Život.

Narodil se jako Šodžumaru v malém panství provincie Aki. Jeho otec, Hirotomo Móri, zemřel, když mu bylo devět let a ponechal vedení klanu na Motonariho starším bratrovi Okimotovi. Ten dodržoval spojenectví s Jošiokim Óuči (jenž byl silným daimjóem na západ od panství Móriů), které zařídil již Hiromoto kdysi v Kjótu. Roku 1516 však Okimoto umírá a Motonari se stal ochráncem jeho syna Komacumarua. Zanedlouho však zemřel také Okimotův syn a Motonari se dostává do čela klanu Móri.  Sevřenost mezi silnými klany Amago a Óuči nutila Motonariho vládnout notnou dávkou diplomacie a šetrného využívání síly. Díky vynikajícímu strategickému myšlení dokázal obratně využít své schopnosti a oba klany pokořit. Když se k úspěchům později přidala porážka klanu Ótomo z provincie Bungo, jeho západní hegemonii v Čúgoku nestálo nic v cestě.  Motonari měl tři syny, jejichž jména se zapsala do historie. Takamoto Móri, Motoharu Kikkawa i Takakage Kobajakawa byli vychováváni tak, aby dokázali společně udržet silné postavení Móriů. Demonstroval tuto filozofii na svém šípu. Každého syna donutil zlomit jeden šíp. Pak to samé museli zopakovat se třemi šípy najednou. V druhém případě šípy nedokázali zlomit, čímž je vysvětleno, proč je důležité, aby všichni tři drželi při sobě.  Nejstarší syn, Takamoto, zemřel po rychle probíhající nemoci (nebo otravě), během svého tažení proti klanu Amago. Kvůli tomu se nestal Motonariho nástupcem, a tento post připadl Takamotovu synovi Terumotovi. Rozezlen a rozhořčen, nechal Motonari popravit a zlynčovat všechny, kteří mohli být za Takamotovu smrt odpovědni.  Motonari měl celkem synů devět a k tomu dvě dcery. Čtyři děti (včetně výše zmíněných třech synů) měl se svou ženou Мii-no-katou (někdy též Mjókjú), tři děti s ženou z klanu Nomi a čtyři s ženou z klanu Mijoši.

Motonari Móri, :, "Móri Motonari", (16. duben 1497 – 6. červenec 1571) byl prominentním daimjó ze západního regionu Čúgoku, který sehrál významnou roli během období Sengoku.

毛利元就(1497年-4月16日-1571年-7月6日),是日本战国时代中国地方大名,安艺国人众毛利弘元之次子,幼名松寿丸,另名为少辅次郎。原姓大江,家系以大江广元四男毛利季光为祖先。家纹为一文字三星纹。


格奥尔格·克里斯托夫·利希滕贝格

Život.

Narodil se jako nejmladší ze 17 dětí výjimečně vědecky vzdělaného luterského pastora. Byl velmi drobné postavy a celý život trpěl hrbem, který mu později ztěžoval i dýchání. Absolvoval "latinskou školu" (gymnázium) v Darmstadtu a s podporou hessenského vévody od roku 1763 studoval na univerzitě v Göttingenu, kde se roku 1769 stal mimořádným a od roku 1775 řádným profesorem experimentální fyziky, matematiky a astronomie. Na pozvání svých žáků v letech 1770 a 1774-1775 dvakrát navštívil Anglii, kde byl srdečně přijat králem Jiřím III., který mu nabídl místo profesora filosofie. Ze svých cest publikoval "Dopisy z Anglie" a byl známým, i když také kritickým anglofilem.  Jako jeden z prvních, kdo své přednášky doplňoval experimenty, si získal nejen oblibu u studentů, ale i celoevropskou pověst. Dopisoval si s mnoha významnými osobami své doby, včetně J. W. Goetha a I. Kanta, matematik Carl Friedrich Gauss navštěvoval jeho přednášky a roku 1783 ho v Göttingen navštívil italský fyzik Alessandro Volta. Roku 1793 byl zvolen členem Royal Society v Londýně.  V životě měl několik lásek, s mladou M. Stechardovou žil až do její smrti 1782, od roku 1783 žil s M. Kellnerovou (1768-1848), s níž se 1789 oženil a měl s ní šest dětí.

Fyzik.

Lichtenberg se zabýval zejména elektřinou a zkonstruoval velký elektrofor (kondenzátor), který nabíjel elektrostatickou indukcí a který produkoval výboje na vzdálenost 38 cm. Studoval rozvětvené tvary výboje na povrchu izolantů (tzv. Lichtenbergovy obrazce) a zobrazoval je tak, že povrch po výboji posypal jemným práškem, který pak otiskl na papír. Tak objevil fyzikální princip pozdější xerografie.  Byl také jeden z prvních, kdo zavedl do Německa hromosvod, a vymyslel systém formátů papíru, který se jako ISO 216 užívá dodnes.

Spisovatel.

Za života proslul jako břitký polemik a autor populárně vědeckých článků, kterých napsal kolem 230. Jeho díla vynikají vtipem i satirou. Kritizoval a zesměšňoval pokrytectví i falešnou vědu, ale román Laurence Sterna "Tristram Shandy" ostře odmítl jako "hanobení církve". Psal i do dobových magazínů, hlavně do "Göttinského kapesního kalendáře" ("Göttinger Taschenkalender"), pro který pracoval od roku 1768 jako redaktor, a do "Göttinského magazínu vědy a literatury", který v letech 1780-1782 spoluvydával.  Po smrti mu vynesly slávu a pověst jednoho z nejlepších německých aforistů především krátké rukopisné záznamy, dochované v sešitech. Sešity s aforismy, kterých se dochovalo jedenáct a označují se písmeny A (od 1765) až L (do smrti); sešity G, H a značná část sešitu K se však ztratily. Zachované sešity obsahují asi 5500 záznamů, pokud započítáme i ztracené sešity, ze kterých dnes známe pouze část vydaných textů, odhaduje se počet na 6,5–7 tisíc záznamů.  Lichtenbergovy sešity, které sám nazýval "Sudelbücher" (mazanice), jsou jakousi knihou denních záznamů, či pracovním deníkem. Obsahují pestrou směsici textů všeho druhu – myšlenky, úvahy, pozorování, postřehy, vzpomínky, slovní hříčky, anekdoty, nápady, citáty, poznámky a výpisky z četby, kuriozity i banality z denního života. Tematicky zahrnují jak společnost tak i soukromý život, politiku, dějiny, vědu, literaturu, umění, filosofii, psychologii, náboženství.

Ohlas.

Lichtenbergovu velikost si cenily i takové osobnosti, jako byli Hebbel, Kant, Goethe, Kierkegaard, Schopenhauer, později třeba Wagner, Lev Tolstoj nebo Ludwig Wittgenstein. Friedrich Nietzsche jeho aforismy zařazoval na roveň Goethovým.  Kráter na Měsíci nese Lichtenbergovo jméno.

Georg Christoph Lichtenberg (1. července 1742, Ober-Ramstadt u Darmstadtu – 24. února 1799, Göttingen) byl německý osvícenecký aforista, fyzik, astronom a matematik.

格奥尔格·克里斯托夫·利希滕贝格(,1742年-7月1日-1799年-2月24日)是一位德国的亲英派科学家、讽刺诗作者、格言家。他是德国首个专攻实验物理学的科学家。现如今,他最出名的作品是在他死后追加出版的笔记(他本人称之为“”,由英文中的簿记术语“scrapbooks”一词得来)。


Stručný popis.

Lidé typu INTJ mají jasné představy o budoucnosti. Mají organizační schopnosti a dostatek energie k realizaci vlastních myšlenek. Rádi vyhledávají takové situace, kde je potřeba řešit komplexní problémy. Vytváří všeobecně platné systémy a strategie k dosažení cílů, které si stanovili. Je to spolu s INFJ nejvzácnější typ, neboť se vyskytuje pouze asi v jednom procentu populace.

Charakteristika podle Myersové-Briggsové.

Podle Myersové-Briggsové jsou INTJ velmi analytičtí jedinci. Jako INTP jim více vyhovuje pracovat samostatně než s ostatními lidmi a obvykle nejsou tak sociální jako ostatní, přestože jsou připraveni převzít vedení, pokud se nikdo jiný nehlásí nebo vidí zásadní nedostatky v aktuálním vedení. INTJ jsou obvykle velmi logické a pragmatické osobnosti, často s velkým nadáním a nízkou tolerancí pro nespoutaný emocionalismus. Díky tomu bývají vtipní a také dokáží vytvářet suchý anglický humor, který se naučí sehrát takovým stylem, až to pak vypadá, že to myslí smrtelně vážně. Nejde však o osobní útok. Aby nedělali špatný první dojem, tak jsou spíše nenápadní a mohou působit hodně rezervovaně. Nejsou obvykle ovlivnitelní reklamou, slogany a podobnou manipulací a většinou neuznávají autoritu založenou na tradici, postavení či titulu. Naopak si mohou za vzory zvolit i velmi nepravděpodobné a okolím nepochopené,osobnosti".  INTJ jsou silní individualisté, kteří dokážou aplikovat nové a neotřelé způsoby pohledu na věci. Rádi získávají nové poznatky. Mají intuitivní vhled do podstaty věci a jsou mentálně rychlí; nicméně, tato mentální rychlost nemusí vždy být navenek zjevná ostatním, protože si její velkou část nechávají pro sebe. Věří své vizi nezávisle na tom, co si myslí ostatní. Mohou být dokonce považováni za nejvíce nezávislý ze všech šestnácti typů osobnosti. INTJ jsou samotáři nezřídka preferující ideje, teorie a principy před vztahy a rodinou.  Osobnosti s tímto typem pracují nejlépe, je-li jim dáno velké množství samostatnosti a kreativní svobody. Mají vrozenou touhu se vyjadřovat, tedy být kreativní konceptualizací svých intelektuálních návrhů. Analýza, formulace komplexních teorií a plánování komplexních postupů jsou jejich nejsilnější stránkou. INTJ mají sklony pro povolání v akademických kruzích, výzkumu, managementu, inženýrství a právu. Jsou si obvykle silně vědomi svých znalostí a schopností, čímž si postupně vytvářejí silnou sebejistotu ohledně svých schopností a talentu, což z nich činí "přirozené vůdce". Oproti INTP také mnohem častěji "ví, co neví".  INTJ jsou obvykle nezávislí, vysoce inteligentní, individualističtí, plánující a rozhodní. Vnímají problémy globálně a rychle dávají do souvislostí nové informace s již existujícími principy. Nemají rádi opakující se jednotvárnou činnost, využívají svou intuici a důvtip spolu se schopností tvořivě syntetizovat fakta. Mají rádi věci logické. Dokáží být neústupní až tvrdohlaví. Jsou přímí a struční. Věci dokáží posuzovat racionálně, nestranně a někdy velmi kriticky. Kriticky mohou hodnotit i své blízké, ale většinou to dělají s dobrým úmyslem, přičemž druhá strana to ale může brát osobně. Věří především svému vlastnímu úsudku a nedokážou se i klidně jenom na oko podřídit davu, a proto bývají mezi prvními oběťmi radikálních změn a událostí (např. Robespierre, v české historii Josef Dobrovský v souvislosti s Rukopisy). Mají rádi vyjadřování na úrovni a tlumené barvy.

Vztahy.

V utváření vztahů mají INTJ sklony vyhledávat ostatní s podobnými charakterovými rysy, pohledem na svět a způsobem myšlení. Souhlas na teoretickém konceptu je důležitým aspektem vztahu. INTJ mají od přírody sklony být nároční ve svých očekáváních a přistupovat ke vztahu velmi racionálně. Často mají v hlavě celý dlouhý seznam kritérií. V důsledku toho INTJ nemusí vždy odpovědět na přirozeně se vyskytující zaslepenost zamilovanosti, ale počká na partnera/partnerku více vyhovujícímu jeho či její sadě kritérií. INTJ jsou obvykle velmi stabilní, spolehliví a oddaní. Své vztahy a závazky berou vážně a harmonie ve vztahu a domácím životě je pro ně velmi důležitá. Neradi mrhají časem na sociální rituály, které nepovažují za smysluplné. Mezi jejich přednosti ve vztazích patří schopnost konstruktivně se vypořádat s kritikou a konfliktem, schopnost naslouchat, neutuchající snaha po "optimalizaci" vztahu, stejně jako schopnost ukončit vztah, který nefunguje. K jejich slabinám naopak patří někdy až přehnaný perfekcionismus nebo rezervovanost ve vyjadřování citů a emoční podpory partnerům. Mezi přirozené partnery INTJ patří především ostatní intuitivní typy, zejména introvertní - tedy INFP, INTP. Okamžité spojení lze čekat při setkání s jiným INTJ nebo INFJ, kde je sdílena primární funkce Ni (introvertní intuice). Úspěšné je obvykle také párování s ENFP a ENTP.

INTJ (Introversion, Intuition, Thinking, Judgment) je jeden z šestnácti osobnostních typů podle MBTI. Je označován jako Introvertní intuitivní typ usuzující s extravertním myšlením a také jako "Vědec", "Analytik, Architekt" nebo "Mastermind (Osnovatel)".

INTJ(内向/直觉/思考/判断)是迈尔斯·布里格斯性格分类法中十六种人格类型之一,在柯尔塞气质类型测试中被称为原创者,属于理性者的四种类型之一。


Život.

Faramir byl druhý syn gondorského správce Denethora II. a jeho manželky Finduilas, dcery Adrahila z Dol Amrothu, která dvanáct let po jeho narození zemřela. Faramir se narodil ve stejný rok jako Samvěd Křepelka (rok 2983 třetího věku). Měl o pět let staršího bratra Boromira, jehož Denethor nadevše miloval. Faramir se mu podobal jen vzhledem. Vyznal se v lidech a vystupoval mírně, miloval učenost a hudbu. Některým lidem se zdálo, že má méně odvahy než jeho bratr, ale nebyla to pravda. Jen nevyhledával slávu a nebezpečí bez účelu. Vítal Gandalfa, kdykoli přišel, a z jeho moudrosti se učil. Oba bratři se však měli velice rádi už od dětství. Nesoupeřili spolu o otcovu přízeň ani o nic jiného. Faramirovi se zdálo nemožné, že by někdo mohl porazit Boromira, Denethorova nástupce. Zkouška Prstenu ale ukázala jinak. Boromir Prstenu podlehl, kdežto Faramir ve zkoušce obstál, odolal a nechal své zajatce, Froda a Sama odejít.  V jeho otci postupně vzrůstal vůči Faramirovi hněv - litoval smrti Boromira, jehož považoval za věrnějšího Gondoru. Protože cítil hořkost, poslal Faramira na téměř sebevražednou misi na obranu Osgiliathu. Útok mordorských vojáků vedených Prstenovými přízraky přežil Faramir jako jediný ze svého vojska a vrátil se polomrtvý do Minas Tirith.  Při obléhání Minas Tirith mordorskými o několik dní později Denethor zešílel a rozhodl upálit sebe i svého syna, jehož považoval za smrtelně raněného. Tomu na poslední chvíli zabránili Pipin, Gandalf a gondorský voják Beregond. Denethor však podlehl svému šílenství a upálil alespoň sebe. Před smrtí si však uvědomil, že svého syna miluje, přestože mu to nikdy nedával příliš najevo.  Faramir byl převezen do Domu uzdravování, kde jej z jeho zranění vyléčil Aragorn, v němž Faramir poznal a přijal pravého krále Gondoru. Po bitvě se tu také setkal s Éowyn, neteří krále Rohanu, se kterou se po korunovaci Aragorna oženil a zplodil s ní pět dětí. Za jeho zásluhy mu byl ponechán titul správce a získal knížectví Ithilien. Zbytek života prožil v kopcích Emyn Armen. Dožil se 120 let.  P.S. Tento článek popisuje klíčové události podle filmu, nikoliv podle knihy.

Faramir (2983 Třetího věku – 82 Čtvrtého věku) je fiktivní postava z J. R. R. Tolkienovy Středozemě. Poprvé byl zmiňován v knize "Společenstvo prstenu" a poté vystupoval ve "Dvou věžích" a "Návratu krále". Po zničení Jednoho prstenu se stal gondorským správcem.

法拉墨(Faramir,第三纪元2983年~第四纪元82年)是在约翰·罗纳德·瑞尔·托尔金的史诗奇幻小说魔戒三部曲中登场的人物,他的名字第一次在《》中被提及,他其后在《》和《》中出现。


Významní absolventi.

Od roku 1920 má VŠCHT Praha více než 18 000 absolventů, kteří významným způsobem ovlivnili nejen úroveň českého chemického průmyslu, ale také náš každodenní život. Najdeme mezi nimi celou plejádu výjimečných, či známých osobností:

Koleje a menza.

Kolej VŠCHT Sázava a Volha v areálu vysokoškolských kolejí v Praze 4 – Kunraticích mají kapacitu 1557 lůžek. VŠCHT Praha nadále zajišťuje (na základě smlouvy s VŠE a UK) provoz celého areálu vysokoškolských kolejí v Praze 4 – Kunraticích o celkové kapacitě cca 5 500 lůžek. Kolej Volha nabízí ubytování v jednolůžkových, dvoulůžkových a třílůžkových pokojích na buňkách (2 pokoje se společným sociálním zařízením) a v samostatných dvoulůžkových pokojích s vlastním sociálním zařízením.  VŠCHT Praha vlastní a provozuje menzu umístěnou v areálu vysokoškolských kolejí v Praze 4 – Kunraticích, a to v přízemí objektu Volha. Menza disponuje kapacitou cca 200 míst. Menza poskytuje celodenní stravovací servis. Stravují se zde kromě studentů a zaměstnanců VŠCHT Praha i studenti ostatních VŠ – především pak VŠE, UK a ČVUT. Menza v roce 2011 vydala 111 500 tisíce jídel.

Historie.

Pražská polytechnika (1806–1920).

Historie školy sahá hluboko do minulých století a odvíjí se od počátků výuky chemie v českých zemích. Prudký průmyslový vývoj v 18. století související s významnými technickými a přírodními objevy si vynutil založení Královského stavovského učiliště (pražské polytechniky), na níž byla dne 10. 11. 1806 zahájena výuka ve dvou odděleních, matematickém a chemickém. Na chemickém oddělení byla vedle všeobecné chemie vyučována i praktická chemie zaměřená na sklářství, železářství, běličství a barvířství. Postupně se počet oborů technické chemie rozšířil o pivovarnictví, cukrovarnictví, analytickou chemii, chemickou analýzu minerálů a technických plynů a další obory. Ve století 19. působila na chemickém oboru Pražské polytechniky řada významných osobností tehdejší vědecké obce. Základy technické chemie v naší zemi položili mezinárodně uznávaní profesoři Karl Augustin Neumann (1771–1866), Karl Napoleon Balling (1805–1868) a například autor první české vysokoškolské učebnice chemie a zakladatel principů českého chemického názvosloví Vojtěch Šafařík (1829–1902).

Vysoká škola chemicko-technologického inženýrství (1920–1939).

Roku 1920, po reorganizaci Pražské polytechniky, vzniká Vysoká škola chemicko-technologického inženýrství jako jedna ze sedmi škol nově vzniklého Českého vysokého učení technického (ČVUT). Prvním českým profesorem chemie byl Jan Staněk. Úroveň chemického učení na konci 19. století byla velmi vysoká a v první části 20. století dosáhl vynikající český chemik profesor Emil Votoček (1872–1950) významného mezinárodního ohlasu. Jeho jménem jsou nazvána nejvyšší ocenění, Votočkovo stipendium a Votočkova medaile, udělovaná VŠCHT Praha vynikajícím studentům a mimořádným osobnostem v oboru chemie. Vysoká škola přesídlila v 30. letech do novostavby dnešní budovy A (dále od Vítězného náměstí). Budova B byla určena pro fakultu zemědělskou, lesnickou a ústav Kloknerův. Na základní kámen se klepalo v roce 1925.

Fakulta chemická ČVUT (1945–1952).

Po znovuotevření českých vysokých škol v roce 1945 nese fakulta nejen nový název ale i nové zaměření. Po odsunu sudetských Němců ze Sudet, kde byla koncentrována většina chemického průmyslu (sklářství, petrochemie, dusíkatá chemie), chybí kapacity na její technologickou obsluhu a údržbu, jakož i výzkumný personál. Po roce 1948 z důvodu vzniku železné opony dále dochází k rozhodnutí přesunout část chemické výroby, především petrochemie a výroby výbušnin, do vnitrozemí. Proto vzniká i specializovaná škola s tímto zaměřením v Pardubicích. Současně se ČVUT dělí na klasickou techniku, které zůstává původní název ČVUT a 3 samostatné vysoké školy: Vysoká škola chemicko-technologická (VŠCHT), Vysoká škola zemědělská a Vysoká škola politická – později přejmenovaná na Vysokou školu ekonomickou (VŠE).

Vysoká škola chemicko-technologická v Praze (1952–současnost).

Samostatná Vysoká škola chemicko-technologická v Praze tedy vznikla 1.9.1952 nedobrovolným rozdělením škol ČVUT z moci úřední, respektive politické a přejmenováním na původní předválečný název. Samostatná VŠCHT se od počátku skládala z fakulty organické technologie, fakulty anorganické technologie a fakulty potravinářské technologie. 1. září 1953 byla založena fakulta technologie paliv přejmenovaná v roce 1959 na fakultu technologie paliv a vody. V roce 1960 byla založena fakulta automatizace a ekonomiky. Přijímací řízení se před rokem 1960 skládalo pouze z pohovoru s vyučujícím, později pak byly zaveden písemné testy.

Organizační struktura.

Vysoká škola chemicko-technologická v Praze se skládá ze čtyř fakult. Na všech čtyřech fakultách školy v současnosti studuje přibližně 4000 studentů. Na škole působí asi 780 zaměstnanců akademické obce, administrativního a technického personálu. Z tohoto počtu je asi 84 profesorů, 119 docentů a 265 odborných asistentů a 28 asistentů, kteří se podílejí na výchově nových odborníků. Univerzita se svými 4 fakultami chemického zaměření je ve světovém žebříčku na 881. místě s 299 body. Na Univerzitu Karlovu ztrácí 70 bodů a na větší školy (ČVUT, MU Brno, PU Olomouc) 11 bodů.

Rektor.

Nejvyšším představitelem VŠCHT Praha je rektor VŠCHT Praha. Tuto funkci zastává od ledna 2020 prof. Dr. RNDr. Pavel Matějka.

Ústavy.

Jednotlivé fakulty se dělí na ústavy, které v 90. letech 20. století nahradily dřívější katedry. Na VŠCHT Praha je celkem 29 ústavů.

Fakulta chemicko-inženýrská.

Ústav chemického inženýrství.

Na předchůdci VŠCHT Praha, jako na prvním pracovišti v Československu, se chemické inženýrství jako předmět začalo vyučovat od roku 1950. V roce 1951 byl zde založen Ústav provozního inženýrství, později Katedra procesů a aparátů a nyní Ústav chemického inženýrství (ÚCHI). Zásluhu na založení tohoto progresivního oboru mají Prof. G.L. Standart, Dr.Sc. (původem z USA) a Prof. Ing. H. Steidl, Dr.Sc. Chemické inženýrství má proto na VŠCHT Praha tradici více jak 65 let a v současné době tvoří nedílnou součást tzv. společného základu u všech studijních oborů na VŠCHT.

Ostatní součásti a celoškolská pracoviště.

Jsou jimi Správa účelových zařízení VŠCHT Praha, koleje VŠCHT Praha, Ústav tělesné výchovy a sportu, Ústav učitelství a humanitních věd, Ústav jazyků, Ústav ekonomiky a managementu, ordinace praktického lékaře, dětský koutek Zkumavka, oddělení hodnocení kvality, útvar interního auditu, referát kontroly, poradenské a kariérní centrum, sekretariát rektora, sekretariát kvestora, pedagogické oddělení, odd. pro vědu a výzkum, personální odbor, spisovna, odbor zásobování, ekonomický odbor, odd. bezpečnosti práce, zahraniční oddělení, odd. výstavby a údržby, odd. správy budov, odd. komunikace, centrální laboratoře, výpočetní centrum, odd. pro strategie a rozvoj, odd. sklářských dílen, odd. transferu technologií, odbor provozně-technických služeb, odd. veřejných zakázek, Centrum informačních služeb (vydavatelství, knihovna).

Přijímací řízení.

Škola přijímá v posledních letech cca 1500 studentů do bakalářských oborů, přičemž do druhého ročníku se dostane cca 600 studentů a necelých 400 ročně bakalářské studium dokončí. Pro magisterské studium škola přijímá ročně cca 400 studentů. Studenti také volí své zástupce do Akademického senátu. Akademický senát školy má 24 členů, z toho každá fakulta je zastoupena 4 akademickými pracovníky a 2 studenty. Funkční období členů akademického senátu z řad akademických pracovníku je tříleté, funkční období členů z řad studentů dvouleté. Členství v akademickém senátu je neslučitelné s funkcí rektora, prorektora, děkana nebo proděkana. K platnosti voleb v každé volební skupině je třeba účasti nejméně 15% členů akademické obce. Akademický senát provede volbu kandidáta na rektora tak, že každý člen akademického senátu, chce-li odevzdat platný hlas, zakroužkuje ve volebním lístku pořadové číslo na abecedním seznamu u jednoho z kandidátů. Nezíská-li v prvním kole žádný z navrhovaných kandidátů platné hlasy nadpoloviční většiny všech členů akademického senátu, opakuje se volba s kandidátkou tvořenou dvěma kandidáty s největším počtem hlasů. V případě rovnosti počtu hlasů na druhém a dalších místech postoupí všichni kandidáti s tímto počtem hlasů. Zvolen je kandidát, pro kterého se vyslovila nadpoloviční většina všech členů akademického senátu. Nezíská-li ani ve druhém kole žádný z navrhovaných kandidátů platné hlasy nadpoloviční většiny všech členů akademického senátu, celá volba kandidáta na rektora se do jednoho měsíce opakuje. Návrh na odvolání rektora z funkce je přijat, jestliže se pro něj vyslovily nejméně tři pětiny všech členů akademického senátu.

Počty studentů VŠCHT Praha a jednotlivých fakult (2007–2017).

Celkové počty studentů v bakalářských a navazujících magisterských studijních programech v letech 2007 – 2012 (počty ze zahajovací statistiky vždy k 31. 10.) jsou zahrnuty v následující tabulce:  V roce 2011 v bakalářském studiu meziročně vzrostl počet podaných přihlášek (+19 %) za současného zpřísnění výběru studentů ke studiu (meziroční pokles počtu přijatých ke studiu o 7 %). Zpřísnění výběru studentů do 1. ročníku dokumentuje i to, že v přijímacím řízení 2011/2012 se meziročně zvýšil počet nepřijatých ke studiu, a to o výrazných 181 %. V roce 2011 se relativně snížil počet přijatých z celkového počtu přihlášek na 67 %, přičemž v roce 2010 tento podíl činil 86 %. Data dále ukazují, že se meziročně zvýšil i počet studentů zapsaných ke studiu (+18 %) a v roce 2011 relativně narostl i podíl studentů, kteří skutečně nastoupili ke studiu, vztažený k počtu přijatých studentů (ze 46 % v roce 2009 na 52 % v roce 2010 a na 67 % v roce 2011).

Počty studentů v jednotlivých bakalářských studijních programech.

Tabulka obsahuje počty studentů k 31. 10. 2012.

Počet absolventů v bakalářských programech.

Tabulka obsahuje počty absolventů v roce 2012 a 2017.

Studijní úspěšnost.

VŠCHT patřila a patří mezi nejtěžší vysoké školy. Propadovost je v mnoha letech vyšší než např. na MFF UK. Příčinou vysoké neúspěšnosti v I. ročníku bakalářského studia je pravděpodobně slabá připravenost absolventů středních škol na vysokoškolské studium, především pak nedostatečné znalosti z matematiky, chemie a fyziky, tj. základních disciplin potřebných pro studium na technické vysoké škole. VŠCHT Praha vychází studentům prvního ročníku vstříc úpravami studijních plánů a podmínek pro absolvování 1. semestru a I. ročníku, avšak jen s poměrně omezeným úspěchem, protože podstatný podíl studentů zapsaných do I. ročníku nemá zažité potřebné studijní návyky. Data počtu studentů a % ukončených studií z důvodu slabého prospěchu za školní rok 2009/2010  Data počtu studentů v prvním ročníku a % ukončených studií z důvodu slabého prospěchu za školní rok 2016/2017

Vysoká škola chemicko-technologická v Praze (VŠCHT Praha, anglicky "University of Chemistry and Technology, Prague, UCT Prague") je českou veřejnou vysokou školou univerzitního typu se samosprávnou působností, která se zaměřuje na výuku a výzkum v oblasti chemie, chemické technologie, biochemie, biotechnologie a materiálového inženýrství. V současnosti VŠCHT Praha nabízí studentům studium v akreditovaných studijních programech v bakalářském (Bc.), magisterském (Ing.) a doktorském (Ph.D.). Škola se zaměřuje kromě tradičních chemických odvětví i na výzkum biotechnologií, nanotechnologií, udržitelného růstu, nových zdrojů energie, ekologie a potravinářství. Mezi nové obory patří i farmakochemie, bioléčiva a molekulární inženýrství.

布拉格化工大学(,VŠCHT)是捷克最大的一所化学专业大学。该校正式成立于1952年,其起源可以追溯到十九世纪初期,以及现在布拉格捷克理工大学的前身布拉格理工,而且自那时以来,它已成为中欧领先的化学研究大学。每年招生超过3600名学生。 在2014年,布拉格化工大学有510名学术人员和361名研究员。


Vývoj.

Vývoj letounu byl zahájen roku 1936 a první prototyp vzlétl na letišti Ringway 25. července 1939. První vyrobený Manchester zatím nenesl střelecké věže a byl opatřen původními menšími dvojitými svislými ocasními plochami.  Druhý prototyp s třemi střeleckými věžemi vzlétl 26. května 1940 ve Woodfordu. Ukázalo se, že stroj má závažné nedostatky, jeho výkony nebyly takové, aby splňovaly zadání projektu. Oba prototypy trpěly za letu nedostatečnou směrovou stabilitou, proto bylo rozpětí jejich křídla zvětšeno na 27,46 m a byly opatřeny třetí kýlovou plochou.  Následujících prvních dvacet sériových letounů "Avro 679 Manchester Mk.I" bylo dodáno s vodorovnou ocasní plochou o rozpětí 8,53 m, všechny další s rozpětím 10,05 m. Začátkem roku 1941 byla montáž spodních vysunovacích střeleckých věží FN 21A nahrazena instalací hřbetních věží FN 7. Od června 1941 tak z výrobních linek Avro a Metropolitan-Vickers v Manchesteru vycházela finální verze "Manchester Mk.IA". Tyto stroje měly navíc zvětšeny svislé ocasní plochy pozměněného tvaru a nenesly již třetí kýlovou plochu. Na tento standard byly zpětně upraveny všechny dříve vyrobené Manchestery Mk.I.  V lednu roku 1941 byl dokončen a zalétán typ "Manchester Mk.III", který poháněly motory Rolls-Royce Merlin X. Vznikl přestavbou sériového stroje prodloužením křídla s novými pohonnými jednotkami. Ani zde se nepodařily odstranit veškeré nedostatky, vznikl však předchůdce letounu Avro Lancaster. Celkem bylo vyrobeno 201 kusů.

Bojové nasazení.

První Manchester Mk.I (sér. č. L7276) převzala 207. bombardovací peruť 4. bombardovací skupiny z Waddingtonu v Lincolnshire v listopadu 1940. K prvnímu bojovému letu byly Manchestery této squadrony vyslány v noci z 24. na 25. února 1941. Jejich cílem byl německý křižník třídy Admiral Hipper kotvící v brestském přístavu.  Manchestery se v počtu 36 strojů účastnily také operace Millenium v noci z 30. na 31. května 1942, ve které RAF nasadila 1 047 bombardérů v náletu na Kolín nad Rýnem. Jejich poslední bojovou akcí byl další nálet tisíce bombardérů v noci z 25. na 26. června 1942, mířícího na Brémy.  Letouny Avro Manchester byly užívány bombardování měst, objektů i lodí a ke kladení min do moře. Mezi osádkami byly neoblíbené pro časté požáry motorů, nespolehlivost a vibrace.

Specifikace (Manchester Mk I).

Aircraft of the Royal Air Force 1918–57, Avro Aircraft since 1908, Flight

Avro 679 Manchester byl britský dvoumotorový bombardovací letoun vyvinutý a vyráběný britskou společností Avro. Přestože nevznikl ve velkém počtu, je známý jako předchůdce slavnějšího a úspěšnějšího čtyřmotorového letounu Avro Lancaster, který se stal jedním z nejschopnějších strategických bombardérů druhé světové války.

曼彻斯特(Manchester)轰炸机是英国于二次世界大战期间非常重要的中型轰炸机之一,也是爱芙罗公司生产的第二次以曼彻斯特命名的飞机(前一个以曼彻斯特命名的型号是Avro 533型),它以高损失率而著名(有将近40%的飞机在战斗中损失,还有25%因为机械故障等不明原因而坠毁)。


Vývoj.

Fairey Swordfish byl vyvinut z třímístného letounu "TSR" (Torpedo-Strike-Reconnaissance) s hvězdicovým motorem Bristol Pegasus II M o výkonu 467 kW. Prototyp TSR (výrobní číslo F1875), postavený bez předchozí objednávky na vlastní náklady společností Fairey, poprvé vzlétl 21. března 1933 pilotován nadporučíkem Chrisem S. Stanilandem. Na počátku léta byl do letounu vestavěn dvouhvězdicový čtrnáctiválec Armstrong Siddeley Panther VI o 460 kW, později byl však opět zaměněn za Pegasus II M, tentokráte v úzkém Townendově prstenci. S dvouplošníkem přeznačeným na "TSR I" vzlétl Staniland 10. června 1933. Letové zkoušky probíhaly uspokojivě do 11. září, kdy se stroj po nevybrání ploché vývrtky zřítil a pilot Staniland musel stroj opustit na padáku.  Fairey S.9/30, označený podle stejnojmenné objednávky britského ministerstva letectví z června 1930, zalétal opět pilot Staniland dne 22. února 1934. Stroj byl téměř identický s TSR I, byl však osazen kapalinovým dvanáctiválcem Rolls-Royce Kestrel II MS o výkonu 386 kW. Zpočátku létal s kolovým podvozkem, v zimě 1934/35 zaměněným za jeden podtrupový centrální plovák a dva vyrovnávací plováky pod křídly.  Po havárii TSR I zahájili konstruktéři pod vedením M. Lobella vývoj nové verze letounu označeného "Fairey TSR II" (číslo K4190). Postavený stroj dostal za pohonnou jednotku hvězdicový devítiválec Bristol Pegasus III M o výkonu až 507 kW s dvoulistou dřevěnou vrtulí Watts. Od původního stroje se odlišoval zejména prodlouženým trupem, změněnou geometrií horního křídla se šípovitostí 4 ° a širší a nižší svislou ocasní plochou. Poprvé vzlétl z továrního letiště 17. dubna 1934. Po dvouměsíčních zkouškách byl přelétnut do Výzkumného ústavu letadel a výzbroje v Martlesham Heath, později byl zkoušen v Královském leteckém ústavu ve Farnborough. Následné zkoušky vzletu a přistání na palubě letadlové lodi probíhaly na HMS "Courageous", po jejichž absolvování se vrátil do továrny Fairey v Hamble. Zde byl vybaven dvěma plováky a v této podobě zalétán 10. listopadu 1934. Nakonec se ověřoval u zkušební torpédové jednotky v Gosportu, kde však v únoru 1935 havaroval. Po opravě od ledna 1936 opět létal a stal se testovacím letounem Ředitelství technického vývoje britského ministerstva letectví. V únoru 1937 dostal dvojí řízení a odnímatelný kryt předního pilotního prostoru pro lety bez vidu. Později byl s novými plováky a změněnými kormidly odeslán opět do Gosportu ke zkouškám s torpédy.  Na základě všech úspěšných zkoušek ministerstvo letectví typ přijalo a dalo mu jméno Swordfish (Mečoun). V dubnu roku 1935 byly objednány tři předsériové stroje. První z nich (sériové číslo K5660, výrobní číslo F2142) vzlétl 31. prosince 1935, druhý (K5661, F2143) byl 19. února 1936 dodán do Gosportu a třetí předsériový Swordfish (K5662, F2144) s plováky byl odeslán ke zkouškám do střediska Felixtowe. Všechny tři předsériové letouny poháněly motory Pegasus III M3 s třílistými nestavitelnými vrtulemi Fairey-Reed.  Sériové stroje "Fairey Swordfish Mk.I" začaly opouštět výrobní linky v Hayes začátkem roku 1936. Začátkem roku 1940 narušilo plynulost výroby tohoto typu u společnosti Fairey zavedení sériové výroby strojů Fairey Albacore a pokračující výroba letounů Fairey Fulmar. Proto bylo britskou admiralitou navrženo převést výrobu Swordfishů k firmě Blackburn Aircraft Ltd. do nového závodu v Sherburn-in-Elmet ve West Yorkshiru. Se stavbou se započalo ihned a již v listopadu 1940 vyšly z nové výrobní linky první Mk.I neoficiálně nazývané Blackfish. Celková produkce typu Mk.I dosáhla 992 kusů.  Na výrobních linkách firmy Blackburn se v roce 1943 objevila nová varianta "Fairey Swordfish Mk.II" s kovovým potahem spodní plochy dolního křídla, vhodného pro zavěšení až osmi neřízených raket. Celkem bylo vyrobeno 1080 strojů varianty Mk.II.  Z roku 1943 pochází také verze "Fairey Swordfish Mk.III", vyrobená v počtu 320 kusů s vestavěným protilodním radarem ASV Mk.X, umístěným ve výstupku mezi hlavními nohami podvozku. Některé stroje Mk.II a všechny Mk.III měly motor Bristol Pegasus 30 o výkonu zvýšeném na 551 kW.  V malém počtu byly vyrobeny letouny "Swordfish Mk.IV" se zakrytou kabinou, upraveným karburátorem a vrtulí, odledováním čelního štítku kabiny a vybavením pro elektricky vyhřívané kombinézy určené pro Kanadu. Všechny modifikované stroje byly Mk.II bez vybavení pro vypouštění raket a bez předního kulometu.  Posledním vyrobeným Swordfishem byl Mk.III se sériovým číslem NS204, který továrnu Blackburn v Sherburnu opustil 18. srpna 1944. Všechny Swordfishe byly ze služby prvosledových útvarů vyřazeny rozpuštěním operační letky č. 836 21. května 1945. V létě 1946 bylo rozpuštěno i několik zbývajících cvičných letek.

Nasazení.

První Fairey Swordfish Mk.I zařadila do své výzbroje 825. letka Fleet Air Arm, kde nahradila dosavadní stroje Fairey Seal se základnou na letadlové lodi HMS "Glorious". Do konce roku 1936 Swordfishe nahradily letouny Blackburn Baffin u 811. a 812. letky a Sealy u letky č. 823. Do roku 1938 ve výzbroji nahradily Blackburn Shark u 810. 820. 821. letky. Ještě v roce 1938 Swordfishe přešly do výzbroje 822. a 824. letky náhradou za Sealy. V listopadu téhož roku byla „Mečouny“ vybavena první zcela nová 814. letka operující zprvu z letadlové lodi HMS "Ark Royal" a poté z HMS "Hermes".  Po vypuknutí 2. světové války v září roku 1939 byly založeny nové letky vybavené Swordfishi č. 816. a 818. V říjnu byla ustanovena 815. letka se základnou na letadlové lodi HMS "Illustrious" a v lednu 1940 vznikla 819. letka. Ochraňovaly britské válečné i obchodní loďstvo a doprovázely konvoje.  Na nepřítele poprvé zaútočily stroje 816. a 818. letky z letadlové lodi HMS "Furious" 11. dubna 1940 a zasáhly u Trondheimu německý torpédoborec. 13. dubna vyslala svůj plovákový Swordfish bitevní loď HMS "Warspite" na průzkum cesty do Ofotského fjordu u Narviku. Tříčlenná posádka pod velením podporučíka Rice naváděla dělostřeleckou palbu "Warspite" a poté zpozorovala ponorku "U 64" zakotvenou v Bjerkvickém fjordu, kterou minimálně jednou pumou poslali ke dnu. Celkem 26 Swordfishů a 10 strojů Blackburn Skua z letadlových lodí "Furious" a "Glorious" podporovalo od 23. dubna do 4. června 1940 britskou a francouzskou invazi v Trondheimu a Narviku.  V dubnu 1940 stroje 812. letky operovaly ze souše pod velením Coastal Command. Nejvíce se osvědčily při kladení min v přístavech kanálu La Manche, v květnu tyto přístavy za denního světla již i bombardovaly.  Když v červnu 1940 vyhlásila Itálie Británii a Francii válku, devět Swordfishů Mk.I z cvičné letky č. 767 se sídlem na jihofrancouzské námořní letecké základně v Hyères se stalo prvními letadly, jež bombardovala Itálii. Letka o síle 24 Swordfishů pak 18. června opustila Hyères a odletěla do alžírského Bône. Část letky určená k výcviku se potom přes Casablanku a Gibraltar vrátila do Británie a operační zbytek odletěl na Maltu. Zde byl 22. června 1940 přeznačen na 830. letku a již za osm dní po vzletu z letiště Hal Far v noci zaútočil na ropné nádrže v sicilské Augustě. Po porážce Francie útočily Swordfishe Mk.I v červenci 1940 na francouzské loďstvo v Mers-el-Kébiru. 3. července dvakrát neúspěšně zaútočily na francouzský bitevní křižník "Strasbourg", který prchal z přístavu Mers-el-Kébir do Toulonu v jižní Francii. Swordfishe z letadlové lodi "Ark Royal", plující nedaleko Gibraltaru, se pokusily bombardovat "Strasbourg" na hranici svého doletu. Žádné z vypuštěných torpéd však křižník ani pět doprovodných torpédoborců nezasáhlo. 4. července tři vlny po třech letadlech Swordfish z 810. a 820. letky z "Ark Royal" bombardovaly bitevní křižník "Dunkerque". Jedna puma zničila muniční člun kotvící vedle "Dunkerque", jehož výbuch křižník vyřadil z bojových akcí. 7. července 1940 šest Swordfishů z letadlové lodi Hermes plující u pobřeží západní Afriky torpédovalo bitevní loď "Richelieu" zakotvenou v Dakaru a těžce ji poškodilo.  Začátkem července 1940 se také britská středozemní flota, operující z egyptské Alexandrie při ochraně konvojů z Malty, utkala s italským válečným loďstvem. 9. července vzlétlo z HMS "Eagle" devět Swordfishů, které však italskou flotu nenašlo, pouze svými torpédy neúspěšně napadlo osamocený křižník. Druhá útočná vlna pak opět bez úspěchu napadla křižníky "Trento" a "Bolzano". Následující den devět Swordfishů z letadlové lodi Eagle potopilo za soumraku v přístavu Augusta na Sicílii italský torpédoborec "Leone Pancaldo". Pozemní Swordfishe Mk.I operující z Egypta v červenci 1940 potopily torpédoborec "Zaffiro" s motorovou lodí "Manzoni" a torpédoborec "Euro" s parníkem "Liquria" poškodily. Zatímco letadlová loď "Eagle" byla v opravě v Alexandrii, tři její Swordfishe byly převeleny k velitelství pouštního letectva. Dne 22. srpna 1940 byly pod velením kapitána O. Patche vyslány k torpédovému útoku na italskou ponorku kotvící spolu se zásobovací lodí v Sidi Barrani. Když se přibližovaly k zálivu, spatřil kapitán Patch jinou velkou ponorku, kterou torpédem zasáhl uprostřed a zcela zničil. Ostatní dvě letadla pokračovala k svému původnímu cíli v zálivu, kde osádky napadly v řadě kotvící ponorku, torpédoborec a zásobovací loď. Piloti zasáhli obě krajní plavidla a požár z vybuchující ponorky se přenesl i na torpédoborec. Poté vybuchl muniční sklad na zásobovací lodi a všechna tři plavidla byla zničena. 11. listopadu 1940 se proslavily účastí v náletu na italské loďstvo kotvící v Tarentu (Operation Judgement). Dvanáct strojů Swordfish vybraných z letek č. 815, 819, 813 a 824 odstartovalo k akci z HMS "Illustrious" pod velením kapitána K. Williamsona. Vedoucí stroj naplno zasáhl torpédem bitevní loď "Conte di Cavour". Další dva stroje prvního roje cíle minuly, druhý roj však zaznamenal ze tří možných dva zásahy bitevní lodě "Littorio". Pumy ostatních Swordfishů zasáhly hangáry základny vodních letounů na pobřeží. Druhá vlna v počtu devíti strojů z "Illustrious" zasáhla bitevní loď "Caio Duilio" a křižník "Trento". Fotoprůzkumná letadla druhého dne ráno prokázala, že bitevní lodě "Littorio" a "Conte di Cavour" se částečně potopily v mělké vodě, zatímco "Caio Duilio" byla tak poškozena, že musela najet na mělčinu. Těžce poškozeny byly i křižník "Trento" a také torpédoborce "Libeccio" a "Pessagno". To vše za cenu dvou ztracených Swordfishů.  Další akcí 815. letky, která tehdy operovala z Kréty, byl 28. března 1941 podíl na vyřazení italského křižníku "Pola" z bojů během bitvy u mysu Metapan, kterého se účastnily její dva Swordfishe. V květnu 1941 se šest „Mečounů“ 814. letky z HMS "Hermes", umístěných na souši v Shaibahu, účastnilo při potlačení irácké proněmecké vzpoury. V květnu 1941 rovněž Swordfishe 815. letky z Kypru napadaly vichistické lodě a pobřežní cíle v Sýrii.  Letouny Swordfish se také podílely na zničení bitevní lodě "Bismarck". Dne 24. května 1941 se letadlová loď HMS "Victorious" dostala do dostatečné vzdálenosti 190 km od "Bismarcku" a vyslala devět Swordfishů 825. letky pod vedením kapitána E. Esmonda. Torpédové letouny sice za nepříznivých povětrnostních podmínek nalezly nepřátelskou bitevní loď, ale jen jedno britské torpédo ji zasáhlo do boční obšívky trupu, takže způsobilo málo škod, i když "Bismarck" musel snížit rychlost. Tomu se za zhoršujícího se počasí podařilo setřást své pronásledovatele a mířil k Brestu. Z Gibraltaru byl britské Home Fleet vyslán na pomoc svaz Force H, zahrnující letadlovou loď "Ark Royal" s 810. a 818. letkou Swordfishů. 26. května "Bismarck" zahlédla osádka letounu Catalina Pobřežního velitelství RAF a HMS "Ark Royal" se dostala asi 80 km od "Bismarcku". 15 Swordfishů Mk.I pod velením kapitána T. P. Cooda však v těžké vichřici omylem torpédovala vlastní těžký křižník HMS "Sheffield", který "Bismarck" sledoval z bezpečné vzdálenosti. Ten se všem odhozeným torpédům dokázal vyhnout a letouny se vrátily zpět na letadlovou loď. Stroje znovu vzlétly za soumraku a za husté protiletadlové palby zaútočily na "Bismarck" z několika směrů současně, v rojích po dvou až třech v minimální výšce. Jedno z torpéd zasáhlo kormidla a německá loď mohla plout pouze v kruzích. Bitevní lodě Home Fleet neovladatelný "Bismarck" nakonec potopily.  V prosinci 1941 ustavilo a Swordfishi vybavilo anglické velení ještě letky č. 833 a 834. První měla základny na doprovodných letadlových lodích HMS "Biter", HMS "Avenger" a letadlové lodi HMS "Argus", druhá na doprovodných letadlových lodích HMS "Archer", HMS "Hunter" a HMS "Battler".  12. února 1942 zaútočily na německé válečné lodě "Scharnhorst", "Gneisenau" a "Prinz Eugen" pod vedením kapitána Esmonda Fairey Swordfishe Mk.I od 825. letky se základnou na letišti v Manstonu.  První Swordfishe Mk.II byly jednotkám dodány začátkem jara 1943. 23. května 1943 jeden Swordfish Mk.II od 819. letky na palubě letadlové lodi "Archer", pilotovaný poručíkem H. Horrockem, 1280 km západně od irského pobřeží přispěl raketami ke zničení německé ponorky "U 752".  Posledním vzniklým útvarem Swordfishů se stala 860. letka založená v červnu 1943.  Swordfishe Mk.II a Mk.III letek číslo 835, 836, 837, 838, 840 a 842 dále vzlétaly z palub obchodních letadlových lodí (MAC) proti ponorkám při ochraně konvojů v Atlantiku i na lodních trasách do SSSR, kde v dubnu 1944 hlubinnými náložemi potopily ponorky "U 277", "U 674" a "U 959".

Specifikace.

Údaje platí pro Mk.I v plovákové verzi

Fairey Swordfish byl britský jednomotorový palubní torpédový letoun vyvinutý firmou Fairey Aviation Company užívaný ve druhé světové válce. Ač se jednalo o na první pohled archaický a zastaralý stroj, prokázalo toto letadlo mnohé služby, přičemž se proslavilo zejména poškozením bitevní lodi "Bismarck", které skončilo jejím následným potopením.

菲尔利剑鱼式鱼雷轰炸机(英语:Fairey Swordfish)由菲尔利航空器制造公司设计制造,二战时期的英国皇家海军航空兵使用的主要机型之一,1936年开始投入使用。剑鱼式轰炸机虽然是老式的双翼飞机,但在战争中有赫赫战功,其中最著名的莫过于在塔兰托战役中重创意大利海军以及在围歼俾斯麦号时用鱼雷命中俾斯麦号战列舰尾舵造成后者无法正常行进。英国的海军航空兵称呼她为“细绳袋”(Stringbag)。在服役初期,剑鱼式装备于航母作为鱼雷轰炸机使用,而到了战争中后期,剑鱼式飞机被改装为反潜和训练机。尽管剑鱼式轰炸机设计于20世纪30年代初期,但她仍然得以使用直到1945年二战在欧洲地区结束时。


Budoucnost pohonu CNG/LNG.

Vývoj současných a budoucích koncepcí pohonu vozidel a strojů lze rozdělit na několik odlišitelných skupin, podle zdroje energie: Protože vývoj více technologií najednou vyžaduje vysoké náklady a investice, je zájmem automobilových výrobců zvolit jen některé z uvedených zdrojů pohonů a ostatní upozadit. Tím bude možné alokovat vývojové kapacity a finanční zdroje do koncepčně podporovaných paliv.

Národní akční plán (NAP) čisté mobility.

V České republice je podle poslední známé koncepce, tzv. "Národního akčního plánu (NAP) čisté mobility" do budoucna podporováno palivo, které nebude zvyšovat emise a sníží závislost dopravy na klasických kapalných palivech. Na podobném cíli staví i evropské strategické dokumenty, mj. směrnice o zavedení infrastruktury pro alternativní paliva.  Budoucím vývojem může, ale také nemusí dojít ke změně stávajících podmínek pro vývoj, výrobu a provoz vozidel na paliva různá od benzínu, motorové nafty a jejich směsí. Na současném trhu jsou díky podpoře růstu infrastruktury, nízkým cenám paliva i dostupnosti vozidel perspektivní zejména pohony na CNG a hybridy (např. Toyota Auris 514 900 Kč). Elektromobily (vozidla s výlučně elektrickým pohonem) v roce 2018 jsou s cenou začínající na 715 tis. Kč vč. DPH (Nissan Leaf) jen o 10% dražší než CNG modely (VW Golf TGI stojí 658 400 Kč).

Postoj automobilek k vývoji motorů na CNG.

Dva největší producenti CNG vozidel (s továrními motory pro CNG), tedy Volkswagen, AG a FIAT, SpA, volí každý jinou koncepci budoucích pohonů. VW již potvrdil, že bude pokračovat v produkci CNG vozidel. Kromě současné generace motoru 1.4 TGI a 1.0 MPI, které budou i v roce 2018 pokračovat, oznámil i nasazení motoru 1.5 TSI a 1.0 TSI, takéž v úpravě pro spalování CNG. Tyto motory jsou k dispozici i ve vozidlech automobilky Škoda auto, která údajně bude během příštích let dodávat jeden z těchto 2 agregátů v úpravě pro spalování CNG do každého modelu v nabídce.  Směr vývoje největších producentů osobních a užitkových vozů se však více ubírá k elektrickému pohonu a hybridním technologiím.

CNG (anglicky ) je stlačený zemní plyn (metan). Používá se jako palivo pro pohon motorových vozidel a je považován za relativně čistější alternativu k benzínu a motorové naftě, ale také k LPG. Variantou metanu jako paliva je LNG, což je zkapalněný zemní plyn.

压缩天然气(Compressed Natural Gas,CNG)是一种燃料用天然气,作为石油替代能源,它是环保清洁燃料中比其他燃料泄漏时中安全得多的选项 (天然气比空气轻)。一般通过压缩天然气(主要是甲烷(CH))将体积压为标准大气压下的1%。存储在2900–3600 psi的圆柱或球形压力容器中。


Život.

Epiktétos se patrně narodil kolem roku 55 n.l. v Hierapoli ve Frýgii (dnešní Pamukkale v jihozápadním Turecku). Mládí strávil jako otrok v Římě u bohatého propuštěnce Epafrodita, bývalého tajemníka císaře Nerona, a u známého učitele Musonia Rufa studoval stoickou filosofii. Trpěl nějakým neduhem a kulhal – podle jednoho pramene proto, že mu jeho pán zlomil nohu, podle jiného po nemoci v dětství.  Později byl propuštěn na svobodu a kolem roku 89 n.l. byl – stejně jako mnoho dalších filosofů – vyhoštěn císařem Domitianem z Říma a z Itálie. Usadil se v Níkopoli v Epiru, asi 5 km severně od dnešní Prevezy v severozápadním Řecku, kde založil velmi úspěšnou filozofickou školu. Jeden z jeho žáků, historik Flavius Arrian, později ve službách císaře Hadriana, patrně sepsal někdy mezi roky 104-107 z jeho učení knihu "Rozpravy" a jakýsi výtah z nich, "Rukojeť" ("Enchiridion"). Epiktétos si získal velkou pověst, nikdy se neoženil a dožil se vysokého věku.

Učení a dílo.

Epiktétos se svými žáky patrně četl spisy starých stoiků, zachované spisy však zachycují spíše diskuse po přednáškách, zaměřené téměř úplně na etiku, na vedení dobrého života podle stoických představ, a to v téměř fatalistické podobě. Epiktétos přirovnává svou školu k nemocnici, kam se lidé přicházejí léčit ze svých neduhů. Hledají štěstí, ale marně, protože na nesprávném místě: nevědí, že jen vlastní ctnost (zdatnost) je dobrá a jen neřest že je špatná. Právě tyto věci ale jsou zcela v našich rukou, „na nás“. Všechno ostatní – bohatství, zdraví, pocty – jsou vnější věci, které nemáme v rukou, a z hlediska šťastného života jsou nerozlišené, lhostejné ("adiaforon").  Kdo chce dosáhnout šťastného života, musí se cvičit ve třech oblastech. První se týká toho, po čem toužíme a co se nám protiví. Druhá impulsů jednat a nejednat a vůbec správného chování. Ve třetí jde o to, osvobodit se od klamu a unáhlených soudů. Všechny tři máme ve svých rukou.  Této odevzdanosti bohům a osudu říká Epiktétos „žít v souladu s přirozeností“.  Život je to, na čem záleží, a co se děje teď. Epiktétos jej přirovnává jednou k divadelní hře, jednou k zápasu, jednou k vojenské službě.

Epiktétos, řecky Επίκτητος, latinsky Epictetus (asi 55 n.l. – asi 135 n.l.) byl řecký stoický filosof, který velkou část svého života strávil v Římě. Odtud musel odejít do exilu do Níkopole v severozápadním Řecku, kde kolem roku 135 n.l. zemřel. O jeho životě víme velmi málo a možná neznáme ani jméno, které dostal od svých rodičů. Slovo "epiktétos" v řečtině znamená „přidaný“.

爱比克泰德(,55年-135年),古罗马新斯多噶派哲学家。他出生时可能是个奴隶身份,生在弗里吉亚的赫拉波利斯(今土耳其棉堡),他早年生活在罗马,后被驱逐到希腊西北部的尼科波利斯,直至去世,他一生大部分时间都在这里度过。他的本名无从考证。后人称呼他为ἐπίκτητος,这个词在希腊文中有「养成的」「后天的」之意。


2004.

Stal se mistrem světa v silniční cyklistice v kategorii juniorů.

2007.

Byl druhý v prologu Paříž - Nice 2007 a získal tím svoje první 2 ProTour body. Jeho prvním profesionálním vítězstvím byla 1. etapa závodu Settimana Ciclista Lombarda. Svoje 2. místo z prologu Paříž - Nice zopakoval na prologu Kolem Romandie 2007 a díky výdrži v horách i excelentnímu 6. místu v závěrečné časovce si Kreuziger vydobyl celkově 6. pozici v tomto závodě. Byl též částí výběru v časovce družstev v Eindhovenu, kde si Liquigas (ve složení Magnus Bäckstedt, Mauro Da Dalto, Roman Kreuziger, Aljaksandr Kučynski, Vincenzo Nibali, Roberto Petito, Manuel Quinzato a Frederik Willems) dojel pro 5. místo. Následně odjel na závod Kolem Dánska, kde byl druhý v závěrečné časovce a celkově obsadil 11. místo. V září zkusil svoji první z Grand Tours – Vueltu, dojel 21., těsně za Pro Tour body. V horách předvedl výborný výkon, jen v časovkách zajel hůře, než se předpokládalo.

2008.

Na začátku roku 2008 ho zbrzdilo zranění, ale do plné formy se vrátil v závodě Kolem Romandie, kde obsadil druhé místo v celkové klasifikaci 35 sekund za vítězným Němcem Klödenem. Roku 2008 si připsal vítězství na etapovém závodě Tour de Suisse, a to jako jeho vůbec nejmladší vítěz v historii tohoto závodu. Na Tour de France 2008 skončil v celkové klasifikaci na dvanáctém místě a v soutěži jezdců do 25 let druhý. Na Olympijských hrách v Pekingu v roce 2008 dojel pětačtyřicátý. V roce 2008 se stal podruhé králem české cyklistiky.

2009.

Na jaře roku 2009 spustil své první oficiální internetové stránky. Na Tour de France skončil v celkovém pořadí na 9. místě se ztrátou 14:16 na vítězného Alberta Contadora, v kategorii do 25 let skončil 3. se ztrátou 10:05 na vítězného Andy Schlecka.

2010.

V únoru vyhrál celkové pořadí závodu Kolem Sardinie, a vyhrál 2. etapu. Na závodě Paříž - Nice skončil celkově čtvrtý a vyhrál celkové pořadí mladých jezdců. V červenci na slavném závodu Tour de France obsadil 9. místo se ztrátou 11 minut 54 sekund na vítězného Alberta Contadora.

2011.

Před sezónou vyjádřil touhu atakovat stupně vítězů na Giro d'Italia. Sezónu započal závody Volta ao Algarve a Paříž-Nice. Ostrým testem pro něj byl etapový závod Giro del Trentino, kde zvítězil v poslední etapě a navíc získal prvenství ve vrchařské soutěži. O dva dny později navíc získal 4. místo na poslední z ardenských klasik, závodě Lutych-Bastogne-Lutych.  I přesto, že nesplnil své předsezonní cíle, na Giru předvedl velmi dobrý výkon, získal 6. místo v celkové klasifikaci a navíc zvítězil v kategorii do 25 let, a získal tak bílý trikot. Po závodě se nechal slyšet, že pokud bude zdráv, hodlá absolvovat i nejprestižnější etapový závod současnosti - Tour de France. Tak se také stalo a 2. července se Roman Kreuziger postavil na start Tour de France s cílem pomoct k co nejlepšímu celkovému umístění Vinokurovovi. Za svůj osobní cíl si Roman stanovil etapové vítězství. Hned v jedné z prvních etap ale Roman spadl a poranil si zápěstí (po závodě byla odhalena mikrofraktura člunkové kosti), což výrazně ovlivnilo jeho výkony v dalších etapách. O pár etap později navíc Vinokurov spadl, zlomil si stehenní kost a Tour de France pro něj skončila. Kreuziger chtěl pokračovat a vyhrát alespoň etapu, ale zbytkem Tour de France 2011 už se spíše protrápil, etapu nevyhrál a celkově se ztrátou přes tři hodiny skončil 112. Později se přišlo na to, že Kreuziger odjel skoro celou Tour se zlomenou rukou.

2012.

V roce 2012 měl v plánu jet závody Giro d'Italia a Vuelta a España a vynechat Tour de France.  Na týdenním etapovém závodě Tierreno-Adriatico skončil celkově třetí.  Podle plánu startoval na Giro d'Italia, ve kterém nesplnil roli lídra a celkově skončil až 15. Vyhrál 19. etapu, ve které už ale nebyl hrozbou pro čelo závodu.  Na olympiádě v Londýně reprezentoval spolu s Janem Bártou, s čímž on sám ostře nesouhlasil. V samotném závodě jel aktivně, do cíle dorazil 15. Po dojezdu pak v rozhovoru prohlásil, že by bylo neslušné sjíždět uniklého Vinokurovova, který jezdí za stejnou stáj. Následně rezolutně odmítl, že by na olympiádě Vinokurovovi pomáhal.

2013.

Přestoupil do stáje Saxo-Tinkoff, se kterou podepsal tříletý kontrakt a stává se spolujezdcem Alberta Contadora.  14. dubna vyhrál jarní klasiku Amstel Gold Race.  Na nejvýznamnější cyklistickou akci Tour de France jel Kreuziger jako domestik Alberta Contadora a dařilo se mu výborně. Ve většině etap byl lepší než lídr týmu, a kdyby nebyl svazován týmovou strategií, pravděpodobně by ho porazil. Nejlepším etapovým výsledkem bylo 4. místo v horské časovce. Jeho tým Saxo-Tinkoff ovládl klasifikaci týmů. On sám obsadil celkově 5. místo. Po 17. etapě dokonce v průběžném pořadí figuroval na 3. místě a stal se tak prvním Čechem, který kdy dokázal být alespoň v průběžném pořadí na virtuálním pódiu Tour.

Roman Kreuziger (* 6. května 1986 Moravská Třebová) je český silniční profesionální cyklista. Cyklistice se věnuje od jedenácti let, kdy dostal silniční kolo, v té době ještě jezdil pod dohledem svého otce Romana Keuzigera. Od roku 2019 jezdí za WorldTour stáj Team Dimension Data. V současnosti se svou rodinou žije a trénuje v Itálii poblíž Lago di Garda. Váží 68,5 kg a měří 183 cm. Otcem Romana Kreuzigera je Roman Kreuziger (1965), někdejší juniorský mistr světa v cyklokrosu.

罗曼·克罗伊齐格尔(,,1986年-5月6日)是一位捷克公路自行车运动员。现在代表意大利的利克维加斯体育队。2004年成为公路自行车的19岁以下世界冠军。2007年在环瑞士自行车赛中获得第二名,2008年获得第一名。2009年在环罗芒德自行车赛中获得第一名。2010年2月在环撒丁岛自行车赛中获得了冠军。他已经两次排在环法自行车赛的前10名。


Historie.

Od května do října 1917 líčili tři malí pasáčci, Lúcia dos Santosová a její sestřenice Jacinta a bratranec Francisco Martoovi, zjevení Panny Marie v polích doliny Iria u vísky Aljustrel nedaleko portugalského města Fatima. Tento zážitek se opakoval každého 13. dne v měsíci přibližně ve stejnou hodinu. Lúcia popisovala zjevení Panny Marie jako „jasnější než slunce, vyzařující paprsky světla jasnější a silnější než křišťálový pohár naplněný jiskřivou vodou, kterým pronikají palčivé sluneční paprsky“.  Podle Lúciiny zprávy svěřila Panna Maria dětem tři tajemství, známá jako tři fatimská tajemství. Naléhavě děti žádala, aby činily pokání a oběti za spásu hříšníků. Děti si utahovaly kolem pasu provazy, způsobující jim bolest, v horkých dnech si odříkaly vodu a konaly další kajícné skutky.  Nejnaléhavěji Panna Maria žádala děti, aby se každý den modlily růženec. Opakovaně zdůrazňovala, že růženec je klíčem k osobnímu pokoji i světovému míru. Mnoho mladých Portugalců, včetně příbuzných malých vizionářů, bojovalo tehdy v 1. světové válce.  V následujících měsících proudily do Fátimy a Aljustrelu tisíce lidí, přitahovány zprávami o zjeveních a zázracích. Dne 13. srpna 1917 je okresní hejtman Arturo Santos, který se obával negativního politického vlivu událostí, dal zadržet a uvěznit ještě předtím, než mohly dorazit do doliny Iria. Jejich spoluvězni v okresní věznici později vypověděli, že je děti požádaly, aby se společně modlili růženec.  Hejtman Santos děti vyslýchal především ohledně údajných tajemství, ovšem neúspěšně. Zašel dokonce až tak daleko, že dal připravit kotel vroucího oleje, vzal vždy jedno dítě a pod hrozbou, že ho uvaří v oleji, nutil zbývající děti k vyzrazení tajemství. V srpnu se pak Panna Maria místo 13. dne v dolině Iria zjevila 19. srpna v blízkém Valinhos.

Sluneční zázrak.

Při posledním zjevení 13. října 1917 se do doliny Iria vypravilo 70 tisíc lidí včetně novinářů a fotografů na základě tvrzení dětí, že toho dne se stane zázrak, "aby všichni uvěřili". Hustě pršelo, ale nespočetné množství pozorovatelů zaznamenalo, že v poledne se mraky roztrhaly a odhalily slunce v podobě matného disku, rotujícího po obloze a zářícího nad celým okolím různými barvami světla. Poté se slunce oddělilo od oblohy a vrhlo se po klikaté dráze k zemi. Nakonec se vrátilo na své místo a lidé, kteří byli předtím promočení, byli zcela suší. Tato událost je známá jako „sluneční zázrak“.  Reportér Avelino de Almeida z listu "O Século", napsal: „Před užaslými zraky davu lidí, jejichž vzezření bylo biblické, když stáli s nepokrytými hlavami a dychtivě hleděli k nebi, se slunce chvělo, provádělo náhlé neuvěřitelné pohyby v rozporu se všemi vesmírnými zákony – podle vyjádření většiny lidí 'tančilo'.“ Oční lékař dr. Domingos Pinto Coelho popsal pro list "Ordem" událost takto: „Slunce, v jedné chvíli obklopené šarlatovou září, vzápětí zahalené do žluté a nachové barvy, se zdálo nesmírně rychle rotovat, chvílemi jako by se uvolnilo z oblohy a blížilo se k zemi, vyzařujíc silný žár.“ Zvláštní zpravodaj pro vydání lisabonského deníku "O Dia" dne 17. října 1917 napsal: „...stříbrné slunce, zahalené do závoje bledého světla, se točilo a kroužilo mezi roztrhanými mraky... Světlo přecházelo do nádherné modré barvy, jako by procházelo barevnou vitráží okna v katedrále, a dopadalo na lidi, klečící s napřaženýma rukama... lidé plakali a modlili se s nepokrytými hlavami, přítomni zázraku, na který čekali. Sekundy se zdály být hodinami, jak byly naplněné.“  Vědci toho dne žádný pohyb nebo jiný neobvyklý úkaz vztahující se ke slunci nezaznamenali. Podle zpráv, které tehdy zaznamenali básník Afonso Lopes Vieira a učitelka Delfina Lopesová se svými studenty a dalšími svědky ve městě Alburita, byly sluneční úkazy viditelné ze vzdálenosti až čtyřiceti kilometrů. Tři malí pasáčci kromě popisu slunečních úkazů toho dne také vyprávěli o dalších viděních, včetně Ježíše, Panny Marie a svatého Josefa žehnajícího lidem.

Fátimské poselství.

První tajemství.

Prvním tajemstvím bylo vidění pekla, které Lúcia vylíčila ve třetím sešitě svých pamětí, sepsaných v roce 1942, takto:  „Naše Paní nám ukázala obrovské ohnivé moře, jakoby pod zemí. Do ohně byli ponořeni démoni a duše v lidské podobě, jako průsvitné žhavé uhlíky, černé nebo lesklé jako bronz, tonoucí v ohni, vyzdvihované do vzduchu plameny vyvrhovanými z vnitřku ohně spolu s velkými mračny kouře a vzápětí padající ze všech stran nazpět jako lehoučké jiskry v obrovském požáru, uprostřed křiku a zoufalého bolestného úpění, které nás naplňovalo hrůzou, až jsme se třásli strachem. Démony bylo možno rozeznat podle jejich hrozného vzezření, podobného odporným neznámým zvířatům, černým a průhledným. Toto vidění trvalo pouze okamžik. Jak jsme byli v té chvíli vděčni naší laskavé nebeské Matce, která nás na to připravila svým slibem v prvním zjevení, že nás vezme do nebe. Jinak myslím, že bychom strachem a hrůzou museli zemřít.“

Druhé tajemství.

Druhé tajemství obsahovalo pokyny Panny Marie, jak zachránit duše před peklem a obrátit svět k pravé katolické víře a Kristově Církvi:  „Viděli jste peklo, kam jdou duše ubohých hříšníků. K jejich záchraně si Bůh přeje uvést do světa úctu k mému Neposkvrněnému Srdci. Když lidé udělají, co vám říkám, mnoho duší bude zachráněno a nastane pokoj. Válka se chýlí ke konci: jestliže ale lidé nepřestanou urážet Boha, vypukne ještě horší válka během pontifikátu papeže Pia XI. Až spatříte noc ozářenou neznámým světlem, vězte, že je to velké znamení od Boha, že se chystá ztrestat svět za jeho zločiny skrze válku, hladomor a pronásledování Církve a Svatého otce. Aby se to nestalo, přeji si zasvětit Rusko svému Neposkvrněnému Srdci a konat kající svaté přijímání každou první sobotu v měsíci. Jestliže má přání lidé vyplní, Rusko se obrátí a nastane tam mír; pokud ale ne, rozšíří se jeho bludy po celém světě a zapříčiní války a pronásledování Církve. Dobro bude týráno, Svatý otec bude velmi trpět, mnohé národy budou vyhubeny. Nakonec ale mé Neposkvrněné Srdce zvítězí. Svatý otec mi zasvětí Rusko a ono se obrátí, a po celém světě zavládne mír.“

Třetí tajemství.

Zveřejnění třetího tajemství církev dlouho odkládala. Jeho text Kongregace pro nauku víry odtajnila v roce 2000; pod dokumentem je podepsán prefekt kongregace, tehdejší kardinál Joseph Ratzinger.  „Po dvou částech, které jsem již vyložila, jsme uviděli po levici Naší Paní, trochu výše anděla s ohnivým mečem v levé ruce; jiskřil a vyšlehovaly z něho plameny, které jako by měly zapálit svět; avšak vyhasínaly, jakmile se dotkly záře, která vycházela z pravé ruky Naší Paní směrem k němu. Anděl ukázal pravou rukou na zem a silným hlasem řekl: Pokání! Pokání! Pokání! V oslnivém světle, kterým je Bůh, jsme viděli „podobně, jako když se lidé vidí v zrcadle, kolem kterého procházejí“ bíle oblečeného biskupa - „vytušili jsme, že je to Svatý otec“. Další různí biskupové, kněží, řeholníci a řeholnice vystupovali na strmou horu, na jejímž vrcholku byl velký kříž z hrubých kmenů, jako z korkového dubu s kůrou; dříve než sem Svatý otec dospěl, procházel velkým polorozbořeným městem, rozechvělý, s kolísavým krokem, zkroušený bolestí a trýzní se modlil za duše mrtvol, které na cestě potkával; když došel na vrchol hory a padl na kolena u paty velkého kříže, byl zabit skupinou vojáků, kteří na něho vystřelili několik ran z pušek, několik šípů; stejně tak zemřeli jeden za druhým ostatní biskupové i kněží, řeholníci, řeholnice a různé světské osoby, muži i ženy různých tříd a postavení. Pod dvěma rameny kříže stáli dva andělé, každý s křišťálovou nádobou v ruce, zachycovali krev mučedníků a zalévali jí duše, které se přibližovaly k Bohu.“

Další osudy tří pasáčků.

Lúcia znovu oznámila zjevení Panny Marie v roce 1925 u kláštera sv. Doroty v Pontevedra v Galicii (Španělsko). Tentokrát sdělila, že byla požádána, aby šířila zprávu o úctě první soboty v měsíci. V následujícím vidění tuto žádost znovu zdůraznil sám Kristus v podobě Dítěte.  Lúcia byla v roce 1928 přestěhována do jiného kláštera v Tui (nebo Tuy) v Galicii. V roce 1929 Lúcia oznámila, že se Panna Maria vrátila a opakovala svou žádost o zasvěcení Ruska jejímu Neposkvrněnému Srdci.  Lúcia údajně viděla Pannu Marii v soukromí ještě vícekrát během celého života. Nejvýznamnější bylo zjevení v galicijském Rianju v roce 1931, kdy sestra Lúcia řekla, že ji navštívil Ježíš, naučil ji dvě modlitby a předal jí zprávu určenou pro církevní hierarchii.  V roce 1947 sestra Lúcia přestoupila z kláštera sv. Doroty do karmelitánského řádu v klášteře v Coimbře. Zemřela 13. února 2005 ve věku 97 let. Po její smrti nechal Vatikán, jmenovitě kardinál Josef Ratzinger (tehdy ještě prefekt Kongregace pro nauku víry), zapečetit její celu. Existují spekulace, že důvodem byla snaha o cenzuru možných dalších odhalení, která byla sestře Lúcii svěřena, ale může jít prostě jen o prověření cely v souvislosti s procesem Lúciina svatořečení.  Lúciin bratranec a sestřenice, sourozenci Francisco (1908–19) a Jacinta Martoovi (1910–20) se stali oběťmi epidemie španělské chřipky.  Francisco a Jacinta byli slavnostně prohlášeni za ctihodné papežem Janem Pavlem II. ve Fatimě dne 13. května 1989. Papež nechal zasadit do korunky sochy Panny Marie Růžencové projektil, který byl lékaři vyjmut z jeho těla po atentátu v Římě 13. května 1981 (který byl předpovězen 3. fatimským proroctvím). Jan Pavel II. se tam vrátil 13. května 2000, aby je blahořečil (předstupeň svatořečení) a v sobotu 13. května 2017 toto místo navštívil papež František, aby je svatořečil, za účasti portugalského prezidenta a více než milionu věřících z celého světa (v přímém televizním přenosu). Jacinta je nejmladší dítě, které bylo kdy blahořečeno (kromě mučedníků) a svatořečeno.  Během druhého zjevení 13. června 1917 předpověděla Panna Maria smrt obou dětí, ačkoli Lucia o tom nikomu neřekla až do roku 1941. Některé zprávy, včetně svědectví Olimpie Martoové, matky dvou mladších dětí, uvádějí, že její děti neudržely tuto informaci v tajnosti a vzrušeně mnohokrát předpovídaly svou vlastní smrt před ní i před zvědavými poutníky. Podle záznamu ze 13. června 1941 se tehdy Lúcia zeptala Panny Marie, zda všechny tři děti půjdou do nebe, až zemřou. Panna Maria odpověděla: „Ano, brzy si vezmu Francisca i Jacintu, ale ty zůstaneš déle, protože Ježíš si přeje, abys na zemi šířila lásku ke mně. Přeje si také zavést po celém světě úctu k mému Neposkvrněnému Srdci.“ Jacinta také přesně předpověděla okamžik a podrobné okolnosti své smrti, jak dosvědčila Lúcia i nemocniční personál.  Ostatky Jacinty a Francisca byly exhumovány v roce 1935 a znovu v roce 1951. Oba svatí jsou pochováni v katedrále na poutním místě.

Odkazy.

Reference.

"V tomto článku byly použity informace z článku na anglické Wikipedii".

Naše Paní z Fátimy je titul, který Blahoslavené Panně Marii přiřkli katolíci a další, kteří věří, že se zjevila třem malým pasáčkům v portugalské Fátimě každého třináctého dne v šesti po sobě jdoucích měsících v roce 1917. Titul Královna posvátného růžence se vztahuje k téže události, neboť podle dětí zjevení samo sebe označovalo jako „Královna růžence“ či „Paní růžence“.

法蒂玛圣母()是天主教徒给1917年在葡萄牙花地玛连续六个月于当月的13日显现给三个牧童而后被天主教会所认为是“圣母玛利亚”者的称号。由于该三名牧童称她自称为“玫瑰玛利亚”,因此这个称号也有使用,往往这两个称号也被合用,比如“玫瑰法蒂玛圣母”()。


Popis.

Loskutáci jsou nápadní ptáci; peří je černé s výrazným zeleným a fialovým leskem, v křídlech mají bílá zrcátka (od 3. do 9. primární letky), která vynikají zvláště v letu. Na tvářích a týlu mají holé, masité a jasně žluté laloky, jejichž přesný tvar i umístění záleží na daném poddruhu, kterých někteří autoři popisují až 15. Silný rovný zobák je oranžový, nohy žluté. Samec a samice jsou zbarveni stejně, někteří chovatelé jsou však údajně schopni rozlišit je podle odstínu a barevného lesku peří na hlavě.  Mezi poddruhy existují i rozdíly ve velikosti, mezi chovateli se proto obvykle rozlišují tři základní typy: loskuták velký (~"G. r. religiosa"), střední (~"G. r. intermedia") a malý (~"G. r. indica"). Celková délka těla loskutáka velkého je asi 310 mm, střední mívá kolem 260-280 mm a malý 230-250 mm.  Na rozdíl od ostatních špačků nechodí, ale poskakují po větvích.

Rozšíření a stanoviště.

Loskuták posvátný je v mnoha poddruzích rozšířený v jižní části Indického subkontinentu, na Srí Lance, jižní Číně, Barmě, Thajsku, Vietnamu i Malajsii a Indonésii včetně ostrovů Sumatra a Borneo, vyskytuje se rovněž na Filipínách a Andamanské ostrovy. Kromě toho byl člověkem úspěšně introdukován na Floridu, Havajské ostrovy, do Japonska, Portorika i na další místa.  Preferuje místa s častými dešti a vysokou vzdušnou vlhkost, je hojným obyvatelem džunglí, vždyzelených i vlhkých opadavých lesů, včetně horských lesů, vyskytuje se v nadmořských výškách od 0 do 2000 m n. m. Je běžný také na okrajích lesů na kávových i jiných plantážích. Jsou to výhradně stromoví ptáci.

Biologie.

Loskutáci žijí v párech (během hnízdění) nebo ve velkých hejnech, zpravidla se zdržují na vrcholcích stromů, kde hledají především ovoce, nejčastěji fíky, ale i semena, hmyz nebo malé obratlovce, kterými se živí. Pojídají také nektar. Jsou to hluční ptáci, vydávají charakteristické pronikavé klesající hvízdání i jiné pisklavé zvuky a svůj repertoár může obohatit o naučené zvuky.  Jsou monogamní, hnízdí nejčastěji od dubna do července v dutině lesních stromů, kterou vystelou větvičkami, listy a peřím. Samice snáší maximálně 3 modrá vajíčka s hnědavými tečkami, která zahřívají oba partneři. Mláďata se líhnou za 14-18 dní, za měsíc už vylétávají z hnízda. Loskutáci mohou mít i tři snůšky za rok.

Chov loskutáka.

Loskuták posvátný je populární klecový pták, nadaní jedinci se naučí „mluvit“ lépe než další známý imitátor, papoušek žako. Nejčastěji chovaným poddruhem je loskuták velký, o kterého je také největší zájem na trhu.  Minimální rozměry klece pro jednoho ptáka jsou 100 × 50 × 50cm, na rozdíl od papoušků potřebuje loskuták klec spíše širší než vysokou. Voliéra je samozřejmě lepší, loskuták chovaný v kleci potřebuje mít možnost proletět se po místnosti. Pro chov loskutáků je samozřejmě nutná budka o rozměrech minimálně 20 × 20 × 20cm, s kulatým otvorem.  Loskuták je velmi společenský pták, nejlepší je pro něj chov v páru, nebo by klec měla být umístěná tam, kde je loskuták v kontaktu se svým majitelem. Zároveň je třeba myslet na to, že loskutáci jsou ptáci hluční a znečišťuje své okolí řídkým trusem a kousky potravy vyhazované z klece. Také mu škodí cigaretový kouř a výpary z kuchyně.  V obchodech s potřebami pro zvířata jsou k dostání jak speciální granule pro loskutáky, tak sypká směs pro krmení hmyzožravých ptáků. Loskutáci také milují čerstvé ovoce a živý hmyz (sarančata apod.)

Ohrožení.

Rozmnožování loskutáků v zajetí nestačí pokrýt poptávku po loskutácích, loskutáci jsou proto jako mláďata ve velkém vybíráni z hnízd ve volné přírodě. Jejich populace proto nezadržitelně klesá, i když zatím nejsou nijak chráněni.

Poddruhy.

Loskuták posvátný tvoří velké množství poddruhů, kolik přesně jich je, nicméně není jasné a mezi různými autory nepanuje příliš velká shoda. Loskuták malý se někdy popisuje jako samostatný druh, "Gracula indica".  Některé poddruhy:

Loskuták posvátný, též beo, beo posvátný, ve své domovině tiong ("Gracula religiosa") je středně velký špaček divoce žijící v Indii a jihovýchodní Asii i jinde. Pro svůj talent velmi věrně napodobovat zvuky včetně lidského hlasu se také chová jako klecový pták.

鹩哥(学名:')是最善于学习人类语言的动物,又称之为又名了哥或九官鸟,据说一只年轻的鹩哥只需一星期便能学会一句简单的话。


Popis.

Lilky mohou být jednoleté, dvouleté nebo vytrvalé byliny, keře, liány i malé stromy. Některé druhy jsou trnité. Rostliny jsou lysé nebo s oděním tvořeným jednoduchými, větvenými, hvězdovitými nebo žláznatými chlupy. U některých druhů jsou chlupy žahavé. Listy jsou jednoduché nebo zpeřené, střídavé (někdy na květonosných větvích zdánlivě vstřícné) nebo po dvou, většinou řapíkaté, s celistvou, zubatou, laločnatou nebo členěnou čepelí. Květenství jsou zdánlivě úžlabní (ve skutečnosti se tvoří na vrcholu lodyhy, který je přerůstán postranní větví a odsunut do zdánlivě postranního postavení), většinou hroznovitá, latovitá, okolíkovitá nebo svazečky, případně jsou květy jednotlivé. Květy jsou většinou pravidelné nebo řidčeji dvoustranně souměrné, pětičetné, oboupohlavné nebo jednopohlavné. Kalich je zakončen 5 nebo 10 cípy. Koruna je pěticípá, kolovitá nebo široce zvonkovitá. Tyčinek je pět, jsou přirostlé v bázi korunní trubky, mají velmi krátké nitky a dlouhé prašníky. Semeník je srostlý ze dvou plodolistů, někdy však vlivem tvorby falešné přehrádky obsahuje 4 komůrky. Vajíček bývá mnoho, čnělka je krátká, s drobnou bliznou. Plodem je suchá nebo dužnatá bobule obsahující mnoho plochých semen.

Rozšíření.

Rod zahrnuje okolo 1500 druhů a je rozšířen po celém světě. Největší počet druhů roste ve Střední a Jižní Americe. V České republice se (včetně druhů krátkodobě zavlékaných nebo zplaňujících) vyskytuje celkem 19 druhů lilků, z nichž většina je nepůvodní. Nejhojnějším druhem je lilek potměchuť, rozšířený v teplejších oblastech celé republiky, a lilek černý, který zde zdomácněl jako archeofyt. Z dalších archeofytů se zde vyskytuje lilek vlnatý ("S. decipiens"), lilek žlutý ("S. villosum") a lilek křídlatý ("S. alatum"). Některé další pěstované druhy v ČR zplaňují: lilek brambor ("S. tuberosum"), lilek rajče ("S. lycopersicum"), lilek borůvkový ("S. scabrum"), lilek vejcoplodý ("S. melongena"), lilek nádherný ("S. pyracanthos"), llilek ozdobný ("S. capsicastrum"), nebo jsou spíše jen přechodně zavlékány: lilek leskloplodý ("S. physalifolium"), lilek americký ("S. americanum"), lilek hulevníkolistý ("S. sisymbriifolium"), lilek sodomský ("S. linneanum"), lilek zobanitý ("S. cornutum"), lilek karolínský ("S. carolinense") a lilek trojkvětý ("S. triflorum").

Ekologické interakce.

Květy lilků neobsahují nektar a nabízejí opylovačům pouze pyl. Ten je z prašníků vytřásán speciálním mechanismem, který je znám jako "buzz pollination". Hmyz dosedne zespodu na květ a rychlými vibracemi hrudi jej rozechvěje, pyl vypadává a zachycuje se na ochlupení hmyzu. Lilek potměchuť je opylován zejména čmeláky. Tomuto způsobu opylování napomáhá také tvar květu s korunními lístky otočenými nazpět. Semena drobnoplodých druhů (lilek černý, lilek potměchuť) šíří ptáci konzumující plody. Některé druhy jsou šířeny i netopýry, např. lilek "Solanum rugosum" v Latinské Americe listonosem krátkoocasým. V tropech vyhledávají plody lilků také opice. Některé druhy mají dlouze ostnité plody, které se šíří na srsti zvířat. Patří mezi ně mj. severoamerický lilek "Solanum rostratum". Lilky jsou zejména v Latinské Americe živnými rostlinami celé řady druhů motýlů a můr. V Evropě se jimi živí housenky lišaje smrtihlava ("Acherontia atropos"), osenice stepní ("Euxoa obelisca") a obaleče zimolezového ("Adoxophyes orana").

Obsahové látky a jedovatost.

Lilky jsou vesměs více či méně jedovaté rostliny. Hlavními účinnými látkami jsou solaninové glykoalkaloidy, které mají dráždivé účinky na zažívací trakt a bývají akumulované především v nedozrálých plodech. Otravy se projevují zejména nevolností, zvracením, břišními křečemi a průjmy, v některých případech byly zaznamenány i halucinace, delirium a koma. Po požití většího množství se dostavují i dýchací potíže, deprese a zrychlený tlukot srdce. Vážnější stavy se léčí intravenózním dodáním tekutin a elektrolytů a podáváním antiemetik. Převážná většina otrav lilky u lidí souvisí s konzumací nedozrálých plodů, u řady druhů jsou však jedovaté i zralé plody.  Hlavními alkaloidy bramboru je α-solanin a α-chakonin, které představují 95% obsažených alkaloidů. Nejtoxičtější je α-chakonin. Jedovatá je celá rostlina s výjimkou hlíz. Toxiny jsou obsaženy i v nevařených bramborových klíčcích a zelených částech hlíz. Symptomy jsou podobné jako u jiných lilků. Lákavě zbarvené bobule lilku višňového ("S. pseudocapsicum"), pěstovaného jako okrasná rostlina, bývají příčinou otrav zejména u dětí. Hlavní účinnou látkou je solanokapsin, látka strukturně příbuzná solaninu. Druh "Solanum dimidiatum" v Texasu způsobuje neurologické onemocnění krav známé pod názvem "syndrom šílené krávy" ("crazy cow syndrome"). Učinnými látkami jsou nortropanové alkaloidy ze skupiny kalysteginů. V brazilském pantanalu bývá příčinou otrav dobytka lilek "Solanum glaucophyllum". U některých divoce rostoucích druhů lilku se údaje o jedovatosti v různých zdrojích významně liší. Je to i případ zralých plodů lilku černého, které jsou v některých zdrojích uváděny jako jedlé (např. ), jinde jako jedovaté (např.). Podobné je to i s lilkem americkým ("S. americanum"). Druh pochází patrně z Jižní Ameriky a je rozšířen i v jiných částech tropů. Podle některých zdrojů se listy, plody i mladé stonky konzumují (např. ), podle jiných je rostlina silně jedovatá a bývá příčinou otrav dobytka (např. ). Některé cizokrajné druhy lilku mají na povrchu žahavé chlupy, které při kontaktu s pokožkou způsobují dermatitidy.

Význam.

Potraviny.

Některé druhy lilku náležejí mezi staré kulturní rostliny. V mimotropických zemích jsou hospodářsky nejvýznamnější lilek brambor a lilek rajče. Brambor pochází z jihoamerických And. Do Španělska byl přivezen ve 2. polovině 16. století a v průběhu 100 let byly již brambory jako okopanina široce pěstovány v řadě evropských zemí. Jsou také významným zdrojem škrobu. Rajče pochází rovněž ze západních oblastí Jižní Ameriky. První písemné zmínky pocházejí z poloviny 16. století. V současnosti jsou rajčata pěstována po celém světě. Hlavními producenty jsou Čína, USA a Indie. Lilek rajčenka ("S. betaceum") je keř až strom pocházející z jihoamerických And. Je pěstován zejména v horských oblastech tropické Jižní Ameriky a Asie pro plody, známé pod názvem rajčenka nebo tamarilo. Syrové se konzumují jako příjemně aromatické ovoce, lze je také různě upravovat jako zeleninu. Druh je také pěstován jako meziplodina na citrusových a kávových plantážích. Lilek vejcoplodý ("S. melongena") je stará kulturní rostlina, pocházející z Asie. Zralé plody jsou používány jako zelenina. V jižní a jihovýchodní Asii jsou plody součástí mnoha místních pokrmů. V České republice jsou známy pod názvem baklažán nebo lilek.  Lilek borůvkovitý ("S. scabrum") je pěstován jako drobné ovoce zahrádkáři i v České republice. Lilek etiopský ("S. aethiopicum") je v tropické Africe i v některých jiných oblastech světa (např. v Brazílii) významnou zeleninou. Vznikl domestikací z divokého druhu "Solanum anguivi". Konzumují se nedozrálé plody, v některých oblastech i listy. Lilek "Solanum mammosum" pochází ze severu Jižní Ameriky a pěstuje se zejména v Americe a Asii pro plody, používané jako zelenina. Plody jihoamerického lilku peruánského ("S. muricatum"), zvané pepino, se používají jako ovoce i zelenina. Z Jižní Ameriky pochází také lilek quitský ("S. quitoense") neboli narančila. "Solanum sessiliflorum" je stará kulturní rostlina, jejíž divoké populace nejsou známy. V Latinské Americe je označován jako "cocona" (kokona). Z Jižní Ameriky pochází i "Solanum torvum", pěstované v Americe i Asii jako zelenina. Zvláštní oblibě se těší v Thajsku a Indonésii. Z tropické Asie pochází druh "Solanum lasiocarpum", jehož chlupaté plody se používají k okyselení ragú a jiných místních pokrmů. Z dalších jihoamerických druhů slouží jako ovoce např. plody "Solanum hyporhodium", "S. topiro", "S. ambrosiacum" a "S. grandiflorum". Jedlé plody poskytuje také australský druh "Solanum linearifolium".

Ostatní využití.

Lilek jasmínovitý ("S. jasminoides") je pěstován jako okrasná kbelíková nebo truhlíková rostlina. Lilek višňový ("S. pseudocapsicum") je v poslední době oblíbený jako pokojová rostlina s nápadně barevnými plody. Existují i běloplodé kultivary. Sytě modrými květy se vyznačuje lilek modrý ("S. rantonnetii", syn. "Lycianthes rantonnetii"), známý též jako hořcový stromek, a pěstovaný jako balkónová a kbelíková rostlina. Některé nápadné druhy jsou pěstovány ve sbírkách botanických zahrad, např. lilek nádherný ("S. pyracanthos") s listy i stonky nesoucími nápadné oranžové trny. V tropech a subtropech se některé druhy lilku vysazují jako okrasné rostliny. Patří mezi ně např. lilek quitský ("S. quitoense") a druhy "Solanum erianthum", "S. seaforthianum", "S. wendlandii" a "S. wrightii". Celá řada druhů lilku je využívána v místní a domorodé medicíně v zemích celého světa.

Lilek ("Solanum") je početný rod rostlin z čeledi lilkovité. Jsou to byliny i dřeviny s jednoduchými či zpeřenými střídavými listy a pětičetnými, většinou pravidelnými květy. Plodem je bobule s mnoha semeny. Rod zahrnuje asi 1500 druhů a je rozšířen po celém světě. Největší počet druhů roste v tropech a subtropech, zejména v Latinské Americe. Jediným původním druhem v květeně České republiky je lilek potměchuť, další druhy zde žijí zdomácněle. Lilky jsou vesměs více nebo méně jedovaté rostliny, hlavními účinnými látkami jsou solaninové glykoalkaloidy, zejména solanin. Hospodářsky nejvýznamnějšími kulturními druhy jsou lilek brambor a rajče jedlé. Řada dalších druhů poskytuje plody jako ovoce nebo se využívá jako zelenina, mezi známější náleží lilek vejcoplodý (baklažán, lilek), lilek rajčenka (rajčenka) a lilek peruánský (pepino). Některé druhy jsou pěstovány jako okrasné rostliny nebo mají význam v medicíně.

茄属(学名:)是一年生植物、多年生植物、灌木、矮灌木及攀缘植物的属。它们多拥有美丽的花朵及果实,但不少均带毒,只有少数可供人们食用,例如番茄、马铃薯、茄子等。


Biografie.

Původ a mládí.

Narodila se jako čtvrtá ze šesti dcer bavorského krále Maxmiliána I. Josefa a jeho druhé manželky Karolíny Bádenské. Byla dvojčetem Marie Anny Bavorské, pozdější saské královny.

Manželství a potomci.

Dne 4. listopadu 1824 se ve Vídni provdala za do ní zamilovaného rakouského arcivévodu Františka Karla, druhorozeného syna císaře Františka I. a jeho druhé manželky princezny Marie Terezy Neapolsko-Sicilské. Arcivévoda Karel byl malý a hubený, stejně jako jeho bratr císař Ferdinand I. měl příliš velkou hlavu. Arcivévodkyně Žofie se proto manželství zdráhala, ale když jí dal více času, aby ho poznala, zjistila, že má milou povahu a dobrý charakter. Její rozhodnutí bylo šťastné, nejenže si vybrala vysoce postaveného ženicha z rodu Habsburků, ale našla v něm i milujícího a vtipného partnera. V prvních létech manželství pět jejích těhotenství skončilo 5 let za sebou potratem, léčila se proto v lázních Bad Ischl; léčba byla úspěšná a po týdnech trávených téměř bez pohybu na lůžku se dne 18. srpna 1830 po čtyřiceti osmi hodinách bolesti a pomocí kleští narodilo vytoužené dítě – František Josef, pozdější císař. Proti pravidlům té doby svého maličkého dokonce i kojila (to císařovna Alžběta nedělala). Druhé těhotenství probíhalo klidně a porod byl bez komplikací. Ferdinand Maxmilián („Maxi“) přišel na svět 6. července 1832. Rok poté se jí narodil 31. července další syn, pokřtěný jako Karel Ludvík („Karl“). Po něm následovala 27. října 1835 milovaná „Ännchen“, Anička, arcivévodkyně Marie Anna. Jako jediná holčička mezi bratry se stala středem pozornosti celé rodiny, zemřela však v necelých pěti letech. Ztrátu tohoto dítěte Žofie nikdy nepřekonala (ještě po pětadvaceti letech vyprávěla o dívence svému vnukovi Rudolfovi). Pár měsíců po smrti dcerky porodila mrtvého chlapce a o dva roky později přišel na svět poslední potomek, Ludvík Viktor, a byl to všemi rozmazlovaný benjamínek (říkalo se mu mazlivými jmény, rodiče mu říkali „Bubi“ a sourozenci „Hetzi“ nebo „Luzziwuzzi“). Žofie i František Karel se nechtěli od dětí nadlouho vzdalovat a rozhodli se vzít jejich výchovu do vlastních rukou, a to až do školního věku, čímž se od stavovsky rovných současníků neobvykle lišili (obvykle byly děti v neustálé péči guvernantek a vychovatelů). Ale Žofie se odlišovala i v dalších ohledech. Pokud člen rodiny (manžel nebo dítě) onemocněl, ujala se péče o nemocného sama, dokonce i při nakažlivých nemocích (pečovatelský personál byl v karanténě, nikoliv arcivévodkyně Žofie, která nemocného neopouštěla ani v noci).  Mimořádně půvabná, inteligentní a přitažlivá arcivévodkyně měla na vídeňském dvoře řadu oddaných ctitelů. Mezi ně patřil např. kancléř Metternich, s nímž se shodovala i v politických otázkách. Jejich blízkost byla očividná, což mělo za následek šíření klepů a pověstí. Dalšími obdivovateli krásné a chytré Žofie byli švédský král Gustav IV. Adolf, Gustav Vasa, který přišel do Vídně roku 1826 a mladý císařův vnuk „Orlík“, Napoleon (1811–1832, syn Napoleona Bonaparta a císařovy dcery Marie Luisy), který žil na vídeňském dvoře a který se do své o šest let starší tety zamiloval. Jejich blízkost byla očividná, což mělo za následek šíření pověstí o jejich vztahu, připisovalo se mu také otcovství jejích dětí Františka (pozdější rakouský císař František Josef I.) a Maxmiliána (pozdější mexický císař Maxmilián I.). (Podobně se ovšem spekulovalo i o jejím vztahu s Gustavem Vasou a o jeho otcovství těchto jejích synů). Důkazy pro tato tvrzení neexistují, je však jisté, že Orlíkova předčasná smrt (22. července 1832) Žofii těžce zasáhla; poté se změnila v chladnou a ctižádostivou ženu.  Její manžel byl druhorozeným synem císaře Františka I. Špatný zdravotní stav jeho staršího bratra Ferdinanda I. (zvaného Dobrotivý) mu dával šanci na císařský trůn. Ferdinand I., od roku 1835 rakouský císař a 1836 český král, se sice v roce 1831 oženil s princeznou Marií Annou Savojskou, lékaři mu však nedávali šanci na potomka. Potomstvo a pokračování rodu tedy měl zajistit jeho mladší bratr a Žofiin manžel, arcivévoda František Karel.  Do vývoje evropské politické situace i do jejího osobního života zasáhl rok 1848. Dne 2. prosince se novým rakouským císařem stal Žofiin syn František Josef (jako František Josef I.), když prostoduchý a politicky slabý Ferdinand I. pod stále sílícím tlakem abdikoval a svého manžela dokázala Žofie přimět k tomu, aby se i on vzdal trůnu v synův prospěch.

Tchyně.

Žofie zasahovala do řízení státních záležitostí, nemenší měrou však i do osobního života svého syna. Třiadvacetiletý císař František Josef měl přání se co nejdříve oženit a založit vlastní rodinu. Protože se sám po nevěstě příliš rozhlížet nemohl, požádal matku, aby mu seznámení s katolickými princeznami pomohla připravit. Činila tak ráda a diskrétně. Úzkostlivě si dala záležet na výběru své budoucí snachy. Setkání se odehrávala vždy v soukromí a dotyčné dámy přijížděly se svými rodiči a netušily, oč vlastně jde. Počátkem padesátých let tak František Josef poznal několik dam, ale žádná se mu dost nelíbila. První kandidátkou byla Františkova sestřenice z druhého kolena Alžběta Františka, dcera uherského palatina Štěpána Františka, Žofie však jako neústupná odpůrkyně Maďarů zasáhla proti. Zaměřila se na Německo, kde pruský král Fridrich Vilém IV. měl neteř Annu ve věku jejího syna, ta však již byla zasnoubená a Hohenzollernové neměli zájem o dynastické spojení s Habsburky. Po tomto neúspěchu se obrátila ke svému rodu, k bavorským Wittelsbachům. Spoléhala na svou sestru Ludoviku, která měla dcery na vdávání – Helenu a Alžbětu. I když Žofiinou favoritkou měla být starší Helena, František Josef si vybral mladší Alžbětu.  V létě 1853 pozvala arcivévodkyně Žofie do Ischlu na oslavu císařových narozenin svou sestru Luisu se čtyřmi nejstaršími dětmi. Historický omyl, že Žofie měla raději Helenu (Nené) či dokonce tajně připravovala zásnuby, je dnes již vyvrácen. Vše se konalo ve strohém ceremoniálním tónu. Žofie příbuzné uvítala v hotelu a sledovala úpravu obou neteří a znovu byla, jako před pěti lety, okouzlena půvabem mladší z nich. Zavedla příbuzné do domu, kde se v toaletním pokoji setkali hosté s přítomnými. Zde se František Josef spontánně zamiloval do Alžběty. Rodiče chtěli dopřát co nejvíce soukromí svým zamilovaným dětem a na večeři oddělili lidi z doprovodu, aby je nesledovali a neposlouchali. V následujících dnech příbuzní přihlíželi rostoucí lásce mladého páru. „... Láska snoubenců roste každou hodinu takovou rychlostí, že bys tomu nevěřil! Jednou, zatímco jsem seděla s Luisou ve vedlejším pokoji na sofa, řekla náhle:,Ale teď už to uvnitř zachází moc daleko!', a oni tam spolu stáli v pevném objetí, zaměstnání dlouhým polibkem...“ (arcivévodkyně Žofie svému synovi Ferdinandovi Maxmiliánovi, který se jako jediný setkání v Ischlu nezúčastnil).  Žofie i po svatbě (1854) nadále zasahovala do rodinných záležitostí syna a bylo i jejím přičiněním, proč manželství, zpočátku velmi šťastné, ztroskotalo. Zasahovala do soukromého života novomanželů a vynutila si možnost podílet se na výchově vnoučat, což Alžbětu velmi zraňovalo.

Sklonek života.

Její život nebyl prost zvratů a tragédií, z nichž největší byla poprava jejího druhorozeného syna Maximiliána jako mexického císaře 19. června 1867 v Querétaru. Od toho okamžiku se stáhla do ústraní.  Na sklonku života zažila Žofie ještě vznik rakousko-uherského dualistického státu (1867), prohlášení pruského krále Viléma I. německým císařem (18. ledna 1871), vyhlášení Pařížské komuny a stále razantnější projevy liberálů.  Svého mladšího syna přežila o pět let. V roce 1872 onemocněla zápalem plic, když si po návštěvě divadla šla v lehkém nočním oděvu sednout na balkon, kde usnula; když se následujícího rána probudila, byla již těžce nemocná. Utrpěla „mozkové křeče“ a ztratila dočasně řeč. Zemřela 28. května 1872 ve Vídni a byla uložena k poslednímu odpočinku ve zdejší kapucínské kryptě vedle svého syna Maxmiliána a Napoleona II. (sarkofág s jeho tělem však nechal roku 1940 Adolf Hitler přemístit do pařížské Invalidovny).

Žofie Frederika Dorothea Vilemína (27. leden 1805 Mnichov – 28. květen 1872 Vídeň) byla bavorská princezna z rodu Wittelsbachů, rakouská arcivévodkyně a matka rakouského císaře Františka Josefa I.

苏菲公主,本名弗蕾德里克·苏菲·多萝西·威廉明妮(Friederike Sophie Dorothee Wilhelmine,1805年-1月27日-1872年-5月28日),奥地利大公夫人,法兰兹·卡尔大公之妻(1824年结婚),巴伐利亚国王马克西米利安一世和妻子巴登的卡罗琳之女。


Morfologie míchy.

Délka míchy člověka je cca 45 cm u mužů a 43 cm u žen a průměr se snižuje směrem dolů z 13 mm na 6,4 mm s tím, že na přechodu krční páteře v hrudní a v lumbální části je zesílena v místech, kde vystupují nervy pro končetiny. Mícha je v průřezu oválná, vpředu je zářez, vzadu je žlábek a laterální (z boku) jsou dva žlábky – zadní žlábek postranní a přední žlábek postranní, ze kterých vycházejí přední a zadní míšní kořeny. Vlákna předního a zadního kořenu míšního se spojují v jeden nerv míšní, přičemž přední kořen obsahuje převážně vlákna motorická (eferentní) a zadní kořen obsahuje převážně vlákna senzitivní (aferentní). Některé smyslové signály jsou vedeny až do mozku, jiné vedou z mozku do míchy (sestupné motorické dráhy) a poranění míchy vede k porušení hybnosti, např. paréza, plegie. Mícha se topograficky dělí na 31 segmentů (tj. místa, kde na každé straně vystupuje jeden nerv) z toho je 8 krčních, 12 hrudních, 5 bederních, 5 křížových a 1 kostrční. Podle místa výstupu rozlišujeme: Shluky těl neuronů uložená na zadních kořenech (spinální ganglion) a přední kořeny tvoří míšních nervy. Zatímco motorická vlákna vycházejí z buněk uložených v míše, senzitivní vlákna vycházejí z nervových buněk ležících mimo míchu ve vřetenovitých zduřeních na zadních míšních kořenech (spinální ganglion). Nervem smíšeným je míšní nerv, který obsahuje vlákna motorická i senzitivní. Kolem centrálního míšního kanálku se rozkládá šedá hmota míšní v podobě motýlích křídel – přední a zadní rohy (v hrudním úseku je ještě boční roh). Z předních rohů vystupují přední míšní kořeny a ze zadních rohů vystupují zadní kořeny. bílá hmota obklopuje hmotu šedou a obsahuje vlákna, která tvoří vodivý systém míšní.

Vsunuté buňky.

Vsunuté buňky tvoří v šedé hmotě síť interneuronů, ve kterých se mohou vzruchy šířit všemi směry.

Buňky provazcové.

Buňky provazcové jsou v zadních sloupcích a vysílají dlouhé neurity, které stoupají ve svazečcích v provazcích míšních a dostávají se do jednotlivých částí mozku.

Základní a vodivý systém míchy.

Základní systém míchy.

Základní systém míchy vytváří nervová vlákna, uskutečňující inter a intra segmentální spojení, je přepojovací stanicí spinálních reflexů a podílí se i na přenosu bolesti. Impulsy přicházející od proprioreceptorů svalů a šlach se v tomto systému přepojují na motoneurony a tím udržují svaly v základním tonu (spinální svalový tonus). Poškození snižuje (hypotonie) nebo blokuje (atonie) svalové napětí.

Vodivý systém míchy.

Vodivý systém míchy se skládá z ascendentních (vzestupných) drah a descendentních (sestupných) drah, zprostředkovává pro vyšší centra informace o změně vnějšího a vnitřního prostředí a o poloze a napětí pohybových ústrojí. Axony jsou rozvětvené, konce mohou přenášet impulsy na několik neuronů, jedna nervová buňka může přijímat impulsy z tisíců neuritů.

Mícha (lat. "medulla spinalis") je dlouhá, tenká nervová trubice nervové tkáně a podpůrných buněk uvnitř páteře, která navazuje na prodlouženou míchu v mozkovém kmeni, vede skrz velký týlní otvor a končí nad druhým bederním obratlem v místě zvaném conus medullaris, kde se definitivně rozpadá z tzv. filum terminale na jednotlivé míšní nervy. Mícha a mozek tvoří centrální nervovou soustavu. Z míchy vycházejí nervy a jejím prostřednictvím přenáší organismus informaci mezi mozkem a periferní nervovou soustavou a reaguje na změny venkovního prostředí. Mícha je také schopná některých autonomních funkcí (míšní reflexy) a koordinuje některé reflexy. Uprostřed míchy leží centrální kanálek míšní, který obsahuje mozkomíšní mok.

位于脊柱的椎管内且被脊椎保护;是源自脑的中枢神经系统延伸部分。中枢神经系统的细胞依靠复杂的联系来处理传递信息。脊髓主要负责躯干和四肢的反射动作,及传送脑与外周之间的神经信息。


Historie ve světě.

Předchůdcem kabaretů byly v 17. a 18. století takzvané les Caveaux (sklípky), kde se scházeli uzavřené společnosti umělců a prezentovali svá díla. Ať už se jednalo o poezii, literaturu, zpěv či divadlo. Do těchto klubů bylo velice obtížné se dostat a tak začali vznikat Goguette (volně přeloženo nálevny). Kluby pro obyčejné umělce a lidové písničkáře. Ovšem kvalita v těchto podnicích byla značně nízká až nulová a brzy po vzniku tyto kluby opět zanikly.  První kabaret vznikl v 19. století ve Francii,dobře známý Le Chat Noir. Jeho zakladateli byli Rodolphe Salis a Emil Godeman, který byl členem slavné francouzské avantgardní skupiny Hydropatů. Stejně tak známým byl a stále je Moulin Rouge ("červený mlýn"), který je nepřehlédnutelnou součástí historie pařížské čtvrti Montmartre, a který je kolébkou kankánu. Kabarety devatenáctého století zažívaly největší rozmach především v hlavních městech: Mnichov (Elf Scharfrichter - Jedenáct katů), Berlín (Buntes Theater - Pestré divadlo), Paříž, Vídeň (Simpl Carla Farkase a Fritze Grünbauma), ale i New York. Z Ameriky pochází i pověstná burlesque show - varieté. Návštěvnicí v kabaretech hledali místo, kde se veřejně mohli vysmívat měšťáctví a obdivovat ne-logiku všedních dnů. Kabaret byl vším, čím nebyl svět za jeho dveřmi.  Každý kabaret měl svou vlastní tvář a prezentoval se jinak. Někteří se snažili o ryze intelektuální zábavu, ale nesklidili valný úspěch. Pokleslá zábava, to bylo to, co lidi lákalo a táhlo. A právě nespoutanost byla největším lákadlem. Žádné předpisy a pravidla. Žádné striktní scénáře, mnohdy ani opona. Nejslavnější Berlínský kabaret proslulou svou bojovnou satirou, v Paříži byly slavné kabarety literární a v New Yorku se divák mohl dočkat prvotřídní show s nádechem erotiky. V Praze byl jedním z prvních a nejslavnějších kabaretů u Červené Sedmy, jehož programem byla trocha ode všeho.

Historie v České republice.

Počátky kabaretu v České republice hledejme v 19. století. Prvními kabaretními strůjci, ale nebyli Češi, nýbrž potulní umělci z Lipska. Několik desítek let cestovali skupinky umělců od hostince k hostinci s Česko-německým repertoárem. Na přelomu 19. a 20. století vznikají první šansony. Mezi ty nejslavnější patřili například U Zlatého soudku, U Rozvařilů, U Bažantů či U Bucků. Mohli se chlubit stálým repertoárem, programem. Zatímco ve světě se v podobných podnicích servírovala především káva s koňakem, v Praze to bylo jednoznačně pivo.  Samotný pojem kabaret se začal v Česku objevovat až po roce 1908, kdy poprvé zazněl na Jubilejní výstavě na pražském Výstavišti. Ihned si získal velkou oblibu a diváci se do nově vzniklých kabaretů jen hrnuli. Například Lucerna, jejíž záři dodnes můžeme vidět v ulici Vodičkově.  Nastává období konce monarchie, předválečné období, poválečné, opět předválečné... ať už se v ulicích stávkovalo, bojovalo, nebo protestovalo, kabarety zůstávaly. Stěhovaly se z místa na místo a měnily svůj repertoár, tak jak si žádala doba. Tvrdý komunistický režim se snažil zabránit veškerým volnomyšlenkářským aktivitám a podniky mohly fungovat jen pod politickým hledáčkem. Kabarety jako takové upadaly. Na jedné straně vznikaly systémem schválené podniky s přesným programem a kontrolovanými scénáři, na straně druhé avantgardní podniky, které neměly stání a byly trnem v oku systému.  S devadesátými léty a přelomem století přišla doba, kdy se nejen umělci mohli konečně zhluboka nadechnout a tvořit.

Původ názvu.

Název kabaret vznikl z francouzského slova „camber“ komora. Kabaret je místem zábavy, kterou nelze jednoznačně ohraničit, nebo zaškatulkovat. Stejně tak, jako většina uměleckých forem i kabaret se musel přizpůsobovat době. Reagoval na politiku, ekonomiku a společenské vrstvení. Dělal si srandu z chudých, bohatých, z buržoazie i ze smetánky. Jeho cílem zůstávalo pobavit, rozplakat diváky smíchy, mnohdy i pobouřit a hlavně vyvolat v nich reakce. Ať už skeči, pantomimou, tancem, zpěvem nebo agitací na politickou situaci. V kabaretech se inspirovali umělci a nacházeli zde prostor, kde se nemuseli bát vyjádřit svůj názor. Ne že by je to ochránilo před dobře mířenou ranou nebo bitkou, ale kabaret byl místo, kde se s tím tak nějak počítalo.

Kabaret (francouzsky "cabaret" – hospoda) je malá scéna se zábavným, humoristickým, hudebním nebo tanečním programem. Obsahuje šansony, skeče. Program se skládá z jednotlivých hudebních, pěveckých, tanečních nebo scénických výstupů. Programem provází konferenciér. Kabaretní písně (původně psané pro kabaret) bývají také označovány termínem kabaretní kuplety. Lehčí kabaret s převažujícím hudebním programem pak také bývá označován slovem šantán (z francouzského café chantant – kavárna se zpěvem).První kabaret vznikl v 80. letech 19. století v Paříži ("Chat Noir" (Černý kocour) v r. 1881). Začátkem 20. století byl velmi rozšířený v německy mluvících zemích.

卡巴莱(英语:Cabaret)是一种具有喜剧、歌曲、舞蹈及话剧等元素的娱乐表演,盛行于欧洲。表演场地主要为设有舞台的餐厅或夜总会,观众围绕着餐台进食著观看表演。此类表演场地本身也可称为卡巴莱。