Biografie.

Původ a mládí.

Erik se narodil jako syn Gustava I. Vasy a jeho manželky Kateřiny Sasko-Lauenburské. V necelých dvou letech ztratil matku a otec se po roce znovu oženil s Markétou Leijonhuvud. Se svou macechou měl Erik napjaté vztahy, neboť stál jejímu synovi Janovi v cestě k švédskému trůnu.  Erik byl vychováván dvěma skvělými učiteli, Georgem Normanem a francouzským kalvinistou Dionysiem Beurreusem (1500–1567). Oba mu poskytli to nejlepší vzdělání, jaké mohl v té době získat: učil se řadě cizích jazyků, matematice, historii. Významnou roli v jeho životě hrála astrologie.  Poté, co začal vystupovat na veřejnosti, byl záhy nazýván "vyvoleným králem", především proto, že splňovat představy o typickém Švédovi: byl plavý, modrooký, urostlý a pyšnil se výjimečným plnovousem. Roku 1557 obdržel Kalmar, Kronobergs län a Öland, kde si na zámku v Kalmaru držel svůj dvůr. V této době se staly napjatými vztahy i s jeho otcem a oba se navzájem sledovali a prováděli špionáž. Králi se nelíbily především Erikovy úmysly ucházet se o ruku anglické princezny Alžběty, pozdější anglické královny Alžběty. Erik plánoval cestu do Anglie, ale otcova smrt 29. září roku 1560 tuto cestu překazila. Také jeho plány oženit se s dalšími vyhlédnutými nevěstami (Marie Stuartovna, Renata Lotrinská, Anna Saská a Kristýna Hesenská) nebyly realizovány.  Uvádí se, že Gustav I. váhal, zda předá trůn tomuto svému synovi, nebo zda ho uvrhne do vězení, mimo jiné proto, že jeho nejstarší syn z druhého manželství, vévoda Jan, byl jeho nejmilejším dítětem, které by na trůně viděl raději.

Král.

Jako prvorozený syn Gustava I. Vasy se po jeho smrti (29. září 1560) Erik stal králem; korunován byl 29. června následujícího roku 1561. Byl schopným a inteligentním vládcem, jeho vysoké ambice a psychická nevyrovnanost však způsobily psychické onemocnění a posléze způsobily jeho pád.  V roce 1561 ovládl Erik město Reval (nyní Tallin) a odtud započal dobývat Estonsko. To znamenalo postavit se nejen zájmům Polska a Ruska, ale i svého mladšího bratra Jana, finského vévody, který rovněž hodlal rozšířit své panství tímto směrem. Jan se proti bratrovi vzbouřil a spojil se s Polskem, Erik však jeho vzpouru potlačil a obvinil ho z velezrady. Jan byl poté parlamentem odsouzen k trestu smrti. Nakonec však 12. srpna roku 1563 byl Janovi hrdelní trest zrušen a Erik se spokojil s jeho uvězněním.  Erik se snažil učinit ze Švédska silnou mocnost. Na rozdíl od svého otce, který byl spokojen s dosaženým status quo a dobytou nezávislostí, usiloval Erik o nadvládu a hegemonii s jinými státy v oblasti Baltského moře. Tyto snahy ho přivedly do konfliktu s dánským králem Frederikem II. a s hanzovním městem Lübeck. Vzniklý konflikt, známý jako Severská sedmiletá válka, probíhal po většinu období jeho panování. Erik v ní odrazil všechny dánské pokusy o ovládnutí švédských území (Frederik usiloval o obnovení Kalmarské unie), ovšem za cenu zničení řady švédských měst a vesnic; Švédsko však zaznamenalo významné úspěchy na moři.  Ve vnitřní politice se potýkal s opozicí domácí šlechty podporované jeho nevlastním bratrem Janem. Šlechta pohlížela na uvěznění vévody Jana s nelibostí. Erik, poštíván svým rádcem Jöranem Perssonem, se domníval, že šlechta připravuje proti němu vzpouru, a rozhodl se v roce 1561 vytvořit Nejvyšší soudní dvůr, zvaný "Králův výbor (Konungens mängd)"; ten měl dbát na objektivní dodržování zákona, ale onedlouho se zvrhl v prostředek perzekuce možných králových nepřátel. Ve své nedůvěřivosti nechal Erik uvěznit Nilse Stureho, jehož považoval za nebezpečného. Dvůr ho shledal vinným velezradou a nařídil jeho popravu, Nils byl však omilostněn a musel podstoupit pouze veřejné pranýřování v ulicích Stockholmu. Dva dny poté se král se Sturem smířil a svěřil mu vedení poselství, jež vyslal do Lotrinska za účelem požádání o ruku princezny Renaty Lotrinské. Renata byla vnučkou dánského krále Kristiána II. a sňatkem s ní by Erik získal právo ucházet se o dánský trůn.  Po této události s Nilsem Sturem se Erikův duševní stav se stále více zhoršoval, jeho nedůvěřivost změnila v paranoiu, což vedlo k represím jeho politických protivníků, mezi jiným k zavraždění několika členů rodiny Sture v roce 1567: Erik věřil, že rodina Sture a šlechta vůbec se v odplatu za Nilsovu potupu pozvedne proti jeho vládě. Nařídil shromáždit důkazy o spiknutí proti němu. Když byli označeni podezřelí, nechal je uvěznit v Uppsale; mezi zadrženými byl i Nilsův otec, hrabě Svante Sture – šlechtic, který byl vždy rodině Vasů věrný, a jeho syn Erik Sture. 21. května roku 1567 se vrátil Nils Sture z Lotrinska a byl uvězněn rovněž. Následujícího dne král poslal usmiřující dopis Svante Sturemu, v němž ho žádal o prominutí, vzápětí ale změnil názor a nechal vězně zabít. Před Soudním dvorem Erik uvedl, že vězňové byli zrádci království a jejich smrt byla po právu.  Po této tragické události králova demence a rozpad osobnosti byly již zjevné. Žádal biskupy o modlitby, aby ho nepostihl boží trest, a nechal uvěznit svého rádce Jörana Perssona, jehož činil za celou věc odpovědného. Jöran Persson byl odsouzen k smrti, ale trest nebyl vykonán.

Manželství a potomci.

4. července 1568 se oženil s Karin Månsdotter (1550–1612), neurozenou dcerou prostého vojáka, s níž žil v konkubinátu již dva roky předtím. S ní měl čtyři děti, z nichž dvě první se narodily ještě před uzavřením manželství a byly posléze legitimizovány, dvě další, narozené již z manželského lože, pak zemřely v útlém věku:  Před vstoupením do svazku manželského měl Erik několik neformálních vztahů.  Ze vztahu s Agdou Persdotter měl tři dcery:  Ze vztahu s Karin Jacobsdotter:

Svržení z trůnu, smrt.

V říjnu roku 1567 byl vévoda Jan za ne zcela jasných okolností osvobozen. Králův bratr se znovu připojil k opozici a ve spojení s částí šlechty a se svým mladším bratrem, vévodou Karlem, inicioval v zemi v červenci následujícího roku 1568 povstání. V září vzbouřenci pronikli do Stockholmu a 29. toho měsíce byl král Erik jat a uvězněn. V lednu následujícího roku 1569 jmenoval parlament Jana novým králem.  Po svém svržení vystřídal Erik v průběhu devíti let celkem šest vězení. Důvodem byla obava z konspirací, které vznikaly v některých segmentech obyvatelstva, jež hodlaly reinstalovat Erika na švédský trůn, což krále Jana silně znepokojovalo.  Erik zemřel ve vězení na hradě Örbyhus 26. února 1577, pravděpodobně otráven arzenikem. Dokument podepsaný Janem III. a Bengtem Gyltem dával jeho strážcům právo otrávit ho při podezření na jakýkoli pokus o jeho osvobození. Pozdější analýzy jeho ostatků přítomnost jedu prokázaly.

Erik XIV. Švédský, "Erik XIV. Vasa" (13. prosince 1533, Stockholm – 26. února 1577, zámek Örbyhus) byl švédským králem v letech 1560–1568, rovněž vládce v Estonsku po jeho dobytí v roce 1561.

埃里克十四世(Erik XIV,1533年-12月13日-1577年-2月26日)瓦萨王朝的第二位瑞典国王(1560年—1568年在位)。他是古斯塔夫一世与凯瑟琳·冯·萨克森—劳恩堡的长子,生于斯德哥尔摩。1561年6月25日加冕。


Rozšíření.

Je endemitem filipínského ostrova Palawan, kde žije asi na 20 lokalitách ve dvou chráněných oblastech El Nido Marine Reserve a St Paul's Subterranean River National Park. Žije skrytým životem v hustých místech primárních i sekundárních lesích v nížinách i ve zvlněném terénu až do nadmořské výšky 800 metrů. Jeho početní stavy se odhadují na méně než 10 000 jedinců.

Popis.

Středně velcí ptáci, samci váží až 436 gramů a dosahující délky až 50 cm, z toho polovina připadá na ocas. Samice jsou menší, váží asi 322 gramů a jsou asi o 10 cm menší. Samec má na černém temeni hlavy vysokou zelenou chocholku, hřbetní a křídelní péra jsou při bázi černé a dále jsou široce obroubené zeleně a modře. Ocasní a nadocasní péra mají po dvou řadách velkých modravých, částečně nafialovělých, černě orámovaných "ok". Krk a spodní část těla má černé. Jeho tváře jsou bílé, okruží očí jsou červená. Nenápadnější samice má na hlavě menší chocholku barvy tmavě hnědé. Stejně zbarvenou, ale se světlejšími skvrnami, má i horní část těla. Její tváře a hrdlo jsou světle hnědé. Jejich zabarvení je činí méně nápadnou při výchově potomstva.  Jeho potrava se skládá ze semen, bobulí, ořechů, ovoce, kořínků, listů, hmyzu, a dalších drobnějších bezobratlých živočichů.

Rozmnožování.

Při komplikovaných námluvách se samci před samicemi předvádějí svým nádherným peřím, dopředu nataženou chocholkou, tančí okolo ní a přinášejí v zobáku jídlo. Lze je v přírodě najít v párech nebo v malých skupinkách, pro skrytý způsob života není jisté, zda se jedná o polygamní nebo monogamní druh. Hnízdo si připravuje samice sama, bývá to jen mělký důlek vystlaný listím ukryty v křoví. Po snesení 3 až 5 okrových vajíček s tmavými skvrnami na nich sama sedí 18 až 20 dnů. Vylíhnutá kuřata jsou schopna si sama najít potravu, přesto je samice několik týdnů zahřívá a opatruje.

Ohrožení.

Lov tohoto bažanta je na celém ostrově nezákonný, ale lze jen stěží dodržování zákazu uhlídat. Pro chudé místní obyvatele je jeho maso velmi žádoucí a krásným peřím se tradičně zdobí. Mimo to jsou nelegální těžbou dřeva, v současnosti také zakázanou, zmenšovány oblíbené biotopy ve kterých žije.  Početní stavy bažanta palawanského se odhadují na méně než 10 000 jedinců a soustavně klesají. V Červeného seznamu IUCN byl zařazen mezi zranitelný druh a v CITES byl zařazen do přílohy I mezi nejvíce ohrožené druhy, s nimiž je jakýkoliv mezinárodní obchod zakázán.

Chov v zoo.

V rámci Evropy byl v létě 2019 chován přibližně v šesti desítkách zoo. V Česku se jednalo o tři zoo:

Chov v Zoo Praha.

Bažant palavánský byl v Zoo Praha chován nejprve v letech 1963 až 1973 a poté byl chov obnoven v roce 1988. První úspěšný odchov však byl zaznamenán až v roce 1995. V roce 2018 se vylíhla a byla odchována dvě mláďata, takže na konci roku 2018 v pražské zoo chovali čtyři jedince. Další mládě se vylíhlo v květnu a následně také v červnu 2019. Od 28. září 2019 je tento druh k vidění v novém Rákosově pavilonu v dolní části zoo. Jedná se o jeden z druhů ptačí expozice Filipín.

Bažant palavánský "(Polyplectron napoleonis)", někdy také bažant palavanský nebo bažant palawanský, je druh vzácného bažanta z rodu "Polyplectron" s velmi výrazným vybarvením peří a výraznou chocholkou na hlavě samce.


Kariéra.

Televize.

Jeho první průlom přišel na televizní stanici Nickelodeon, kde hrál v dětských hrách "Get the Picture" a "Nickelodeon GUTS" (později "Global GUTS"). Hrál hlavní roli v seriálu "Život s Rogerem", který se vysílal v letech 1996-1997. V roce 1999 se vysílaly dvě epizody "The Mike O'Malley Show", než byla talkshow zrušena; natočeno bylo 13 epizod. V devadesátých letech se ještě objevil v jako “The Rick”, populární postava v sérii reklam pro síť ESPN.  Od roku 2000 hrál roli Jimmyho Hudgese v komediálním seriálu "Ano, drahoušku". Vysílání seriálu skončilo až v roce 2006. Spolu se svým kolegou ze seriálu, Anthony Clarkem, se objevil ve videoklipu Alana Jacksona s názvem "The Talkin' Song Repair Blues".  V roce 2006, O'Malley hostoval v seriálu "Jmenuji se Earl", jako policista s bowlingovými ambicemi a poté měl ještě několik hostování v tomto seriálu. V roce 2008 se objevil v dramatu NBC, "My Own Worst Enemy".  V roce 2009 začal hrát vedlejší roli Burta Hummela, otce homosexuálního studenta, v "Glee". Je to role, která příjemně překvapila nejen jeho, ale i redaktora časopisu "Entertainment Weekly", Tima Stacka, který řekl: “Když Mike O'Malley nevyhraje za roli Burta Hummela cenu Emmy, budu velice zklamán.” Chris Colfer, který v seriálu hraje Burtova syna Kurta, si chválí vztah s O'Malleym a říká že zvyšuje kvalitu jejich společných scén v seriálu.  Od začátku roku 2011 hraje vedlejší roli v seriálu "Famílie". Ve stejném roce uváděl "The World's Funniest Office Commercials". Obdržel nominaci na cenu Emmy v kategorii "Nejlepší hostující herec v komediálním seriálu" za roli v "Glee". V druhé sérii byla postava Burta povýšena z vedlejší na hlavní postavu. 8. srpna 2010 vyhrál Teen Choice Awards za rodičovskou jednotku.

Film.

Jeho filmový debut přišel v roce 1998 ve filmu "Drtivý dopad", kde hrál učitele astronomie Elijaha Wooda. Na to navázal vedlejšími rolemi ve filmech "Bláznivá runway" a "28 dní", kde si zahrál po boku Julie Roberts. V roce 2005 hrál ve filmu "Dokonalý chlap", kde hrála hlavní roli Hilary Duffová. V roce 2007 si zahrál ve filmu "Tvrdé palice" v hlavní roli s Georgem Clooneym a ve filmu "Seznamte se s Davem", v hlavní roli s Eddiem Murphym.  V roce 2009 si zahrál v americkém dokumentárním filmu "The People Speak".

Divadelní hry.

O'Malley je také autorem dvou divadelních her, "Three Years from Thirty" a "Diverting Devotion", které se uváděly mimo Broadway. V roce 2003 byla jeho třetí hra, "Searching for Certainty" uváděna v Los Angeles.

Michael Edward "Mike" O'Malley (* 31. října 1966) je americký herec a dramatik, který se objevuje ve filmech a televizních seriálech. Hrál v komediálním seriálu CBS, "Ano, drahoušku". Před tímto seriálem měl ještě krátce trvající takshow na NBC pojmenovanou "The Mike O'Malley Show", kde hrál se svou sestrou Kerry. Hrál také hlavní roli v sitcomu "Život s Rogerem". V současné době má vedlejší roli v seriálu "Famílie" a hlavní roli Burta Hummela v seriálu "Glee".

麦克·奥麦利(英语:Michael Edward "Mike" O'Malley,1966年-10月31日)是美国的一位演员,出演过众多电影和电视剧。奥麦利出生在波士顿,成长在纽罕布夏州,在1990年代晚期搬到洛杉矶,并曾在NBC有自己的冠名节目。他曾出演过段时间欢乐合唱团并因此获得艾美奖提名。


Historie.

Rada řádu (Conseil de l'Ordre de la Libération) má pět členů, kteří rozhodují o záležitostech týkajících se řádu. Prvním kancléřem se v roce 1941 stal Georges Thierry d’Argenlieu, který funkci zastával do roku 1958. Generál de Gaulle zastával funkci velmistra řádu, po jeho smrti nebyla funkce velmistra obsazena.  Dekretem z 23. ledna 1946 bylo udělování řádu zastaveno. Nicméně de Gaulle ve funkci velmistra učinil dvě výjimky, když řád propůjčil 18. června 1958 Winstonu Churchillovi a 2. dubna 1960 králi Jiřímu VI. (posmrtně).  Celkem bylo uděleno 1061 řádů, z nichž pět získala města Grenoble, Nantes, Paříž, Vassieux-en-Vercors a Île-de-Sein a 18 vojenské jednotky. 271 řádů bylo uděleno in memoriam. Vyznamenáno bylo celkem 60 cizinců 22 národností, mezi nimi i čtyři občané Československa: Josef Ryšavý (vyznamenán 9. září 1942), Bohumil Vazač (7. března 1945), Otto Wagner (7. března 1945) a Viktor Perner (16. října 1945).  Nejmladším vyznamenaným byl Mathurin Henrio, který zemřel ve věku 14 let. Řád rovněž obdrželo šest žen, z nich čtyři in memoriam.  Dne 4. května 2011 po smrti Rudolfa Eggse ve věku 96 let bylo žijících 35 "compagnons de la Libération".

Řádová dekorace.

Řád je vyroben z bronzu a tvoří ho čtvercová deska, na které leží kolmo dolů meč. Rukojeť a špička meče přesahují přes desku. Na pochvě leží černý lotrinský (patriarší) kříž. Na zadní straně je místo kříže čtyřřádkový latinský nápis PATRIAM SERVANDO - VICTORIAM TULIT (Službou vlasti napomáhá vítězství).  Řád se nosí na levé straně hrudi na světle zelené stuze se čtyřmi svislými černými pruhy - po okrajích dva širší, uprostřed dva tenčí. Zelená barva symbolizuje naději a černá smutek.

Ordre de la Libération (česky "Řád osvobození") je francouzské vyznamenání. Založil ho velitel Forces françaises libres a pozdější francouzský prezident generál Charles de Gaulle dne 16. listopadu 1940 v Brazzaville. Byl určen k vyznamenání jednotlivcům i institucím, které se mimořádně zasloužily za osvobození Francie a jejích kolonií během druhé světové války. Nositelé řádu se nazývají "compagnon de la Libération". Řád se skládá jen z jedné třídy, a mezi francouzskými státními vyznamenáními zaujímá co do významnosti druhé pořadí, po Řádu Čestné legie, následován je "Médaille militaire".

法国解放勋章(Ordre de la Libération)由法国前总统戴高乐将军在1940年第二次世界大战期间设立,以表扬在战争中解放法国的英雄。此荣誉只颁给少数人物、部队或城市,地位仅低于法国荣誉军团勋章。


Zaměření.

Psychologie osobnosti se snaží popsat, jak se lidé navzájem liší i podobají, a tyto rozdíly a podobnosti vysvětlit. Vytváří proto různé teorie, modely či pojetí osobnosti. Právě ty pak jsou teoretickým východiskem pro konstrukci mnoha standardizovaných psychodiagnostických metod, poznatky psychologie osobnosti využívají všechny ostatní psychologické obory a řada dalších vědních disciplín mimo obor psychologie.  Dnes je jako součást psychologie osobnosti chápána také diferenciální psychologie, založená roku 1921 Williamem Sternem. Na rozdíl od předchozích přístupů, které zkoumaly podobnosti mezi lidmi a obecná pravidla fungování lidské psychiky, zaměřil se Stern na jejich vzájemné rozdíly, které je možné kvantifikovat.

Příklad oblastí zájmu psychologie osobnosti.

Psychologie osobnosti se zabývá řadou témat. Podle Sternberga se snaží odpovědět na otázky typu: "„Proč jsou někteří lidé sami a jiní samotu nesnášejí?“", "„Proč jsou někteří jedinci nervózní i za zcela běžných okolností?“" či "„Proč jsou někteří lidé pracovití a spolehliví, jiní však nikoliv?“". Vladimír Smékal uvádí jiné důležité oblasti zájmu tohoto oboru:

Různá pojetí osobnosti a přístupy v psychologii osobnosti.

V psychologii osobnosti jsou patrné různá pojetí při vytváření teorií a přístupu ke zkoumání osobnosti. Hlavními proudy je dnes zastaralé sběrné pojetí a novější strukturní pohled na osobnost.

Kolekcionistické (sběrné) pojetí osobnosti.

Zhruba do konce padesátých let 20. století převládalo tzv. kolekcionistické pojetí osobnosti, představované například G. W. Allportem. Podle něj byla psychika člověka jakousi nádobou, obsahující jednotlivé rysy temperamentu, charakteru, dále zájmy a potřeby, schopnosti či sklony. Psychologovi k porozumění člověku stačí jen popsat všechny tyto rysy. Allport tak s lingvistou H. Odbertem shromáždili kolem 18 tisíc rysů osobnosti (tj. asi 4,5 % slovní zásoby angličtiny), K. K. Platonov takto identifikoval 9 tisíc ruských slov. Dnes se sběrné pojetí používá prakticky jen pro tvorbu profilových archů, seznamu vlastností požadovaných na různé zaměstnanecké pozice. Ty jsou aplikovány například v kariérním poradenství, ačkoliv reliabilita takto vytvořených dotazníků je nízká. Složky osobnosti totiž spolu souvisí a jejich pouhým výčtem jevů nelze tyto vztahy popsat.

Strukturní pohled na osobnost.

Tento přístup začíná být aplikovaný zejména od konce 60. let 20. století. Věnuje vyšší pozornost struktuře a vzájemným vztahům jednotlivých složek osobnosti, vytváří modely osobnosti a překonává pouhou inventarizaci vlastností. Existuje více stylů vytváření modelu a jejich klasifikace je obtížná.

Dotazník "BIG FIVE".

Mnozí psychologové věří, že Eysenckův dimenzionální přístup je významný, avšak nedostatečný pro odhalení zásadních vlastností jedinečné osobnosti. Možným metodologickým vylepšením Eysenckova přístupu je dotazník "Big Five" (autoři R. Mccrae a P.T.Costa,Jr.), který měří a vyjadřuje individuální osobnostní variace pomocí 5 faktorů OCEAN (akronym, založený na anglických pojmech):  Současný stav Řada psychologů osobnosti považuje objev a validaci tohoto testu za jeden z největších objevů v rámci současné psychologie osobnosti. Objevují se i modely, které Big 5 rozšiřují o další faktory, např.:

Psychoanalytická perspektiva.

Freud byl zastánce doktríny o determinaci osobnosti

Struktura osobnosti.

Topografický model.

Vědomí zahrnuje: a) Sledování sebe sama a svého okolí tím způsobem, že vjemy, vzpomínky a myšlenky jsou přesně reprezentovány ve vědomí. Zde patří selekce důležitých informací, jejich prioritu určují události, důležité pro přežití. b) Ovládání sebe sama a svého okolí tím způsobem, že jsme schopni zahajovat a ukončovat své jednání a kognitivní aktivity. Zde patří plánování, zahajování a řízení vlastních činů. "Např. při řízení automobilu začátečník se musí soustředit na koordinaci různých úkonů (řazení, šlapání a spojku, přidávání plynu, řízení apod.) a stěží dokáže myslet na cokoli jiného. Pokud se pohyby zautomatizují, řízení přebírá předvědomí, zatímco řidič může konverzovat, obdivovat okolní krajinu, aniž by si byl vědom toho, že řídí, až do chvíle, kdy se objeví nebezpečí, které okamžitě připoutá pozornost zpět k ovládání auta."  Předvědomí obsahuje: všechny informace, jež nyní nejsou přítomny ve vědomí, ale budeme-li chtít, vybavíme si je. Tyto objekty a události, které toho času nejsou v centru pozornosti, mohou mít na vědomí určitý vliv. "Souhrn vzpomínek a procesů označujeme jako předvědomí."  Nálezy značného množství výzkumů ukazují, že zaznamenáváme a vyhodnocujeme podněty, které nevnímáme vědomě. Tyto podněty nás ovlivňují podvědomě, pracují na podvědomé úrovni vědomí.  Nevědomí obsahuje souhrn vzpomínek, impulsů a tužeb, které jsou našemu vědomí nedostupné. Tyto vesměs emočně bolestivé vzpomínky a přání jsou vytěsněny - přesunuty do nevědomí, odkud mohou ovlivňovat naše činy, i když si jich nejsme vědomi. Přestože tyto vytěsněné myšlenky a impulsy nemohou vstupovat do vědomí, mohou nás ovlivňovat nepřímo nebo maskovaně:  Současné pojetí hovoří o kontinuitě nevědomí-vědomí, které sahá od jednoho extrému zcela nevědomých procesů k druhému extrému reflexivního vědomí.

Strukturální model.

Freud dospěl k závěru, že model ledovce je příliš jednoduchý na to, aby byl schopen popsat osobnost člověka a proto vyvinul strukturální model dělící osobnost na tři hlavní systémy, které jsou ve vzájemné interakci a řídí lidské chování: id, ego, superego  Id - nejprimitivnější část osobnosti, z níž se později vyvíjí ego a superego. Skládá se ze základních biologických impulsů. Sexuální a agresivní pudy jsou nejdůležitější determinanty osobnosti. Id je zcela hédonistický, iracionální a nemorální, hledá bezprostřední uspokojení impulsů a řídí se "principem slasti".  Ego - ústřední řídící složka osobnosti, která se postupně vyvíjí z Id z důvodu, že potřeby organismu vyžadují odpovídající objekt, jež se nachází v objektivním světě. Jeho hlavní role je zprostředkování mezi pudovými touhami Id a podmínkami vnějšího světa a cílem je zabezpečit přežití osoby a její reprodukce. Ego se řídí "principem skutečnosti".  Superego - je zvnitřněna reprezentace hodnot a morálky společnosti. Zahrnuje svědomí jedince, obraz ideálně mravné osoby (tzv. ideály já) a sebehodnocení. Superego se řídí principem dokonalosti. Jeho hlavní funkce jsou:

Frustrace motivů a konfliktů.

Účinky frustrace.

Konstruktivní účinky  Škodlivé účinky

Humanistická perspektiva.

Rogersův přístup soustředěn na osobnost.

Základní postuláty: - upřímnost (genuineness): otevřenost vůči vlastním pocitům, odmítnutí přetvářek, zájem o odhalení sebe sama  - jakými by chtěli být

Self-koncept - ústřední vlastnost osobnosti.

Hodnocení Self.

- jakými skutečně jsou  Jestliže se ideální a aktuální self shodují, pak je sebepojetí kladné. Z hlediska psychoterapie, významným ukazatelem osobnostního růstu klienta představuje sblížení (kongruence) obou self. Tomuto procesu značně nahrává kladná zkušenost jedince související s dosažením vytoužených cílů. V případě opakovaného neúspěchu narůstá frustrace, úzkost, zatímco eroze sebepojetí vede k různým projevům maladaptace jedince.  Rogersova kritika typologizace osobnosti:Každé standardizované zkoumání osobnosti představuje její depersonalizace. Škatulkování dílčích vlastností do předem vybraných kategorií je třeba nahradit důvěrným rozhovorem s jedincem, což poskytuje lepší porozumění jeho unikátní zkušenosti.  - vysněné self (pozitivní): já jako bohatá, štíhlý, uctívaný, milovaný aj.

Výzkum Self.

- obávané self (negativní): já jako nezaměstnaný, alkoholik, neúspěšný v práci aj.  Tyto self stanoví cíle jedince a motivují ho k jejich dosažení.  Kvalita prožívání sama sebe přináší řadu výhod a nevýhod.

Psychologie osobnosti je základní psychologickou disciplínou, která studuje rozdíly mezi lidmi a také podobu konkrétních osobnostních vlastností, které ovlivňují myšlení, cítění či chování konkrétního člověka nebo skupiny osob. Zaměřuje se také na výsledek interakce prostředí a individuálních mentálních dispozic.

人格心理学为心理学的分支之一,可简单定义为研究一个人所特有的行为模式的心理学。


Historie.

Historie oblasti, ve které se nachází dnešní Palo Alto, sahá do roku 1769, kdy se o místu zmínil španělský kolonizátor Gaspar de Portolá jako o indiánské osadě kmene Ohlone. Po svém návratu do tehdy nově založeného San Diega Portolá uskutečnil expedici se 63 muži a 200 koňmi, původně s cílem misie v místě dnešního města Monterrey (asi 200 km jižně od San Franciska). Kvůli husté mlze však misii minuli a pokračovali až k dnešní Sanfranciské zátoce. Expedice pokračovala dále podél Sanfranciské zátoky, překročila říčku San Francisquito Creek, u které se také nakonec v listopadu 1769 utábořila v místě, kde dodnes stojí vysoká sekvoj zvaná "El Palo Alto" (ve španělštině to znamená „vysoký kůl“).  V průběhu 19. století zde pod španělskou vládou vznikaly veliké ranče. Španělský odkaz je ve městě patrný dodnes, jelikož mnoho budov a ulic má španělský název. Mezi příklady lze uvést Pena Court, Miranda Avenue či samotný název města.  Roku 1855 se na jihu dnešního města zrodilo město Mayfield. Přesně o 20 let později zde koupil francouzský podnikatel Jean Baptiste Paulin Caperon pozemek o výměře přes 100 000 m, který pojmenoval "Ayrshire Farm". Dominantou farmy byla 15 m vysoká cihlová věž. Roku 1882 farmu koupil americký podnikatel a politik Leland Stanford. Ten zdejší pozemky začal skupovat již roku 1876. Roku 1891 zde se svou ženou Jane založil později slavnou Stanfordovu universitu a věnoval ji památce svého zesnulého syna. Nápad založit zde universitu měl Stanford poprvé roku 1886, dva roky po smrti tohoto syna. Původně chtěl universitu postavit na pozemcích města Mayfield, nicméně pod podmínkou, že ve městě bude zakázáno požívat alkohol. Jenže Mayfield, proslulý svými bary a nočními podniky, tomuto požadavku nevyhověl, což Stanforda vedlo k myšlence založit město vlastní. Roku 1887 si proto za pomoci svého přítele Timothyho Hopkinse ze společnosti Southern Pacific Raliroads koupil pozemek o výměře 3 km a na něm začal s výstavbou university. O čtyři roky později byl komplex dokončen, o další tři roky později bylo založeno Palo Alto. Město závratnou rychlostí rostlo a zanedlouho již bylo srovnatelně velké se sousedním městem Mayfield. V létě 1925 pak obyvatelé města Palo Alto hlasovali o připojení k Mayfieldu a o pouhé čtyři dny později, 6. června 1925, bylo město Mayfield minulostí. To vysvětluje, proč má Palo Alto dvě městská centra.

Geografie.

Městem Palo Alto protéká mnoho říček, které se vlévají do vod Tichého Oceánu v Sanfranciské zátoce. Mezi ty nejvýznamnější patří na východě Adobe Creek, na západě San Francisquito Creek, a mezi nimi protéká Matadero Creek.  Palo Alto má také velmi rozmanité prostředí. Lze zde nalézt estuár, což je typ říčního ústí do oceánu, stromořadí oddělující vodní toky od okolního prostředí, nebo například dubové háje. Město má středomořské klima s vlhkou zimou a suchým, teplým létem. Průměrná teplota v lednu se pohybuje mezi 3,6 a 14,1 °C, v červenci od 12,7 do 25,8 °C. Měřitelné srážky se zde vyskytují průměrně 57 dní v roce, sníh je vzácný. Naposledy na Palo Alto napadl v roce 1962.

Demografie.

K roku 2010 žilo ve městě 64 403 obyvatel, hustota tedy byla 964 osob/km. Stejný průzkum ukázal, že naprostá většina obyvatel (99,1%) žije v domech. Rasové složení bylo následující:  Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 6,2 % populace.

Hospodářství.

Palo Alto je spolu s městem San José často označováno za centrum Silicon Valley. V informatice či technologickém průmyslu zde pracuje téměř 100 000 lidí. Vznikla zde řada high-tech firem jako Amazon, AOL, Facebook, Google, Hewlett-Packard nebo Tesla Motors. Další firmy zde mají výzkumná střediska, například BMW, Dell, Lockheed Martin, Nokia, Skype nebo Sun Microsystems. Největším zaměstnavatelem je Stanfordova univerzita (10 tisíc), její nemocnice (5,5 tisíc), dětská nemocnice (3,5 tisíc) a Hewlett-Packard (2 tisíce).

Doprava.

Palo Alto má vlastní letiště s velmi hustým provozem malých letadel, jimiž lidé denně létají do zaměstnání. Má dvě nádraží na trati, která je spojuje se San Franciscem a San José, a leží blízko křižovatky dálnice 101 a mezistátní dálnice 280. Příměstskou dopravu obstarávají hlavně autobusy.

Palo Alto (špan. „vysoký kůl“) je samosprávné město v oblasti San Francisco Bay Area. Město se nachází na severozápadním cípu okresu Santa Clara. Leží asi 50 km jižně od San Francisca a asi 20 km severně od San José. Palo Alto založil podnikatel Leland Stanford st., který založil také Stanfordovu universitu. Město je známé tím, že zde sídlí největší a nejprestižnější technologické společnosti, například Hewlett-Packard (HP), Space Systems, Tesla Motors nebo Skype. Další společnosti mají svá korporátní sídla v okolí Palo Alto, jako například Apple, Google, Facebook, Electronic Arts, Logitech, Pinterest, PayPal, Adobe Systems, Intel, eBay, nVidia, Oracle Corporation nebo Twitter.

帕罗奥图(英文:英语:Palo Alto, )是美国加利福尼亚州圣塔克拉拉郡内的一座城市,位于旧金山湾区西南部,在山景城和门洛公园市中间,西方毗邻著名的史丹佛大学。


Historie.

Vznik.

Po skončení rusko-japonské války, Japonsko získalo od carského Ruska poloostrov Liao-tung, na němž se nacházely dvě významné ruské námořní základny: Port Arthur, Japonci přejmenovaný na Rjódžun (čínsky Lü-ta) a Dalnyj, přejmenovaný na Dairen (čínsky Ta-lien). Na jihu leží další poloostrov, Šan-tung. Do jisté míry tak uzavírá z východu vjezd do zálivu Pei-chai, čímž blokuje jakékoliv proniknutí na čínské území, aniž by to věděl držitel poloostrova. Japonsko také získalo správu nad Jihomandžuskou železnicí a založilo jihomandžuskou železniční společnost jenž provozovala železniční dopravu do Mukdenu. V rámci bilaterálních smluv mohlo Japonsko držet podél jím spravované železnice strážní jednotky v počtu 17 mužů na jeden kilometr jako ochranu proti místním banditům – chunchuzům. Jednotky, které sem byly vyslány na ochranu japonských zájmů byly brigády námořních výsadků a prapor pevnostního dělostřelectva, doplněné šesti samostatnými strážními prapory ("dokuritsu šúbitai"). Tito pohraničníci byli považováni za bojovníky bránící Japonsko jako kdysi Ainové (původní obyvatelé Japonska, kteří ve starých dobách chránili hranice provincie Jamato, centrum japonského císařství). Tato mýtická podobnost v japonské vojenské romantice velice živá, byla dalším, a velice důležitým aspektem v ideologii budoucí Kuantungské armády. Její příslušníci pod tímto vlivem vytvořili slogan, že jsou ostřím japonského meče, který ochrání a rozšíří sílu a slávu Japonska, po celé Asii.  30. května 1918 se japonská 12. pěší divize vylodila ve Vladivostoku. Tato divize se později stala jádrem Kuantungské armády. Následně mělo dojít ve spolupráci se západními armádami k intervenci Sibiře, k podpoře Kolčaka a jeho Bílé armády. Celkový počet nasazených japonských vojáků se vyšplhal na 70 000 vojáků. Japonci zamýšleli Sibiř obsadit pro sebe a z Kolčakova Ruska utvořit nárazníkový stát proti bolševikům, aby mohli získat sibiřské nerostné bohatství. Z plánované intervence sešlo a podpora admirála Kolčaka byla čistě symbolická. Nicméně japonské jednotky zůstaly v Zabajkalí. Japonci dodali oslabeným československým legionářům novou výzbroj, pomohli jim s obsazováním železničních uzlů nad Vladivostokem, při bojích na Ussuri i dobytí Chabarovska a zasloužili se o jejich transport zpět do vlasti. 16. června 1920 se útvary stáhly ze Sibiře na příkaz japonské vlády.  V březnu 1923 bylo ze 12. pěší divize a zkušených sibiřských jednotek utvořeno čtvrté vojenské uskupení japonské armády působící mimo Japonsko – Kuantungská armáda o síle 10 400 mužů.

Mezi válkami.

Ačkoli byla Kuantungská armáda nominálně podřízena generálnímu štábu japonské císařské armády, její vedení často jednalo v přímém rozporu s rozkazy z domovských ostrovů, aniž by neslo odpovědnost. Spiklenci z řad nižších důstojníků v roce 1928 zavraždili mandžuského generála Čanga Cuo-lina v takzvaném Chuang-ku-tchunském incidentu. Poté vedení zinscenovalo Mukdenský incident a v roce 1931 vtrhla vojska do Mandžuska, proti vůli vrchního velení v Tokiu. Císařský generální štáb byl sice pohněván, ale jelikož operace dopadla úspěšně bylo velení Kuantungské armády vyšetřováno kvůli ""nekázni"" a navíc dostalo posily.  Se založením loutkového státu Mandžukuo v roce 1932 se Kuantungská armáda stala vykonavatelem vojenské, ekonomické i politické správě a vývoji. Velitel Kuantungské armády současně na oko zastával funkci japonského velvyslance v Mandžusku, ale ve skutečnosti byl on faktickým vládcem Mandžuska a mohl loutkového vládce kdykoliv zlikvidovat. Propaganda sice hrdě hlásila, že se jedná o osvobozování asijských národů ze zajetí západních velmocí pod japonským vedením. V praxi to však znamenalo teror a hrůzovládu ze strany japonských úředníků a zástupců okupační správy, kteří prosazovali japonské zákony bajonety japonských vojáků.

1945.

Na konci druhé světové války byla Kuantungská armáda už jen stínem své někdejší slávy. Většina jejich nejlepších jednotek (zejména tankové a letecké svazy) byla převelena do Tichomoří nebo na domovské ostrovy. Stále měla k dispozici 881 000 mužů, 6260 pěchotních zbraní, 440 tanků, tančíků a obrněných vozidel, 1 800 děl, 2 500 minometů a 200 letadel. V takové sestavě působila vskutku impozantně, ale měla řadu slabých míst a nedostatků, které se zásadně projevily v boji s Rudou armádou. Vojáci na tom nebyli s výzbrojí nějak slavně. Pušek, pistolí a samopalů byl velký nedostatek a pocházely z omezených zásob armádních skladů a vojenských škol. Armáda se snažila všechny vojáky opatřit střelnými zbraněmi. I tak se nedostalo na všechny a zbytek se musil spokojit s Molotovovými koktejly, vrhacími noži, meči, oštěpy, halapartnami, luky se šípy a jinými zoufalými sebevražednými zbraněmi – takový návrat zpět do feudalismu. Dokonce i zašpičatělých bambusových tyčí byl nedostatek. Nicméně generál Sadao Araki vkládal to těchto prehistorických zbraní velkou důvěru a chvástal se, že bude připraven zničit Rusy jakmile bude mít k dispozici 3 000 000 bambusových kopí!  Dále byly připravovány speciální sebevražedné nálože, kterými se vojáci měli opásat a vrhat pod sovětské tanky a také bakteriologické zbraně, připravené pro použití v případě, že tlak sovětských vojsk by byl tak silný, že by hrozil naprostý kolaps fronty. Vojáci byli nuceni procvičovat starodávná bojová umění, aby v případě potřeby mohli zabíjet rudoarmějce holýma rukama. I uniformy byly nedostatkové zboží. Zejména noví branci nosili součásti uniforem, kombinované s civilními oděvy. Boty byly nedostupné a odvedenci si proto opatřovali vlastní obuv nebo se zhotovovali slaměné sandály (tabi). Jako pokrývka hlavy sloužily polní čepice (pokud byly k dispozici), ocelové přilby přísně na příděl a přednostně pro důstojníky. Nové rekruty tvořili staří vysloužilci, fyzicky slabí muži, pracovníci civilní služby, studenti a nedospělí chlapci. Tito rekruti sami sebe nazývali „Lidské náboje“ (肉弾 "Nikudan"). Podle přesvědčivých statistik bylo 25% vojáků, kteří čelili sovětskému útoku povoláno do boje v předešlých deseti dnech! Bojová morálka byla nízká a většina vojáků postrádala řádný bojový a pěchotní výcvik. Někteří fanaticky opravdu věřili, že když budou všichni připraveni bojovat všemi dostupnými prostředky a do posledního dechu, že skutečně Rusy zastaví.  Před sovětskou invazí vybudovali vojáci Kuantungské armády kolem hranice s SSSR a Mongolskem 17 opevněných prostorů. Ty měly hloubku až 50 km. Jejich celková délka byla asi 800 km, přičemž celá hranice měla délku přes 5000 km, takže opevnění kryla méně než 1/5 celé hranice. Dále bylo zbudováno tzv. Krycí pásmo, na které Japonci soustředili jednotky určené k zastavení prvního úderu. Krycí pásmo mělo 3 linie. První byla hluboká 3-10 km, druhá 3-5 km, za ní byla 10-20 km mezera a následovala třetí linie s hloubkou 2-4 km. Díky převaze Sovětů byla tato postavení celkem slabá.  16. srpna 1945 obdržel vrchní velitel Kuantungské armády, generál Otozó Jamada nařízení o kapitulaci. Některé divize se odmítly vzdát, a boj pokračoval ještě několik dní. Kuantungská armáda přestala existovat. Zbylí vojáci byli zabiti nebo zajati. Přes 500 000 válečných zajatců bylo posláno do sovětských Gulagů. V následujících letech byli postupně repatriováni v několika fázích. Poslední zajatci se vrátili do vlasti v roce 1950.

Kuantungská armáda (japonsky: 関東軍, rómadži: "Kantōgun", korejsky: 관동군, ) byla skupina armád japonské císařské armády, oficiálně založena v roce 1923. Jednalo se o největší a nejprestižnější vojenskou jednotku Japonského císařství. Mnozí důstojníci, zde sloužící (např. náčelník štábu Seiširō Itagaki nebo Hideki Tódžó) dosáhli vysokých postů ve vojenské i civilní vládě Japonska. V dobách největšího rozmachu čítala celkem 1 320 000 vojáků. Zanikla 20. srpna 1945 během bitvy o Mandžusko, kdy byla poražena, rozpuštěna a její zbytky se vzdaly Rusům.

关东军是1919年至1945年大日本帝国驻扎在中华民国东北地区(1932年至1945年间为满洲国)的部队。


Historie konventu (květen – září 1787).

Tohoto setkání se účastnilo 55 poslanců z dvanácti zúčastněných států, Rhode Island účast odmítl. Většina přítomných si uvědomovala, že posílení výkonné moci oproti současným článkům konfederace je bezpodmínečně nutné. Deset let od jejich schválení roku 1787 dostatečně ukázalo, že bez silnější centrální vlády nebude mít nově vzniklý stát proti ostatním mocnostem ve světě příliš mnoho šancí. To kolidovalo s obecnou nejistotou ohledně připravenosti obyvatel akceptovat centrální nárůst moci, ke které z minulosti byla velká nedůvěra.  Už od počátku vzniku Unie byl ve Článcích zřízen úřad prezidenta. Ten byl však spíše jakýmsi ceremoniářem Kongresu zúčastněných třinácti států. Navíc byl vždy volen pouze na jeden rok a nemohl tak reálně do politického dění osobně příliš zasáhnout. Veškerá reálná moc proto příslušela parlamentu. Podobně to bylo jako i v jednotlivých státech s úřady guvernérů (pouze v New Yorku a v Massachusetts byl guvernér volen přímo). Proto i na celostátní úrovni byla snaha o parlamentní vládu. Avšak její neschopnost jednat, finanční propad a krizová 80. léta 18. století a s tím hrozící rozpad Unie zásadně rozšířili volání po zásadní reformě. Základním pohledem na celý problém bylo odstranění příliš velké množství moci lokálních státních parlamentů a posílení federálních orgán, především exekutivy. Prakticky hned na začátku Filadelfského konventu byla zavržena možnost pouhé revize Článků konfederace a byl přijat plán virginské delegace o zahájení diskuze o zcela nové ústavě. V podstatě se jednalo o velmi chladnou úvahu delegátů, kteří vnímali ekonomicky rozvinutou Anglii, proti republikám typu Švýcarska a Nizozemí. Neomezovaná vláda většiny občanů už nebyla považována za preferovanou, ale snažili se o vytvoření principu dělby moci mezi tři základní pilíře. Těmi měli být: „král“, Horní a Dolní sněmovna. Tento model však v Novém světě komplikovala absence šlechtického stavu. Tradiční Horní sněmovnu mohla nahradit federální struktura Spojených států. Senát by tak fungoval jako zastupitelstvo jednotlivých států. Náhrada krále už byla složitější. Existovalo mnoho modelů. Například Hamiltonův návrh na doživotně voleného prezidenta, který neměl nejmenší šanci nebo jakési kolektivní řídící grémium, které by nejvíc vyhovovalo republikánským myšlenkám. Celou debatu velmi výrazně ovlivnil fakt, že mnoho delegátů už mělo jasnou představu o budoucím prezidentovi v osobě přítomného George Washingtona. I proto se nakonec návrh, aby se exekutiva sestávala z jediné osoby, většinově prosadil. Předpoklady, které by měl kandidát na tuto funkci splňovat, byly stanoveny bez větších sporů: minimální věk 35 let, občan, narozený ve Spojených státech nebo osoba, která byla Americkým občanem v době přijetí ústavy alespoň čtrnáct let. Tyto podmínky možná znějí velmi přísně, ale na druhou stranu nezazněly vůbec žádné nároky v oblasti majetku nebo náboženství, které byly v té době v mnoha jednotlivých státech zcela běžné. Za výkon prezidentského úřadu měla náležet peněžní náhrada, která vzala v úvahu jako samozřejmost náklady na soukromého tajemníka a další osobní spolupracovníky. Zatímco všechny předchozí principy byly schváleny celkem rychle, tak dlouhé měsíce trvala diskuze, jaké pravomoci prezidentskému úřadu přiznat. Velmi obtížné bylo také nalézt vhodný volební postup a také shodu na délce funkčního období. Ten se nakonec vyostřil do dvou návrhů: sedm let bez opětovné volby nebo čtyři roky s možností kandidovat znovu. K rozhodnutí pro druhou variantu přiměl delegáty argument k lepšímu zajištění proti zneužití moci a také to, že zákaz opakované kandidatury by svým způsobem ochromoval energii budoucího prezidenta. Pro způsob volby prezidenta se dlouho počítalo s hlasováním v Kongresu, protože všelidová volba byla delegáty zavržena hned v počátku jako příliš radikální. Také by byla příliš nevýhodná pro malé státy a pro státy otrokářské, kde bylo málo bílých voličů. Kongresové hlasování by bylo analogií ke jmenování guvernérů v jednotlivých státech jejich parlamenty. Během debat se však ukázalo, že na federální rovině by v takovém případě ve společných volbách ve Sněmovně reprezentantů a Senátu měli vždy převahu velké státy. To by bylo především díky poměrnému zastoupení jednotlivých států ve Sněmovně reprezentantů. Nepřímé volby prostřednictvím volitelů byl nakonec ústupek vůči malým státům a federativnímu principu uspořádání. Nemalým vývojem prošlo samotné hlasování volitelů, z nichž každý měl dva hlasy. K tomu se vázalo několik ustanovení: povinnost dát jeden hlas kandidátovi z jiného, než z vlastního státu, ale také, že se hlasy musí odevzdat v domovském státě a ne v hlavním městě. Silný důsledek měla zásada, že ke zvolení prezidenta je potřeba absolutní většiny hlasů. Mnoho delegátů tak předpokládalo, že k tomu dojde pouze zřídka a ve výsledku připadne hlasování Sněmovně reprezentantů. Dále návrh předpokládal, že při nerozhodných volbách ve sněmovně se bude hlasovat podle států, kde každý bude mít jeden hlas. V počátečním období nového státu se tato procedura opravdu několikrát uskutečnila. Ale silný systém dvou stran, který se nakonec etabloval, zabránil velkému tříštění hlasů. Jako vedlejší produkt všech těchto ustanovení vznikl vedlejší úřad prezidenta, se kterým se počítalo pouze jako náhradou prezidenta v důsledku smrti, zbavení úřadu, odstoupení nebo jiných příčin. Největším problémem bylo vybavení prezidenta odpovídajícími kompetencemi. Ty se ostatně v průběhu času měnily a byly častým zdrojem konfliktů a jejich výsledek byl závislý na politickém poměru sil a osobnosti samotného prezidenta.  Tím se v podstatě Filadelfský konvent vypořádal vztahem mezi jednotlivými státy a centrální vládou, což byl ale jen jeden z problémových okruhů. Dalším byla problematika zastoupení velkých a malých států v budoucím parlamentu, ale také rozpor mezi severními a jižními státy, který měl zárodek především v otázce otroctví.  Z praktického hlediska měla nová úprava největší efekt v hospodářské oblasti. Federální vláda měla získat právo na výběr daní a zavádění dovozního cla, regulovat obchod mezi státy a zahraničím. Jednotlivé státy už také nemohly vydávat papírové peníze či razit mince. Tak byl položen základ pro jednotný vnitřní trh a společnou hospodářskou a měnovou politikou. Ústava garantovala jednotlivým státům republikánskou formu vlády a její ochranu. Proto směla vláda udržovat armádu a námořnictvo a mohla ji v případě nutnosti použít proti nepokojům.  Vzájemný spor mezi severními a jižními státy spočíval v tom, že jižní státy se obávaly svého přehlasování v Kongresu kvůli malému počtu bílých obyvatel. Jejich delegáti chtěli proto zajistit, aby budoucí hospodářská politika brala ohledy na jižní plantážníky a farmáře závislé na exportu, a že se zbytek států nespojí, aby zakázal otroctví. Z počátku se severští delegáti rozhodli, že si jižní státy budou moci započítat pro své zastoupení ve spodní komoře nejen bílé obyvatele, ale i tři pětiny ostatních osob s výjimkou Indiánů (ústava se chtěla vyhnout pojmu otrok). Později však jižní státy začaly požadovat, aby všechny obchodní zákony vyžadovaly ke schválení dvou třetinovou většinu v obou komorách Kongresu. Ostatní delegace proto stáhly své ústupky zpět, protože se začaly obávat mocenské převahy Jihu. Nakonec se podařil tzv. Velký kompromis: „"Sever svolil k použití třípětinové klauzule při výpočtu zastoupení a že Kongres nesmí zakázat dovoz otroků do roku 1808. Na oplátku se Jih na základě lepšího zastoupení uvolil platit více přímých daní a k tomu, že upustí od kvalifikovaných většin pro obchodní zákony.“"  Konvent přijal konečný návrh dne 17. září 1787 a předložil jej Konfederačnímu kongresu. Závěrečného schválení se nezúčastnil již zmíněný Rhode Island, ale také chyběl New York. Svůj podpis odmítli připojit dva delegáti z Virginie a jeden z Massachusetts. To byly zárodky všeobecného opozičního hnutí proti výsledkům Konventu. Ten však s potížemi při ratifikaci ústavy počítal a tak nebyl potřeba jednohlasný souhlas všech států, ale k platnosti ústavy stačil souhlas devíti z nich. Mimo jiné neměli rozhodovat národní státy ani referenda, ale zvlášť volené ratifikační konventy, u kterých se předpokládala větší nestrannost a objektivita. Konfederační kongres předal návrh ústavy bez jakéhokoliv komentáře ke schválení jednotlivým státům na konci září roku 1787.

Filadelfský ústavní konvent (ve Spojených státech často nazýván pouze jako Ústavní konvent či Federální konvent) bylo americké ústavodárné shromáždění, které zasedalo od 14. května do 17. září 1787 ve Filadelfii v Pensylvánii. Jeho účelem bylo řešení problémů týkajících se vládního systému ve Spojených státech amerických, fungujícího od získání nezávislosti na Velké Británii na základě tzv. Článků Konfederace a trvalé unie. Ačkoliv původním záměrem konventu bylo pouze revidovat zmíněné Články Konfederace, někteří významní delegáti, zejména James Madison a Alexander Hamilton, od počátku zamýšleli vytvořit zcela nový systém vlády. Prezidentem konventu delegáti zvolili George Washingtona. Konečným výsledkem konventu byla Ústava Spojených států amerických, čímž se zařadil mezi nejvýznamnější události v americké historii.

美利坚合众国制宪会议(英语:Constitutional Convention,又称费城会议、联邦会议或费城大会)于1787年5月25日至9月17日在费城举行。会议原本的目的是修改《邦联条例》,从而解决当时13个原大英帝国殖民地邦根据这一条例而组成的美利坚合众国在运作上所遇到的重重困难。但是以詹姆斯·麦迪逊和亚历山大·汉密尔顿为首的部分代表从一开始就没有打算要对《邦联条例》进行修整,而是希望可以直接建立一个新政府,与会代表选举乔治·华盛顿来主持这次会议。会议的结果是制订了人类历史上的第一部成文宪法:《美利坚合众国宪法》,因此这次会议也成为美国历史上最为重要的事件之一。


玛格达莲娜·阿巴卡诺维奇

Život a kariéra.

Magdalena Abakanowiczová se narodila v roce 1930 do šlechtické rodiny z polského venkova, její život i uměleckou tvorbu ale významně poznamenala politická situace Polska v 2. polovině 20. století.  V letech 1950 – 1954 studovala na varšavské Akademii výtvarných umění ("Akademia Sztuk Pięknych"). Zpočátku vytvářela velkoformátové kvaše, v 60. letech ale přešla k výrobě rozměrných tkaných textilií z odpadových materiálů. Tato unikátní abstraktní díla byla podle autorčina příjmení nazvána "„abakany“". V 70. letech začaly její abstraktní tvorbu vytlačovat figurální motivy. V prvních dílech ještě dominoval textilní materiál – sochy byly vytvářeny z juty, tvrzené pryskyřicí. Až od počátku 80. let byla díla odlévána nebo svařována z kovu – hliníku, bronzu i ze železa. Ačkoliv jsou sochy často tvořeny desítkami figur, nikdy nejsou vyráběny sériově a každá část je originální.  Autorka obdržela řadu ocenění po celém světě. V roce 1965 byla oceněna na bienále umění v brazilském Sao Paulu a značné pozornosti se jí dostalo i na bienále v Benátkách v roce 1980. V roce 2005 obdržela cenu za celoživotní dílo od organizace "International Sculpture Center "a v roce 2010 Řád za zásluhy spolkové republiky Německo.  V letech 1965 – 1990 vyučovala na Akademii výtvarných umění v Poznani.

Dílo.

Autorka svá díla vystavuje v mnoha galeriích po celém světě. Kromě toho však vytvořila i množství stálých expozicí. Největší venkovní instalací je "Agora", umístěná roku 2006 v Grant Park v Chicagu. Dílo tvoří celkem 106 železných figur, jejichž výška přesahuje 250 cm.  Mezi další venkovní díla patří:

Marta Magdalena Abakanowiczová (Abakanowicz-Kosmowska) (* 20. června 1930, Falenty – 20. dubna 2017, Varšava) je polská sochařka, která se ve svém oboru proslavila netradičním využitím textilních materiálů a skupinovými sochami s fragmenty lidských postav. Figurám nejčastěji chybí hlavy, ale také ruce nebo nohy.

玛格达莲娜·阿巴卡诺维奇(,1930年-6月20日-2017年-4月20日),是一名波兰雕刻家、纤维艺术家。她因擅长运用化纤材料作画而闻名。1965年至1990年,担任波兹纳美术学院教授、1984年,曾任加州大学洛杉矶分校访问学者。


Historie.

Termíny „nukleofil“ a „elektrofil“ zavedl Christopher Kelk Ingold v roce 1929, nahradil jimi pojmy „kationoid“ a „anionoid“ dříve navržené Arthurem Lapworthem v roce 1925.  Slovo „nukleofil“ je odvozeno od latinského "nucleus" („jádro“, v tomto případě atomové), a řeckého "filein" („mít rád“).

Vlastnosti.

V řádku (periodě) periodické tabulky obecně platí, že čím zásaditější je iont (vyšší pK konjugátové kyseliny), tím reaktivnější je jako nukleofil. V dané skupině je nejdůležitější vlastností při určení nukleofility polarizovatelnost: Čím snazší je zdeformovat elektronový obal okolo atomu či molekuly, tím snadněji reaguje; např. jodidový iont (I) je nukleofilnější než iont fluoridový (F).

Druhy nukleofilů.

Mezi příklady nukleofilů patří anionty, například Cl, nebo sloučeniny s volným párem elektronů, například amoniak NH.  V příkladu uvedeném níže poskytuje kyslík z hydroxidového iontu elektronový pár k vazbě s uhlíkem na konci brompropanové molekuly. Vazba mezi uhlíkem a bromem pak podléhá heterolýze, atom bromu zachytí poskytnutý elektron a stane se bromidovým iontem (Br). Probíhá S2 reakce, což znamená, že hydroxidový iont působí na atom uhlíku na opačném konci oproti tomu, na kterém je bromidový iont. Proto reakce S2 vedou k obrácení konfigurace elektrofilu. Je-li elektrofil chirální, obvykle si svou chiralitu udrží, byť je konfigurace produktu oproti původnímu elektrofilu převrácena.  Jako "ambidentní nukleofil" se označuje takový nukleofil, který může působit na dvou či více místech za vzniku dvou nebo více produktů. Například thiokyanatanový iont (SCN) může působit jak atomem síry, tak dusíku. Proto reakce S2 alkylhalogenidů s tímto iontem často dávají směs RSCN (alkylthiokyanátu) a RNCS (alkylisothiokyanátu). Podobně to platí i pro Kolbeho syntézu nitrilů.

Nukleofil je chemická látka, která v chemické reakci poskytuje elektronový pár elektrofilu, čímž vzniká chemická vazba. Všechny molekuly nebo ionty s volnými páry elektronů mohou fungovat jako nukleofily. Protože nukleofil poskytuje elektrony, je z definice Lewisovou zásadou.

亲核体,又叫亲核基、亲核试剂(英语:Nucleophile,意思为喜好原子核的物)是一个基本的有机化学概念,指具有亲核性的化学试剂,可用:Nu或Nu:表示。它用来衡量一个试剂给电子能力的强弱。一般而言,与亲电试剂反应中,亲核体亲核性越高,越容易产生化学反应。亲核体在有机化学反应中提供电子,因此根据酸碱电子理论的定义,亲核体可视为路易士碱。任何有孤电子对的分子、原子或阴离子均可作为亲核体。


Příprava.

Zprostředkování celého šetření je poměrně náročný úkon. Například přípravy pro realizaci cyklu pro rok 2018 započaly již v roce 2015. V tento čas byly tvořeny první koncepce a návrhy. V následujících dvou letech proběhla nejen korektura koncepčního rámce, ale rovněž byly úlohy upravovány do vhodných forem. Zároveň začal proces tvorby patřičných manuálů, scénářů a formulářů. V březnu a dubnu 2017 proběhlo pilotní šetření na vybraných školách, jehož výsledky byly v následujících měsících využity k finalizování metodologie pro hladký průběh hlavního výzkumu.

Participace.

Participace na výzkumu meziročně roste. Při jeho prvním provedení se zúčastnilo přes 250 000 studentů z 28 zemí OECD a 4 nečlenských zemí (Rusko, Litva, Brazílie, Lichtenštejnsko). Postupně se začaly další přidávat. V České republice se podílelo zhruba 10 000 studentů napříč 250 školami. V roce 2012 účast již dosahovala více než 500 000 žáků v rámci 65 členských i nečlenských zemích OECD. Posledního šetření konaném během roku 2018 se zúčastnilo kolem 710 000 žáků ve věku 15 let napříč 79 zeměmi.

Charakteristika jednotlivých okruhů.

Čtenářská gramotnost.

Čtenářská gramotnost bývá definována jakožto jedincova schopnost porozumět, používat, hodnotit, reflektovat na texty za účelem dosahování vytýčených cílů, rozvoje svých znalostí či potenciálu a zároveň podílení se na chodu společnosti. Bývá testována schopnost jednotlivých studentů vyhledávat a vybírat relevantní informace. Rovněž texty bývají hodnoceny na základě kvality a věrohodnosti.

Matematická gramotnost.

Matematická gramotnost je vymezena jakožto jedincova schopnost formulovat, porozumět a používat rozličných matematických konceptů a procedur napříč jejich využitím v rámci mnoha odlišných kontextů.

Přírodovědná gramotnost.

Přírodovědná gramotnost bývá vytyčována jakožto schopnost potýkat se vědou souvisejícími problémy. V kontextu výzkumu PISA jsou tyto problémy vztahovány nejen k osobní či lokální úrovni. Týkají se rovněž těch na národní či mezinárodní. Toto platí jak pro současné, tak je využíváno těch z minulosti. Žáci by měli znát a být schopni porozumět a vysvětlovat rozličná vědecká fakta či koncepty.

Podobá testování.

Ve svých dřívějších podobách bylo testování prováděno v papírové formě. Od roku 2015 je hlavním způsobem testování uskutečňováno s pomocí počítačů. Některé země však i při šetření pořádaném v roce 2018 zvolily netestovat své žáky v elektronické podobě. Tyto nástroje však zahrnovaly pouze součásti již dříve využívané. Nové oddíly testování byly dostupné pouze počítačovém dotazování. Testy byly rozděleny do 4 úseků, z čehož každý trval 30 minut. Bylo použita kombinace otevřených i uzavřených otázek. Následoval ještě další dotazník, na jehož vyplnění měli žáci zhruba 35 minut. Jehož cílem bylo zjistit informace o zázemí jednotlivých studentů a jejich zkušenostech se školou. Rovněž byly distribuovány dotazníky pro ředitele škol snažící se objasnit školní systém a prostředí. Některé ze zemí se rovněž rozhodli pro aplikaci volitelných dotazníků pro rodiče či učitele.

Výstupy.

Jak bylo popsáno výše, PISA se v každém cyklu více zaměřuje na jednu vybraných tématik. Důsledná analýza všech třech hlavních oblastí je tedy dostupná každých devět let. Analýza trendů je k dispozici každé tři roky. Celkově PISA poskytuje tři typy výstupů. Prvním jsou indikátory poukazující na znalosti a schopnosti studentů. Druhými jsou indikátory ukazující souvislost mezi schopnostmi žáků a různorodými demografickými, sociálními, ekonomickými i vzdělávacími proměnnými. Posledním typem výstupů jsou indikátory zaměřující se na proměny trendů.  Výsledky projektu PISA se postupem času stávají jedním z faktorů, jenž v mnohých zemí, které se na výzkumu podílejí, ovlivňuje proces vytváření vzdělávací politiky. PISA bývá pojímán jakožto nástroj, dle něhož lze měřit kvalitu školského systému. Rovněž se objevují názory, že toto šetření může pomoci lépe definovat problémy, které se v tomto systému objevují. Některá data ukazují, že tento výzkum pomáhá budovat globální standarty pro zhodnocení a rozvoj vzdělávacích systémů.

Projekt PISA (zkratka pro Programme for International Student Assessment) je mezinárodní výzkum pořádaný Organizací pro hospodářskou spolupráci a rozvoj. Šetření se poprvé uskutečnilo v roce 2000. Je prováděno každé tři roky s tím, že každá iterace pokládá větší důraz na jednu ze zvolených oblastí. Jeho cílem je zjišťování úrovně v rámci čtenářské, matematické i přírodovědné gramotnosti mezi žáky ve věku 15 let. Na základě těchto údajů panuje snaha zachytit míru, do jaké si v rozdílných zemích světa žáci u konce povinné školní docházky osvojili patřičné schopnosti pro zapojení do společnosti. Prostřednictvím vyplynulých výsledků se snaží tvůrci vzdělávacích politik zachytit klady a zápory jednotlivých vzdělávacích systémů a zlepšit je. Jednou ze stěžejních charakteristik, která projekt PISA odlišuje od dříve prováděných výzkumů, je jeho zaměření na znalosti využitelné v pracovním, osobním či občanském životě. Všechna předchozí mezinárodní šetření se hlavně zabývala tím, jak jsou žáci schopni zvládat školní učivo. V České republice je výzkum pořádán prostřednictvím České školní inspekce.

跨国评估学生能力计划(英语:Programme for International Student Assessment,直译为国际学生评估计划;,直译为学生知识追踪国际计划;简写:PISA)是一个由经济合作与发展组织筹划的对全世界15岁学生学习水平的测试计划,最早开始于2000年,每三年进行一次。该计划旨在发展教育方法与成果。是目前世界上最具影响力的国际学生学习评价项目之一。


Poloha a části města.

Město leží na severním okraji emirátu. Je součástí aglomerace tvořené srůstajícími městy Adžmánem, Dubajem a Šardžou, přičemž každé z těchto měst je metropolí některého emirátu. Město Dubaj se dělí na dvě části zátokou Dubai Creek, která je často mylně popisovaná jako řeka, ale je výběžkem Perského zálivu. Tyto části byly v minulosti samostatnými městy Deira na severní straně a Bur Dubai na straně jižní. Dnes se město Dubaj dělí na 14 čtvrtí, al-Hamriya, al-Karama, al-Chabisi, al-Ras, al-Satwa, al-Wasl, Bur Dubai, Deira, Hur al-Anz, International City, Džumeira, Umm Suqaym, Za'abeel a al-Qusais, Dubai Marina některé dále na obvody.  Historické město Deira má 17 obvodů, každý obvod vyznačuje na veřejném prostranství cedule s plánkem uliční sítě a číselným označením ulic. Čísla jsou pozůstatkem staré britské orientační sítě vlivem zastavění některých bloků či celých uliček a zanedbáním značení je často velmi obtížné nalézt správnou adresu, protože čísla nenásledují za sebou, některá chybějí zcela a jiná jsou nahrazena pouze názvem ulice.

Správa města.

Město spravuje od roku 1954 instituce Obec Dubaj "(anglicky Dubai Municipality)", jíž však podléhá celé území emirátu Dubaj, jelikož se emirát nečlení na nižší správní celky. Tato instituce má na starosti běžné každodenní záležitosti emirátu, které si pro sebe nevyhrazuje vládce emirátu, zároveň je mu však ale podřízena.

Rozvoj města.

Protože jsou na severní straně města hranice se sousedním emirátem Šardžá, vyvíjí se město především směrem na jih podél pláže Džumeira, ulice Sheikh Zayed Road a do vnitrozemí. Právě poblíž Sheikh Zayed Road vzniklo jedno z nových center, nákupní galerie Dubai Mall a desítky mrakodrapů s nejvyšší stavbou světa Burdž Chalífa. V ose metra pokračují další centra: finanční a obchodní (World Trade Centre, Financial Centre, Business Bay, Noor Islamic Bank), internetové (Dubai – Internet City), přístavní a hotelové centrum Dubai Marina. Dubaj se dále rozrůstá směrem do moře, kde vytváří zatím čtyři velkolepé umělé poloostrovy. Z nich tři ve tvaru palem zvané Palm Islands (nejzápadnější z nich se nazývá Palm Jebel Ali, prostřední Palm Jumeira, východní je Palm Deira) a jedno souostroví oválného tvaru, zvané Svět (The World), protože svými ostrovy vytváří mapu světa; další hotelové komplexy jsou např. Džumeira (Jumeirah), nebo Nakheel Harbour a Tower.

Doprava.

Město má hustou dopravní síť, moderní silnice a dálnice, automatizovanou síť metra a dvě letiště. Hlavní silniční tepnou celého města je osmi až dvanáctiproudá Sheikh Zayed Road, která vede celými Spojenými arabskými emiráty. Zdejší silniční infrastruktura zaznamenala největší rozvoj na začátku 21. století.

Hromadná doprava.

Metro.

Dubajské metro tvoří moderní elektronicky řízenou dopravní páteř města. Provoz byl zahájen 9. září 2009 první linkou metra, zvanou červená a důsledně touto barvou značenou. Ta má celkem 29 zastávek mezi konečnými stanicemi Rashidiya a Jebel Ali. Spojuje město mimo jiné s letištěm. Přesně po dvou letech, 9. září 2011, byla otevřena druhá, zelená linka, která vede mj. pod historickou čtvrtí Deira také podmořským tunelem; roku 2019 měla zelená trasa 20 stanic mezi konečnými Etisalat a Creek. Většina tratí vede po visutém mostě s výhledem na moderní městské čtvrti. Všechny vlaky jsou automatizovány, jezdí bez řidiče, ve špičkách po 5 minutách, jinak do 10 minut. Provoz končí ve 23:30, ve významné svátky bývá prodloužen. Stanice metra mají nepřehlédnutelnou střechu ve tvaru prohnutého oválného klobouku.

Tramvaje.

První tramvajová linka byla v Dubaji otevřena v roce 2014, trať vede skrz Dubai Marinu k umělému poloostrovu Palm Jumeirah. Trať má 14,5 kilometrů a 11 zastávek. Navazuje na červenou linku metra, konkrétně její stanice Jumeirah Lakes Towers a DAMAC Properties. Jako čtvrtá tramvajová linka na světě není napájena elektřinou v trolejích, ale je napájena ze třetí (prostřední) kolejnice, jde o systém Alimentation Par Sol.

Autobusy.

Dálkové autobusy dopravují obyvatelstvo do hlavních měst ostatních emirátů a do letovisek. V Dubaji není jedno hlavní autobusové nádraží, ale čtyři menší.

Taxi.

Taxi lze v Dubaji chytit zpravidla na ulici a ve všech větších obchodních centrech. Všechny vozy oficiální taxislužby mají pískovou barvu s různě barevnou střechou. Jsou monitorovány městem, mají stejné ceny a standard služeb. Běžně v Dubaji funguje služba Uber nebo Careem, taxi lze objednat také telefonicky.

Letecká doprava.

V Dubaji se nachází k roku 2018 třetí nejvytíženější letiště světa dle počtu přepravených pasažérů, mezinárodní letiště Dubaj. Poblíž Dubaje se nachází také Al Maktúmovo mezinárodní letiště, dříve nazývané Dubai World Central Airport, které odbavuje především nákladní dopravce a nízkonákladové letecké společnosti.  V Dubaji sídlí letecká společnost Emirates, která patří mezi největší letecké společnosti světa, v roce 2015 přepravila přes 50 milionů cestujících. Další významná zdejší aerolinie je nízkonákladová flydubai.

Obyvatelstvo.

Vývoj počtu obyvatel zachycuje tabulka:

"Město superlativů".

Dubaj city je ve světě proslulé svou honbou za největšími a nejdražšími projekty a stavbami.

Události.

V roce 2020 se v Dubaji bude konat světová výstava EXPO 2020. Pro tuto příležitost se staví například budoucí nejvyšší budova světa The Tower, která bude měřit přes 900 metrů.

Podnebí.

Vzhledem k tomu, že se Dubaj nachází takřka na obratníku Raka, panuje zde po celý rok teplé počasí. V letních měsících denní teploty přesahují 40 °C, v noci se pohybují kolem 30 °C. Díky velice vysoké vlhkosti vzduchu (často kolem 80–90%), zde pocitová teplota mnohdy dosahuje i 60 °C. V zimě denní teploty šplhají k 28 °C a v noci málokdy klesnou pod 15 °C.

Dubaj (též Dubai či Dubayy, lze do českého jazyka přeložit jako „místo srazu“) je hlavní město stejnojmenného emirátu ve Spojených arabských emirátech a zároveň nejlidnatější město v zemi. Pro odlišení od emirátu se používá označení "Dubai City". Nachází se na pobřeží Perského zálivu. Téměř veškerý hospodářský, sociální, kulturní i politický život emirátu se odehrává v jeho hlavním městě, kde žije přibližně 99 % obyvatel emirátu. Mnoho obyvatel zaměstnaných ve městě bydlí z důvodu nižších nájmů v sousedním emirátu Šardžá, který přiléhá až k branám města.

迪拜(;台湾及香港译作杜拜)是阿拉伯联合酋长国人口最多的城市,也是中东地区的经济和金融中心。位于阿拉伯湾东南岸,为该国七个酋长国之一迪拜酋长国的首府。


Charakteristika.

SELinux není linuxová distribuce, ale soubor úprav a modifikací samotného jádra systému včetně doplnění o uživatelské nástroje. SELinux implementuje MAC (Mandatory access control) jako doplněk klasického systému oprávnění typu DAC (Discretionary Access Control), který používají unixové systémy, ale i řada systémů Windows NT. SELinux naplňuje kritéria důvěryhodného počítače podle systému TCSEC (Trusted Computer System Evaluation Criteria), který je také někdy nazýván "Oranžovou knihou" (). SELinux vynucuje administrátorem definovanou bezpečnostní politiku nad všemi subjekty a objekty v systému. Umožňuje tak nastavit jemnější práva přístupu k datům a zamezit jejich změnám, ať úmyslným, či neúmyslným.

Historie.

Během 90. let minulého století agentury NSA (National Security Agency) a Secure Computing System spolupracovaly na vývoji nástroje pro silnou a flexibilní správu mandatorního řízení přístupů. K tomuto projektu se ještě přidala univerzita v Utahu a vznikl tak prototyp nazvaný Flask. O samotnou implementaci do linuxových distribucí projevili zájem po roce 2000 nejprve Red Hat (v Red Hat Enterprise Linuxu) a SUSE (která však používá jednodušší AppArmor), pokud hovoříme o komerčních distribucích. Avšak SELinux se dnes již standardně objevuje i v nekomerčních distribucích jako jsou Debian GNU/Linux, Gentoo Linux a Fedora.

FLASK.

Flux Advanced Security Kernel (FLASK) byl implementací integrovanou do některých verzí linuxového jádra spolu s řadou utilit, které slouží k mandatornímu řízení přístupů (mandatory access control, MAC). Takovéto jádro obsahuje ve své architektuře komponenty, které poskytují obecnou podporu pro vynucování mnoha typů politik povinného řízení přístupu, včetně těch založených na konceptech vynucených typů, rolí a řízení ve víceúrovňovém nastavení bezpečnosti.

Rozdíl oproti tradičnímu unixovému modelu.

Operační systémy používají některý z mechanismů řízení přístupu. Mezi dva nejznámější patří diskreční (volitelné) řízení přístupu DAC (discretionary access control), které je použito v klasickém Linuxu, a povinné řízení přístupu MAC (mandatory access control), které je předmětem SELinuxu. Oba mechanismy mohou být v systému implementovány zároveň.

Diskreční řízení přístupu.

Princip diskrečního řízení přístupu je založen na ACL (access control list). Každý soubor nebo program má k sobě asociován jeden ACL, kde jsou definována jeho přístupová práva pro uživatele (vlastníka), skupinu a ostatní. Na základě ACL je tedy povolen či zamítnut přístup k objektu. DAC neposkytuje žádnou ochranu před použitím poškozeného nebo upraveného softwaru. Každý spuštěný program nebo proces běží pod právy uživatele, který jej spustil. Proces má tedy plnou kontrolu nad všemi daty daného uživatele a má možnost je měnit a zapisovat do nich. Například program na prohlížení pošty nepotřebuje mít plný přístup ke všem datům uživatele. Takovými daty mohou být konfigurační nebo jiné citlivé soubory, přístup k nim je nežádoucí v případě běžného uživatele a katastrofou u superuživatele, který má neomezený přístup k celému systému. Pokud se útočníkovi podaří převzít kontrolu nad procesem, který běží pod právy superuživatele, naskýtá se mu tak možnost získat kontrolu nad celým systémem. Stejné nebezpečí hrozí, i pokud má program nastaven setuid nebo setgid bit na superuživatele. Především z těchto důvodů DAC neposkytuje dostatečnou bezpečnost.

Mandatorní řízení přístupu.

MAC poskytuje plnou kontrolu nad všemi akcemi programů, které běží v tzv. sandboxu (česky pískoviště), jenž omezuje přístup do jiných částí systému, než je samotný prostor sandboxu. Ve spojitosti se SELinuxem se zavádí speciální sandboxy nazývané domény, znemožňující i programům pod právy superuživatele tuto doménu opustit. Pokud se útočníkovi podaří převzít kontrolu nad nějakým programem, může provádět pouze takové operace, které měl daný program povoleny, a to i v případě programů pod právy superuživatele. Veškeré programy takovéhoto systému se musí řídit administrátorem definovanou politikou a znemožní tak použití poškozeného nebo upraveného softwaru všem uživatelům i superuživateli.

Uživatelé, práva a zabezpečení.

SELinuxoví uživatelé a role nesouvisí s aktuálními uživateli a rolemi vlastního systému. Pro každého běžného uživatele a proces, SELinux přiřadí tři základní informace jako role, název uživatele a doména (nebo typ). Tento systém je flexibilnější než normální. Pravidla pro to, kdy se daný uživatel může dostat do určité domény, jsou definovány v politice SELinuxu.  Soubory, síťové porty anebo hardwarové prostředky mají také v SELinuxu své atributy, skládající se ze jména, role (velmi zřídka používané) a typu. V případě souborových systémů, mapováním mezi soubory a zabezpečením se tento proces nazývá labeling neboli označování. Označování je definováno v souboru pravidel, ale může být i manuálně nastaveno. U hardwaru je však typ podrobněji rozepsán.

SELinux (Security-Enhanced Linux) je v informatice rozšíření jádra Linuxu o mandatorní řízení přístupu sloužící ke zvýšení počítačové bezpečnosti. SELinux umožňuje definovat oprávnění k provedení určité operace na úrovni jednotlivých procesů, uživatelů, soketů a podobně tím, že na kritická místa jádra umisťuje volání svých kontrolních rutin. Tím dochází ke zvýšení režie systému, avšak je možné zabránit programu, aby provedl potenciálně nebezpečnou akci, která může vést k elevaci oprávnění.

安全增强式Linux(SELinux,Security-Enhanced Linux)是一个Linux内核的安全模组,其提供了访问控制安全策略机制,包括了强制访问控制(Mandatory Access Control,MAC)。


Technický přehled.

Fyzické komponenty.

Krátce po svém sestavení začal EDSAC sloužit univerzitě k výzkumným účelům. Žádná jeho součást nebyla experimentální. Používal rtuťovou zpožďovací linku pro paměť a elektronky pro logiku. Vstup se realizoval pomocí pětistopé děrné pásky a výstup přes dálnopis. Registry se zpočátku omezovaly pouze na akumulátor a násobič. V roce 1953 David Wheeler, který se právě vrátil ze stáže na univerzitě v Illinois, navrhl indexový registr jako rozšíření původního hardwaru EDSACu.

Paměť a příkazy.

Paměť EDSACu sestávala z 1024 sektorů, avšak zpočátku bylo implementováno pouze 512 z nich. Každý sektor paměti obsahoval 18 bitů, ale první bit byl nedostupný kvůli omezení časování, takže ve výsledku bylo použito pouze 17 bitů. Příkaz obsahoval pětibitový příkazový kód (znázorněný mnemotechnickým znakem, takže například příkaz "Přičíst" využíval bitový vzorec pro písmeno P), jeden nevyužitý volný bit, deset bitů pro adresu paměti a jeden bit, který řídil, zda příkaz funguje na čísle obsaženém v jednom nebo dvou slovech.  Vnitřně používal EDSAC binární čísla s dvojkovým doplňkem. Ta byla dlouhá buď 17 bitů (jedno slovo) nebo 35 bitů (dvě slova). Binární násobič pracoval s čísly jako se zlomky s pevnou řádovou čárkou v rozmezí -1 < x < 1, tj. dělící čárka se nacházela hned napravo od znaménka. Akumulátor mohl pojmout až 71 bitů, včetně znamének, takže umožňoval násobit spolu dvě dlouhá čísla (35 bitů) bez ztráty přesnosti.  Dostupné příkazy byly: Přičti, Odečti, Násob, Porovnej, Přesuň vlevo, Přesuň vpravo, Načti násobič, Ulož (a případně Vymaž) zásobník, Podmíněný přesun, Čti vstupní pásku, Vytiskni znak, Zaokrouhli obsah zásobníku, Nedělej nic a Stop. Pro dělení žádný příkaz neexistoval (přestože bylo dostupných několik dělících podprocesů), ani nešlo přímo nahrát číslo do akumulátoru (musel se použít příkaz Ulož/vymaž akumulátor a následně příkaz Přičti).

Systémový software.

Vstupní příkazy byly napevno naprogramovány ve skupině vícepolohových přepínačů a při startu se nahrály do paměti. Do května roku 1949 vstupní příkazy zajišťovaly primitivní překladač, který využíval výhod mnemotechnického řešení popsaného výše. Toto byl první světový překladač a pravděpodobně stál u zrodu světového softwarového průmyslu. Na webu je k dispozici simulátor EDSACu a úplný popis vstupních příkazů a prvních programů.  Počítač také používali ostatní členové univerzity k řešení reálných problémů a přitom vzniklo mnoho technik, které jsou dodnes součástí operačních systémů. Uživatelé vytvářeli své programy děrováním papírové pásky. Brzy se také naučili sami číst kód z pásky tím, že ji drželi proti světlu. Když byl program připraven, pověsil se na šňůru u čtečky papírové pásky. Operátoři, kteří během dne počítač obsluhovali, vždy vzali další papírovou pásku z řady a vložili ji do EDSACu. Tento postup je dnes dobře znám jako fronta úloh. Pokud EDSAC něco vytiskl, výtisk i páska se vrátily uživateli, jinak byl uživatel informován, v kterém úseku paměti nastala chyba. V té době sice ještě neexistovaly ladící programy, ale šlo nastavit připojený CRT monitor tak, aby zobrazoval obsah konkrétního místa v paměti. Toho se využívalo například při kontrole, zda číslo konverguje. Po úředních hodinách někteří „autorizovaní uživatelé“ směli využívat stroj pro vlastní účely, což zpravidla trvalo dlouho do večera.

Technika programování.

První programátoři museli používat dnes již nepopulární techniky, zejména přepisování kódu. Protože ještě zdaleka neexistoval žádný indexový registr, jediná možnost přístupu do pole byla změna lokace v paměti, kam příslušný příkaz odkazoval.  Davidu Wheelerovi, který získal jako první na světě doktorát v oblasti počítačové vědy a který pracoval na tomto projektu, je připisován objev konceptu podprogramů. Uživatel napsal program, který zavolal podprogram tím, že přeskočil na začátek podprogramu s adresou čítače zvýšenou o jedna (Wheelerův skok). Toto podprogram tradičně očekával, a proto nejprve přepsal svůj konečný počet skoků původní adresou, takže se vrátil. Vícenásobné a vnořené podprogramy mohly být volány tak dlouho, dokud uživatel znal délku každého z nich, aby mohl určit místo kam podprogram přeskočí. Uživatel poté zkopíroval kód podprogramu z původní pásky na svou vlastní pásku, načež byl vlastní program ukončen.

Aplikační software.

Koncept podprogramů vedl k vytvoření bohaté knihovny podprogramů. Do roku 1951 bylo k dispozici 87 podprogramů v následujících kategoriích: počítání s plovoucí řádovou čárkou; počítání s komplexními čísly; kontrolování; dělení; umocňování; rutinní operace s funkcemi; diferenciální rovnice; zvláštní funkce; mocninné řady; logaritmy; tisk a schéma; numerická integrace; načtení (vstupu); n-tý kořen; goniometrická funkce; početní operace (simulace cyklů do-while, while-do, for); vektory a matice.

Další vývoj.

Nástupce EDSACu, EDSAC 2, byl akreditován v roce 1958. V roce 1961 vyvinul David Hartley verze jazyků Autocode a ALGOL pro EDSAC 2. Jednalo se o jazyky na vyšší úrovni pro vědce a odborné techniky. V polovině 60. let byl plánován nástupce EDSACu 2, ale přednost dostal Titan, prototyp počítače Atlas 2. 13. ledna 2011 Computer Conservation Society (společnost pro zachování počítačů) oznámila, že schválila práce na funkční replice počítače EDSAC, která se staví v The National Museum of Computing (Národní muzeum práce na počítači) v Anglii.

EDSAC (Electronic Delay Storage Automatic Calculator) byl britský počítač z poloviny 20. století. Tento počítač, inspirovaný John Von Neumannovým dokumentem First Draft of a Report on the EDVAC, sestavil Maurice Wilkers a jeho tým na Univerzitě v Cambridgi v Anglii. EDSAC byl první v praxi využitý počítač pracující s uloženým programem.

电子延迟存储自动计算器(英文:Electronic Delay Storage Auto-matic Calculator、EDSAC)是英国的早期计算机。1946年,英国剑桥大学数学实验室的莫里斯·威尔克斯教授和他的团队受冯·诺伊曼的"First Draft of a Report on the EDVAC"的启发,以EDVAC为蓝本,设计和建造EDSAC,1949年5月6日正式运行,是世界上第一台实际运行的存储程序式电子计算机。


Popis.

Zapotovité jsou stálezelené nebo výjimečně opadavé stromy, řidčeji keře (zvl. rod "Sideroxylon"), se střídavými spirálně uspořádanými listy, často nahloučenými na koncích větví. Borka je obvykle buď žlábkatá nebo šupinatě odlupčivá, zřídka hladká. Ve větvích, listech i plodech je zpravidla přítomen bílý lepivý latex. Kmeny mají často kořenové náběhy. Některé druhy rodu darmota ("Sideroxylon") mají trny. Listy jsou jednoduché, celokrajné a většinou bez palistů, se zpeřenou žilnatinou. Asijský rod "Sarcosperma" má pro čeleď naprosto netypické vstřícné až přeslenité listy. Odění je z větvených chlupů tvaru T, často s jedním ramenem redukovaným.  Květenství jsou úžlabní svazečky, často vyrůstají na tlustších větévkách nebo i kmenech, někdy redukovaná na jediný květ. Květy jsou pravidelné, jedno nebo oboupohlavné, drobné (obvykle do 10 mm). Kališní lístky jsou obvykle volné nebo jen na bázi srostlé, nejčastěji v počtu 5, řidčeji 6 až 12. Koruna je srostlá, složená ze 4 až 9 plátků. Tyčinek je obvykle 4 až 6 (12), jsou přirostlé v korunní trubce nebo na bázi korunních cípů, občas jsou přítomna i drobná staminodia. Semeník je svrchní, srostlý z 1 až 6 (nebo až 15) plodolistů a se stejným počtem komůrek. V každém plodolistu je 1, řidčeji 2 vajíčka. Plodem je bobule, výjimečně ("Pradosia") peckovice. Plody jsou dužnaté až kožovité, 1 až 12 cm velké, s 1 nebo několika semeny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 1100 druhů v 53 rodech. Je pantropicky rozšířena s nehojnými přesahy do teplých oblastí mírného pásu. Většina druhů roste na nezaplavovaných půdách a nenarušených stanovištích v nížinných deštných pralesích do 1000 metrů n.m. V Amazonii jsou jednou z důležitých složek deštného pralesa, běžné jsou ale i v afrických a asijských deštných lesích. Největší rody jsou pouterie ("Pouteria", 325 druhů), perčovník ("Palaquinum", 110), "Planchonella" a "Madhuca" (po 100), darmota ("Sideroxylon", 75) a zlatolist ("Chrysophyllum", 70 druhů).

Ekologické interakce.

O opylování zapotovitých není mnoho známo. Některé druhy rodu "Manilkara" mají bledé květy otevírající se na noc a jsou opylovány netopýry, kteří zřejmě ožírají sladce chutnající dužnaté koruny z květů v hustých květenstvích. Menší plody jsou šířeny ptáky, semena z větších plodů jsou většinou šířena savci. V Amazonii tvoří plody zapotovitých jednu z hlavních složek potravy opic. Semena buď procházejí zažívacím traktem, nebo jsou zahozena po zkonzumování dužniny. Semena z plodů s měkkou dužninou (např. zapota obecná) šíří také netopýři. Semena některých druhů rostoucích na trvale zaplavených půdách jsou šířena rybami pojídajícími plody.

Zajímavosti.

V jihovýchodní Brazílii v travnatých oblastech zvaných cerrado se vyskytují dva druhy z této čeledi, "Pradosia brevipes" a "Pouteria subcaerulea", adaptované na místní periodické požáry. Tyto stromy mají hlavní větvení kmene pod zemí a nad povrch vyčnívají jen konce jejich větví. Srdce kmene je tak chráněno před ohněm.  Jedna zajímavá studie z Amazonského pralesa přibližuje na příkladu této čeledi obrovskou diverzitu tropických lesů a zároveň jejich mozaikovou strukturu a rozptýlenost jedinců téhož druhu. Poblíž brazilského Manaus byla vytyčena parcela o výměře 25 ha, na této ploše bylo nalezeno celkem 70 druhů z čeledi zapotovité. Z nich bylo 87 procent zastoupeno jen 2 a méně jedinci na 1 hektar.

Taxonomie.

Zapotovité jsou dobře vyhraněnou čeledí bez větších přesunů rodů při aktualizacích taxonomického systému. Cronquist i Dahlgren ji řadili do řádu "Ebenales", Tachtadžjan do samostatného řádu "Sapotales" v rámci nadřádu "Primulanae" podtřídy "Dilleniidae".  Zapotovité podle molekulárních studií tvoří monofyletickou skupinu s čeleděmi ebenovité ("Ebenaceae") a prvosenkovité ("Primulaceae").  V dnešní taxonomii jsou členěny na 3 podčeledi:

Význam.

Zapotovité jsou ekonomicky důležité především dřevem, jedlými plody, olejem ze semen a latexem. Jako zdroj kvalitního dřeva je těženo mnoho druhů. V tropické Americe jsou to např. druhy rodu "Manilkara", poskytující stavební dřevo odolné proti hmyzu i napadení houbami.  Mnohé druhy zapotovitých poskytují ovoce, z významnějších je to zapota obecná, "Pouteria sapota", "P. campechiana", "P. mammosa" a "Chrysophyllum cainito". Plody "Synsepalum dulcifidum" ovlivňují chuťové buňky, po požití i jen části plodu chutná vše ostatní nasládle. Lokální význam mají plody mnohých dalších druhů. V jižní Africe je to "Bequaertiodendron megalismontanum", v rovníkové Africe "Mimusops djave", v tropické Americe "Sideroxylon obtusifolium", "S. sartorum", "Colocarpum mammosum", "C. viride", "Ecclinusa cuneifolium", "E. prieurii", "Richardella macrophylla", "R. nervosa" a četné druhy rodů "Manilkara" a "Pouteria", v Asii "Manilkara hexandra", "M. kauki" a "Mimusops elengi" V Indii a jv. Asii je pěstován druh "Madhuca indica", jehož květy se jedí sušené či čerstvé nebo se z nich vyrábí alkoholický nápoj. Jedlé jsou i plody severoamerických zástupců rodu darmota ("Sideroxylon").  Latex z asijských stromů rodů perčovník ("Palaquium") a "Payena" je zdrojem gumovité hmoty zvané gutaperča. Nejdůležitějším druhem je perčovník pravý ("Palaquium gutta"). Ze zapoty obecné se dříve získával základ pro žvýkací gumu. "Manilkara bidentata" a některé další jihoamerické druhy poskytují látku zvanou 'balata', podobnou gutaperče. Žvýkací guma zvaná 'coquirana' je získávána z rozšířeného amazonského stromu "Ecclinusa balata". Latex se ze stromů těží systémem zářezů v kůře.  Některé druhy jsou pěstovány v tropech jako okrasné stromy, zejména "Chrysophyllum oliviforme" a "Mimusops elengi".

Přehled rodů.

"Argania", "Aubregrinia", "Aulandra", "Autranella", "Baillonella", "Breviea", "Burckella", "Capurodendron", "Chromolucuma", "Chrysophyllum", "Delpydora", "Diploknema", "Diploon", "Eberhardtia", "Ecclinusa", "Elaeoluma", "Englerophytum", "Faucherea", "Gluema", "Inhambanella", "Isonandra", "Labourdonnaisia", "Labramia", "Lecomtedoxa", "Leptostylis", "Letestua", "Madhuca", "Magodendron", "Manilkara", "Micropholis", "Mimusops", "Neohemsleya", "Neolemonniera", "Nesoluma", "Niemeyera", "Northia", "Omphalocarpum", "Palaquium", "Payena", "Pichonia", "Pouteria", "Pradosia", "Pycnandra", "Sarcaulus", "Sarcosperma", "Sideroxylon", "Synsepalum", "Tieghemella", "Tridesmostemon", "Tsebona", "Vitellaria", "Vitellariopsis", "Xantolis".

Zapotovité ("Sapotaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu vřesovcotvaré ("Ericales"). Jsou to charakteristické stromy nížinných tropických deštných pralesů celého světa, význačné dužnatými plody, bílým mléčným latexem a střídavými spirálně uspořádanými listy, často nahloučenými na koncích větví. Mnohé druhy poskytují jedlé ovoce.

山榄科(学名:"Sapotaceae"),包括约65属800余种,主要分布在世界各地的热带地区。中国有11属约30种,主要分布在南方各地。