2019冠状病毒病爱尔兰疫情

Průběh.

Fáze zamezování šíření nemoci: leden–12. března.

Na konci února irské ministerstvo zdravotnictví uvedlo, že je ve fázi utváření své strategie proti viru.  O tři dny později, 29. února, byl ohlášen první potvrzený případ nákazy koronavirem SARS-CoV-2. Byl to student z východního Irska, který se vrátil ze severní Itálie. Střední škola Scoil Chaitríona v Glasnevinu, kterou student navštěvoval byla z preventivních důvodů uzavřena na dva týdny.  Dne 3. března byl potvrzen druhý případ nákazy. Jednalo se o ženu z východu Irska, která se vrátila ze severní Itálie. Nemá žádnou spojitost s prvním případem nákazy.  Dne 4. března byly potvrzeny další čtyři případy, dvě ženy a dva muži ze západu země, kteří přicestovali ze severní Itálie, čímž se celkový počet zvýšil na šest.  Dne 5. března bylo potvrzeno dalších sedm dalších případů, čímž se celkový počet zvýšil na třináct. Čtyři muži měli opět návaznost na severní Itálie, jeden z těchto případů byl spojen s Trinity College v Dublinu. Dva ze sedmi případů byly spojeny s blízkým kontaktem s již potvrzenými případy. Posledním ze sedmi případů byl muž z jihu země, který necestoval do zahraničí.  Dne 6. března bylo oznámeno, že více než 60 zaměstnanců fakultní nemocnice v Corku muselo být izolováno kvůli komunitnímu přenosu covidu-19 v nemocnici. Týž den přinesl potvrzení dalších pět případů, čímž celkový počet v zemi v té době dosáhl 18.  Dne 7. března byl potvrzen ještě jeden případ, čímž se celkový počet zvýšil na 19.  Dne 8. března byly potvrzeny další dva případy, čímž se celkový počet zvýšil na 21.  Dne 9. března byly potvrzeny další tři případy, čímž se celkový počet zvýšil na 24. Dne 10. března bylo potvrzeno dalších deset případů, čímž se celkový počet zvýšil na 34.  11. března starší pacient v nemocnici v Naasu v hrabství Kildare (jihozápadně od hlavního města Dublinu) nemoci podlehl; bylo oznámeno devět nových případů, takže se počet nakažených zvýšil na 43. Nemocnice v Corku propustila jednoho pacienta poté, co se plně zotavil.

Fáze zdržování šíření nemoci: 12.–27. března.

Dne 12. března bylo potvrzeno 27 nových případů nákazy covidem-19, čímž se celkový počet případů v zemi zvýšil na 70. V reakci na nárůst případů oznámil Taoiseach Leo Varadkar uzavření všech škol a zařízení péče o děti do 29. března. Poté, co Světová zdravotnická organizace formálně prohlásila, že šíření nemoci lze považovat za pandemii, oznámilo také, že se Irsko ocitá ve fázi zdržování šíření nemoci (tuto strategii kancelář Taoiseacha potvrdila o tři dny dříve).  Dne 13. března bylo potvrzeno 20 nových případů, čímž se celkový počet případů v zemi zvýšil na 90. Dne 14. března bylo potvrzeno 39 nových případů a bylo oznámeno další úmrtí člověka, který žil na východě země. Tím se zvýšil počet nakažených na 129 s počtem dvou úmrtí.  Dne 15. března bylo potvrzeno 40 nových případů. Celkový počet případů byl tedy 169 se dvěma úmrtími. Nemocnice v Limericku propustila čtyři pacienty. Vláda nařídila, aby se bary a jiné veřejné budovy uzavřely a vyzvala, aby lidé nepořádali domácí večírky.  Dne 16. března bylo zaznamenáno 54 nových případů. Celkový počet případů se zvýšil na 223 se dvěma úmrtími. Dne 17. března bylo potvrzeno 69 nových případů, čímž se celkový počet případů v zemi zvýšil na 292, stále dvě úmrtí.  Dne 18. března bylo potvrzeno 74 nových případů, čímž se celkový počet případů v zemi zvýšil na 366 případů se dvěma úmrtími. Podrobnější informace o nemocnicích, o věkovém rozmezí nakažených, o šíření covidu-19, o zdravotnických pracovnících a o potvrzených případech podle hrabství zveřejnil tento den irský Národní pohotovostní tým veřejného zdraví. Ukázalo se, že nemoc byla zaznamenána ve 23 z 26 hravství, přičemž Laois, Leitrim a Monaghan byli jedinými třemi hrabstvími, kde dosud nebyl zaznamenán ani jeden případ.  Dne 19. března bylo potvrzeno 191 nových případů, což je celkem 557 případů. Bylo zaznamenáno 1 nová úmrtí, čímž se počet zemřelých zvýšil na 3. Žena zemřela na izolovaném oddělení v nemocnici Sv. Vincenta. Její dcera později promluvila s novináři a vyzvala veřejnost, aby se chránila před nemocí.  Dne 20. března bylo hlášeno 126 nových případů, čímž se celkový počet zvýšil na 683. Bylo také potvrzeno, že se nemoc dostala také do Laoisu a Leitrimu, přičemž Monaghan zůstal posledním z 26 okresů bez jediného případu. Dne 21. března bylo hlášeno 102 nových případů, čímž se celkový počet zvýšil na 785.  Dne 22. března bylo zaznamenáno 121 nových případů, čímž se celkový počet zvýšil na 906. Také v souvislosti s covidem-19 zemřel další člověk, čímž se celkový počet úmrtí zvýšil na 4. Muž, který zemřel v nemocnici Mater, byl hudebním režisérem pěveckého sboru v Dublinu a bývalým vedoucím vokálních studií na Královské irské hudební akademii.  Dne 23. března bylo oznámeno dalších 219 případů a dvě další úmrtí, čímž se celkový počet zvýšil na 1 125 případů a šest úmrtí. Z toho bylo nakaženo celkem 208 zdravotnických pracovníků. Dne 24. března bylo oznámeno dalších 204 případů a další úmrtí, čímž se celkový počet případů zvýšil na 1 329 a sedm úmrtí. Dne 25. března bylo potvrzeno nových 235 případů, čímž se celkový počet potvrzených případů zvýšil na 1 564. Rovněž došlo k dvěma úmrtím, čímž se celkový počet úmrtí zvýšil na devět. Dne 26. března bylo potvrzeno dalších 255 případů a deset úmrtí, čímž se celkový počet potvrzených případů zvýšil na 1 819 a celkový počet úmrtí na 19, což je více než dvojnásobek oproti předchozímu dni. Podle vedoucího lékařského důstojníka Tonyho Holohana došlo k většině úmrtí v „institučním prostředí“, tj. v nemocnicích a domovech s pečovatelskou službou. Od této chvíle začaly rapidně narůstat počty mrtvých.

Fáze zůstat doma: 27. března–dosud.

27. březen přinesl 302 nových případů a tři nové úmrtí, celkový počet potvrzených případů a 2 121 případů and 22 obětí. Mezi úmrtími byla první smrtelná úmrtnost v oblasti zdravotnictví v zemi, která sídlila na východě. Taoiseach Leo Varadkar oznámil řadu opatření, které shrnul jako: „Zůstaňte doma“ (s určitými výjimkami). Opatření, která se časově shodovala s rostoucím počtem obětí, byla také reakcí na zvýšenou závislost na jednotkách intenzivní péče při léčbě kriticky nemocných pacientů a pokusu o snížení tohoto počtu před dosažením kapacity.  Dne 28. března 294 nových případů a 14 nových úmrtí zvýšilo celkový počet potvrzených případů na 2 415 a 36 úmrtí. Dne 29. března bylo hlášeno 200 případů a 10 úmrtí, čímž se celkový počet potvrzených případů a úmrtí zvýšil na 2 615 a 46 úmrtí. Dne 30. března bylo hlášeno 295 případů a 8 úmrtí, čímž se celkový počet potvrzených případů zvýšil na 2 910 a úmrtí na 54. 31. března bylo hlášeno 325 případů a 17 úmrtí, čímž se celkový počet potvrzených případů a úmrtí zvýšil na 3 235 a 71 úmrtí.  Dne 1. dubna bylo potvrzeno dalších 212 případů a 14 úmrtí, čímž se celkový počet potvrzených případů zvýšil na 3 447 a celkový počet úmrtí na 85. Bylo také oznámeno, že vedoucí lékařský důstojník Tony Holohan, který během předchozí večerní tiskové konference měl příznaky nemoci, byl převezen do nemocnice z důvodů jiných než covid-19. Jako náhradníka pověřil Ronana Glynna.  Dne 2. dubna bylo potvrzeno dalších 402 případů a 13 úmrtí, což znamená celkový počet se zvýšil na 3 849 případů a 98 úmrtí. Tony Holohan řekl řekl o jednotkách intenzivní péče (JIP) v nemocnicích: „Ze celkového počtu 148 případů přijatých na JIP bylo 25 osob propuštěno, bohužel došlo ke 14 úmrtím na JIP a 109 osob na JIP zůstalo. Průměrný věk osob přijatých na JIP je 62.“  Dne 3. dubna bylo potvrzeno dalších 424 případů a 22 úmrtí, což znamená celkem 4 273 případů a 120 úmrtí. Jeden pacient byl propuštěn z Univerzitní nemocnice v Sligu poté, co byl přijat do nemocnice na 10 dní.  Dne 4. dubna bylo ohlášeno dalších 331 případů a 17 úmrtí, což je celkem 4 604 případů a 137 úmrtí. 5. dubna bylo ohlášeno dalších 390 případů a 21 úmrtí, což znamená celkem 4 999 případů a 158 úmrtí. Počet potvrzených případů a podezření na covid-19 v nemocnicích byl zveřejněn k 4. dubnu. Dne 6. dubna bylo ohlášeno dalších 370 případů a 16 úmrtí, což znamená celkem 5 364 případů a 174 úmrtí. Dne 7. dubna bylo ohlášeno dalších 345 případů a 36 úmrtí, což znamená celkový počet 5 709 případů a 210 úmrtí. Dne 8. dubna bylo hlášeno dalších 365 případů a 25 úmrtí, což znamená celkem 6 074 případů a 235 úmrtí. Dne 9. dubna bylo hlášeno dalších 500 případů a 28 úmrtí, což znamená celkový počet 6 574 případů a 263 úmrtí.  Dne 10. dubna irské Ministerstvo zdravotnictví zpočátku ohlásilo dalších 480 případů a 25 úmrtí, což znamená celkem 7 054 případů a 288 úmrtí. Bylo oznámeno, že mezi počtem případů potvrzených irským Ministerstvem zdravotnictví a ECDC došlo k rozporu, a to kvůli vzorkům zaslaným do Německa k analýze, aby bylo možné všechny vzorky analyzovat. Z německých laboratoří se vrátilo 14 000 vzorků, z nichž 1 035 bylo pozitivních, což znamená, že celkový počet potvrzených případů byl 8 089. K tomuto datu bylo propuštěno 62 pacientů přijatých na JIP. Taoiseach Leo Varadkar oznámil, že opatření zavedená 27. března budou prodloužena minimálně do 5. května.  Dne 11. dubna bylo ohlášeno dalších 553 případů společně s dalšími 286 případy z předchozích vzorků zaslaných do Německa a 33 úmrtí, což znamená celkem 8 928 případů a 320 úmrtí. Dne 12. dubna bylo hlášeno dalších 430 případů, spolu s dalšími 297 případy z předchozích vzorků zaslaných do Německa a 14 úmrtí, což znamená celkem 9 655 případů a 334 úmrtí. Národní pohotovostní tým veřejného zdraví uvedl, že pokud by změna opatření nebyla provedena správně, došlo by k „reálnému nebezpečí“ druhé vlny nákazy. Dne 13. dubna bylo ohlášeno dalších 527 případů spolu s dalšími 465 případy z nevyřízených testů z laboratoře v Německu a 31 úmrtí, což znamená celkem 10 647 případů a 365 úmrtí. Přibližně 80 % nakažených se potýká s mírným až středním průběhem nemoci, téměř 14 % má závažný průběh onemocnění a přibližně 6 % je kritických případů. Ministr zdravotnictví řekl, že přístup Irska ke covidu-19 je „správná strategie“, která „zachrání životy“. Dne 14. dubna bylo ohlášeno dalších 548 případů, dalších 284 případů z testů z laboratoře v Německu a 41 úmrtí, což znamená celkem 11 479 případů a 406 úmrtí.  Dne 15. dubna bylo ohlášeno dalších 657 případů spolu s dalšími 411 případy z testů z německé laboratoře a 38 úmrtí, což znamená celkem 12 547 případů a 444 úmrtí. Mezi oznámenými úmrtími byl i 23letý člověk, který je nejmladší osobou, která do té doby v Irsku zemřela. K tomuto datu sdělil mluvčí Ireland East Hospital Group, že zemřeli dva zdravotničtí pracovníci, muž a žena, pracující ve stejně nemocnici v Kilkenny.  Dne 16. dubna bylo ohlášeno dalších 629 případů spolu s dalšími 95 případy z testů z laboratoře v Německu a 43 úmrtí, což znamená celkem 13 271 případů a 486 úmrtí. Jedna smrt, která byla dříve ohlášena, byla reklasifikována jako nesouvisející s covidem-19. Dne 17. dubna bylo ohlášeno dalších 597 případů spolu s dalšími 112 případy z testů z laboratoře v Německu a 44 úmrtí, což znamená celkem 13 980 případů a 530 úmrtí. Dne 18. dubna bylo ohlášeno dalších 630 případů spolu s dalšími 148 případy z nevyřízených testů v laboratoři v Německu a 41 úmrtí, což znamená celkový počet 14 758 případů a 571 úmrtí. Dne 19. dubna bylo ohlášeno dalších 445 případů spolu s dalšími 48 případy z testů z německé laboratoře a 39 úmrtí, což znamená celkový počet 15 251 případů a 610 úmrtí.  Dne 20. dubna bylo ohlášeno dalších 401 případů a 77 úmrtí, což znamená celkem 15 652 případů a 687 úmrtí.  Dne 21. dubna bylo hlášeno dalších 388 případů a 44 úmrtí, což znamená celkový počet 16 040 případů a 730 úmrtí. Tony Holohan oznámil, že se v zotavilo 8 377 lidí a že k tomuto datu bylo z nemocnic propuštěno 856 lidí. Bylo také oznámeno, že jedna dříve nahlášená smrt jako příbuzná s covidem-19 s touto nemocí nesouvisela.  Dne 22. dubna bylo ohlášeno dalších 631 případů a 49 úmrtí a deset dříve ohlášených úmrtí bylo reklasifikováno jako nesouvisející s covidem-19, čímž se celkový počet zvýšil na 16 671 případů a 769 úmrtí.  Dne 23. dubna bylo ohlášeno dalších 936 případů a 28 úmrtí a tři dříve ohlášené úmrtí byly reklasifikovány jako nesouvisející s covidem-19, čímž se celkový počet zvýšil na 17 607 případů a 794 úmrtí. Tony Holohan řekl, že více než 45 % úmrtí v Irsku dosud patřilo mezi obyvatele pečovatelských domů.  Dne 24. dubna bylo ohlášeno dalších 577 případů a 37 úmrtí a 185 pravděpodobných úmrtí spojených s covidem-19 a dvě dříve ohlášené úmrtí byly reklasifikovány jako nesouvisející s koronavirem, čímž se celkový počet zvýšil na 18 184 případů a 1 014 úmrtí. HPSC definuje pravděpodobné úmrtí jako „smrt, kde laboratorní test nebyl proveden, ale kde lékař věří, že je spojena se onemocněním covid-19“. Celkový počet úmrtí zahrnuje pravděpodobná úmrtí v souladu s radami ECDC.  Dne 25. dubna bylo hlášeno dalších 377 případů a 52 úmrtí (včetně 10 pravděpodobných úmrtí) a tři dříve ohlášené úmrtí byly reklasifikovány jako nesouvisející s covidem-19, čímž se celkový počet zvýšil na 18 561 případů a 1 063 úmrtí.  Dne 26. dubna bylo hlášeno dalších 701 případů a 26 úmrtí (včetně 3 pravděpodobných úmrtí) a dvě dříve ohlášené úmrtí byly reklasifikovány jako nesouvisející s covidem-19, čímž se celkový počet zvýšil na 19 262 případů a 1 087 úmrtí.  Dne 27. dubna bylo hlášeno dalších 386 případů a 18 úmrtí a tři dříve ohlášené úmrtí byly reklasifikovány jako nesouvisející s covidem-19, čímž se celkový počet zvýšil na 19 648 případů a 1 102 úmrtí.

Pandemie covidu-19 se do Irska rozšířila 29. února 2020 a je to probíhající epidemie virové nemoci covid-19 způsobené koronavirem SARS-CoV-2 na území Irska, součást celosvětové pandemie covidu-19. Ta vznikla koncem roku 2019 na území Číny ve městě Wu-chan. Nemoc se následně začala rychle šířit i mimo pevninskou Čínu. Ke 13. květnu 2020 bylo v Irsku 23 401 potvrzených případů, z toho 1 497 úmrtí.

2019冠状病毒病爱尔兰疫情,介绍在2019新型冠状病毒疫情中,在爱尔兰发生的情况。


Pandemie covidu-19 ve Spojených státech amerických

2019冠狀病毒病美國疫情

Situace před vypuknutím pandemie.

V roce 2006 celostátní úřad Centrum pro kontrolu a prevenci nemocí (Centers for Disease Control and Prevention, CDC) založil nový odbor "Biomedical Advanced Research and Development Authority" (česky přibližně: „Odbor pro biomedicínský pokročilý výzkum a rozvoj“). Jedna z jeho úloh byla zdravotnická připravenost proti infekčním chorobám. V rámci jeho činnosti bylo odhadnuto, že v případě středně velké chřipkové epidemie ve Spojených státech bude proti stávajícímu stavu potřeba dalších 70 tisíc plicních ventilátorů. Vláda Baracka Obamy proto vypsala výběrové řízení na jejich výrobu, které vyhrála malá firma Newport Medical Instruments, která u svých prototypů dokázala zmenšit rozměry, snížit požadavky na provoz a stlačit cenu zhruba na třetinu. Vývoj a schvalování na trh trval několik let. Krátce před dodáním menších ventilátorů do míst strategických zásob USA (v roce 2013) byla firma Newport koupena větší korporací – Covidien (která mimo jiné vyráběla starší a dražší ventilátory, z jejichž globálního prodeje měla dobré zisky). Covidien postupně rozpustila původní tým v Newarku, vývoj nových ventilátorů zastavila a v roce 2014 vycouvala z dohody s vládou. Vláda poté začala nové kolo zdlouhavých vyjednávání kontraktů s firmami na vývoj plicních ventilátorů a pro jejich dodávky pak vybrala nizozemskou společnost Philips. V prosinci 2019 administrativa Donalda Trumpa od ní objednala 10 tisíc ventilátorů s předpokládaným datem uskladnění v polovině roku 2020.

Omezení vládních programů v letech 2017–2019.

Po zkušenostech s pandemií eboly, uvedla Obamova administrativa v září 2014 v život mezinárodní iniciativu, která měla spočívat ve finanční, odborné, personální a vojenské pomoci při monitorování infekčních nemocí v rizikových oblastech 30 zemí, zejména v rozvojových afrických státech se slabší zdravotnickou a vědeckou infrastrukturou. Pětiletý plán s rozpočtem 600 milionů dolarů počítal s 49 zahraničními pobočkami amerického úřadu CDC, které měly tuto iniciativu podporovat. Rozpočet měl dle plánu vydržet do září 2019, ale již na přelomu ledna a února 2018 byl přísun financí značně omezen. Důsledkem toho byla zrušena činnost 39 ze 49 zahraničních pracovišť, včetně pobočky v Číně.  V letech 2017 až 2019 předkládala administrativa prezidenta Trumpa rozpočty se škrty financí pro střediska CDC (8 až 10 % celkově, a např. 20 % pro zoonotický program zabývající se přenosem nemocí ze zvířat na člověka). Přestávala také financovat desítky specializovaných zařízení, a ze zahraničních poboček stahovala zejména technické a zdravotnické odborníky. Finance byly omezeny i pro nemocnice a zdravotnická zařízení specializované na infekční choroby uvnitř Spojených států.  10. dubna 2018 byl bezpečnostním poradcem Johnem Boltonem propuštěn ze své funkce Tom Bossert, poradce Ministerstva vnitřní bezpečnosti, který v minulosti upozorňoval na nutnost obsáhlé strategie při boji s budoucí pandemií. 15. dubna 2018 Bolton propustil další čtyři poradce v otázkách zdravotní bezpečnosti. 10. května 2018 Donald Trump a John Bolton bez náhrady zrušili vládní tým specificky určený pro případy propuknutí globální pandemie. Stejný týden byl na pokyn Johna Boltona propuštěn Timothy Ziemer, který při Národní bezpečnostní radě (NSC – National Security Council) vedl tým expertů pro globální zdravotní bezpečnost (GHS – Global Health Security Team). Po rozpuštění tohoto týmu v americké administrativě nezbyl žádný úředník na vysoké vládní úrovni se zaměřením na globální zdravotní bezpečnost. Podle expertů to navíc bylo v době, kdy Spojené státy byly nedostatečně připravené na zvyšující se riziko propuknutí nové pandemie.

Pracovní skupina pro boj s nemocí COVID-19.

Dne 29. ledna 2020 nařídil prezident Donald Trump vytvoření pracovní skupiny pro boj s nemocí COVID-19 při ministerstvu zahraničí, avšak s názvem "White House Coronavirus Task Force". Tato skupina „koordinuje a dohlíží na veškerou činnost Trumpovy administrativy“ v tomto boji. 26. února byl viceprezident Mike Pence jmenován vedoucím této skupiny a Deborah Birx, plukovník zdravotnické služby Ozbrojených sil Spojených států, se stala koordinátorkou veškerých akcí. Pracovní skupina má další členy, mezi nimi je významný virolog Anthony Fauci, ředitel "National Institute of Allergy and Infectious Diseases".

Průběh pandemie.

Počátek pandemie.

Čína informovala 3. ledna 2020 ředitele CDC Roberta Redfielda o novém viru způsobujícím mj. onemocnění plic a ten předal zprávu administrativě prezidenta Trumpa. 15. ledna přicestoval do USA první nakažený z Číny. Jeho nemoc byla potvrzena 20. ledna a Trump následující den prohlásil, že jde zatím o jednu osobu a proto není čeho se obávat. Americké tajné služby, které monitorovaly rozšíření nemoci v Číně i dalších zemích, informovaly prezidenta i příslušné výbory Kongresu USA o hrozící globální pandemii rovněž od ledna 2020, ale Trump na veřejnosti nebezpečí zlehčoval a ještě 24. února tvrdil, že v USA je vše pod kontrolou a virus v dubnu zmizí. Ocenil transparentnost i úsilí Číny a děkoval prezidentu Si Ťin-pchingovi za zásilky ochranných prostředků. Tajné služby, prezidentovi poradci i prezident sám měli ovšem informace, že údaje, které Čína poskytuje o své vlastní situaci ohledně pandemie, jsou zkreslené.  Teprve 16 dní od zveřejnění sekvence viru vyvinula CDC prvních 200 testovacích sad. Jejich distribuce začala až mezi 6. a 9. únorem. Během února se část testů ukázala jako nespolehlivá a promeškala se tak první důležitá fáze šíření nemoci. Klinickým laboratořím stále nebylo dovoleno vyvíjet vlastní testy bez schválení Úřadem pro kontrolu potravin a léčiv (FDA). Po četných urgencích a úmrtí prvního pacienta v USA povolila FDA od 29. února klinickým laboratořím vývoj vlastních testů.  Prezident změnil svoji veřejně proklamovanou pozici poté, co se začala prudce zhoršovat hospodářská situace a došlo ke strmému pádu kurzů akcií na newyorské burze (New York Stock Exchange, NYSE) a dalších světových burzách cenných papírů. Byl také seznámen se statistickým modelem šíření nemoci. Dne 31. ledna 2020 byl vládou Spojených států vyhlášen stav veřejného zdravotního ohrožení ("public health emergency") a oznámena obsáhlá omezení pro cestující z Číny. Později bylo značně omezeno cestování z USA do zbytku světa a také možnost vstupu cizinců do USA, což vyvolalo mj. protesty Evropské unie.  Opožděnou reakci Trumpovy administrativy, která údajně promeškala šest týdnů, kdy mohla šíření epidemie účinně omezit, popsala Hannah Long-Higgins v dokumentu BBC.

Rozmach pandemie.

Pandemie nabrala zvláště v některých oblastech Spojených států rychle na síle. Ke dni 7. dubna 2020 bylo nejvíce zjištěných nákaz ve dvou spolu sousedících unijních státech na severovýchodě, a to ve státech New York (130 689 případů) a New Jersey (41 090 případů). Na tyto dva státy připadalo celkem 171 779 nakažených lidí, t.j. 50,4 % všech případů v celých USA.  Dne 11. dubna 2020, kdy počet úmrtí v USA dosáhl podle oficiálních údajů čísla 20 229, Spojené státy překonaly v tehdy aktuálním srovnání nejvyššího počtu zemřelých Itálii (viz též Pandemie covidu-19 v Itálii).  Ke dni 20. dubna 2020 bylo ve Spojených státech celkově 801 120 osob nakažených nemocí COVID-19. Na tuto nemoc zemřelo ke stejnému dni 42 980 osob. Zotavených lidí bylo 73 527.  Epicentry nákazy v USA se stala některá velkoměsta, především New York, kde se situace během několika dnů v březnu 2020 dramaticky zhoršila. Město bylo postupně uvedeno do stavu téměř úplného klidu a situace v nemocnicích byla začátkem dubna 2020 katastrofální. Také New Orleans, Los Angeles a další velkoměsta i jejich okolí hlásily velké počty nakažených a závažné problémy ve zdravotnictví. Naproti tomu v méně obydlených nebo plošně rozlehlých unijních státech včetně například Texasu byl počet zjištěných nákaz relativně malý.  Podle listu "Los Angeles Times" pomohla státu Kalifornie k relativně klidnému průběhu pandemie covid-19 včasná rozhodnutí uzavřít obchody a nařídit rozsáhlou karanténu. Stát na jihozápadě USA se tak doposud vyhnul rychlému šíření viru, které zasáhlo stát New York a jeho nemocnice, které se potýkají s velkým počtem nemocných. Kalifornie podle údajů serveru "worldometers.info" ze dne 13. dubna evidovala přes 23 tisíc nakažených, zatímco méně lidnatý stát New York již více než 189 tisíc. Kalifornie do tohoto dne registrovala celkem 681 úmrtí, což je méně, než kolik lidí zemřelo podle bilance z neděle 12. dubna ve státě New York za 24 hodin – bylo to 758 obětí.  V sobotu 11. dubna 2020 prezident vyhlásil stav přírodní katastrofy v posledním americkém státě Wyoming. Poprvé v historii tak došlo k vyhlášení stavu katastrofy ve všech 50 státech USA současně kvůli stejné události.

Následky pandemie.

Ekonomické následky.

Americké národní hospodářství zažilo prudký propad, kterému se vláda USA rozhodla čelit neobvykle velkým „balíčkem“ finančních opatření. Po průtazích kvůli podrobnostem schválil Kongres Spojených států dodatečné rozpočtové výdaje ve výši 2 000 miliard dolarů na pomoc jednotlivcům, rodinám a ekonomickým subjektům.  Za týden předcházející 26. březnu 2020 bylo v USA podáno 3,3 milionu žádostí o podporu v nezaměstnanosti, což bylo o 3 miliony více než v týdnu předchozím. V následujícím týdnu do 2. dubna to bylo již 6,6 milionu žádostí. Počet ztracených pracovních míst ("jobs") dosáhl za pouhé dva týdny téměř 10 milionů a po dalších dvou týdnech dokonce 22 milionů. To dokazuje masové propouštění z práce soukromými zaměstnavateli, které způsobuje prudce se zvyšující nezaměstnanost po celých USA.  Již v první polovině dubna se prezident ocitl pod tlakem bankéřů, manažerů velkých korporací a průmyslových magnátů, aby v zájmu ekonomiky uvolnil restriktivní opatření v zemi.

Politické následky.

Během pandemie některá média spekulovala o tom, že počáteční reakce Donalda Trumpa a následný očekávaný ekonomický propad by mohly snížit jeho šance na znovuzvolení v prezidentských volbách, které se mají uskutečnit v listopadu 2020.  Renomovaný Gallupův ústav (založený Georgem Gallupem v roce 1935), který se zabývá analýzami postojů obyvatelstva USA, uveřejnil dne 24. března 2020 výsledky svého průzkumu, podle kterých 49 % Američanů hodnotí současnou politiku prezidenta Trumpa pozitivně. To bylo o 5 % více než 13. března. Opatření, o kterých prezident Trump a jím vedená americká vláda rozhodli mezi 13. a 22. březnem, schvaluje 60 % Američanů. Stejný průzkum vydaný 16. dubna ukazoval podporu práce prezidenta Trumpa jako 43 % Během protestů po smrti George Floyda na konci května Gallup provedl průzkum, který uváděl podporu prezidenta jako 39 %. Spokojenost s Trumpovým vedením ohledně pandemie vyjádřilo 42 % dotázaných. Podle agregátoru volebních a názorových průzkumů FiveThirtyEight hodnotilo k 15. červnu 2020 Trumpovu politiku kladně zhruba 41 % Američanů.  Názor politiků, jak postupovat vůči pandemii, se často liší podle stranické příslušnosti. Například guvernéři států Texas a Florida (oba republikáni) již v první polovině dubna požadovali, aby se školy a podniky otevřely co nejdříve, neboť podle jejich názoru se šíření nemoci zpomalilo. Guvernér státu Florida svůj návrh na znovuotevření škol zdůvodnil podle zdrojů nepravdivým tvrzením, že nikdo mladší 25 let dosud na nemoc covid-19 nezemřel. Naproti tomu guvernéři Kalifornie a těžce postiženého státu New York (oba demokrati) se domnívali, že v opatřeních „Stay home“ resp. „Stay apart“, znamenajících omezení pohybu a větší společenský odstup (je požadována vzdálenost mezi dvěma osobami 6 stop, tj. 183 cm), je nutné pokračovat a otevření podniků, které nejsou klíčové, bude možné až po rozsáhlém předchozím testování na přítomnost protilátek u lidí.  K 6. květnu 2020 zatím v 16 státech USA, v nichž zatím neproběhly demokratické primárky, došlo k posunu termínu voleb. Stát New York nejprve primárky posunul, následně je zcela zrušil, nicméně poté byl rozhodnutím federálního soudu donucen místo toho zvolit posun voleb na červen. K 6. květnu nebyl zatím jasný výsledek odvolání proti tomuto rozhodnutí. V některých státech nicméně volby v době pandemie proběhly, a to buď korespondenčně nebo fyzicky. Obecně ale rychlé změny vedly k relativně velkému chaosu, politickým sporům o podobu voleb a v některých státech ke znatelně nižší než obvyklé účasti.  Po předcházející dlouhodobé kritice reakce Světové zdravotnické organizace (WHO) prezident Trump 29. května 2020 oznámil, že USA hodlají s okamžitou platností přerušit kontakty s WHO a její financování.

Dopady na ozbrojené síly.

Spojené státy se kvůli pandemii rozhodly podstatně omezit počet svých vojáků, kteří se měli zapojit do velkého vojenského cvičení "Defender Europe 20" v Polsku a pobaltských státech.  Dne 18. března 2020 začalo námořnictvo USA na rozkaz prezidenta Donalda Trumpa připravovat dvě ze svých velkých nemocničních lodí pro nasazení v ohniscích nákazy covidu-19. 27. března zakotvila v Los Angeles loď USNS Mercy s 1000 nemocničních lůžek, vyslaná z námořní základny v San Diegu. 30. března doplula do těžce postiženého New Yorku stejně vybudovaná a vybavená loď USNS Comfort a zakotvila u přístaviště Manhattan Cruise Terminal. Obě lodě mají za úkol převzít z nemocnic na pevnině vážně nemocné pacienty, kteří nejsou nakaženi nemocí COVID-19, čímž poskytují úlevu záchranným kapacitám v blízkých městech a unijních státech.  Koronavirus se dostal také na několik válečných lodí námořnictva USA. Nejvážněji zasažena byla v březnu 2020 letadlová loď USS Theodore Roosevelt (CVN-71), která je velitelskou lodí bojového svazku "Carrier Strike Group 9". Událost vznikla po návštěvě přístavu ve Vietnamu během plavby lodě a bojového svazku po Pacifickém oceánu. Ke dni 20. dubna bylo již nakaženo 678 členů posádky včetně kapitána Bretta Croziera (z celkového počtu zhruba 5000). Jeden člen posádky zemřel.

Přehled infekce COVID-19 na lodích námořnictva USA.

! rowspan="2" scope="col" | Loď! rowspan="2" scope="col" data-sort-type="number"| Posádka (počet)! rowspan="2" scope="col" data-sort-type="number"| Procento testovaných! rowspan="2" scope="col" data-sort-type="number"| Nakažení (počet)! rowspan="2" scope="col" data-sort-type="number"| Úmrtí (počet)! rowspan="2" scope="col" data-sort-type="date"| Datum zakotvení <br >v přístavu! colspan="2" scope="col" class="unsortable" | Místo zakotvení! Přístav! Stát

Pandemie covidu-19 se do Spojených států amerických prokazatelně dostala 20. ledna 2020, kdy byla nemoc zjištěna u muže, který se do USA vrátil 15. ledna z města Wu-chan v Číně. Ve velkém měřítku se nákaza v zemi projevila ve druhé polovině března 2020. V polovině dubna USA v počtu nakažených překonaly těžce zasaženou Itálii. Přes všechna opatření po celém území byly Spojené státy na začátku června 2020 nejvíce postiženou zemí světa měřeno absolutním počtem oficiálně registrovaných nakažených (přes 1,8 milionu) a zemřelých (přes 100 000). I když přetrvávají nejasnosti ohledně spolehlivosti statistik z dalších zemí jako jsou Brazílie, Čína, Itálie či Rusko tento status zřejmě platí. Měřeno v přepočtu na celkové obyvatelstvo na tom USA i přes trend silného nárůstu nicméně byly ještě na začátku června stále mnohem lépe než některé západoevropské země.

新冠肺炎疫情爆发后,2020年1月21日,美国宣布出现第一例2019冠状病毒病。3月10日确诊个案破千,自3月17日开始全美50个州均有确诊个案。3月19日确诊个案过万,美国疾病控制与预防中心(CDC)每周一至周五中午更新截至昨天晚4点的官方统计数据。随后3月27日当天超越中国与意大利公开的数字,成为疫情最严重的国家。4月27日,美国境内确诊病例达到100万,死亡人数达到5.5万人。包括海外领地在内,只有美属萨摩亚没有确诊个案。


Úvod.

Weierstrassova věta o aproximaci říká, že ke každé spojité funkci "f"("x") definované na uzavřeném intervalu formula_1 existuje posloupnost polynomiálních funkcí "P"("x") pro "n"=0, 1, 2,..., stupně nejvýše "n", které aproximují funkci "f"("x"), a na intervalu formula_2 k ní konvergují stejnoměrně, tj.  Chceme funkci "f"("x") interpolovat v "n"+1 ekvidistantních bodech polynomem "P"("x") "n"-tého stupně, který těmito body prochází, můžeme na základě Weierstrassovy věty očekávat, že při použití více bodů bude rekonstrukce funkce "f"("x") přesnější. Ale tato "určitá" množina polynomiálních funkcí "P"("x") nezaručuje stejnoměrnou konvergenci; věta pouze tvrdí, že taková sada polynomiálních funkcí existuje. Věta sama neříká, jak najít takovou posloupnost polynomů; k tomu je možné použít Bernsteinovy polynomy.  Řada funkcí "P"("x") vytvořená tímto způsobem může pro rostoucí "n" divergovat od "f"("x"); typicky se to projeví výskytem oscilací, které se v blízkosti koncových interpolačních bodů zvětšují. Objev tohoto jevu je připisován Rungemu.

Problém.

Uvažujme Rungeho funkci (zvětšená verze Agnesiny křivky). Runge zjistil, že při interpolaci této funkce v ekvidistantních bodech "x" na intervalu −1 a 1 tak, že:  polynomy "P"("x") stupně nejvýše "n", výsledná interpolační funkce kmitá na konci intervalu, tj. blízko k −1 a 1. Dokonce lze dokázat, že interpolační chyba se při zvyšování stupně polynomu zvětšuje (bez omezení):  To ukazuje, že interpolace polynomem vysokého stupně v ekvidistantních bodech může být problematická.

Příčina.

Rungeho jev je důsledkem dvou vlastností tohoto problému: Jev je graficky dobře viditelný, protože obě vlastnosti se kombinují a zvyšují řád oscilace.  Chyba mezi vytvořující funkcí a interpolačním polynomem řádu "n" je  pro nějaké formula_8 z intervalu (−1, 1). Tedy  Označíme-li symbolem formula_10 nodální funkci  a nechť formula_12 je maximální řád funkce formula_13:  Je jednoduché dokázat, že pro ekvidistantní uzly  kde formula_16 je velikost kroku.  Pokud navíc předpokládáme, že ("n"+1)-tá derivace funkce formula_17 je omezená:  Proto  Ale řád ("n"+1)-té derivace Rungeho funkce se zvyšuje s rostoucím "n", protože formula_20. Důsledkem je, že výsledná horní mez formula_21 se blíží k nekonečnu, když "n" se blíží k nekonečnu.  Fakt, že horní mez chyby jde k nekonečnu, i když je často používán pro vysvětlení Rungeho jevu, samozřejmě neznamená, že samotná chyba také diverguje s rostoucím "n."

Zmírňování problému.

Změna interpolačních bodů.

Oscilaci lze zmírnit použitím zahušťováním uzlů na okrajích intervalu. Například na intervalu <−1,1> lze použít body s asymptotickou hustotou danou vzorcem formula_22. Standardním příkladem takové sady uzlů jsou Čebyševovy uzly, u nichž maximální chyba v aproximaci Rungeho funkce zaručeně klesá s rostoucím řádem polynomu. Jev ukazuje, že polynomy vysokého stupně jsou pro interpolaci s ekvidistantní uzly obecně nevhodné.

S-Rungeho algoritmus bez převzorkování.

Když převzorkování na rozumné množině uzlů není proveditelné, je možné vyzkoušet S-Rungeho algoritmus. Při tomto přístupu je původní množina uzlů mapovaná na množinu Čebyševových uzlů, poskytujících stabilní polynomiální rekonstrukci. Zvláštností této metody je, že není potřeba převzorkování na mapovaných uzlech, které se také nazývají "umělé uzly". Na github je implementace tohoto postupu v jazyce Python.

Aproximace polynomiální po částech.

Popsanému problému se lze vyhnout použitím spline křivek, které jsou po částech polynomiální. Pro zmenšení interpolační chyby můžeme místo zvyšování stupně použitého polynomu zvyšovat počet polynomiálních částí, které se používají pro konstrukci spline křivky.

Omezená minimalizace.

Můžeme také proložit polynom vyššího stupně (například pro formula_23 bodů použít polynom řádu formula_24 místo formula_25) a použít takový interpolační polynom, jehož první (nebo druhá) derivace má minimální formula_26 normu.  Podobným přístupem je minimalizace omezené verze vzdálenosti formula_27 mezi "m"-tou derivací polynomu a střední hodnotou jeho "m"-té derivace. Explicitně pro minimalizaci kde formula_29 a formula_30, vzhledem ke koeficientům polynomu a Lagrangeovým multiplikátorům formula_31. Pro formula_32 omezující rovnice generované Lagrangeovými multiplikátory omezují formula_33 na minimální polynom, který prochází všemi formula_23 body. Na opačném konci formula_35 se bude blížit tvaru velmi podobnému po částech polynomiální aproximaci. Speciálně pro formula_36 se formula_35 blíží po částech lineárním polynomům, tj. propojuje interpolační body úsečkami.  Při procesu minimalizace formula_38 má formula_39 za úkol omezovat velikost odchylek od střední hodnoty. Čím je formula_39 větší, tím více jsou penalizovány větší odchylky v porovnání s malými. Hlavní výhodou Eukleidovské normy formula_41 je, že umožňuje analytické řešení a zaručuje, že formula_38 bude mít pouze jediné minimum. Pro formula_43 může ve formula_38 existovat více minim, kvůli čemuž je obtížné zjistit, zda nalezené minimum je globálním minimem.

Použití metody nejmenších čtverců.

Další metodou je proložení polynomu nižšího stupně použitím metody nejmenších čtverců. Obecně při použití formula_45 ekvidistantních bodů, kde formula_46 pak aproximace metodou nejmenších čtverců formula_33 je dobře podmíněná.

Bernsteinův polynom.

Bernsteinovy polynomy umožňují stejnoměrně aproximovat každou spojitou funkci na uzavřeném intervalu. Tato metoda je však poněkud výpočetně náročná.

Příbuzná tvrzení z teorie aproximace.

Pro každou předdefinovanou tabulku interpolačních uzlů existuje spojitá funkce, pro kterou posloupnost interpolační polynomů na těchto uzlech diverguje. Pro každou spojitou funkci existuje tabulka uzlů, na kterých interpolační proces konverguje. Čebyševova interpolace (na Čebyševových uzlech) konverguje stejnoměrně pro každou absolutně spojitou funkci.

Rungeho jev je problém v numerické matematice, který objevil v roce 1901 německý matematik Carl Runge, když zkoumal chování chyb při aproximaci funkcí pomocí interpolačních polynomů na množině ekvidistantních interpolačních bodů. Runge zjistil, že použití polynomu vyššího stupně vždy nezlepšuje přesnost; naopak, na okrajích intervalu se objevují oscilace. Jev je podobný Gibbsově jevu při aproximaci Fourierovou řadou.

在数值分析领域中,龙格现象是在一组等间插值点上使用具有高次多项式的多项式插值时出现的区间边缘处的振荡问题。 它是由卡尔·龙格(Runge)在探索使用多项式插值逼近某些函数时的错误行为时发现的。这一发现非常重要,因为它表明使用高次多项式插值并不总能提高准确性。 该现象与傅里叶级数近似中的吉布斯现象相似。


Předcházející události.

Na začátku roku 1945 byla situace německých vojsk Východní frontě zcela kritická. Rudá armáda měla převahu nad Wehrmachtem jak materiální, tak i v živé síle (uvádí se poměr v dělostřelectvu 20:1, v tancích 7:1 a v mužích 11:1). Dne 12. ledna 1945 začala Viselsko-oderská operace a o den později Východopruská operace. Na konci ledna 1945 začali Rusové pronikat na předválečné území Německa, což zvedlo vlnu německých uprchlíků k Baltskému moři. Strach německých civilistů z postupující Rudé armády byl umocněn masakrem v Nemmersdorfu (dnes Majakovskoje v Kaliningradské oblasti). V říjnu 1944 zdě měli sovětští vojáci pozabíjet na 80 německých civilistů, převážně žen, a 50 válečných zajatců z Belgie a Francie. Poté co 2. běloruský front pod velením maršála Rokossovského odřízl oblast Východního Pruska od zbytku Německa, nařídil velkoadmirál Dönitz záchranou operaci (německy "Rettungsaktion"). Dne 23. ledna 1945 telegrafoval do Gotenhafenu (dnešní severopolská Gdyně) s rozkazem okamžitě začít ve všech Rusy neohrožených přístavech s evakuací vojenského personálu a co největšího množství civilistů. Akce dostala jméno Hannibal a jejím vedením byl pověřen generál admirál Kummetz.

Průběh evakuace.

Organizace evakuace.

Admirál Kummetz velel celé operaci ze severoněmeckého Kielu, kde zřídil tzv. "Marineoberkommando Ostsee" (česky: Námořní vrchní velení Baltského moře). Operacemi kolem Gdaňského zálivu byl pověřen kapitán von Blanc. Od mysu Rixhöft (dnešní Rozewie) až k dánským ostrovům velel kontradmirál Bütow. Pro akci se podařilo vyslat do Baltu přes 790 lodí. Jednalo se o směsici všeho, co mělo Německo na konci války k dispozici. Ve flotile bylo od válečných a nákladní lodí začínaje, parníky a rybářskými loďkami konče. Hlavní páteří ale se staly velké dopravní lodě jako Cap Arcona, Wilhelm Gustloff a Robert Ley. Každá z nich byla schopná pojmout od 4 000 - 10 000 lidí najednou.  Na začátku operace hrozilo hlavní nebezpečí od britských min, a to převážně v západní části Baltského moře. V lednu 1945 ztratili Němci kvůli minám 18, v únoru 23, v březnu 26 lodí. Sovětské letectvo bylo zaměstnáno boji na frontě ve vnitrozemí, takže samotné naloďování v přístavech probíhala úspěšně. Evakuační lodě z počátku neměly proti ponorkovým útokům žádnou ochranu, ale po tragédii lodě Wilhelm Gustloff byly v půlce února 1945 poslány do Baltského moře 11. a 12. ponorková flotila.

Potopení lodi Wilhelm Gustloff.

Dne 30. ledna 1945 byla na své cestě z Gotenhafenu do Kielu potopena loď Wilhelm Gustloff. Loď dostala kolem deváté hodiny večerní tři zásahy torpédy ze sovětské ponorky S-13 a začala se rychle potápět. V té době bylo na palubě 10 582 lidí (173 členů posádky, 162 zraněných vojáků, 373 ženských pomocnic, 918 členů ponorkové posádky a 8 956 civilistů). Mnoho lidí zemřelo v samotném trupu lodi, protože po necelých 50 minutách klesl Wilhelm Gustloff ke dnu. Na ty, co se dostali z lodě, čekalo venku mrazivé počasí (teplota vzduchu až -18°C, teplota vody +4°C) a tedy smrt umrznutím nebo následkem teplotního šoku. Těžký křižník Admirál Hipper míjel potápějící se loď, ale kvůli hrozícímu torpédovému nebezpečí nezastavil a pokračoval v plavbě. Zanechal zde aspoň svůj doprovod v podobě torpédovky T36. Na místo tragédie se okamžitě vypravily další lodě, ale většině trosečníků již nebylo pomoci. Loď Löwe zachránila 472, torpédovka T36 564, minolovka M387 98 a minolovka M341 dalších 37 trosečníků. Nakonec se podařilo zachránit 1 252 lídí, z kterých ještě 13 zemřelo na následky podchlazení. Počet obětí neštěstí tak vystoupal na 9 343. Pro porovnání při ztroskotání Titaniku v roce 1912 zemřelo v Atlantiku okolo 1 500 lidí a při potopení Lusitanie německou ponorkou v roce 1915 na 1 195 osob.

Evakuace východního Pomořanska.

Dne 26. února 1945 provedl 1. běloruský front pod velením maršála Žukova útok směrem na Stargard. Do ohrožení se tak dostaly přístavy Kolberg (dnes polský Kolobřeh) a Štětín ve východním Pomořansku. Němci nutně potřebovali zadržet postupující Rudou armádu, protože jenom v Kolbergu čekalo 3 000 vojáků a 75 000 civilistů na převoz. Byla vytvořena zvláštní námořní skupina pod vedením víceadmirála Thieleho na podporu obrany přístavů. Thiele měl k dispozici těžký křižník Admiral Scheer, tři torpédoborce a torpédovku pro obranu Štětína. Druhá skupina tvořená dvěma torpédoborci a a jednou torpédovkou pomáhala mezi 11. - 18. březnem 1945 při obraně Kolbergu. Sovětský útok se podařilo zadržet a v noci ze 17. na 18. březen 1945 byla evakuace 75 000 uprchlíků dokončena.

Evakuace Západního Pruska.

Následně frontová linie začala přibližovat k Danzigu a Gotenhafenu, když 7. března 1945 zahájil 2. běloruský front útok v okolí Marienwerderu. Frontu se podařilo Němcům stabilizovat až s pomocí dělostřelecké podpory z lodí, a získali tak čas pro naloďování dalších civilistů. Sověti 13. března zaminovali okolí Helské kosy, a tak Němci ztratili při evakuaci 6 lodí. Nakonec Gotenhafen padl do sovětských rukou 28. března 1945 a Danzig dva dny po něm. Evakuace probíhala až do posledního dne, 23. března odplula loď Deutschland s 11 145 uprchlíky na palubě a 28. března opět tentokrát s 11 295 osobami následována lodí Potsdam s více než 9 000 uprchlíky. Před kapitulací Gotenhafenu byl v přístavu potopen vrak křižníku Gneisenau, aby blokoval jeho přístup. Zbytek (tj. 8 000 vojáků a 30 000) uprchlíků byl převezen na Helskou kosu, kde evakuace pokračovala dál. Do 10. dubna 1945 bylo z Helu odvezeno téměř 150 000 Němců a dalších 265 000 bylo přivezeno převážně menšími loděmi z východu (z Pilavy, Kahlbergu, Schiewenhorstu a Oxhöftu). V období od 7. do 13. dubna 1945 zintenzivněli Sověti vzdušnou aktivitu proti naloďování na Helu. Německou odpovědí bylo stažení lodí z okolí na dělostřelecké krytí. Celá obrana se ale potýkala s nedostatkem paliva a munice. Evakuace tak pokračovala i přes vzdušné útoky. Loď Eberhard Essberger opustila 20. dubna Hel s 6 200 uprchlíky, loď Lappland následující den s 7 700 uprchlíky. Dne 28. dubna bylo naloděno dohromady 24 000 lidí. Celkově za duben 1945 se podařilo Němcům převézt z Helské kosy 387 000 lidí. Poslední část evakuace proběhla mezi 3. a 8 květnem 1945. Pomocí převážně malých lodí a trajektů se podařilo ještě před koncem války odvést 150 000 uprchlíků.

Evakuace Východního Pruska a Pobaltí.

Pro evakuaci Východního Pruska a Pobaltí byly klíčové přístavy Pilava (dnešní ruský Baltijsk) a Libava (dnešní lotyšská Liepāja). První lodě (Robert Ley, Pretoria a Ubena) vyrazily z Pilavy (dnes ruský Baltijsk) 25. ledna 1945 s 7 100 uprchlíky na palubě. Další lodě následovaly 28. ledna s 62 000 lidmi. Ve stejnou dobu vyrazil i lehký křižník Emden s nevelkým počtem uprchlíků, ale s rakví polního maršála von Hindenburga, jehož tělo bylo uloženo v památníku bitvu u Tannenbergu poblíž Hohensteinu. Naloďování uprchlíků bylo často narušováno leteckými údery sovětského letectva, a to do takové míry, že mezi 8. a 28. březnem bylo prakticky zastavené. Sovětská armáda tvořena 3. běloruským frontem zahájila 3. dubna 1945 rozsáhlou ofenzivu s cílem dobýt centrum Východního Pruska město Königsberg (dnešní ruský Kaliningrad). Obrana byla prolomena 9. dubna a den na to město padlo. Rudá armáda postupovala dále na východ na Sambijský poloostrov, a odřízla tak odřízla Pilavu. Pár dní na to, 16. dubna 1945, se stala druhá největší námořní katastrofa v dějinách (první je výše zmíněné potopení lodě Wilhelm Gustloff). Dopravní loď Gyoa, převážející od začátku operace uprchlíky z Východního Pruska do Danzigu, byla torpédována sovětskou ponorkou L-3 a potopila se s 6 000 - 7 000 lidmi na palubě. Poslední konvoj vyrazil z Pilavy 24. dubna 1945 s 19 200 lidmi na palubě. Následně němečtí vojáci celý přístav vyhodili do povětří. Rudá armáda vstoupila do Pilavy den poté. Poslední den války v devět večer vyrazil v Libavy úplně poslední evakuační konvoj skládající se z 65 malých lodí, převážejících 15 000 uprchlíků. Do cílového přístavu v Německu se většina z nich dostala bez úhony.

Výsledek a odkaz operace.

Německému námořnictvu se během 15 týdnů podařilo přepravit do Německa podle odhadů okolo 1,3 miliónu lidí, a tak se operace Hannibal stala největší evakuační operací v dějinách. Celkem Němci v rámci operace v období od 23. ledna do 8. května 1945 ztratili 162 lodí. Největší z nich byly Goya, Wilhelm Gustloff, a General von Steuben. Potopení prvních dvou jmenovaných vévodí statistice nejhorších námořních katastrof co se týče lidských obětí. Na 25 000 lidských životů bylo během operace ztraceno. Po válce celá operace zapadla v porovnání s hromadným odsunem Němců z Československa či Polska, nacistickými zvěrstvy v koncentračních táborech či rozdělením Německa. Navíc v poválečném dění nebyl prostor na vyzdvihování jakýchkoliv německých úspěchů.  Velkoadmirál Dönitz několikrát řekl, že mu během operace Hannibal šlo hlavně o záchranu civilního obyvatelstva. Krajanské sdružení bývalých obyvatel Východního Pruska mu dokonce udělilo nejvyšší ocenění tzv. Pruský štít, na kterém bylo napsáno "Zachránce miliónů". Pravdou je, že Dönitz používal transporty k vojenskému zásobování německé armády v obklíčených přístavech a k odvozu zraněných vojáků z fronty. Transport civilistů byl často až na druhém místě.

Připomínky operace v současnosti.

V roce 1980 byl Německých námořním spolkem opraven malý parník Albatros a přetvořen v muzeum s názvem "Památník Albatros - záchrana přes moře". Loď na konci války v rámci operace úspěšně přepravila 200 uprchlíků z Pilavy do Kielu. V trupu lodě byla připravena výstava fotografií, videí a soupis vzpomínek přímých účastníků. Loď byla umístěna v Dampu (50 km severně od Kielu). Oficiálního otevření v roce 1983 se účastnil tehdejší místopředseda vlády Šlesvicka-Holštýnska Henning Schwarz, který při této příležitosti citoval z Dönitzových vzpomínek. V následujících letech se u lodi několikrát sešli bývalí uprchlíci při výročích celé operace. Výstava byla uzavřena v roce 2000 a loď nyní slouží německým ochráncům přírody.  Tragédie lodi Wilhelm Gustloff byla dvakrát filmově zpracována. Poprvé v roce 1959 režisérem Frankem Wisbarem s názvem "Noc padla na Gotenhafen" a následně v roce 2008 představil Joseph Vilsmaier televizní snímek "Zkáza lodi Gustloff". Z knižních zpracování je známá beletrie "Sůl moře" od americko-litevské autorky Ruty Sepetysové a kniha faktu "Smrt na Baltu: Zkáza lodě Wilhelm Gustloff" od Cathryn J. Princeové.

Operace Hannibal byla německá námořní operace na konci druhé světové války, která měla za cíl evakuovat vojenské jednotky a civilisty z Východního Pruska a Pomořanska před postupující Rudou armádou. Německému námořnictvu se podařilo během 15 týdnů přesunout z pobřeží Baltského moře do severního Německa (Šlesvicka-Holštýnska) a Dánska přes 350 000 vojáků a 800 000 až 900 000 civilistů. Jedná se tak o největší evakuační operaci v lidských dějinách. Jen pro srovnání během operace bylo převezeno třikrát více lidí než z obleženého Dunkerku v roce 1940.

汉尼拔行动(Operation Hannibal)为纳粹德国在第二次世界大战后期所发起的大型海上撤退行动,从1945年1月中到5月,将德军部队和平民从库尔兰口袋、波兰走廊和东普鲁士撤往西方国家,以逃离苏联红军的东普鲁士攻势、东波美拉尼亚攻势和各个辅助作战。


高加索戰役 (第一次世界大戰)

Pozadí.

Na Kavkaze se ruské a osmanské zájmy střetávaly v průběhu celého 19. století. Ruské impérium se do této oblasti vytrvale rozpínalo již od vlády Petra I. a místní kmeny si podrobilo během tzv. kavkazské války. Poté, co Rusové zvítězili nad Persií ve dvou rusko-perských válkách a vyhráli i v rusko-turecké válce v letech 1877 až 1878, museli Osmané Rusku přepustit také Karskou a Batumskou oblast, čímž si car upevnil pozice i na Jižním Kavkazu. Osmanská říše, kde se k vládě během revoluce v roce 1908 dostalo reformní hnutí Mladoturků, narážela na Kavkaze se svou panislamickou a později panturistickou snahou o vytvoření jednotného muslimského státu právě na ambice Ruského impéria. V nastávajícím konfliktu bylo prvořadým úkolem Osmanů napadnout Rusko na Kavkaze, znovuobsadit ztracená města Ardahan a Kars ve Východní Anatolii a dobýt černomořský přístav Batumi. Plán dále počítal s postupem na Kavkaz a po obsazení Tbilisi chtěli Osmané s pomocí kavkazských muslimů proniknout ke Kaspickému moři, načež by Rusy i Brity odřízli od strategických ropných polí v okolí Baku. Ruská strana vnímala kavkazskou frontu až jako druhořadé bojiště, protože hlavní ruské síly byly soustředěny na západě země proti hrozícímu Německu a Rakousko-Uhersku.<br> Hornatý Kavkaz obývalo velké množství soupeřících kmenů a národů. Mezi nejvýznamnější patřili většinově křesťanští Gruzínci a Arméni hlásící se k pravoslaví respektive k arménské církvi a islám vyznávající Ázerbájdžánci a Kurdové.

Počátek bojů.

Po vypuknutí první světové války se jak Dohoda tak Ústřední mocnosti snažily získat Osmanskou říši na svou stranu. Díky vlivu ministra války İsmaila Envera orientujícího se na Německé císařství a také díky protiruským a protibritským zájmům se Osmanská říše nakonec rozhodla spojit se proti Dohodě s Centrálními mocnostmi. V srpnu se německé křižníky SMS Breslau a SMS Goeben pronásledované britským námořnictvem ukryly v průlivu Dardanely, načež pod osmanskou vlajkou vpluly do Černého moře. Spolu s osmanským námořnictvem pak křižníky 29. října 1914 napadly ruské černomořské přístavy Sevastopol, Feodosiji a Oděsu. Rusko na útok zareagovalo 1. listopadu vyhlášením války Osmanské říši. Vstupem Osmanské říše do války proti Rusku se hlavní fronta mezi těmito soupeři otevřela právě na Kavkaze mezi Černým mořem a Urmijským jezerem. Enver Paša doufal, že Rusové do oblasti jen těžko přemístí své jednotky, protože hlavní ruské síly byly vázány na východní frontě, kde Rusové bojovali proti Německu a Rakousko-Uhersku. Po selhání ruského útoku vedeného v listopadu generálem Berchmanem začala osmanská 3. armáda soustředěná v Erzurumu postupovat na ruské území. Před 150 000 muži 3. osmanské armády se početně slabší jednotky ruské kavkazské armády generála Voroncova-Daškova čítající přibližně 100 000 vojáků začaly stahovat ke Karsu. Enver Paša doufal, že jeho ofenzívu podpoří i protiruské povstání kavkazských muslimů. Jihozápadně od Karsu se Rusům pod velením generálů Mišlajevského a Judeniče podařilo na přelomu prosince 1914 a ledna 1915 osmanskou 3. armádu porazit v bitvě u Sarikamiše. Osmanské jednotky byly s velkými ztrátami donuceny k ústupu, načež desítky tisíc vojáků Envera Paši dezertovalo, zemřelo hladem či v důsledků velkých mrazů. Z katastrofálního zimního tažení se vrátilo pouze 18 000 tureckých vojáků. Ruská snaha o protiútok, která by přes Kars směřovala k hornímu toku Tigridu ztroskotala na nedostatečném počtu vojáků, načež se pohyb fronty zastavil a došlo k zákopovým bojům. Aby dohodoví spojenci odlehčili Rusům v boji s Turky, uskutečnili Francouzi a Britové v únoru 1915 námořní operaci a výsadek pozemních sil na poloostrově Gallipoli, což vyústilo v krvavou bitvu, ve které však nakonec zvítězili bránící se Osmané. Bitva o Dardanely však přesto vázala většinu osmanských sil, takže zdecimovaná 3. armáda nemohla pomýšlet na novou ofenzívu proti ruským silám. Na jaře roku 1915 se proti Osmanům postavilo arménské obyvatelstvo města Van, které Arméni bránili až do příchodu Judeničových sil. Do konce roku pak Judenič doplňoval své síly. Rusům se podařilo znovu uskutečnit průlom na kavkazské frontě až na začátku roku 1916, když v lednu nečekaně přešli do útoku. Judeničova armáda v únoru dobyla Erzurum, načež postoupila k Černému moři a v dubnu obsadila přístav Trabzon. Pokus o osmanský protiútok byl zastaven a Rusové v červenci zvítězili v bitvě o Erzincan. Po neúspěšných snahách o průlom se poté fronta opět ustálila, načež jakékoliv operace znemožnila nastupující zima. V roce 1917 již byly obě strany válkou příliš vyčerpané a rozkládající se ruská i demoralizovaná osmanská armáda nebyly schopné uskutečnit průlom či rozsáhlejší ofenzívu.

Po rozkladu Ruského impéria.

Ačkoliv ruské síly od roku 1916 kontrolovaly Zakavkazsko a část východní Anatolie, bylo Rusko válkou zcela vyčerpané a v roce 1917 se pro něj situace na východní frontě stávala neřešitelnou. Především kvůli snaze o setrvání ve válce byla v listopadu 1917 svržena prozatímní vláda Alexandra Fjodoroviče Kerenského a moci se během tzv. říjnové revoluce chopili bolševici prosazující příměří za jakýchkoliv podmínek. S vypuknutím ruské revoluce se kavkazská fronta začala hroutit. Turci se pokusili využít sovětského "Dekretu o míru" a znovu postoupit na území ztracená během války. Osmanská říše i tentokrát doufala v podporu kavkazských muslimů. Do osmanské ofenzívy směrem na Kavkaz se po přeskupení 2. a 3. armády mohlo pod velením Vehipa Paši zapojit až 50 000 mužů a 160 děl. V oblasti se proti osmanskému postupu stavěli především Arméni, kterým část svých pozic předala ustupující ruská armáda. Podpisem brestlitevského míru se Bolševici zavázali Osmanům odstoupit nejen území obsazená během války, ale i území okolo měst Kars, Ardahan a Batumi. Stahování ruských sil předznamenalo nový postup Osmanů do Zakavkazska. Arméni, Ázerbájdžánci a Gruzínci vytvořili v únoru roku 1918 Zakavkazskou demokratickou federativní republiku, která vyhlásila nezávislost na hroutícím se Rusku. Osmanská říše využívající rozklad ruské armády však novou republiku rychle rozložila. Po obsazení západní Arménie požadovali Osmané během jednání v Batumi další území včetně Tbilisi, což v květnu vedlo k rozpadu mladého státu a vyhlášení samostatné Gruzínské, Arménské a Ázerbájdžánské republiky. Enver Paša znovu obnovil ofenzívu s cílem obsadit ropná pole okolo Baku. Pádu Ruska a mocenského vakua v oblasti se obávali Britové, kteří chtěli zabránit Osmanům a Němcům, aby získali ázerbájdžánská ropná pole a bohatá kavkazská ložiska nerostných surovin. Britové proto do oblasti z Bagdádu vyslali expediční sbor o síle 1 000 mužů vedený Lionelem Dunstervillem. Sbor Dunsterforce se od srpna do září 1918 zúčastnil bitvy o Baku, načež byl donucen ustoupit. Město dobyli Osmané a oddíly Ázerbájdžánské republiky.

Vývoj po konci světové války.

Pod dojmem porážek na ostatních frontách a kvůli kolabující říši odvolal sultán 13. října triumvirát pašů a 30. října podepsali zástupci Osmanské říše na ostrově Lémnos s Dohodou mudroské příměří. Turecké síly se poté začaly stahovat z Kavkazu, avšak mezi nově vytvořenými zakavkazskými státy záhy došlo k hraničním konfliktům. Arménie se ve válkách střetla se sousední Gruzií a také s Ázerbájdžánem. Když se pak po kemalistickém povstání dostal k moci v Turecku Mustafa Kemal Atatürk, obnovili svůj nápor proti Kavkazu i Turci, kteří obsadili většinu Arménie. V Rusku mezitím zkonsolidovali své pozice Bolševici, kteří vítězili v občanské válce, a ze severu tak začala na Kavkaz postupovat Rudá armáda, načež byly zakavkazské republiky v roce 1922 začleněny do Sovětského svazu. Poměry a vzájemné hranice mezi Tureckem a Sovětským svazem upravila Karská smlouva podepsaná 13. října 1921.

Etnické a rasové čistky.

Osmanská vláda byla k nemuslimskému obyvatelstvu Kavkazu podezřívavá již od vypuknutí války. Rusko vystupovalo jako ochránce ortodoxních křesťanů nejen na Balkáně, ale i na Blízkém východě a Arméni v Rusku měli výrazně lepší postavení než ti žijící na území Osmanské říše. Aktivní účast Arménů z ruského území i ze zahraniční v boji proti Osmanům a obavy Istanbulu z hrozícího povstání Arménů v Anatolii vedly osmanské politiky a vojáky od roku 1915 k drastickým opatřením vůči arménské menšině žijící na území Osmanské říše. Arméni z osmanské armády byli demobilizování a byli buď usmrceni nebo byli umístěni do pracovních oddílů. Deportováni byli nejen obyvatelé z příhraničního pásma, ale vystěhovány byly i arménské komunity z celého území Osmanské říše. Kromě přímých vražd prováděných s extrémní krutostí byli Arméni nuceně deportováni do sběrných táborů umístěných v Mezopotámii a v Syrské poušti. Mnoho lidí zemřelo při pogromech či během pochodů smrti hladem a vyčerpáním. Odhaduje se, že během války bylo usmrceno přibližně 1 500 000 Arménů. Kromě genocidy Arménů Osmané v průběhu války tvrdě potlačovali i další křesťanské komunity z Arménie, Libanonu a Mezopotámie především Pontské Řeky, libanonské manority, nestoriány a syrské Jakobity, kteří byli rovněž masakrováni nebo vypuzováni ze svých domovů. Během první světové války se tak Osmanští Turci dopustili nejen genocidy Arménů, ale i útlaku dalších křesťanských komunit a také méně známé genocidy Asyřanů a Řeků.

Kavkazská fronta bylo jednou z frontových linií první světové války, na které se od října 1914 do října 1918 střetla vojska Ruského impéria a Osmanské říše. Fronta procházela horským terénem Arménské vysočiny, Malého Kavkazu a Zakavkazska. Počáteční ofenzíva osmanské 3. armády byla Rusy zastavena na přelomu roku 1914 a 1915 v bitvě u Sarikamiše, načež Rusové pod velením generála Nikolaje Judeniče dokázali postoupit do Východní Anatolie a obsadit města Trabzon, Erzurum, Van a Bitlis. Kavkazská fronta se začala hroutit na podzim roku 1917 kvůli říjnové revoluci, která vypukla v Rusku. Proti Osmanům se pak postavili především Arméni, kteří založili Arménskou republiku a Britové bránící své zájmy v Baku. Po zhroucení Ruského impéria podnikli Osmané na Kavkaze novou ofenzívu, při níž obsadili většinu Zakavkazska včetně přístupu ke Kaspickému moři. 30. října 1918 došlo k podepsání mudroského příměří a vystoupení Osmanské říše z první světové války, načež se z oblasti stáhli také Osmané. Následovalo krátké období samostatných zakavkazských republik, které však do roku 1922 zanikly pod obnoveným náporem Turecké republiky a Sovětského svazu. Kruté boje na kavkazské frontě doprovázelo vyvražďování civilního obyvatelstva, přičemž v letech 1915 až 1918 došlo i k arménské genocidě.

高加索战役(Caucasus Campaign)是指在第一次世界大战期间,鄂图曼土耳其帝国和俄罗斯帝国在高加索至小亚细亚东部地区的战争。俄国革命之后,由阿塞拜疆亚美尼亚里海舰队中央委员会独裁政权和大英帝国接替俄国继续作战。1918年3月3日,俄国和土耳其签订布列斯特-立陶夫斯克条约,两国停战。6月4日,土耳其也和亚美尼亚停战。但土耳其和里海舰队中央委员会独裁政权及亚美尼亚山区共和国和大英帝国则直到1918年10月30日才停战。


Děj.

Děti ve škole dostali za úkol přinést nějaký předmět do časové kapsle. Jediný Bart na to zapomněl a do kapsle hodil nakousnutý sendvič, do kterého se ještě vysmrkal. Když se časová kapsle slavnostně ukládala na své místo v podzemí na náměstí ve Springfieldu, dostala se do styku s toxickým odpadem ze springfieldské jaderné elektrárny. To způsobilo, že Bartovo DNA, které bylo v sendviči, spolu s králičí packou a toxickým odpadem, vytvořilo několik malých živočichů v podobě králíka. Napříč Springfieldem začala řádit elektrická bouře a něco spadlo z nebe. Později se to Bart a Homer vydali do sklepa prozkoumat a zjistili, že tam je robot, který o sobě tvrdí, že je z budoucnosti. Byl to robot z příbuzného seriálu Futurama jménem Bender celým jménem Bender Bending Rodriguez. Homer se s ním spřátelil a provedl ho městem, vzal k Vočkovi a hráli spolu bowling. Líza ale nevěřila, že Bender je z budoucnosti a tak ho vzala k profesoru Frinkovi, který potvrdil, že Bender z budoucnosti opravdu pochází. Pomocí metody „vypnout a zapnout“, se Bender rozvzpomněl i na to, co je jeho misí v této době, a to, zabít Homera Simpsona. Ihned se o to pokusil, ale když si vzpomněl, co už spolu prožili, tak to nedokázal. Benderovi najednou videohovorem zavolali ostatní spolupracovníci z budoucnosti ze společnosti Planet Express, kteří se ho vyptávali, jestli už zabil Homera Simpsona. Bender jim lhal že ano, ale příšery, které ničí Nový New York se stále množili. Následně se Leela, Fry a profesor Farnsworth také teleportovali do „minulosti“, aby úkol provedli za Bendera, který to očividně nebyl schopný udělat. Nakonec se ale rozhodli profesor Farnsworth a profesor Frink dát hlavy dohromady a znovu přezkoumali DNA těch příšer. Zjistili, že DNA je Homerova jen z půlky, ta druhá patří Marge. Mezitím byla ohlášena novinka, že příšery zahájily metamorfózu a místo králíka začali připomínat Barta. Ten se následně přiznal, že on opravdu může za tuto situaci. Rozhodli se proto vykopat časovou kapsli, ale jelikož příšery už v Novém New Yorku zničili i generátor, který napájí portál nainstalovaný v Bernderovi, kterým se dostala posádka Planet Expressu do současnosti, tak je to spolu se Simpsonovými (kromě Bendera A Maggie) vcuclo zpět do budoucnosti. Fry a Homer se snažili opět zprovoznit zničený generátor, zatímco Líza se snažila nestvůry shromáždit na jedno místo do Madison Cube Garden aby je mohli odstřelit do kosmu. Obojí se podařilo: nestvůry byly odstřeleny do vesmíru a Fry a Homer zprovoznili generátor, což způsobilo, že Simpsonovi to vrátilo do současnosti. Jelikož byl Bender sám portál, musel se do budoucnosti vrátit „postaru”; nastavil si budík na dobu za 1 000 let. Mezitím v budoucnosti přistáli skřeti na planetě Omicron Persea 8.

Kritika.

Mnoha kritikům se líbil nápad na spojení těchto seriálů, ale většina z nich považovala děj dílu za nudný ve srovnání s ostatními dobrodružnějšími díly Futuramy.  Avšak web Screen Rant díl vyhodnotil jako nejlepší z 26. série Simpsonových.

Simpsorama (v anglickém originále Simpsorama) je 6. díl 26. řady (celkem 558.) amerického animovaného seriálu Simpsonovi. Ve Spojených státech měl premiéru dne 9. listopadu 2014 a v Česku byl poprvé vysílán 1. dubna 2015. Jedná se o crossover (spojení) mezi seriály Simpsonovi a Futurama, ale oficiálně se díl počítá jako díl Simpsonových.

《Simpsorama》是卡通《辛普森一家》第26季第6集的名称,在2014年11月9日由福克斯广播公司首播。与原创者马特·格勒宁另一部动画《乃出个未来》之跨界作品,该部原先在大众频道及后来转至喜剧中心,2013年九月不久下档而至今回归。


Hráčská kariéra.

San Jose Earthquakes.

Wondolowski byl draftován v roce 2005 na 41. místě týmem San Jose Earthquakes. V MLS si ale zahrál pouze dvakrát, převážně hrával za rezervu týmu, kde ve dvanácti utkáních vstřelil osm gólů.

Houston Dynamo.

Po roce 2005 byl tým San Jose přestěhován do Houstonu. V sezoně 2006 hrál Wondolowski opět převážně z rezervní tým. Svůj první gól v MLS vstřelil 30. srpna 2006 proti Chicagu Fire. V roce 2007 vstřelil gól v Lize mistrů mexickému CF Pachuca, Houstonu to ale nepomohlo a byl vyřazen. S Dynamem se v letech 2006 a 2007 stal mistrem MLS.

Návrat do San Jose.

Tým se San Jose byl v roce 2008 obnoven a v červnu 2009 se do něj vrátil i Wondolowski. Po příchodu začal dostávat více prostoru a ve čtrnácti zápasech si připsal tři góly. O rok později zažil jednu z nejlepších sezon v kariéře, ve 26 zápasech si připsal 18 gólů a dovedl Earthquakes do playoff. V lize nikdo nenasbíral více než 18 gólů a Wondolowski se stal králem střelců. O rok později zaznamenal 16 gólů, což sice stačilo na dělené první místo, Dwayne De Rosario ale zaznamenal více asistencí a získal tak korunu krále střelců. V sezoně 2012 připadla koruna opět Wondolowskému, se sedmadvaceti góly vyrovnal střelecký rekord Roye Lassitera a zároveň se stal historicky nejlepším střelcem San Jose. Za tento výkon si vysloužil cenu pro nejužitečnějšího hráče celé ligy. Jeho střelecká fazóna byla ovšem v roce 2013 zastavena zraněním nohy a vstřelil „pouze“ 13 gólů. V následující sezoně se stal třetím hráčem historie MLS, který v pěti po sobě jdoucích sezonách zaznamenal více než 10 gólů, v ročníku si jich připsal 14. Dne 24. května 2015 zaznamenal proti Orlandu stý gól v MLS a stal se devátým hráčem, který této mety dosáhl. Na konci sezony 2016 se stal prvním hráčem historie MLS, který v sedmi sezonách po sobě vsítil více než 10 gólů.

Soukromý život.

Wondolowski je po matce indián z kmene Kajovů. Jeho kmenové jméno je Bau Daigh, v překladu „válečník přicházející přes kopec“. Jeho dědeček z otcovy strany se do USA přestěhoval ve svých sedmi letech z polské Varšavy. Wondolowski je ženatý, s manželkou Lindsey má dvě dcery, Emersyn (* 2013) a Brynlee (* 2016). Má bratra Stephena, který hrál fotbal na postu obránce za Houston Dynamo.

Christopher Elliott Wondolowski (* 28. ledna 1983) je americký fotbalový útočník hrající v Major League Soccer za San Jose Earthquakes. Se 159 góly je historicky nejlepším střelcem MLS.

克里斯·万多洛斯基(英语:Chris Wondolowski;1983年-1月28日)是美国的一位足球运动员,在场上的位置是前锋。他现在效力于北美职业足球大联盟球队圣何塞地震。在2010至12赛季,他是大联盟的射手王.。万多洛斯基是大联盟史上入球最多的球员之一。他也是美国国家足球队的一员并且入选参加2014年世界杯足球赛。


Popis.

Vytrvalá, silně aromatická bylina, která dorůstá výšky 40–100–120 cm, s čtyřhrannou, v horní části větvenou lodyhou. Listy jsou vejčitě srdčité, křižmostojné, řapíkaté, na okrajích hrubě zubaté, 5–10 cm dlouhé a 3–7 cm široké, řídce porostlé chlupy. V červnu až září rostlina rozkvétá oboupohlavnými květy uspořádanými v lichopřeslenech, které jsou podepřeny kopinatými listeny a skládají hustý koncový lichoklas; kalich je trubkovitý, zakončený pěti úzkými trojúhelníkovými cípy, koruna dvoupyská, srostlá z pěti cípů, růžová nebo fialová, se čtyřmi dvoumocnými tyčinkami vyčnívajícími ven z koruny. Opylování je entomogamní, plodem je schizokarp dělící se na čtyři obvejčité plůdky – tvrdky. Ploidie je 2n=18.

Rozšíření a ekologie.

Přirozený areál druhu se rozkládá na východě Asie: zahrnuje centrální a severozápadní Čínu, Korejský poloostrov, Japonské souostroví a oblasti ruského Dálného východu. Jako zdomácnělá je uváděna též ze zbytku Číny, Laosu, Vietnamu, Švédska a některých oblastí evropského Ruska. Roste na slunečných místech v říčních údolích, na travnatých a kamenitých stráních a lukách, převážně na lehčích, humózních, dobře propustných půdách, od nížin po nadmořské výšky kolem 1500 m.

Využití.

Agastache svraskalá má řadu využití. Patří mezi 50 základních rostlin čínské bylinné medicíny. Obsahuje řadu aromatických silic, které jí dodávají antibakteriální, protizánětlivé, uvolňující a karminativní účinky. Pomáhá při bolestech hlavy, nadýmání, špatném zažívání, nevolnostech, nechutenství, snížené vitalitě a psychickém vyčerpání.  Mladé listy vonící po anýzu, mátě či lékořici jsou oblíbeným kořením v korejské kuchyni, kde se používají k ochucování tradičních dušených pokrmů a polévek z ryb. Jsou také hlavní ingrediencí palačinek "buchimgae". Lze je využít též k aromatizaci nápojů nebo bylinkových salátů.  Jako atraktivně kvetoucí rostlina je tato agastache pěstována též pro okrasu. Bylo vyšlechtěno několik okrasných kultivarů, jako například bíle kvetoucí 'Alba' či 'Alabaster', 'Black Adder' s květy tmavě modrofialovými a tmavěji zbarvenými listy nebo růžovofialově kvetoucí 'Golden Jubilee' s listy jasně žlutozelenými. Jako vzrůstnou a nápadnou rostlinu se doporučuje sázet ji ve skupinkách do středních nebo zadních partií záhonů, a to vždy na plně osluněná místa s dobře propustnou půdou. V době květu přitahuje na zahradu množství opylujícího hmyzu. Dlouhé a pevné lodyhy jsou vhodné též k řezu do vázy, jejich odkvetlé suché semeníky jsou na záhoně atraktivní i během zimního období. Množí se dobře jak semeny, tak i dělením trsů, ve středoevropských podmínkách je plně mrazuvzdorná.

Agastache svraskalá ("Agastache rugosa") je vytrvalá aromatická bylina z čeledi hluchavkovitých, druh z rodu agastache, který je původem z východní Asie. Má hojné využití jako okrasná, léčivá a nektarodárná rostlina.

藿香(学名:),又名排草香,唇形科藿香属多年生草本植物。原产于东亚。


USA.

Prezident USA je z pozice vrchního velitele ozbrojených sil jedinou osobou, která může autorizovat použití jaderných zbraní. Z tohoto důvodu je vždy doprovázen důstojníkem, který nese kovový kufřík v černé kožené tašce, přezdívaný „nukleární fotbal“. Ten obsahuje kartičku s autentizačními kódy, zařízení pro komunikaci s Pentagonem a několik souvisejících dokumentů (procedury pro různé situace, seznam tajných míst, kam se v případě jaderného útoku může ukrýt prezident a vláda, protokoly pro nouzové vysílání). V případě, že prezident vydá rozkaz k jadernému útoku, musí být nejprve pozitivně ověřen pomocí autentizačního kódu, následně je rozkaz potvrzen ministrem obrany, Poté jsou vydány rozkazy příslušným útvarům, které jsou znovu ověřeny. Celá procedura trvá řádově několik minut.

Rusko.

Obdobný kufřík jako americký prezident využívá jeho ruský protějšek. Zde se nazývá Čeget (Чегет) a je součástí systému Kavkaz (Кавказ) pro komunikaci mezi vrchními vládními představiteli a systému Kazbek (Казбек) pro kontrolu Raketových vojsk strategického určení Ozbrojených sil Ruské federace.

Velká Británie.

Ve Velké Británii není používáno žádné speciální zařízení, na místo toho předseda vlády sepisuje takzvané „dopisy posledního řešení“ (Letters of last resort), které jsou umístěny na palubách čtyř ponorek třídy Vanguard, jediných britských nosičů jaderných zbraní. Tyto dopisy obsahují pokyny pro případ, že nepřátelský jaderný útok zasáhne britské území a zabije jak premiéra, tak jím pověřeného zástupce. V takovémto případě by kapitán ponorky otevřel dopis s pokyny. Jednou z variant je rozkaz k odvetnému úderu, další variantou může být přejít pod spojenecké velení, nebo se řídit vlastním úsudkem. Dopisy sepisuje nový premiér bezprostředně poté, co se ujme funkce a dopisy jeho předchůdce jsou zničeny bez otevření.

Ve filmu.

Jaderný konflikt je častým tématem ve filmech, proto se nukleární kufřík vyskytuje i v některých dílech, například:

Nukleární kufřík, též jaderný kufřík, je označení používané pro komunikační zařízení, sloužící k autorizaci použití jaderných zbraní. Disponuje jím hlava vlády (prezident, premiér), případně další vysocí vládní činitelé (viceprezident, ministr obrany) příslušné jaderné velmoci.

核按钮手提箱或称核手提箱(英语:Nuclear briefcase)、核按钮,是种多个拥有核武器国家的领导人(包括美国总统、苏联最高领导人、俄罗斯总统、英国首相、法国总统及中国最高领导人等)独有配备、随身携行和具特殊设计的手提箱,内藏所属国家的核武器发射按钮,方便上述国家领导人可以随时随地下达使用该国核武器命令。


Jména.

Lu Ťiou-jüan používal zdvořilostní jméno C’-ťing () a pseudonym Cchun-čaj (). Podle akademie, kterou založil, dostal jméno mistr Siang-šan (), případně Lu Siang-šan ().

Život a dílo.

Lu Ťiou-jüan se narodil roku 1139 v rodině s vojenskou tradicí, která pocházela z okresu Ťin-si (v dnešní provincii Ťiang-si. Měl pět bratrů, z nich Lu Ťiou-šao a Lu Ťiou-ling se také stali uznávanými filozofy. Lu Ťiou-jüan se již od mládí věnoval studiu konfuciánských klasiků a skládal úřednické zkoušky, roku 1162 složil provinční zkoušky na hodnost "ťü-žen" a roku 1172 i jejich nejvyšší stupeň, palácové zkoušky a získal hodnost "ťin-š’". Po zkouškách nastoupil úřednickou kariéru, zastával několik méně významných funkcí, a sice úředníka (, "ču-pu") okresního úřadu v Ťing-anu (v 60. letech), instruktora na Státní univerzitě, dohližitele nad taoistickým klášterem Čchung-tao v Tchaj-čou a, na poslední dva roky svého života, správce speciálního kraje Ťing-men.  Roku 1175 se účastnil setkání v klášteru Jezera divokých hus, kde proběhla slavná debata s Ču Sim, v níž vyšly najevo rozdíly mezi jejich pojetím neokonfuciánství. Jádrem jeho filozofie je myšlenka, že „veškerenstvo je v mém srdci, mé srdce není nic jiného než veškerenstvo“. V tomto navázal na Čcheng Chaoa, podle něhož srdce/mysl "sin" člověka reprezentuje princip "li". Lu Ťiou-jüan tuto ideu promyslel a rozvinul. Shodoval se s bratry Čchengovými a Ču Sim v tom, že základem všech desetitisíců věcí je princip "li", nicméně zatímco Ču Si chápal "li" jako objektivní univerzální princip a řád všeho světa, Lu Ťiou-jüan učil, že "li" je přítomno v každém lidském srdci/mysli od narození člověka a tak srdce/mysl je princip. Správným chováním, sebekultivací a meditací pak člověk objevuje svou podstatu, princip, ve svém srdci. Rozdíl mezi pojetím vztahu principu a srdce/mysli u Ču Siho a Lu Ťiou-jüana se promítal i do jejich pojetí studia. Ču Si věřil, že dosažení moudrosti není možné bez „rozšíření poznání“ pomocí „zkoumání věcí“, pod kterým mínil především knižní studium; Lu Ťiou-jüan ycházel z předpodkladu že princip je přítomen v srdci a tedy není nezbytné ho poznávat studiem knih, nýbrž hlavní je poznat princip ve svém srdci; důraz proto kladl ne na knihy, ale na zpytování a zdokonalování vlastní mysli. Lu Ťiou-jüan a jeho následovníci proto měli tendenci přikládat větší váhu meditaci, přičemž meditační techniky si vypůjčovali od buddhistů a taoistů, což bylo kritizováno stoupenci Ču Siho. Soudobí a pozdější stoupenci Ču Siho kritizovali Lu Ťiou-jüana za jeho individualismus a oponování jejich názoru o objektivním charakteru univerzálního řádu, principu "li".  Své učení Lu Ťiou-jüan šířil prostřednictvím výuky na akademii na Sloní hoře ("Siang-šan"), kterou založil a v níž sebral množství následovníků. Je považován za zakladatele neokonfuciánské školy srdce/mysli "sin-süe", po škole principu "li-süe" jeho současníka Ču Siho druhého nejvýznamnějšího směru neokonfuciánství. "Sin-süe" se plně rozvinula až s učením Wang Jang-minga začátkem 16. století, je proto nazývána též školou Lu-Wang.  Nezanechal po sobě ucelený výklad svého učení, jeho žáci sebrali jeho korespondenci a souhrn jeho učení do sbírky "Lu Siang-šan wen-ťi" (; také jako "Siang-šan sien-šeng wen-ťi",, v moderních edicích "Lu Ťiou-jüan ťi", ).

Lu Ťiou-jüan (; 1139–1192) byl čínský úředník a neokonfuciánský filozof žijící a působící v sungské Číně, v opozici proti Ču Simu a jeho škole principu ("li-süe") hájil poněkud odlišné pojetí neokonfuciánské filozofie a stal se tak zakladatelem školy mysli ("sin-süe"), která později dostala označení škola Lu-Wang, když ji začátkem 16. stolezí rozvinul Wang Jang-ming.

陆九渊(1139年-1193年),字子静,抚州金溪(今江西省金溪县)人。南宋哲学家,陆王心学的代表人物。因讲学象山书院(位于江西省贵溪县),世称「象山先生」,学术界常称其为「陆象山」。兄陆九韶、陆九龄,亦儒学名家。


2019冠狀病毒病克羅地亞疫情

Průběh.

Dne 27. března překonal počet pozitivních testů na covid-19 pět set pacientů, dne 2. dubna bylo již překonáno tisíc pozitivních testů, dne 11. dubna bylo překonáno 1 500 pozitivních testů. Dne 24. dubna byl překonán počet 2 000 pozitivních testů celkem, avšak v ten samý den byl poprvé aktuální počet nakažených nižší než tisíc a poprvé zde bylo více uzdravených než nakažených. Dne 25. dubna bylo zaznamenáno již více než tisíc uzdravených pacientů. Dne 4. května klesl aktuální počet nakažených pod pět set případů a současně počet vyléčených převýšil 1 500 případů. Dne 22. května překonal počet vyléčených dva tisíce případů. Dne 23. května poprvé od 8. března počet pozitivních testů ani počet úmrtí nijak nestoupl, stoupl pouze počet uzdravených. Dne 25. května bylo již zaznamenáno sto úmrtí kvůli koronaviru. Dne 26. května klesl počet aktuálně nakažených pod sto pacientů, dne 3. června byl pak počet pacientů již nižší než padesát. Dne 12. června a posléze znovu 15. června klesl počet aktuálně nakažených pod deset pacientů.  Mezi 24. dubnem a 7. květnem se nárůst pozitivně testovaných výrazně zpomalil (nikdy nepřibylo více jak 15 nových případů). K opětovnému nárůstu došlo 8. května, kdy bylo zaznamenáno 36 nových případů nákazy, z toho 22 ve vesnici Nerežišća na ostrově Brač. Tento nárůst byl však výjimečný a po něm již opět počty nových případů stoupaly pomalu. Od 23. května se růst počtu nově nakažených téměř zastavil, naprostou většinu dní nebyly zaznamenány nové případy. Od 13. června však začal počet nakažených opět stoupat, 18. června a znovu 19. června extrémně stoupl o 11 nových případů, přičemž nové případy byly opět zaznamenány i v Istrijské a Sisacko-moslavinské župě, kde koronavirus dříve vymizel. Dne 20. června stoupl počet nově nakažených o 19 případů, což byl nejvyšší nárůst od 8. května, přičemž nový případ byl zaznamenán i v Šibenicko-kninské župě, kde dříve koronavirus vymizel.  Oproti situaci v jiných zemích, jako např. v Rakousku nebo Česku, nepostupuje nákaza v Chorvatsku tak rychle a až do 20. března 2020 byl růst počtu nakažených pomalý. Nejvíce počet nakažených vzrostl 1. dubna, kdy zde přibylo 96 nových pacientů, tedy o 10 % více (ze 867 na 963). Rekordní počet zemřelých byl během 19. dubna (8 případů úmrtí), nejvyšší počet uzdravených byl zaznamenán 24. dubna (99 případů uzdravení).  Dne 22. dubna 2020 se však podařilo vyléčit všechny pacienty v Požežsko-slavonské župě. Dále dne 2. květen 2020 se podařilo vyléčit všechny pacienty z Istrijské župy, kde bylo původně 90 případů nákazy, z čehož dva lidé zemřeli. Dne 8. května se rovněž podařilo vyléčit všechny pacienty v Mezimuřské župě. Dne 13. května 2020 však byly opět zaznamenány nové případy v Istrijské a Požežsko-slavonské župě, kde byl předtím koronavirus vyléčen. Dne 14. května se podařilo vyléčit všechny pacienty ve Vukovarsko-sremské župě. Dne 15. května se podařilo dále vyléčit všechny pacienty v Bjelovarsko-bilogorské župě. Dne 20. května byl opětovně zaznamenán případ ve Vukovarsko-sremské župě, kde byli dříve všichni pacienti vyléčeni. 21. května po smrti poslední pacientky již nebyl zaznamenán jediný případ nákazy v Licko-senjské župě. Dne 25. května se podařilo vyléčit všechny pacienty v Karlovacké župě. Dne 27. května se podařilo vyléčit všechny pacienty v Krapinsko-zagorské župě, přestože předtím šlo o jednu z nejvíce zasažených žup a celkově zde bylo zaznamenáno 134 potvrzených případů. Dne 28. května se podařilo vyléčit všechny pacienty v Šibenicko-kninské župě a znovu v Istrijské župě. Dne 2. června se podařilo vyléčit všechny pacienty v Zadarské a ve Varaždinské župě. Dne 3. června se podařilo vyléčit všechny pacienty v Sisacko-moslavinské župě. Dne 4. června se vyléčil poslední pacient ve Viroviticko-podrávské župě. Dne 5. června se znovu podařilo vyléčit všechny pacienty v Požežsko-slavonské a Vukovarsko-sremské župě. Dne 10. června se podařilo vyléčit všechny pacienty v Osijecko-baranjské župě, která dříve byla jednou z nejvíce zasažených žup, dne 13. června se však v této župě znovu objevil nový případ nákazy. Dne 15. června se podařilo vyléčit všechny pacienty v Koprivnicko-križevecké župě. Dne 16. června se vyléčil poslední pacient ve Splitsko-dalmatské župě, která byla nejvíce zasaženou župou v celém Chorvatsku, celkem zde bylo zaznamenáno 549 pozitivně testovaných případů, v této župě však druhého dne byl opět zaznamenán nový případ. Dne 19. června se podařilo vyléčit posledního pacienta v Dubrovnicko-neretvanské župě.

Opatření.

Dne 12. března byly v Chorvatsku zrušeny všechny sportovní akce. Dne 14. března Chorvatsko uzavřelo hranice s Bosnou a Hercegovinou. Dne 16. března byly v Chorvatsku uzavřeny všechny školy včetně mateřských. Dne 18. března byly uzavřeny všechny hraniční přechody se Slovinskem. Dne 19. března byly zrušeny veškeré církevní obřady, v tento den též zemřel první pacient pocházející z vesnice Brtonigla. Dne 25. března 2020 byl uzavřen do karantény ostrov Murter kvůli osmi potvrzeným případům nákazy ve vesnicích Murter a Betina. Dne 26. března byla navržena karanténa města Biograd na Moru, ve kterém je asi osmdesát lidí nakažených nebo podezřelých z nákazy koronavirem. Dne 11. dubna byla do karantény uzavřena opčina Udbina. Dne 9. května došlo ke karanténě ostrova Brač, kde došlo k opětovnému nárůstu počtu nakažených v době, kdy byly již denní nárůsty velmi nízké.

Nakažení podle žup.

Nejvíce zasaženými župami jsou v současnosti Brodsko-posávská (21 aktuálních případů) a město Záhřeb (20 aktuálních případů). Nákaza byla zaznamenána již ve všech chorvatských župách. V současnosti jsou aktivní případy stále v devíti župách, ve dvanácti z nich už byli všichni pacienti vyléčeni, přičemž se později v pěti župách objevily nové případy.

Pandemie covidu-19 se do Chorvatska rozšířila 25. února 2020, kdy byl potvrzen první případ ve městě Záhřeb. Ke 20. červnu bylo potvrzeno 2 299 pozitivně testovaných případů nákazy koronavirem, z čehož bylo 50 pacientů nakažených, 2 142 vyléčených a 107 zemřelých. Z celkového počtu pozitivně testovaných lidí je tedy v současnosti 93,17 % vyléčených, 4,65 % zemřelých a 2,17 % nakažených.

2019冠状病毒病克罗地亚疫情,介绍在2019新型冠状病毒疫情中,在克罗地亚发生的情况。


Životopis.

Patřil k významnému skotskému rodu Murrayů, pocházel z linie baronetů z Ochtertyre. Narodil se v Perthu jako druhorozený syn Sira Williama Murraye, 5. baroneta (1746–1800). Středoškolské i vysokoškolské vzdělání získal v Edinburghu, od roku 1789 zároveň sloužil v armádě a v již v roce 1794 byl kapitánem. Během válek s revoluční Francií bojoval ve Flandrech, poté sloužil v Karibiku a v roce 1798 se zúčastnil bojů proti povstání v Irsku. Od roku 1799 v hodnosti podplukovníka působil v úřadu generálního polního zbrojmistra, v roce 1805 byl vojenským ubytovatelem expedice do Hannoverska, později působil v Pobaltí a v roce 1808 byl členem diplomatické mise ve Stockholmu. V letech 1808–1811 byl generálním ubytovatelem armády na Pyrenejském poloostrově. V roce 1809 dosáhl hodnosti plukovníka a v letech 1811–1812 byl generálním ubytovatelem armády v Irsku, v roce 1811 byl povýšen na brigádního generála. Poté se vrátil do Španělska, kde se pod vedením maršála Wellingtona zúčastnil závěrečných operací proti napoleonské armádě. Stal se též Wellingtonovým pobočníkem a v roce 1813 byl povýšen na generálmajora, získal šlechtický stav v Portugalsku a v roce 1813 obdržel Řád lázně.  Po skončení napoleonských válek byl jmenován guvernérem v kanadské provincii Ontario, kde ale pobýval jen krátce v letech 1814–1815. Po Napoleonově útěku z Elby byl povolán zpět do Evropy, dorazil ale až po bitvě u Waterloo. V letech 1815–1818 byl náčelníkem štábu britské okupační armády ve Francii, po návratu do Británie byl krátce guvernérem v Edinburghu (1818–1819) a poté guvernérem vojenské školy v Sandhurstu (1819–1824). V roce 1824 byl povýšen na generálporučíka a v letech 1824–1825 byl krátce členem vlády jako náměstek generálního polního zbrojmistra. V letech 1824–1832 a 1834–1835 byl též členem Dolní sněmovny, v politice patřil k toryům a v parlamentu zastupoval hrabství Perthshire, odkud pocházel. V letech 1825–1828 byl vrchním velitelem v Irsku a od roku 1825 zároveň členem irské Tajné rady. Poté byl členem Wellingtonovy vlády jako ministr války a kolonií (1828–1830), od roku 1828 byl též členem britské Tajné rady. V druhé Wellingtonově vládě byl generálním polním zbrojmistrem ("Master General of the Ordnance", 1834–1835) a tuto funkci pak zastával i v Peelově kabinetu (1841–1846). Svou kariéru završil dosažením hodnosti generála (1841). Zemřel měsíc po odvolání Peelovy vlády a v následujícím kabinetu byl jeho nástupcem ve funkci generálního polního zbrojmistra jeho švagr markýz Anglesey.  Získal čestný doktorát na univerzitě v Oxfordu, byl členem Královské společnosti a v letech 1833–1835 byl prezidentem Královské zeměpisné společnosti. Již v roce 1815 získal velkokříž Řádu lázně, za zásluhy v napoleonských válkách obdržel také několik zahraničních vyznamenání. Byl nositelem pruského Řádu červené orlice, hannoverského Řádu Guelfů, portugalského Řádu věže a meče a bavorského Řádu Maxe Josefa.  V době Murrayova úřadování ve funkci ministra kolonií bylo v roce 1829 založeno v Austrálii město Perth pojmenované na počest jeho skotského rodiště.  V roce 1826 se oženil s Louisou Pagetovou (1781–1842) z tehdy významné rodiny (jejím bratrem byl maršál Henry William Paget, 1. markýz z Anglesey. Louisa byla předtím manželkou generála Jamese Erskina, který zemřel v roce 1825. Přes její vysoký věk v druhém manželství porodila dceru Louisu, provdanou za důstojníka Henryho Boyce.  Jeho starší bratr Sir Patrick Murray, 6. baronet (1771–1837), byl v letech 1806–1812 členem Dolní sněmovny a zastával řadu čestných funkcí ve Skotsku.

Sir George Murray (6. února 1772, Perth, Skotsko – 28. července 1846, Londýn, Anglie) byl britský generál a státník. Od mládí sloužil v armádě a vynikl během napoleonských válek na Pyrenejském poloostrově, kde se stal blízkým spolupracovníkem maršála Wellingtona. Později zastával řadu let vysoké funkce ve vojenské administraci, byl poslancem Dolní sněmovny a několikrát byl členem vlády. Ve Wellingtonově vládě zastával funkci ministra kolonií (1828–1830). V roce 1841 byl povýšen na generála, byl členem Královské společnosti a získal řadu vyznamenání v Británii i v zahraničí.

佐治·美利爵士,(英语:Sir George Murray,1772年-2月6日-1846年-7月28日),苏格兰人,英国军人和政治家。


Historie.

Roku 1961 dostali jednotky zvláštních sil armády Spojených států amerických (U. S. Army Special Forces, zkratkou: USSF) úkol, navržený CIA. Vietnamská republika byla zasažena rozsáhlou partyzánskou válkou, která byla podporována ze strany komunistické Vietnamské demokratické republiky. Příslušníci USSF byli do Vietnamu vysláni poprvé v roce 1959, jako pomoc výcviku jihovietnamských sil zvláštního určení. Válka se stále stupňovala a od roku 1961 měla oficiální vláda jen minimální kontrolu, nad špatně dostupnými oblastmi, převážně Centrální vysočiny, a také horské masivy, nepropustné džungle na jihu a bažiny delty Mekongu.  V těchto špatně dostupných místech žili příslušníci různých menšinových etnik horalů (tzv. "Montagnardů"), kteří byli, pro jihovietnamskou vládu lhostejní. Toho využíval Vietcong (Americkými jednotkami nazýván nejčastěji: "VC", nebo "Charlie"), který příslušníky těchto kmenů verboval, vybíral daně, či jinak zneužíval a čerpal pomoc z vesnic a jakýkoliv pokus o odpor byl brutálně potlačen.  V nedostupných oblastech Centrální vysočiny vznikala většina základen Vietcongu. Jednotkám USSF bylo nařízeno provést dlouhodobou misi s cílem proniknout na ta těžko přístupná území, zachytit se tam, vycvičit místní bezpečnostní složky k ochraně vesnic před Vietcongem a případně zformovat protipartyzánské oddíly, které by Vietcong napadaly a ničily. Toho se ujali některé speciální jednotky, s neoficiálním názvem Zelené barety. Tyto jednotky byly cvičeny na průnik, na nepřátelské území, kde prováděli partyzánský boj proti nepříteli a jiné tajné operace. Tábory CIDG, pod velením Zelených baretů nejen bránili vesnice, ale i hledali a ničili základny Vitcongu, sklady zásob po Ho Či Minově stezce, útočili na ukryté základny NVA (North Vietnamese Army) a také hráli významnou roli při střežení a pozorování hranic.  Místní obyvatelé byli do ozbrojených oddílů získáváni pomocí programů financovaných obvykle ze zdrojů CIA, od roku 1962 bylo vše sjednoceno do rámce programu Civilian Irregular Defense Group (zkr. CIDG). Jeho příslušníci netvořili součást jihovietnamské armády (ARVN), ale byli to žoldnéři patřící pod armádu Spojených států amerických, která je platila, organizovala, cvičila a zajišťovala zásoby, výstroj a výzbroj.

Tábory CIDG.

Pro účely mise potřebovali americké zvláštní jednotky základny, ze kterých by mohli operovat. Roku 1961 vznikali v Centrální vysočině první tábory, které byli strohé a jednoduché, bez promyšleného uspořádání a jako stavební materiál sloužilo vše dostupné v okolí. Rozšiřováním programu rostl i počet táborů. V roce 1970 jich bylo již 80, každý z táborů byl schopen pojmout údernou jednotku ("Camp Strike Force", CSF) v síle praporu, které měly za úkol vést na území Jižního Vietnamu ofenzivní protipartyzánské operace.  Na každý tábor dohlížela společně 12–14 členná skupina specialistů amerických zvláštních sil, takzvané "A-team", a skupiny specialistů jihovietnamských zvláštních sil. Tábory byly umístěny v oblastech těžko přístupných a v terénu s široce proměnlivým charakterem, odříznuty od civilizace. Mnohé tábory stály za hranicemi dostřelu dělostřelectva a musely spoléhat samy na sebe. Tábory se vyvíjeli spolu se vzrůstající sílou Vietcongu, válka se stupňovala a k jihu se začali častěji stahovat i jednotky NVA. V zátopových oblastech delty Mekongu byly vystavěny plovoucí tábory ("floating camps"). Kasárenské budovy, sklady zásob a munice i další nezbytné stavby byly umístěny na plošinách uzpůsobených, aby je záplavová voda zvedla a udržela na hladině. Jiným typem byly podpovrchové či zakopané tábory ("subsurface camps"), zřizované v blízkosti táborů, které byli pod těžkou a četnou dělostřeleckou palbou.  Do táborů CIDG se často stahovalo i civilní obyvatelstvo, především ženy s dětmi a starší lidé z vesnic v okolí tábora, při zvýšené aktivitě Vietcongu v těchto vesnicích a okolí. Tábory také poskytovali civilnímu obyvatelstvu lékařskou pomoc, a to v ošetřovně tábora, nebo lékaři vyjížděli přímo do vesnic.

Obrana tábora.

Obrana táborů byla vylepšována zpevňována, aby odolala nejrůznějším typům četných útoků. V roce 1966 byl přijat koncept bojových táborů ("fighting camps"). Podle tohoto typu byly stavěny všechny nové tábory a již vybudované tábory se přebudovávaly. Tábory, které byly příliš malé, nebo jejich umístění v oblasti nevyhovovalo, byly zrušeny a vystavěny jinde. Nové typy táborů měly mnohem více obranných prvků a byl v nich vytvořen vnitřní obranný perimetr, který byl posledním dobře obranným místem i poté, co do vnějšího perimetru pronikl nepřítel. Obrana tábora zahrnovala minometná a dělostřelecká hnízda, poté co především NVA začali při útoku na tábory používat tanky, byli v táborech protitankové zbraně, dále kulometná hnízda a bunkry, věže. Tábor obklopovali obvykle dvě linie zákopů tvořící vnější perimetr, s hustými a propracovanými zátarasy z ostnatého drátu, minová pole, Claymory na dálkový odpal, zátarasy ze zahrocených kolíků bambusu ("Punji") a umělé příkopy s punji. Tábory dokázali se špičkovou obranou odolávat dlouhodobému obléhání.  Tábory kvůli jejich polohám museli být soběstačné, elektřinu vyráběly generátory a pitnou vodu čerpali z vlastní studny. Zásoby stačili na třicetidenní obléhání a každý tábor disponoval plně vybavenou ošetřovnou. Řada táborů disponovala heliportem a některé i polním letištěm. Tábory umístěné v horách mohly být zásobovány pouze shozem na padácích.

První tábory.

První tábor byl vybudován ve vesnici Buon Enao v Centrální vysočině. Ke své činnosti tuto oblast, v níž leželo 200 vesnic, využíval Vietcong. Ze základny v malé vesnici, čítající na dvě stovky obyvatel, založili příslušníci zvláštních sil stále se rozrůstající systém táborů a vycvičili oddíly místní domobrany. Roku 1962 byly všechny vesnice v regionu před Vietcongem chráněny.  Dalším z prvních táborů CIDG byl Nam Dong v provincii Thua Thien. Byl vybudován v místě, kde se křížila dvě údolí, obývaná 5 000 Montagnardů. Údolí sloužila jako infiltrační trasy Vietcongu. Z důvodu, že se tábor stal primárním cílem Vietcongu v oblasti a byl příliš zranitelný, v červenci 1964 se USSF rozhodly tábor zrušit. 6. Července 1964, v 02.30 na tábor zaútočil prapor Vietcongu. Útok začal zničující minometnou palbou, po níž následovaly vlny útočícího Vietcongu. Vietcong dobyl vnější perimetr, ale byl zastaven kulometnou palbou a obránci vnitřního perimetru.

Program CIDG (Civilní nepravidelná obranná skupina; v angličtině: Civilian Irregular Defense Group) byl vojenským výcvikovým programem vlády Spojených států amerických, během války ve Vietnamu. Jednalo se o výcvik dobrovolníků, z řad civilního obyvatelstva jižního Vietnamu, jednotkami zvláštních sil Americké armády.

平民游击防卫群计划(,简称CIDG),指的是越南战争期间,美国政府组建南越少数民族准军事部队的计划。