winnipeg Jets. V NHL debutoval v sezóně 1992/1993. Vstup do soutěže měl impozantní - v prvním utkání zaznamenal dvě asistence, ve druhé poprvé skóroval, v pátém vstřelil svůj první hattrick a po dvanácti utkáních měl na svém kontě 11 gólů. Ve své první sezóně zaznamenal neuvěřitelné čtyři hattricky a jeden čtyřgólový zápas. Na konci sezóny měl na kontě 76 gólů a 132 bodů, čímž vysoce překonal historické nováčkovské rekordy. Tyto jsou také dodnes platné a nikdo se těmto číslům ani nepřiblížil. Nutno dodat, že to pro Selänneho byla také nejpovedenější sezóna v jeho kariéře, kterou co do produktivity již nenapodobil. Po zásluze získal Calder Memorial Trophy pro nejlepšího nováčka, byl jmenován do prvního All star týmu a zahrál si exhibiční utkání hvězd. V další sezóně jeho produktivita znatelně klesla, zaznamenal 54 bodů, když musel 33 utkání vynechat kvůli zranění Achillovy šlachy. Během výluky v sezóně 1994/1995 se vrátil do Jokeritu a pomohl svému mateřskému klubu k vítězství v hokejovém Poháru mistrů evropských zemí.  V následujícím ročníku NHL se jeho produktivita opět zvedala, vedl se 72 body klubové hodnocení, když byl vyměněn do Anaheim Mighty Ducks. V tomto klubu strávil s přestávkou největší část své kariéry. Výměna mu velmi prospěla, nastupoval v útoku s Paulem Kariyou, s nímž si velmi rozuměl. V další sezóně (1996/1997) zaznamenal 109 bodů a jejich vzájemná spolupráce (Kariya jich přidal 99) vynesla Anaheimu historicky první postup do play-off. Přestože byl klub kritizován, že jde o tým jediné útočné řady, dokázal postoupit do druhého kola, kde ztroskotal na Detroitu, pozdějších vítězech Stanley Cupu. Selänne byl podruhé v kariéře jmenován do prvního All star týmu.  V sezóně 1997/1998 nastřílel Selänne 52 branek a s Petrem Bondrou se dělil o pozici nejlepšího střelce. Když o rok později NHL zavedla oficiální cenu - Maurice Richard Trophy pro nejlepšího střelce, stal se se 47 góly jejím prvním vítězem. V následujících sezónách jeho produktivita mírně poklesla, přesto vedl klubové bodování. Týmu se však nedařilo, dvakrát skončil před branami play-off. V březnu 2001, když Anaheim padl na poslední místo konference, přišla výměna do San Jose Sharks za Jeffa Friesena, Steva Shieldse a výběr v druhém kole draftu 2003. V San Jose strávil další dvě sezóny, jeho produktivita však nijak nevynikala a klub se po ztrátě šancí na play-off v sezóně 2002/2003 pokusil vyměnit jej do New Jersey, Selänne však využil práva výměnu zablokovat. Po sezóně pak odešel do Colorado Avalanche, kde se sešel opět s Paulem Kariyou. Colorado si od jejich spolupráce slibovalo šanci na zisk Stanley Cupu, pro Selänneho však sezóna i vinou zdravotních problémů dopadla katastrofálně. Nasbíral jen 16 gólů a celkem 32 bodů - nejméně v kariéře a propadl se až do čtvrtého útoku. Další rok byla v NHL výluka, kterou využil k léčení. Po návratu do NHL podepsal jednoletou smlouvu s Anaheimem. Jeho produktivita výrazně vzrostla, se 40 góly a 90 body byl nejproduktivnějším hráčem týmu, který pak v play-off dosáhl na finále Západní konference. Během sezóny překonal hranici tisíce bodů v základní části. V ročníku 2006/2007 svou produktivitu ještě vylepšil (48 gólů 94 bodů) a překonal další milníky - 1000 utkání či 500 gólů v základní části, i několik klubových rekordů. Byl spolu s Ryanem Getzlafem a Corey Perrym hlavním tahounem a poprvé v kariéře si zahrál finále Stanley Cupu. Anaheim v pěti utkáních porazil Ottawu Senators a Selänne poprvé v kariéře dosáhl na Stanley Cup. Poté zvažoval ukončení kariéry, ale rozhodl se pokračovat v Anaheimu a i po skončení dalších sezón si bral čas na rozmyšlenou. Nakonec vydržel do nezvykle vysokého věku. Již jako čtyřicátník v sezóně 2010/2011 zaznamenal vynikajících 80 bodů, v další sezóně se stal nejstarším hráčem, který odehrál všechna utkání základní části (v sezóně 2013/14 ovšem tento rekord překonal Jaromír Jágr, který byl dokonce o jeden rok starší). Jeho produktivita očekávaně klesala, před startem sezóny 2013/2014 oznámil, že bude jeho poslední. V úvodu se zranil, vynechal několik utkání a zaznamenal celkem 27 bodů. Poslední utkání základní části odehrál 13. dubna 2014 proti Colorado Avalanche. Dočkal se velkého aplausu a byl jmenován první, druhou i třetí hvězdou utkání. Za svou kariéru v základní části nasbíral 1457 bodů, což znamená historicky 15. místo, je druhým mezi evropskými hráči za Jaromírem Jágrem a nejlepším Finem. V historickém pořadí střelců je s 684 góly dokonce jedenáctý.

Reprezentační kariéra.

Ve své bohaté reprezentační kariéře se účastnil šestkrát olympijských her, čím je spoludržitelem rekordu. Má na svém kontě čtyři olympijské medaile - bronzovou z roku 1998, stříbrnou z roku 2006 a další dvě bronzové z let 2010 a 2014. Zaznamenal také výrazná individuální ocenění a zápisy - v roce 1992 byl se sedmi góly nejlepším střelcem, v roce 1998 s 10 body nejproduktivnějším hráčem, v roce 2006 (6 gólů, 11 bodů) vyhlášen nejlepším útočníkem a členem all-star týmu a v roce 2014 vyhlášen nejužitečnějším hráčem turnaje. Se 43 kanadskými body je nejproduktivnějším hráčem olympijské historie. Je také nejstarším hráčem, který vybojoval olympijskou hokejovou medaili.  Z mistrovství světa má jednu stříbrnou a jednu bronzovou medaili. Zlato z vrcholné reprezentační akce mu tak v bohaté sbírce schází.

Teemu Selänne (* 3. července 1970, Helsinki, Finsko) je bývalý finský profesionální hokejista, který naposledy hrál severoamerickou NHL za tým Anaheim Ducks. Řadu let patřil k elitním útočníkům soutěže. Svou hrou založenou na rychlém bruslení si vysloužil přezdívku "Finský blesk". U příležitosti 100. výročí NHL byl v lednu 2017 vybrán jako jeden ze sta nejlepších hráčů historie ligy.

泰穆·伊尔马里·塞兰内(;1970年-7月3日),芬兰前职业冰球前锋球员。他早在1989-90赛季时加盟赫尔辛基小丑冰球队参加芬兰冰球联赛,后来他参加了国家冰球联盟(NHL)的21个赛季。塞兰内时在NHL历史上进球最多的芬兰球员,也是NHL历史上进球最多的球员之一。他在2014年退役时以684个进球排名史上进球最多的第11位,及以1457分排名第15位。他在2015年从安纳海姆鸭球队退役后,球队为他保留了8号球衣。2017年塞兰内被被评为“100位最优秀NHL球员”之一。2017年6月26日塞兰内作为亚里·库里之后的第二位芬兰人入选冰球名人堂。


Popis.

Listy tohoto druhu rosnatky bývají okolo deseti centimetrů dlouhé, mírně vzpřímené v přízemní růžici. Čepel listů je hustě pokrytá tzv. tentakulemi, které připomínají kapičky rosy (odtud Rosnatka). Stvol květenství je vysoký 20 – 30 cm, je zelený a chlupatý, květy jsou růžové a v průměru mívají 1–2 cm. Existuje i vyšlechtěná varianta s bílými květy.

Popis lapacích orgánů.

Tentakule jsou drobné žlázky, které vylučují lepivý sliz, obsahující trávící enzymy. Při zachycení kořisti (v případě rosnatky kapské velmi malý hmyz) dojde k pohybu tentakulí a jejímu uvěznění. Pohyb těchto žlázek může trvat od jedné do dvaceti minut, někdy i déle. "Drosera capensis" navíc ovine kolem kořisti celý svůj list.

Pěstování.

Snad všechny druhy rosnatek se pěstují v čisté rašelině nebo v kombinaci rašeliny s čistým, křemičitým pískem, smíchané v poměru 2:1 - 4:1. Květináč musí, zejména přes léto, stát v misce s vodou; v zimním období stačí udržovat rašelinu mokrou (nesmí nikdy vyschnout). Voda by měla být dešťová nebo destilovaná (pokud tato není k dispozici, malé množství běžné vody z kohoutku rostlině nevadí, je však lepší ji kvůli odbourání přidaného chlóru převařit). Této rostlině prospívá i dobrá vzdušná vlhkost, ale není nutnou podmínkou.  Osvětlení tato květina vyžaduje co možná největší, dokonce jí neuškodí ani přímé sluneční světlo, spíše naopak. Při horších světelných podmínkách je možno květinu přisvětlovat např. zářivkou. Rosnatku je možné přes léto pěstovat venku, třeba na okenním parapetu. Ale pozor! Teplota by nikdy neměla klesnout pod deset stupňů. Rosnatky v žádném případě nehnojíme, pěstujeme v pokojové teplotě.

Rozmnožování.

Množení se provádí listovými nebo kořenovými řízky, výsevem semen nebo dělením trsů. Semena se rozptýlí pouze na vlhký substrát a zalévají přes okraj nádoby, aby nebyla vyplavena. Během 14 dní vyklíčí. Přesazování, rozmnožování a jiné úpravy je vhodné na rosnatce provádět na jaře.

Rosnatka kapská ("Drosera capensis") je drobná masožravá rostlina tvořící přízemní růžice, která je původní v jižní Africe. Díky svojí velikosti a poměrně snadnému pěstování a množení se stala jednou z nejčastěji pěstovaných masožravých rostlin nejen v České republice.

好望角毛毡苔(学名:'),又名南非茅膏菜,是一种细小的多年生植物,产自南非好望角的茅膏菜。由于它细小、容易种植及丰富的种子,故它是普遍栽培的茅膏菜。好望角毛毡苔的叶子呈带状,长达15厘米及阔1厘米。就如所有的茅膏菜般,它有色彩缤纷的触手覆盖,会分泌出黏液捕捉昆虫。当昆虫被困后,叶子会因其向触性而卷曲,提供更多的消化腺接触猎物来协助消化。好望角毛毡苔会保留前年枯萎的叶子,随年日主茎会变得较长及呈木质。 于初夏,好望角毛毡苔会在花茎上开出细小及五瓣的粉红色花朵,花茎可长高达30厘米。花朵收合时会自我授粉,并生产大量细长的种子。种子会当花朵凋谢时被散播。


Situace před válkou.

Japonsko mělo po drobných pohraničních konfliktech se Sovětským svazem v letech 1938 a 1939, ve kterých bylo poraženo, zájem na stabilizaci situace na hranicích jím okupovaného Mandžuska s Mongolskem a se SSSR. Proto v dubnu roku 1941 byla uzavřena mezi Japonskem a Sovětským svazem dohoda o neútočení, která byla oběma stranami dodržována. Roku 1944, kdy vojska Sovětského svazu postupovala dále do střední Evropy, se začala vytvářet jiná situace. Stalin měl zájem na tom, aby Sovětský svaz mohl v této válce získat území na Dálném východě, která ztratil v Rusko-japonské válce v letech 1904–1905. Své zájmy však měly i USA, které se snažily o to, aby jim v boji proti Japoncům pomohl Sovětský svaz. Výroba atomové bomby byla v nedohlednu, nikdo neznal její očekávané účinky, ani to, zda by její použití donutilo Japonce ke kapitulaci. Spojeným státům hrozilo, že budou muset dobývat vlastní Japonské ostrovy běžnou vojenskou silou, přičemž hrozily velké ztráty.  Na jaltské konferenci v únoru 1945 se Stalin zavázal, že nejpozději do tří měsíců po ukončení bojů v Evropě vypoví Japonsku válku. Dne 5. dubna 1945 Sovětský svaz vypověděl Japonsku dohodu o neútočení, dne 26. července 1945 bylo uveřejněno Postupimské prohlášení, ve kterém spojenci požadovali bezpodmínečnou kapitulaci Japonska, což Japonsko odmítlo. Již od května proudily z Německa a z osvobozené střední Evropy jednotky Rudé armády směrem na Dálný východ. Jednotky byly reorganizovány a vznikly tak tři fronty: "Zabajkalský front" v čele s maršálem Malinovským o síle 650 tisíc vojáků, "1. dálnovýchodní front " pod vedením maršála K. A. Měreckova o síle 590 tisíc osob a "2. dálnovýchodní front" v čele s generálem M. A. Purkajevem o síle 335 tisíc vojáků. Součástí útočných jednotek byly i jednotky "Mongolské armády" a sovětská "Amurská flotila". Další silou k boji s Japonci bylo "Tichomořské loďstvo SSSR" o síle zhruba 165 000 mužů. V Mandžusku a v Koreji se nacházela japonská Kuantungská armáda pod velením generála Otozó Jamady, která čítala přes jeden milion mužů. Ta se mohla částečně spoléhat na opevněné prostory a obranné linie, které však nepokrývaly celou oblast hranice.

Průběh války.

Dne 8. srpna 1945 vypověděl Sovětský svaz v souladu se slibem, který dal spojencům, ke dni 9. srpna 1945 Japonsku válku. Útočná operace nazvaná Srpnová bouře byla zahájena skutečně 9. srpna 1945, přičemž mohutné sovětské údery prolomily na mnoha místech japonskou obranu. Rudá armáda těžila jednak ze své početní převahy, jednak i z převahy technické. Nasadila ostřílené jednotky, které prošly východní frontou a měly bojové zkušenosti. Rychlost sovětského postupu i taktika bleskové války byla ohromující - sovětské tankové oddíly postupovaly až 150 km denně. Kde měli Japonci silnou obranu, provedla Rudá armáda obkličovací manévry a její útočné jednotky postupovaly dále. Tichomořské loďstvo provádělo výsadky na Sachalinu a na Kurilských ostrovech, které postupně obsadilo. Japonští vojáci se pokoušeli situaci stabilizovat, ale jejich odpor byl překonán. Dne 15. srpna se ocitly hlavní sily Kuantungské armády v obklíčení, ale kladly stále odpor. To už věděly, že císař Hirohito vyhlásil kapitulaci, kterou ovšem vedení japonské armády zpočátku ignorovalo.  Kuantungská armáda kapitulovala až 20. srpna, přičemž došlo i ke kapitulaci všech dalších jednotek, které byly obklíčeny v sovětském týlu. Rudá armáda pokračovala v obsazení Mandžuska, její jednotky pronikly až na Korejský poloostrov, který obsadily až po 38. rovnoběžku. Na Sachalinu pokračovaly boje až do 25. srpna, kdy se japonská posádka vzdala. Poslední kurilský ostrov byl obsazen až 1. září 1945, den před podpisem bezpodmínečné kapitulace Japonska.

Výsledky války.

Sovětsko-japonská válka skončila pro Sovětský svaz vítězstvím a úspěchem. Ten za poměrně malých ztrát ovládl veškerá území, která před rokem 1904 patřila carskému Rusku a některé z nich si trvale přivlastnil. Ovládnutím Mandžuska a severu Korejského poloostrova také zásadně změnil politickou geografii tohoto prostoru. Napomohl tím vítězství čínských komunistů v občanské válce a vytvořil potenciálně konfliktní situaci v Koreji, která později eskalovala v Korejskou válku.  Za éry komunismu byl význam sovětského útoku na japonskou armádu přeceňován a vykládán jako rozhodující v porážce Japonska. Bagatelizoval tak celé vojenské snažení USA a jeho spojenců ( SSSR nebyl spojenec) tedy (v prvé řadě Čínská republika a Britské společenství národů) v předchozích letech, a také důsledky svtžení bomb na Hirošimu a Nagasaki, které bylo hlavním důvodem porážky Japonska ve Druhé světové válce.

Sovětsko-japonská válka (také operace Srpnová bouře nebo bitva o Mandžusko) byla vojenským konfliktem, jenž byl součástí druhé světové války a který začal 8. srpna 1945 vyhlášením války SSSR Japonsku a skončil bezpodmínečnou kapitulací Japonska dne 2. září 1945, podepsané na palubě americké lodi USS Missouri. Střet měl pro SSSR a Rusy samotné i smysl odplaty, jelikož tímto vítězstvím smyli potupu porážky z Rusko-japonské války (1904-1905).

苏日战争(),或称「日苏战争」()、「远东战役」或「八月风暴行动」(Operation August Storm),是第二次世界大战末期日本与苏联之间的一场战争,也是二战最后一次大规模的军事行动。该行动以苏联发动的大规模进攻为主,苏军迅速占领了库页岛南部以及南千岛群岛,并迫使日本帝国于满洲(今中国东北地区)和朝鲜半岛北部军事力量在此打击下缴械投降,日方傀儡政权「满洲国」因此灭亡,傀儡政权皇帝溥仪也被苏军俘虏。


Legenda o původu.

Za zakladatele tohoto umění je považován Musó Gonnosuke Kacujoši, který v roce 1605 zápasil s mistrem meče Mijamotou Musašim. Popis jeho zápasů se předával delší dobu ústně, takže nejde o prokazatelná fakta ale spíše legendu, jejíž různá podání se v detailech liší.  Gonnosuke vyzbrojený pravděpodobně bó (nebo dlouhým bokkenem) vyzval v roce 1605 na souboj neporazitelného mistra Musašiho, který byl vyzbrojen patrně dlouhým a krátkým mečem. Musaši pravděpodobně zablokoval soupeřovu zbraň takzvaným „x-blokem“ (džudžidome). Gonnosuke tak byl donucen buď se vzdát anebo ustoupit a čelit okamžitému protiútoku, který by však dlouhou holí nestihl odvrátit. Byl tedy poražen, ale Musaši mu daroval život. Zahanbený Gonnosuke prchnul do chrámu Kamado Šintó na vrcholu hory Hóman na Kjúšú. Tam 37 dní meditoval a prováděl rituály chudoby a odříkání. Poslední noci měl údajně boží vnuknutí, na jehož základě vyřezal kulatou hůl dlouhou 4 šaku, dvě sun a jedno bu (necelých 128 cm). Džó bylo delší než běžné meče té doby, ale kratší než rokušaku bó. Větší obratností této tyče Gonnosuke porazil Musašiho ve druhém souboji. Způsob provedení je nejistý, ale džó zablokované pomocí džudžidome lze rychle přetočit mimo bok a stejným pohybem použít druhého konce tyče k protiútoku. Gonnosuke mohl zvítězit právě tímto způsobem. Podle jiných legend však mistr Musaši zůstal po celý život neporažen.

Moderní výcvik.

Stará škola (neboli korjú) Šintó Musó rjú s více než čtyřsetletou tradicí je stále vyučována. Studium je vedeno formou kat džó proti meči, a zahrnuje přes 60 takovýchto kat stupňující se obtížnosti. V rámci této školy se také vyučuje 12 kat s mečem a další přidružené zbraně, například tandžó (vycházková hǔl), kusarigama (tyč se srpem a závažím na řetězu) či policejní džutte, které ovšem cvičí pouze pokročilí studenti. Dle této školy se v džódó nepořádají žádné turnaje.  Mistr Takadži Šimizu vytvořil ve druhé polovině 20. století pro potřeby Japonské federace kendó moderní formu zvanou krátce Seitei džódó nebo též Zen Nihon kendó renmei džódó. Seitei džódó obsahuje 10 mírně upravených kat z Šintó Musó rjú a dvě další katy nejasného původu. Na rozdíl od tradiční formy se v této variantě se pořádají i soutěže ve správnosti a přesnosti provedení kat.  Další moderní formou džódó (nijak nesouvisející s tradičními školami) jsou různé styly Aikidžó, cvičené v rámci Aikidó primárně za účelem demonstrace a lepšího pochopení jeho principů.

Džódó () je japonské bojové umění využívající džó - krátkou hůl z tvrdého dřeva. Džódó znamená v japonštině "cesta džó". Starším výrazem pro džódó je džódžucu (杖術) - "technika džó". Džó vzniklo jako nástroj profesionálních bojovníků zejména pro boj s katanou. Je ceněno pro extrémní jednoduchost, proměnnou bojovou vzdálenost a množství způsobů, jimiž lze protivníka napadnout.

杖道,源自日本古武道神道梦想流杖术,20世纪发展出的现代武道。


Historie.

Myšlenka "lernu!" (tj. "uč se!") jako webu vznikla při příležitosti prvního semináře Esperanto@Interreto (E@I) ve Stockholmu v dubnu 2000 a byla upřesněna v říjnu 2001 během druhého semináře E@I v Uppsale. V červenci 2002 dostal projekt podporu fondu Esperantic Studies Foundation a web byl vytvořen v srpnu téhož roku. 21. prosince 2002 byl zveřejněn a od té doby o něj pečuje E@I s mnoha pomocníky.  "lernu!" bylo několikrát vydáno na CD. Během let 2004–2006 se objevily různé neinternetové verze s přidanými materiály: hudbou, programy a dalšími kurzy esperanta, které nejsou obsaženy v "lernu!". Nejnovější verze je dostupná jen na Internetu; na CD nebo DVD bývá vydávána s mírným zpožděním.  V červenci 2016 byla spuštěna nová verze webu, se zcela novým kurzem a responzivním designem.

Charakteristika.

"lernu!" je k dispozici ve více než 30 jazycích (s různým stupněm dokončenosti překladu) a ti, co se učí, mají možnost korespondovat s jazykovými pomocníky ve svém rodném jazyce.  Kromě mnoha kurzů různých úrovní obsahuje "lernu!" také další služby a nástroje: slovníky, přehled mluvnice, nahlas předčítané povídky s obrázky, představení esperanta, besedník, knihovnu s knihami, hudbou a filmy. Navíc zde jsou hry, fóra k různým tématům a novinky z esperantského hnutí.  V půlce roku 2006 byl web navštěvovaný více než 75tisíckrát během měsíce a návštěvnost plynule roste. Jako noví uživatelé se každý měsíc registruje více než tisíc návštěvníků. Většina uživatelů přichází z Evropy, jihovýchodní Asie a ze severní i jižní Ameriky. Více než polovina návštěvníků jsou nováčci. V současnosti je "lernu!" největší a nejpopulárnější místo s kurzy esperanta na Internetu.

Odvozené projekty.

Na základě zkušeností získaných provozem "lernu!" vyvinula organizace E@I v letech 2009–2011 ve spolupráci s dalšími partnery web Slovake.eu, který umožňuje bezplatné internetové studium slovenského jazyka. Na podzim roku 2011 obdržela E@I od Evropské komise grant na realizaci dalšího podobného projektu, tentokrát pro bezplatnou internetovou výuku němčiny.

lernu! je bezplatný mnohojazyčný web vytvořený za účelem výuky a rozšiřování mezinárodního jazyka esperanto. Je na něm možné získat informace o esperantu, učit se tento jazyk v různých kurzech, najít přehlednou mluvnici, dělat jazyková cvičení, hrát jazykové hry, číst a poslouchat povídky, využívat různé slovníky, vyměňovat si vzkazy s ostatními zájemci o esperanto, účastnit se virtuálních lekcí, poslouchat esperantskou hudbu a dokonce zhlédnout i krátké filmy v esperantu.

lernu!是一个免费的多语种网站,旨在供人学习及推广世界语。在此网站可获取世界语相关信息,透过各种课程学习世界语,包括文法综览、写作练习、语文游戏、阅读及听故事,以及各种词典,并可与其他对世界语有兴趣的人交换信息、参加虚拟课堂、听世界语音乐,甚至观看世界语短片。


Historie.

Příslušníci místního domorodého kmene Arrente osídlili oblast v okolí města Alice Springs již před 50 000 lety a toto místo nazývali Mparntwe. Za počátek samotného města lze považovat založení telegrafní stanice Stuart pojmenovaná po výzkumníkovi, jehož výprava tudy prošla jako první bělošská expedice v roce 1861 – Stuartovi. Stanice zde byla zřízena proto, že tehdejší technika vyžadovala, aby byla telegrafní zpráva vždy po úseku určité délky znova přeposlána. Telegrafní linka byla dokončena roku 1872.  Město samotné pak vzniklo po objevu zlata asi 10 km na jih od stanice Stuart. Ve 30. letech 20. století bylo přejmenováno na Alice Springs. Důvodem, proč se v názvu města objevuje slovo Springs – Prameny, je to, že tůně vody v korytě většinou vyschlé řeky Todd byly prvními osadníky dlouho považované za prameny.

Doprava.

Kromě leteckých linek spojuje město se světem Stuartova dálnice, která vede z jihu z Adelaide na sever do Darwinu. Nedávno byla dokončena transkontinentální železnice, která vede po stejné trase. Mnoho let však končila právě v Alice Springs. Tato železnice se nazývá Ghan, a to podle zkomoleniny, kterou byly nazývány karavany velbloudů, které dříve zajišťovaly spojení s Adelaide (Ghan – Afghan cameleers). Velká část těchto dromedárů byla po dokončení telegrafní linky pro nadbytečnost prostě vypuštěna do divočiny, kde zdomácněli a dodnes se tu hojně vyskytují – Austrálie se tím dokonce stala jedinou lokalitou, kde se tento druh velblouda vyskytuje volně.

Podnebí.

V Alice Springs je klima horké a suché – kontinentální. V létě teploty přes den vystupují běžně přes +40 °C, kdežto v zimních nocích klesají k 5 °C. Občas se po ránu vyskytuje též jinovatka. Srážky jsou minimální, roční průměr činí 279 mm. Někdy však dochází k extrémům, kdy např. v roce 2001 napršelo 741 mm. Deště obvykle přicházejí ve formě prudkých bouřek.

Obyvatelstvo.

Obyvatelstvo Alice Springs sestává ze směsice potomků evropských a asijských přistěhovalců a původních obyvatel – Austrálců.

Kriminalita.

Kriminalita je ve městě značným problémem. Příčinou jsou Austrálci, kteří žijí v osadách nedaleko města a ve městě. Austrálci jsou většinou nezaměstnaní, častá je závislost na alkoholu a čichání benzínu. Městská rada dokonce nucena najmout si soukromou bezpečnostní službu a místní obchody jsou nuceny vynakládat značné prostředky na bezpečnostní opatření jako kamerové systémy, ploty a ostnaté dráty.

Turistika.

Většina turistů přijíždí do Alice Springs kvůli návštěvě nedalekého Uluru. Mnozí však podnikají dobrodružné cesty do okolní divočiny. Ve městě byla zřízena též botanická zahrada, kde je k vidění místní flóra.

Alice Springs je město ležící v australském Severním teritoriu v Macdonnellově pohoří. Je obklopeno pouští nacházející se téměř uprostřed kontinentu. Bylo založeno jako stanice pro pozemní telegrafní linku v 70. letech 19. století. V letech 1927–1931 bylo hlavním městem Střední Austrálie.

爱丽斯泉(英语:Alice Springs,The Springs,The Alice,阿兰恩特族土著语:Mparntwe),又译艾丽斯泉、艾利斯斯普林斯,旧称斯图尔特(Stuart),是澳洲中部的一个城市,距离最近海岸1,200公里,是北领地三大主要城镇之一 (另外两个为首府达尔文港和凯瑟琳)、第二大城市,距离达尔文港1,499公里,距离南澳首府阿德莱德1,532公里。2005年估计人口为26,486人。


Život.

Dětství.

Když královna Marie Eleonora čekala koncem roku 1626 svého čtvrtého potomka, doufala celá země stejně jako král Gustav II. Adolf, že se narodí syn (z předchozích tří dětí se dvě, děvče a chlapec narodily mrtvé a jedno děvče zemřelo v necelém roce věku). Protože se tak nestalo, dal si král roku 1627 potvrdit, že v případě jeho smrti a absence mužského potomka se jeho dědičkou stane Kristýna. Od roku 1604 mohli ve Švédsku dědit trůn také potomci ženského pohlaví. Toto usnesení za své vlády Kristýna opět zrušila.  Protože se matka Kristýny zřekla, vyrůstala u své tety Kateřiny Švédské a jejího manžela Kazimíra Falcko-Zweibrückenského na hradě Stegeborgu, jižně od Stockholmu. Její otec se zatím snažil dohodnout pro ni sňatek s jejím bratrancem Fridrichem Vilémem Braniborským, aby tak podpořil svou vizi – Corpus Evangelicorum – vznik německo-švédského protestantského bloku proti katolickým Habsburkům.

Nejistá budoucnost švédské princezny.

Když roku 1632 král Gustav II. Adolf padl v bitvě u Lützenu, přesídlila šestiletá Kristýna ke své matce Marii Eleonoře do Nyköpingu a později do hradu Tre Kronor ve Stockholmu, kde královna truchlila pro svého manžela. Nad postelí měla ve zlaté truhličce zavěšené královo srdce, pod kterým musela Kristýna s matkou spát, a celý hrad byl potažen černým suknem.  Ještě téhož roku přijala královna matka poselstvo dánského krále Kristiána IV. s žádostí o ruku princezny pro králova dvacetiletého syna Oldřicha. Dánský princ nebyl ale vhodný ženich, protože Švédové trpěli dlouhá léta pod dánskou nadvládou ("stockholmská krvavá lázeň").  V březnu 1633 se sešel "riksdag" (švédský parlament, skládající se ze čtyř stavů = zástupců církve, šlechty, měšťanů a sedláků), aby se zabýval otázkou následnictví. Švédský trůn si nárokovala polská větev dynastie Vasa, ti však nebyli žádoucí, protože polští králové byli katolíci a Švédové luteráni. Kromě Kristýny měl na trůn nárok ještě její bratranec, plánovaný manžel a později skutečný švédský král Karel X. Gustav, neboť jak Kristýna, tak i Karel X. Gustav byli potomky švédského krále Karla IX. V parlamentu se proti přijetí Kristýny za švédskou královnu ozval zástupce sedláků, ale když byla sotva šestiletá plavá holčička předvedena před parlament, její podoba s královským otcem byla natolik zřejmá, že byla jednomyslně prohlášena dědičnou švédskou princeznou a zvolenou královnou.

Dědičná princezna.

Kristýna se tak stala v šesti letech věku královnou Švédů, Gótů a Vandalů, vévodkyní Finska, vévodkyní Estonska a Karélie a paní Ingrie (poslední titul na základě míru s carským Ruskem ve Stolbově roku 1617).  Po dobu princezniny nezletilosti byla určena regentská rada a dva opatrovníci, kteří byli přáteli zemřelého krále:  Členové regentské rady:  Zesnulý král si přál, aby se na výchově jeho dcery nepodílela její matka Marie Eleonora. Princezna měla být vychována jako „korunní princ“. Učila se jízdě na koni, lovu i šermu v oborách Djurgardenu, které se rozkládaly za jezerem u jejího domu. Z ženských dovedností se měla naučit pouze skromnosti a cudnosti.  Roku 1636 na popud kancléře přesídlila zpět ke své tetě Kateřině, kde vyrůstala spolu se svým bratrancem Karlem Gustavem (1622–1660) a sestřenicemi, starší Marii Eufrozýnou (1625–1687) a mladší Eleonorou Kateřinou (1626–1692). Bylo také dohodnuto, že se budoucí panovnice musí naučit základním dovednostem („dobře hovořit o svých poddaných, o stavu země a regentství“, naučit se jak cizím, tak domácím mravům a zvykům a správnému stolování).  Za jejího učitele byl vybrán mladý luteránský kněz Jan Matthiae, který princeznu vyučoval až do jejího šestnáctého roku života. Matthiae se narodil v dobré rodině, studoval na univerzitách v Německu, Anglii, Francii, Nizozemí a také na domácí univerzitě v Uppsale. Stal se teologem (liberálním), učitelem a také kaplanem krále. Jeho úkolem bylo princeznu zasvětit do historie, literatury, jazyků a filozofie. Knihovník Jan Freinsheim učil princeznu římské historii a řečtině. Kristýna obdivovala starověké hrdiny Alexandra Velikého, měla v pokoji tapiserie s výjevy z jeho života a ze života Caesara či perského krále Kýra. Později o nich i sama psala. Kristýna ovládala oba jazyky rodičů – švédštinu a němčinu. Naučila se také francouzsky, což byl její oblíbený jazyk. Od svých 11 let se s Matthiaem učila také latinsky, pro zdokonalení tohoto jazyka Matthiae vyžadoval, aby s ním princezna mluvila pouze latinsky. Úkolem hlavního regenta Axela Oxenstierny bylo zasvětit princeznu do praktické politiky, kterou Kristýna přirovnávala ke hře v šachy, a vedení státu. Oxenstierna byl vynikajícím znalcem síly a slabosti každého státu Evropy.

Královna potřebuje krále.

Roku 1641 se ze studií vrátil Kristýnin bratranec Karel Gustav a stal se pro patnáctiletou dívku první láskou. Mladík byl velmi pohledný a smýšlel liberálně, rodina by takový sňatek uvítala. Jediným, kdo tomu mohl stát v cestě, byl kancléř Axel Oxenstierna, který měl jako předseda regentské rady právo sňatek zakázat. Slibného mladého muže navíc navrhli senátoři za nástupce po Gabrielu Oxenstiernovi na uvolněné místo správce pokladu. Kristýna se však postavila proti této nominaci s odůvodněním, že by Karel Gustav byl regenty považován za špeha. Ve skutečnosti se pouze snažila zalíbit kancléři, kterého si i přes pozdější rozpory po celý život vážila. Rozčarovaný Karel Gustav se přidal k vojsku v Evropě a jeho přítelem se stal alkohol. Království však potřebovalo následníka, a tak bylo nutné královnu přesvědčit, aby se vdala. Kristýna označila Karla Gustava za svého vyvoleného, neměla ale v úmyslu se za něj opravdu vdát. Jejím cílem bylo prosadit, aby senátoři uznali jejího bratrance za následníka švédského trůnu i bez sňatku a to se jí nakonec podařilo.  V souvislosti se svým plánovaným sňatkem vyjádřila Kristýna nesouhlas s vyjádřením církevního reformátora Martina Luthera o postavení žen, když prohlásila:

Vláda.

Kristýniným prvním politickým činem bylo uzavření míru s Dánským královstvím roku 1645. Válka o obchod v Baltském moři byla rozpoutána na popud kancléře Oxenstierny a jako záminka posloužil útěk královny matky Marie Eleonory z Gripsholmu za pomoci dánského krále. Kristýna přijala francouzského vyslance kardinála Mazarina a nechala se přesvědčit, aby s Dánskem uzavřela příměří, bez porady s kancléřem Oxenstiernou.  Po vyřazení Dánska z války obrátil švédský velitel Torstenson pozornost na rakouskou císařskou armádu vedenou generálem Gallasem, kterou vytlačil z německých zemí do Čech a v březnu 1645 porazil v bitvě u Jankova. Na Moravě se Švédové spojili s vojskem sedmihradského knížete Rákocziho, ale švédský postup na Vídeň byl zastaven po neúspěšném obléhání Brna.  Roku 1648 zasedali vyjednavači ve vestfálském městě Münsteru, aby dojednali mír a ukončení třicetileté války. Tehdy se Švédové pustili do poslední epizody této pro značnou část Evropy katastrofální války, která začala v důsledku defenestrace královských místodržitelů v Praze, následného povstání proti násilné rekatolizaci zemí Českého království a proti snahám dosadit na český královský trůn opět katolíka z rodu Habsburků a nakonec také bitvy na Bílé hoře v roce 1620. Velký švédský vojenský kontingent vedený generálem Königsmarckem prošel nezastaven až do nitra Čech a obsadil Prahu. Po jednodenním ostřelování Prahy přišla tajná zpráva od královny Kristýny, aby vojsko obsadilo Pražský hrad a zaměřilo se na uloupení tehdy proslulé umělecké sbírky císaře Rudolfa II. jako válečné kořisti. Před Švédy již odvezl Maxmilián I. Bavorský do Mnichova 1500 vozů s předměty z Rudolfovy sbírky a protestantští Sasové 50 vozů. Švédské vojsko získalo rabováním pro Kristýnu 500 obrazů, 70 bronzových soch, 370 vědeckých přístrojů, 400 indických kuriozit, stovky korálů, slonoviny, drahých kamenů, jantaru apod. To však královně Kristýně nestačilo, napsala si ještě o Rudolfovu knihovnu. 24 hodin poté byl podepsán vestfálský mír o ukončení třicetileté války.  Zejména v období své vlády, ale i později v Římě, se Kristýna obklopovala prospěchářskými muži, jimž poskytovala výhody, finance i úřady. Rozprodávala či rozdávala půdu a tituly, což mělo za následek mnoho nepříjemností se švédskou šlechtou a zadlužování země. K jejím favoritům patřil např. španělský vyslanec Don Antonio Pimentel de Prado (1604–1671/72).  Její korunovace na královnu se konala 20. října 1650 ve Stockholmu, což neodpovídalo tradici, protože králové byli vždy předtím korunováni ve městě Uppsala. Po zajištění nástupnictví pro svého bratrance Karla X. Gustava se Kristýna v roce 1654 vzdala švédského trůnu a vydala se na cestu do Říma. V prosinci 1654 konvertovala v Innsbrucku s velkou slávou ke katolicismu a přijala jméno "Marie Alexandra".

Odraz v kultuře.

Skandinávská literatura.

Je hlavní postavou dramatické hry "Královna Kristýna", kterou sepsal v roce 1901 švédský spisovatel August Strindberg.

Kristýna I. Švédská (18. prosinec 1626 Stockholm – 19. duben 1689 Řím), druhá dcera švédského krále Gustava II. Adolfa (1594–1632) a jeho manželky Marie Eleonory Braniborské (1599–1655). Byla švédskou královnou v letech 1632 až 1654. Po své abdikaci odešla ze Švédska a konvertovala ke katolicismu.

克里斯蒂娜女王(,1626年-12月18日-1689年-4月19日),即克里斯蒂娜·奥古斯塔(),是1632至1654年间的瑞典女王。克里斯蒂娜是国王古斯塔夫二世·阿道夫与王后勃兰登堡的玛利亚·伊丽欧诺拉所生唯一存活的合法继承人。在国王于三十年战争吕岑会战中阵亡后,当时6岁的克里斯蒂娜便以假定继承人的身份继承了王位,到18岁的年纪时她开始实际的统治。


Vývoj.

Letoun Morane Saulnier MS.406 začal vznikat v roce 1934, první prototyp M.S.405-01 vzlétl 8. srpna 1935 ve Villacoublay s šéfpilotem společnosti Aéroplanes Morane-Saulnier Michelem Détroyatem. Byl poháněn motorem Hispano Suiza HS 12Ygrs s výkonem 641 kW, který roztáčel vrtuli Chauviére. Druhý prototyp M.S.405-02 zalétaný 20. ledna 1937 měl motor Hispano Suiza HS 12Ycrs. Oba prototypy byly v průběhu roku 1937 zničeny při havárii. První z šestnácti objednaných strojů ověřovací série vzlétl 3. února 1938, rozestavěný čtvrtý předsériový M.S.405-C1 byl dokončen jako prototyp následné M.S.406, který poprvé vzlétl 20. května 1938. Do draku byl zabudován motor Hispano-Suiza 12Y-31 o výkonu 632 kW s vrtulí Chauviére 351M o průměru 3 m. Stroje číslo 13 a 15 byly odeslány do Švýcarska jako M.S.406H. Letoun číslo 12 obdržel pohonnou jednotku HS 12Y-45, byl vybaven pevným nezatažitelným chladičem a odlehčeným křídlem. Stal se z něj M.S.411, který posloužil jako vzor pro později vyvíjený M.S.412 s motorem HS 12Y-51, určený také pro Švýcarsko. Poslední šestnáctý M.S.405 z ověřovací série poprvé vzlétl v červnu 1938 a stal se stavebním vzorem pro sériovou výrobu M.S.406.  První sériově vyráběné kusy M.S.406-C1 vznikly až na konci roku 1938 v produkci koncernu SNCAO s centrem v Nantes-Bouguenais. Výroba běžela celkem rychle také v mateřském závodě Morane-Saulnier, která svůj první sériový stroj číslo 971 zalétala 29. ledna 1939. K 1. září 1939 měla francouzská armáda 572 kusů tohoto typu letadla. Vzhledem k nedostatku motorů Hispano Suiza HS 12Ycrs francouzské výroby byly odebírány i licenční motory vyráběné ve Švýcarsku a v Československu (Avia). U letadla se v průběhu služby začaly projevovat některé nedostatky, zejména malá zásoba střeliva a problémy s chlazením motoru. Bylo proto přistoupeno k jejich modernizaci, stroje dostaly název MS.410. Prototyp přebudovaný z M.S.406 číslo 1028 vzlétl v lednu 1940 s novým křídlem a výsuvným chladičem. Do kapitulace Francie však vzniklo pouze pět letounů v kompletní konfiguraci M.S.410.  Francouzské ministerstvo letectví zadalo v již v roce 1937 podnikům znárodněného leteckého průmyslu a soukromým firmám zakázky na výkonnější typ letounu, než zastarávající M.S.406. Propozice se opíraly o použití nové kapalinou chlazené pohonné jednotky do V Hispano-Suiza HS-12Y-51, výškové verze s výkonem 808 kW. Soutěž vyhrál M.S.450, který byl postaven v počtu tří prototypů ve vývojovém středisku Morane-Saulnier v Puteaux. Vnitřní konstrukce křídla byla značně zjednodušena, kapoty motoru a sestava krytů chladiče byly aerodynamicky jemnější. Ten již nebyl vysouvatelný, ale tunelový, s průtokem vzduchu regulovaným klapkami na výstupní štěrbině pod motorem. K celkovému zlepšení přispěla také samonosná vodorovná ocasní plocha. První z prototypů byl zalétán 14. dubna 1939 ve Villacoublay. V červnu 1939 byl předán zkušebnímu středisku vojenského letectva CEMA. Prototyp byl vyzbrojen kanónem Hispano Suiza HS 404 ráže 20 mm instalovaným mezi válci motoru a střílejícím dutou hřídelí reduktoru vrtule. V každé vnější části křídla byl u podvozkového závěsu montován jeden kulomet MAC vz. 1934 ráže 7,5 mm.  V roce 1939 došlo k dohodě mezi Švýcarskem a Francií o nákupu licence na výrobu M.S.406C-1. Dva dodané vzorové kusy nosily švýcarská evidenční označení 601 a 602, od roku 1940 změněná na J-1 a J-2. Od září 1939 započala švýcarská společnost Eidgenössisches Konstruktions-Werkstätte v Thunu se sériovou výrobou licenčních strojů M.S.406H označených D-3800. Zanedlouho se k výrobě připojily také společnosti EFW, SWS Schlieren, Doflug Altenrhei a Saurer z Arbonu. Francouzskému vzoru odpovídající D-3800 vznikly ve dvou sériích. Produkce nulté série čítala 8 letounů (J-3 až J-10), hlavní pak 74 kusy (J-11 až J-84). Produkce běžela do srpna 1940, dva kusy byly zkompletovány z dílů v roce 1942. Motory HS 12Y-31 o výkonu 641 kW dodávala firma Adolph Saurer AG. V říjnu roku 1940 vzlétl ve Švýcarsku prototyp D-3801 s výkonnějším motorem HS 12Y-51 o výkonu 790 kW, pozměněnými výfuky a pevným nevysunovatelným chladičem pod přídí. Sériová výroba 207 letounů započala na přelomu let 1940-1941 u společností Eidgenössisches Flugzeugwerke, Dornier-Werke AG (Doflug) a SWS a skončila dodávkou posledních 17 kusů, sestavených z náhradních dílů v období 1947-48 (J-91 až J-297). D-3800 byly v roce 1943 modernizovány na standard D-3801. Poslední D-3801 dolétal ve Švýcarsku až v květnu roku 1959. Dne 29. září 1944 poprvé vzlétl první prototyp D-3802 (J-401), vycházející z francouzské dokumentace typu M.S.450, který vývojem dospěl až k variantě M.S.540. Pohon zajišťoval kapalinou chlazený vidlicový reduktorový dvanáctiválec Saurer YS-2 o maximálním vzletovém výkonu 928 kW, roztáčející čtyřlistou, automaticky stavitelnou kovovou vrtuli Escher-Wyss EW-V8. Hlavňovou výzbroj tvořil 20 mm kanón FFK/Hispano HS-404, uložený mezi bloky válců motoru a střílející dutou hřídelí vrtule. Dva kulomety FFK ráže 7,65 mm byly uloženy v každé polovině křídla. 21. září 1945 pak následoval D-3802A (J-403) představující sériovou variantu. Původní stokusová zakázka však byla zredukovaná na 12 strojů nulté série, včetně prototypu J-403. Druhý vyrobený D-3802A (J-404) byl ještě v roce 1945 modifikován do jediného prototypu D-3803 se zkrácenými konci křídel a celokanónovou výzbrojí. Stroj poháněl motor Saurer YS-3 s novým kompresorem o vzletovém maximálním výkonu 1066 kW a zalétán byl 18. května 1946. Série Doflug D-3082A i s oběma prototypy D-3802 a D-3803 byly zařazeny do jednotky Fliegerstaffel 17, kde je v létě roku 1956 nahradily stroje de Havilland Vampire FB Mk.6.

Bojové užití.

Prvních 6 předsériových strojů M.S.405 dostalo francouzské letectvo již na jaře roku 1938, které byly zařazeny do jednotky GC I/7. K 1. lednu 1939 měla tato jednotka společně s GC 1/6 ve stavu 27 strojů M.S.405 a M.S.406-C1. V době podivné války, od září 1939 do května 1940, sestřelili piloti na MS 406-C1 32 letounů, dalších 16 pravděpodobně. Za dobu bojů nad Francií pak 191 a 89 pravděpodobně. Celkové ztráty MS 406-C1 dosáhly okolo 400 strojů, z toho 150 v boji, 100 na zemi a zbytek zničili sami Francouzi před postupujícími Němci. V roce 1940 při bojích ve Francii bojovalo na MS-406 také 56 Čechoslováků, kteří na nich dosáhli 35 ověřených a 7 pravděpodobných vítězství nad německými piloty. Po kapitulaci Francie se část Moranů dostala do výzbroje kolaborantského státu s vládou ve Vichy. Další letouny se nacházely v Africe, na Korsice a v Indočíně. Do bojů zasáhly Morany první Escadrille GC I/7 v Sýrii, kde bojovaly proti Royal Air Force. Naopak v Indočíně bojovaly tyto letouny proti Japoncům. V únoru a březnu 1940 třicet strojů M.S.406-C1 odebralo Turecko a v únoru 1940 třicet kusů M.S.406-C1 Finsko. Dalších 57 včetně jedenácti M.S.410 do země v letech 1941 a 1942 odeslala vláda ve Vichy a Němci. Po obsazení zbytku Francie Němci v listopadu 1942 obdrželi Italové 52 (z toho 25 letuschopných) M.S.406 a počátkem roku 1943 získalo Chorvatsko darem 46 těchto letounů.  V říjnu 1942 byly ve finské státní letecké továrně Valtion Lentokonetehdas v Tampere pod vedením ing. Aarne Lakomaa zahájeny práce na úpravě draku M.S.406 pro zástavbu kořistního sovětského motoru VK-105P V. K. Klimova o výkonu 810 kW, který byl vybaven dvourychlostním dvoustupňovým kompresorem. Motory byly dodány z Německa včetně třílistých vrtulí VIŠ-61P, které je získalo během úvodní ofenzívy proti SSSR. V pražské Avii bylo zrevidováno na 200 těchto pohonných jednotek a na jaře 1943 byly dodány do Finska. Přestavěné letouny se zcela změněnou přední částí trupu a novými výfukovými rourami začaly opouštět výrobní linky továrny VL v létě 1943 pod označením Morane-Saulnier Mörkö (také VL Mörkö-Moraani). Mezi bloky válců motoru byl umístěn rovněž kořistní sovětský těžký kulomet Berezin UBK ráže 12,7 mm, křídlové kulomety zůstaly původní francouzské MAC vz. 34 ráže 7,5 mm, jichž mělo Finsko dostatek i se střelivem.  S letouny M.S.406, M.S.410 a Mörkö dokázali finští piloti od října 1942 do uzavření finsko-sovětského příměří v září 1944 sestřelit 321 nepřátelských letounů. Nové finské ozbrojené síly, které pak začaly bojovat proti Němcům, používaly Mörkö-Moraani při vyčišťovacích akcích na severu země. Konverze pokračovaly až do jara 1945, poslední Mörkö šly do šrotu v roce 1952.

Morane-Saulnier MS.406 byl francouzský jednomotorový jednoplošný stíhací letoun. Ve chvíli vypuknutí války s Německem roku 1939 byl nejpočetnější stíhačkou francouzské Armée de l'Air. I když se vyznačoval dobrou ovladatelností a obratností, jeho výkon výrazně zaostával za Messerschmittem Bf-109E. Ve srovnání s Bf 109 byl Morane podmotorovaný, pomalý, nedostatečně vyzbrojený a chyběla mu pasivní ochrana důležitých částí. Během tzv. Podivné války si Morany ještě vedly relativně dobře, ale v bitvě o Francii se naplno projevila jejich zastaralost. Úspěšnější služba je čekala ve Švýcarsku a Finsku, kde byly vyvinuty vylepšené varianty.

法国莫拉纳.索尼埃 M.S.406战斗机是法国于第二次世界大战时生产的单翼战斗机,乃法国空军当时最多的战斗机。


Etymologie.

Existuje několik hypotéz o etymologii slova Beer Ševa:  V midraši, který se obecně negativně vymezuje vůči Filištínům, jsou tyto ovce interpretovány jako sedm potomků Abrahámových, kteří byli zabiti potomky Abímelekovými. V Bibli je Beer Ševa celkově popisována jako důležité svaté místo.

Dějiny.

Archeologické naleziště v blízkosti města dokládá prastarou minulost města: tato oblast byla obydlena již 4000 let př. n. l., zdejší sídliště bylo mnohokrát zničeno a znovu vystavěno.  Ve Starém zákoně v knize Genesis byla Beer Ševa popsána jako místo, kde byla složena přísaha o míru mezi Abrahámem, respektive Izákem, a Pelištejci.  Poslední obyvatelé Beer Ševy byli Byzantinci, kteří město opustili v 7. století, po dobytí města Araby Beer Ševa velice rychle zpustla. V 19. století ji evropští cestovatelé popisovali jako zničenou, pouze s jedinou studnou a několika beduínskými obyvateli žijícími v blízkém okolí. O rozvoj města se začali starat až osmanští Turci na přelomu 19. a 20. století. Kvůli kontrole Beduínů postavili na konci 19. století policejní stanici a později i železniční stanici se spojením do Gazy a Aškelonu. Beer Ševa se rychle rozrostla v malé město a během první světové války se stala strategickým bodem. V průběhu britského mandátu nad Palestinou zůstala malým administrativním centrem. V roce 1947 byla, tehdy jako převážně arabské město, přiřčena, podle plánu OSN na rozdělení Palestiny, arabskému státu. Po vyhlášení nezávislosti 14. května 1948 napadly armády sousedních arabských zemí Izrael a Beer Ševa se stala významným strategickým a logistickým bodem egyptské invazní armády. Město bylo dobyto Izraelskými obrannými silami 21. října 1948 ve válce za nezávislost při operaci Jo'av (respektive při její podčásti nazývané operace Moše) a od té doby zůstalo v izraelských rukou.  Od 50. let 20. století procházela plánovitou výstavbou v moderní město, v roce 1970 zde byla založena Ben Gurionova univerzita v Negevu. Roku 1973 vzniklo Divadlo v Beer Ševě. Od roku 1990 Beer Ševa zažívá výrazný nárůst obyvatel díky židovským imigrantům z bývalého SSSR.  Po dlouhou dobu zde nebyly žádné teroristické útoky, 31. srpna 2004 bylo však ve dvou autobusech zabito 16 lidí. K útokům se přihlásilo hnutí Hamas. 28. srpna 2005 byli sebevražedným atentátníkem na autobusovém nádraží vážně zraněni dva příslušníci ochranky.

Současnost.

Ze starého města se do dnešních dnů zachovalo jen několik staveb z osmanského období, dnes je snaha co nejvíce tyto památky restaurovat.  Významnou turistickou atrakcí je každotýdenní beduínský trh. V bývalém domě osmanského guvernéra je umístěno Negevské muzeum, ve starém městě jsou také známé Abrahámovy studny. Ve městě se také nachází mnoho moderních budov – Židovské kulturní centrum, nová koncertní hala, synagoga ve tvaru pyramidy, kulturní centrum etiopských Židů aj. V blízkosti města se nachází památník Negevské brigády a archeologické naleziště Tel Be'er Ševa.

Geografie.

Jde o největší město Negevské pouště v jižním Izraeli. Často označované jako „hlavní město Negevu“.  Nachází se v nadmořské výšce 260 m v severní části Negevu, zhruba 90 km jižně od Tel Avivu a 70 km jihozápadně od Jeruzaléma. Leží v mírně zvlněné krajině, členěné četnými vádí, zejména Nachal Be'er Ševa, Nachal Kovšim, Nachal Katef nebo Nachal Ašan. Na jih od města začíná zcela aridní oblast centrálního Negevu, na severní a západní straně naopak začíná krajina, která díky intenzivnímu zavlažování a obdělávání ztratila částečně pouštní charakter.  Díky své poloze na severu Negevské pouště má Beer Ševa velmi horké suché podnebí (podle definice leží v polopouštní oblasti). Dny jsou v zimě mírné, v noci však může teplota klesnout i pod bod mrazu. Roční průměr srážek je cca 220 mm, prší zvláště v zimních měsících. Na jaře se často vyskytují písečné bouře.  <mapframe text="Be'er Ševa" latitude=31.25 longitude=34.79 width=540 height=640 zoom=13 align=center> </mapframe>  Leží v hustě osídlené oblasti, která je etnicky převážně židovská. V okolí ovšem leží četná rozptýlená sídla arabských Beduínů včetně beduínských měst jako Rahat nebo Tel Ševa. Město je na dopravní síť napojeno pomocí severojižní dálnice číslo 40. Ve východozápadním směru je to dálnice číslo 25. K severovýchodu směřuje dálnice číslo 60. Město je napojeno rovněž na železnici. Stojí tu železniční stanice Be'er Ševa cafon a železniční stanice Be'er Ševa merkaz. Prochází tudy železniční trať Tel Aviv – Beer Ševa. Z ní tu odbočuje železniční trať Beer Ševa – Dimona a ve výstavbě je železniční trať Aškelon – Beer Ševa.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně osob).  Jde o velkou obec velkoměstského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí.

Partnerská města.

Beer Ševa má následující partnerská města:

Beer Ševa (, "Be'er Ševa",,, v oficiálním přepisu do angličtiny Be'er Sheva) je město v Izraeli v Jižním distriktu. Starostou je Rubik Danilovič. S populací přes obyvatel jde o sedmé nejlidnatější město v Izraeli.

贝尔谢巴,圣经和合本译为别是巴,思高本译为贝尔舍巴(,),是以色列内盖夫沙漠最大的城市,通常称为「内盖夫之都」。1948年以色列立国之后,贝尔谢巴被以色列军占领。2012年人口达到197,269人。目前是以色列第七大城市。贝尔谢巴是以色列南区的行政中心,拥有内盖夫本·古里安大学、Soroka 医学中心、以色列贝尔谢巴交响乐团。


Příprava.

Dříve se kyselina adipová připravovala oxidací různých tuků. Nyní se vyrábí ze směsi cyklohexanolu a cyklohexanonu nazývané „KA olej“ (KA je zkratka z keton" a alkohol"). Tato směs se vícestupňově oxiduje kyselinou dusičnou na kyselinu adipovou. Nejdřív se cyklohexanol převádí na keton za vzniku kyseliny dusité: Dochází k nitrozaci cyklohexanonu, který se tak dostane do stavu vhodného pro rozštěpení vazby mezi uhlíky: Mezi vedlejší produkty patří kyseliny glutarová a jantarová. Existuje také podobný proces, který vychází z cyklohexanolu získaného hydrogenací fenolu.

Další způsoby výroby.

Několik metody výroby využívá karbonylaci butadienu. Například hydrokarboxylace probíhá takto:  O další metodě se tvrdí, že jde o zelenou chemii, protože jediným vedlejším produktem je voda. Cyklohexen se oxiduje peroxidem vodíku pomocí wolframanového katalyzátoru a katalyzátoru fázového přenosu. Odpadním produktem je voda.

Použití.

Výrazně největší část z produkce kyseliny adipové se využívá jako monomer při výrobě nylonu polykondenzační reakcí s hexamethyldiaminem za vzniku 6,6-nylonu. I mezi další významné aplikace patří polymery: je monomerem při výrobě polyurethanu a její estery se využívají jako plastifikátory, hlavně v PVC.

Lékařství.

Kyselina adipová se používá do tablet s řízeným uvolňováním léčiva nezávislým na pH, a to pro slabě zásadité i slabě kyselé léčivé látky. Je také součástí polymerních potahů hydrofilních monolitických systémů pro modulaci pH uvnitř gelu, čímž se dosahuje uvolňování nultého řádu (konstantní rychlost). Kyselina adipová se využívá i do směsí, kde je cílem dosáhnout pozdního uvolnění většího množství léčiva.

Potravinářství.

Malá, avšak významná množství kyseliny adipové (označované jako E355) se používají jako přísada do potravin pro úpravy chuti a jako želírující látka. Využívá se také v antacidech na bázi uhličitanu vápenatého, a to k okyselení.

Bezpečnost.

Kyselina adipová, podobně jako většina karboxylových kyselin, slabě dráždí kůži. Orální LD pro potkany je 3600 mg/kg.

Kyselina adipová je organická sloučenina se vzorcem (CH)(COOH). Za běžných podmínek má podobu bílého krystalického prášku. Jedná se o významnou dikarboxylovou kyselinu - ročně se jí ve světě vyrobí cca 2,5 mil. tun, hlavně jako prekurzor pro výrobu nylonu. V přírodě se však kyselina adipová vyskytuje zřídka (především ve formě esterů s glycerolem jako součást tuků).

己二酸又称肥酸,是一种羧酸类有机化合物。它是白色结晶粉末,微溶于水,溶于水中时呈酸性。


Architektura.

Základní schéma platformy Maemo je následující:  Všechny použité komponenty jsou open source a jsou na linuxových desktopech dobře známy a široce používány. Díky jejich použití je převod aplikací na tuto specifickou platformu jednodušší. Při vývoji Maemo je použit kompilační nástroj Scratchbox.

Verze Maemo 4 a 5 obecně.

Uživatelské rozhraní v Maemo 4 bylo velmi podobné mnoha klasickým handheldům. Obsahovalo „základní (domácí) obrazovku“ jako hlavní místo, ze kterého se uživatel snadno dostává ke všem dalším nastavením, funkcím a programům. Kvůli tomu byla základní obrazovka rozdělena na oblasti určené pro spouštění aplikací, menu a část, která šla nastavit podle přání uživatele (například jako RSS čtečka, Google search, přehrávač internetového rádia, aj.).  V Maemo 5 je uživatelské rozhraní odlišné. Pevné je pouze menu, obsahující hodiny, název operátora, indikaci baterie a indikaci dalších služeb (Wi-Fi, Bluetooth...). Veškerý další obsah je na volbě uživatele. K dispozici je až 9 obrazovek, které lze naplnit zástupci jednotlivých instalovaných programů, widgetů, výstřižků internetových stránek, RSS čteček, aj.

Součásti.

Maemo je modifikovaná verze Debian Linuxu, která je zejména zeštíhlena pro potřeby přenosného zařízení. Pro vytvoření grafického prostředí je použit X Window System, které používá Xomap server a správce oken Matchbox. Pro GUI jsou použity knihovny GTK v4 toolkitu a uživatelské rozhraní Hildon pro widgety a API.  GNU Core Utilities jsou nahrazeny balíkem BusyBox, což sníží nároky na operační paměť (na úkor některých postradatelných funkcí).  Jako primární zvukový server je použit ESD a GStreamer, které využívá přehrávač multimédií. Podporované formáty lze rozšířit využitím pluginů z scratchbox (Maemo SDK), které podporuje například OGG formát. Doplňující přehrávače mohou přistupovat přímo ke GStreameru nebo pomocí „osso-media-server“.  I když je Maemo postaveno na Linuxu a open source, zůstaly některé části uzavřené. Patří mezi ně hlavní status bar, taskbar aplety (jas displeje, aj.) a aplikace řešící konektivitu a management napájení.

Software.

Maemo je dodáváno s vestavěnými aplikacemi, ale zároveň je možné instalovat z mnoha zdrojů další zajímavé programy. Buď přes správce balíčků, nebo apt a dpkg.  Přibalené aplikace jsou například Mozilla – postavená nad prohlížečem MicroB, Macromedia Flash, Gizmo5 a Skype.

Aplikace třetích stran.

Tím, že je Maemo open source a využívá bezplatný operační systém Linux, je přidávání nových aplikací velmi jednoduché a bezproblémové. Aplikací je dostupných velmi mnoho. Některé jsou psané přímo pro Maemo, jiné pro klasický Linux. Výběrem lze uvést:  Před uvedením Maemo 5 Nokia podpořila během akce "Fremantle Stars" některé aplikace vytvářené komunitou. Zajímavé jsou například: Mauku (klient pro micro-blogy), Maemo Mapper (aplikace pro mapy), Numpty Physics (hra), ScummVM (hra, obsahující Beneath a Steel Sky), Xournal (zápisník, rychlé poznámky), Fennec (internetový prohlížeč), FBReader (e-book čtečka), OSM2Go (OpenStreetMap).  Do Maema mohou být snadno instalovány aplikace z distribuce Debian pro ARM (včetně OpenOffice, Firefox, Java, GNOME a LXDE, aj.).

Podpora datových typů.

Nepodporované datové typy souborů mohou být přidány doinstalováním pluginů.

Maemo je v informatice svobodná platforma pro kapesní počítače a jiná mobilní zařízení, postavená na bázi linuxové distribuce Debian. V současnosti jej používá Nokia N770, Nokia N800, Nokia N810, Nokia N810 wimax edition a Nokia N900. Rozhraní Hildon obsažené v Maemu bylo též zamýšleno jako GUI pro plánované Ubuntu Mobile and Embedded Edition.


Příběh.

Vypravěč se při pobytu v Paříži setkává s C. Augustem Dupinem, mladým mužem ze vznešené rodiny, kterého blíže neurčené neblahé události uvrhly do velké bídy. Nabídne mu, aby s ním bydlel, a na novém společníkovi ho zaujme jeho mimořádné analytické schopnosti a sečtělost. Jednoho večera zaznamenají článek v novinách o pozoruhodné vraždě, při níž byly v ulici Morgue zabity dvě ženy – matka a dcera. Pařížská policie z nátlaku na vyřešení případu obviní Dupinova přítele. Dupin chce jeho jméno očistit a osvobodit ho, dostává se na místo činu a učiní zde převratné objevy, které policie přehlédla. Zjistí, že vrah sice uprchl oknem, ale dojde k závěru, že pro člověka by to bylo zhola nemožné. Na místě činu také nalezne chumáč zrzavých chlupů a otisky nohou, které jistě nepatří člověku. Odvodí tedy, že vrahem byl orangutan. Aby zjistil, kdo je jeho majitelem, uveřejní inzerát s textem, že nalezl orangutana.  Na inzerát odpoví jistý námořník. Dupin ho vyslechne, zjistí celý průběh vraždy a námořníkovu nevinu. Orangutana si námořník přivezl ze svých plaveb jako suvenýr, který chtěl v Paříži zpeněžit. Orangutan byl však velmi inteligentní a naučil se zacházet s břitvou na holení. Po dlouhodobé nevšímavosti pána rozzuřený orangutan uprchl a vylezl na okno jednoho z domů. Zde vyděsil dvě ženy, které začaly nepříčetně křičet o pomoc, orangutana to ještě více rozzuřilo, vzteky podřízl břitvou starší dámu, mladší ženu uškrtil a strčil jí do komína. Když uviděl svého pána, který ho pronásledoval, uprchl.  Po objasnění vraždy byl lidoop umístěn do Pařížské zoologické zahrady. Dupin předá zprávu spolu se svými poznámkami policii.

Česká a slovenská vydání.

Česky či slovensky vyšla povídka v následujících sbírkách nebo antologiích:  Pod názvem Vraždy v ulici Morgue:  Pod názvem Záhadné vraždy v Márniční ulici:  Pod názvem Vražda na ulici Morgue:

Vraždy v ulici Morgue nebo též Vražda na ulici Morgue a Záhadné vraždy v Márniční ulici (anglicky "The Murders in the Rue Morgue") je povídka Edgara Allana Poea z roku 1841. Patří mezi první detektivní příběhy a je prvním popisem zápletky, která se dnes označuje technickým termínem "záhada uzavřené místnosti" či "záhada zamčeného pokoje" (v uzavřené místnosti, z níž nebylo možné uniknout se najde mrtvola bez pachatele).

《莫尔凶杀案》是撰写的短篇小说,1841年4月于《》上刊登。莫尔格街凶杀案一般被公认为全世界最早出现的推理小说,故事中的法国侦探杜宾亦成为往后部分推理小说中的主角的重要参考,较著名的包括柯南·道尔的福尔摩斯及阿嘉莎·克莉丝蒂的白罗。


Život.

Antonín Rejcha byl synem staroměstského pouličního hudebníka Šimona Rejchy. Otec brzy zemřel, jeho matka se znovu provdala a chlapce zanedbávala. V 11 letech utekl z domova, nejprve k dědečkovi do Klatov. V patnácti letech se již nadějného flétnisty Antonína ujal jeho strýc Josef Rejcha, který působil jako violoncellista v kapele hraběte Wallersteina ve Švábsku. Naučil se hře na několik nástrojů (klavír, hoboj, příčná flétna), zpěvu, ale také německy a francouzsky. Se strýcem pak byl členem dvorního orchestru kurfiřta a divadelního orchestru v Bonnu. V tomto orchestru hrál na violu i mladý Ludwig van Beethoven. Společně navštěvovali přednášky matematiky a filosofie na zdejší univerzitě. Oba měli stejného učitele hudby, Ch. G. Neefeho, který je zasvěcoval do díla Johanna Sebastiana Bacha. Kromě toho se samostatně se zaujetím vzdělával v hudební teorii.  Když Napoleonova vojska obsadila v roce 1794 Bonn, odešel do Hamburku, kde působil jako učitel hudby a věnoval se intenzivně skladatelské činnosti. Zde zkomponoval mimo jiné i dvě opery na francouzská libreta, ale nepodařilo se mu je uvést na scénu. Nějaký čas pobýval v Paříži (1800–1802) a posléze se usadil ve Vídni. Studoval u Josepha Haydna, získal si přízeň habsburského dvora a seznámil se s významnými skladateli, kteří ve Vídni pobývali (Antonio Salieri, Ludwig van Beethoven, Johann Georg Albrechtsberger, Luigi Cherubini). Jeho kantáta na text Bürgerovy balady "Lenora" se stala obětí státní cenzury, která mu znemožnila provedení díla.  Od roku 1808 žil trvale v Paříži. Roku 1818 se oženil s Francouzkou Virginií Enaustovou a v roce 1829 získal francouzské státní občanství. Stal se nejdříve profesorem, posléze i ředitelem pařížské konzervatoře. Jeho žáky na konzervatoři byli mj. Hector Berlioz, César Franck, Charles Gounod, Georges Onslow a soukromým žákem Ferenc Liszt. Stal se významným hudebním teoretikem a jeho spisy ovlivnily několik generací hudebních skladatelů a hudebních vědců v celé Evropě. Za své dílo byl v roce 1835 vyznamenán Řádem čestné legie a stal se členem Francouzské akademie věd a umění.  Zemřel v Paříži 28. května 1836 ve věku 66 let.

Dílo.

Z dnešního pohledu je Rejcha ceněn zejména jako hudební teoretik a pedagog. Většina jeho prací z oboru hudební teorie se dočkala řady vydání. Pojednání o melodii vyšlo v rozmezí necelého století (1814 – 1911) jedenáctkrát. Spolu s naukou o harmonii bylo přeloženo do italštiny a ještě s dalšími dvěma díly také do němčiny. V Nauce o kontrapunktu provedl Rejcha nejradikálnější zásah do stavby fugy, a to i prakticky svými 36 fugami pro klavír a pojednáním O novém systému fugy. Rejchova teoretická díla znal a studoval i Bedřich Smetana.  Z další Rejchovy tvorby se dodnes hojně uplatňují dechová kvinteta a komorní skladby pro nejrůznější nástrojové kombinace: pro tři flétny, pro čtyři lesní rohy a podobně. Jeho jevištní díla nezískala žádný větší ohlas ani oblibu.  Systematický katalog Rejchova díla zatím neexistuje a to i z toho důvodu, že jeho rukopisy jsou rozesety po celé Evropě. Rejcha sice některým svým dílům přiděloval opusová čísla (dosáhl počtu 107), ale činil tak nesystematicky a náhodně. Velké množství jeho děl uchovává pařížská knihovna "Bibliothéque Nationale du Conservatoire a de l ́opera", která svůj seznam zveřejnila. Řada rukopisů Rejchových skladeb se nachází i v českých archivech. O tematický katalog se pokusila Olga Šotolová v roce 1977, ale i ten je neúplný. Následující seznam je tedy pouze výběrem nejzajímavějších skladeb autora a měl by dát představu o šíři skladatelova záběru. O úpravy a realizace mnohých Rejchových skladeb, mj. kantáty Lenora, Rekviem, Nového žalmu, Variací pro violoncello a orchestr, šesti symfonií a dalších komorních vokálních i instrumentálních skladeb, se zasloužil Stanislav Ondráček.

Antonín Rejcha (Anton, také Antoine Reicha) (27. února 1770, Praha-Staré Město – 28. května 1836, Paříž) byl český hudební skladatel, pedagog a hudební teoretik.

安东·雷哈(,,1770年-2月26日-1836年-5月18日),波西米亚作曲家,音乐理论家,音乐教育家。


Historie plavání.

Počátky plavání sahají až do prehistorické doby. Avšak závodní plavání začalo být v Evropě populární až kolem roku 1800 a to pouze ve stylu zvaném prsa. Kraul, neboli volný způsob, byl představen až v roce 1873 Johnem Arthurem Trudgenem, který ho okopíroval od amerických Indiánů. Závodní plavání není založeno jen na fyzické síle, ale současně i na technice, která tvoří cca 50 % rychlosti plavce.  V roce 1896 se plavání poprvé objevilo na letních olympijských hrách v Aténách. V roce 1904 byl plavecký způsob prsa zařazen jako olympijská disciplína. Delfín, neboli motýl byl představen poprvé jako varianta způsobu prsa, ale v roce 1952 byl tento způsob uznán za samostatný.

Závodní tratě jednotlivců.

Tratě, na kterých závodí jednotlivci na Mistrovství světa v plavání, jsou: V olympijském programu chybí závody na 50m s výjimkou disciplíny 50m volný způsob. Závod na 800m volný způsob je na Olympijských hrách určen pouze pro ženy a 1500m volný způsob pouze pro muže. 100m polohový závod se plave pouze na Mistrovství světa v plavání v krátkém bazénu.

Závodní tratě štafet.

Závodí se i ve štafetách, buď kraulové nebo polohové. V polohové štafetě každý člen družstva plave jiným plaveckým způsobem. Plavci v polohové štafetě plavou v pořadí znak, prsa, motýl a kraul. Ale pokud polohový závod plave jeden plavec, plave v pořadí motýl, znak, prsa a kraul. V olympijském programu a v programu MS jsou štafety na 4×100m polohově a 4×100m a 4×200m volný způsob.

Plavecké bazény.

Existují tři druhy bazénů, ve kterých se závodí a to dva krátké bazény (25yd a 25m) a dlouhý bazén (50m). Plavání na krátkém bazénu je rychlejší přibližně o 1 sekundu na každých 50m díky obrátce. Mistrovství světa v plavání a Mistrovství Evropy v plavání se pořádá na obou metrových bazénech. Na yardovém bazénu se závodí zejména v USA. Letní olympijské hry se pořádají pouze na dlouhém bazénu. Od toho také vzniklo označení olympijský bazén. V současnosti je tímto termínem označován bazén o rozměrech 50m×25m×2,5m, který má deset plaveckých drah.

Dálkové plavání.

Zvláštní kategorií plavání je dálkové plavání, které se obvykle provádí v přírodním prostředí. Jedná se o novou olympijskou disciplínu, která byla poprvé na pořadu olympijských her na Letních olympijských hrách 2008 v Pekingu. Olympijskou disciplínou je závod na 10km.

Kombinované sporty.

Plavání je také součástí kombinovaných sportů jako je moderní pětiboj, triatlon a kvadriatlon.

Rizika spojená s plaváním.

Několik desetiletí je znám zvýšený výskyt dýchacích potíží a alergií u závodních plavců, kteří trénují v krytých bazénech s chlorovanou vodou. Studie u rekreačních plavců ukázala na souvislost mezi obsahem chlorovaných látek v ovzduší a zdravotními problémy. Astma je spojováno hlavně s vystavením vedlejším produktům chlorace jako je trichloramin, který může způsobit kromě toho i akutní podráždění spojivek a vyvolat slzení, kašel nebo obtížné dýchání.

Plavání je sport řízený Mezinárodní plaveckou federací (FINA) a je jedním z plaveckých sportů. Dalšími plaveckými sporty jsou dálkové plavání, synchronizované plavání, skoky do vody a vodní pólo.

游泳(Swimming)是个人或是团体的运动,是整个人在水中前进。场地可能是游泳池或是开放水体(例如海或是湖中)。竞技游泳是奥林匹克运动会运动中,最热门的项目之一,分为蝶泳、仰泳、蛙泳、自由泳及混合泳等。除了个人比赛外,也有四个游泳选手以自由泳或是混合方式进行的接力赛。混合接力赛会由四名选手分别以不同的方式比赛,依序是仰泳、蛙泳、蝶泳及自由泳。每一种游泳姿势都有其特定的技巧,在比赛中,也有针对各游泳姿势的对应规则。也有有关哪些泳衣、泳帽、珠宝以及绷带型式可以在比赛中使用的相关规定。竞技游泳可能会因为游泳而造成运动伤害,例如膝盖或是肩部的肌腱炎,但这项运动有不少健康上的好处。