Historie písma.

Kenaanské a paleohebrejské písmo.

Hebrejské písmo vychází z písma fénického (foinické, také „kenaanské“), které se vyvinulo ze syropalestinské obrázkové abecedy (cca 1800 př. n. l.) a protosinajského písma (okolo 1500). Nejstarší dochované nápisy v samotném kenaanském písmu byly nalezeny u Betléma a pocházejí z 12. století př. n. l. Spolu s kenaanským písmem existovalo v této době také klínopisné ugaritské písmo. To však ve 12. století v důsledku invaze mořských národů zaniklo, takže se plně prosadilo kenaanské písmo, založené na konsonantním principu. Toto písmo pak přejali a upravili Řekové i Římané.  Izraelité kenaanskou abecedu používali pro zápis hebrejštiny od 10. do 6. století př. n. l., kdy tento jazyk představoval „lidovou řeč“. Někdy se pro označení kenaanského písma, jímž se zapisovala hebrejština, používá název „paleohebrejské“ či „hebrejsko-kenaanské písmo“. Tímto typem písma jsou zaznamenány nejstarší hebrejské písemné památky pocházející z doby izraelského a judského království, jako například Gezerský kalendář (10. stol.), Samařská ostraka (8. stol.), Šíloašský nápis (okolo 700) nebo Lakíšská ostraka z Lachiše a Tel Aradu (okolo 600). S pádem izraelského (722) a judského království (586) bylo paleohebrejské písmo vytlačeno do pozadí, nezaniklo však úplně – užívalo se jako vyjádření židovské identity například na mincích z dob hasmoneovského království (142-4 př. n. l.), první židovské války (66-74 n. l.) či Bar Kochbova povstání (132-135). Kumránské texty dokládají také časté užívání paleohebrejského písma pro zápis posvátných textů. Paleohebrejské písmo se přestalo používat až v 2. století, kdy rabíni prohlásili, že je pro posvátné texty dále nepoužitelné.

Kvadrátní písmo.

S rostoucím vlivem asyrské říše se prosazovala také aramejština a aramejské písmo, které se rovněž vyvinulo z kenaanského (fénického) písma. Po pádu izraelského a judského království přejali aramejštinu také Židé, kteří si aramejské písmo přizpůsobovali, až ve 3. století př. n. l. vytvořili židovsko-aramejské písmo. I to procházelo dalším vývojem, 1. století n. l. pak kromě kurzívy a polokurzívy existovalo tzv. „kvadrátní písmo“. Okolo roku 100 pak rabíni rozhodli, že kvadrátní forma židovsko-aramejského písma se má používat k zápisu posvátných textů.

Písma odvozená od kvadrátního stylu.

Z kvadrátního písma se v průběhu dvou tisíciletí vytvořilo množství modifikací, z nichž lze uvést nejdůležitější:  Stam (hebrejsky סת"ם) je zkratkou pro ספרי תורה תפילין ומזוזות (Sifrej Tora, tfilin u-mezuzot, Svitky Tóry, tfilin a mezuzy). Tímto typem písma jsou ručně psány svitky do těchto předmětů a také pět svátečních svitků (Rút, Kazatel, Píseň písní, Pláč Jeremjášův a Ester. Typu písma "Stam" existují celkem tři druhy:  Tyto tři druhy se od sebe v určitých detailech liší, ale pro laika jsou rozdíly neznatelné. Charakteristickým znakem písma Stam jsou tzv. korunky (tagin), které jsou tvořeny třemi malými písmeny zajin a píší se na všechna písmena, která v sobě zajin „obsahují“. Tyto jsou: "šin", "ajin", "tet", "nun", "zajin", "gimel" a cade a koncové varianty od nun a cade.  Aškenázské písmo je jednou z variant hebrejského písma, které se vyvinuly během středověku v Evropě. Písmo je podobného charakteru jako latinská gotická minuskule, což je způsobeno používáním stejných psacích prostředků (husí brk). Tímto písmem je napsána nebo vysázena většina hebrejských středověkých manuskriptů nebo tisků. Ze sefardského středověkého skriptu vznikla dnešní moderní hebrejská abeceda.  Tzv. "písmo Raši" je připisováno učenci Rašimu, ačkoli ten jej nikdy nepoužíval. Jedná se o zvláštní severoafrickou kurzívní variantu hebrejského písma, která byla použita v tištěných vydáních Talmudu a Bible, aby se odlišil vlastní biblický nebo talmudický text od Rašiho komentáře. Rozlišení se ujalo natolik, že se písmo začalo nazývat "Raši" (hebrejsky כתב רש"י) a sází se v něm tradičně všechny Rašiho (a nejen jeho) komentáře až dodnes.

Konsonanty.

Abeceda, číslice a zkratky.

Hebrejská abeceda je jakožto abeceda semitského jazyka tvořena konsonanty a čte se zprava doleva. Pořadí konsonantů vychází z pořadí ugaritského písma (14. století př. n. l.) a ve biblických textech jej dosvědčují akrostichické poetické texty.  Znaků hebrejské abecedy je 22, z nichž pět má krom základního tvaru ještě odlišný druhý tvar, který se používá jen na koncích slov (ץ,ף,ן,ם,ך). Do koncového kaf (ך) se pak ve vokalizovaném textu kvůli jasnému odlišení od koncového nun (ן) zapisuje šva. Slova se v klasické hebrejštině nemohou dělit, z estetických důvodů se proto písmena ת,ם,ל,ה,א mohou graficky roztáhnout do šířky. Hebrejské číslice se zprvu zapisovaly pomocí svislých čárek (například 6 se zapisovalo jako ||| |||). Ve 2. století př. n. l. dostaly pod vlivem helénismu znaky svou číselnou hodnotu. Číslo 632 pak bylo například zapisováno jako תרל״ב (400+200+30+2, dvě svislé čárky vyznačují, že se jedná o číslici). V biblických textech se tohoto způsobu zápisu čísel neužívá a čísla se rozepisují slovy. Rovněž se v biblických textech neobjevují zkratky, středověké hebrejské texty se však zkratkami hemží. Zkratky jsou pak vyznačeny svislou čárkou ( = „a tak dále“), akronymy pak dvěma svislými čárkami ( = Tanach = „Zákon, Proroci [a] Spisy“).

Výslovnost konsonantů.

Přesnou výslovnost jednotlivých znaků stanovili až masoreti v 9.–10. století n. l. U některých znaků proto není zcela jisté, jak se vyslovovaly. Během 2. tisíciletí se výslovnost dále proměňovala a diferenciovala na tři základní typy: sefardskou a aškenázskou a jemenskou výslovnost. Výslovnost moderní hebrejštiny je pak založena na výslovnosti sefardské, mnozí Izraelci si však ponechali aškenázskou výslovnost.  V hebrejštině existují dvě skupiny specifických konsonantů, které pak zvláštním způsobem ovlivňují výslovnost, tvorbu i význam slov. První skupinu tvoří tzv. skupina „begadkefat“ (ת פ כ ד ג ב). Tyto znaky se mohou vyslovovat dvojím způsobem: obsahují-li dageš (tečku uprostřed písmene, např. כּ), vyslovují se explozivně („raženě“, b g d k p t); neobsahují-li dageš, vyslovují se spirantně („třeně“, v g d ch f t). Druhou skupinu tvoří laryngály (hrdelnice, ע ח ה א), k nimž se často připojuje reš (ר).

Dageš, rafe, mappik.

Hebrejština disponuje několika prostředky, jak pozměnit výslovnost některých konsonantů. Dageš (tečka uprostřed písmene) zajišťuje prodloužení či důraznou výslovnost konsonantu ("dageš forte", v moderní hebrejštině dageš tuto vlastnost ztratilo). Dageš také označuje explozivní výslovnost konsonantů ze skupiny „begadkefat“ ("dageš lene"). Naproti tomu spirantní výslovnost lze zdůraznit pomocí horizontální čárky nad konsonantem, nazývané rafe. Graficky je dageš podobné znaménku "mappik" (הּ), které se používá pouze u písmene het (ה) na konci slova. Mappik potvrzuje, že toto het se má vyslovit jako konsonant "h" (a nemá tedy funkci vokálu – mater lectionis).

Vokály.

Vokalizace.

Až do 10. století př. n. l. se vokály nezapisovaly, což však nezřídka způsobovalo nejednoznačnou výslovnost, a tedy i nejasný význam slov. V 10. století se proto začala uplatňovat lineární vokalizace, jež ovšem nevytvořila nové znaky, nýbrž k naznačení samohlásek používala již existující symboly souhlásek (י ו ה a později א). Tyto čtyři znaky tedy mohou v hebrejském textu označovat jak konsonanty, tak vokály. Tyto čtyři znaky (nazývané v takovém případě "matres lectionis" – „matky čtení“) mohly ovšem označovat více vokálů, anebo mohly sloužit jako původní plnohodnotný konsonant (například symbol ו (vav) mohl označovat pomocný znak pro vokály "o" a "u", ale i pro konsonant "v"). Systém lineární vokalizace navíc zůstal nepovinným, takže vznikly dva typy psaní: v případě užití "mater lectionis" se hovoří o „plném psaní“ ("scriptio plena", například יקומו) a o „defektivním psaní“ ("scriptio defectiva", například יקמו). Ve výslovnosti ani významu slova není žádný rozdíl (v obou případech "jakumu" = „povstanou“).  Kvůli nedokonalosti lineární vokalizace se přibližně od 5. století n. l. začaly vytvářet další vokalizační systémy, aby jednak usnadnily četbu posvátných textů, ale hlavně aby zajistily jednoznačný smysl jejich slov. Vznikla tak samaritánská, palestinská, babylonská a tiberiadská vokalizace. Od 10. století se nakonec prosadil tiberiadský systém.

Výslovnost vokálů.

Tiberiadská vokalizace naznačuje pouze kvalitu (barvu zvuku), nikoli kvantitu (délku) jednotlivých hlásek. Jednotlivé vokály se od sebe lišily jen málo, takže historická výslovnost jednotlivých vokálů je nejasná. Zcela hypotetické pak zůstávají úvahy o délce jednotlivých vokálů.  Kromě plných vokálů (ָ ַ ֶ ֵ ִ ֻ), které lze v hebrejštině kombinovat s lineární vokalizací ("mater lectionis"), takže pak vznikají kombinace jako ִי, ֵי, ֶי, וֹ, וּ, ֶה, se v hebrejštině vyskytuje zvláštní znak šva (zapisovaný jako dvojtečka pod písmenem). Šva se vyslovuje buď jako redukovaná samohláska (stejně jako šva v International Phonetic Alphabet, které se v ní zapisuje jako ə), nebo se nevyslovuje vůbec (jde pak o tzv. němé písmeno).

Akcenty a související znaky.

Akcenty plní v hebrejštině trojí funkci zároveň. Jednak označují přízvučné slabiky slova, dále vykonávají funkci interpunkčního znaménka a konečně slouží k vyznačení melodie při liturgickém přednesu textu. Akcent může také v některých případech ovlivňovat kvalitu vokálů (tzv. „pauzální tvar“), a někdy také může dokonce určovat význam slova.  Znak makkef (־) se používá pro spojení většinou krátkých slov, jež tvoří sousloví či podobný logický celek. Hlavní přízvuk pak nese pouze poslední slovo sousloví, ostatní slova nesou vedlejší přízvuk nebo jsou přízvuku zbavena zcela, přičemž často dochází také ke zkrácení vokálu. Například כֹּל אָדָם ("kol adam", „každý člověk“) po spojení pomocí makkefu nabývá tvaru כָּל־אָדָם ("kol-adam").  Meteg (ֽ) mj. označuje vedlejší přizvuk ve slově a klade se do druhé otevřené slabiky před hlavním přízvukem. Znaménko tak napomáhá čtení, neboť jasně vyznačuje, že následující šva se nachází na počátku již další slabiky a je tudíž znělé.

Další.

Kromě zde uvedených značek mohou být nad nebo vlevo vedle znaku pro souhlásku napsány dvě svislé čárky nebo kolečko (obojí je k vidění např. ve Staronové synagoze v Praze), což značí, že daný znak je zkratka určitého slova, nebo že má význam čísla, nebo že má také význam čísla (chronogram). Podrobněji viz Hebrejské číslice.

Poznámky masoretů.

V průběhu staletí masoreti vyvinuli při opisování biblického textu systém poznámek nazývaný masora. Masora se rozlišuje na "masora parva" ( „malá masora“) a "masora magna" ( „velká masora“). Masora parva obsahuje především statistické poznámky o počtu výskytů slov a frází. Dále zahrnuje tzv. ketiv (aramejsky כְּתִיב „napsané“) a kere (aramejsky קְרֵי „čti“), což jsou poznámky, jež navrhují nahradit slovo v textu při čtení jiným výrazem, a to v případě zřejmých písařských chyb či nejasných tvarů. Masora magna pak rozsáhle rozpracovává materiál masory parvy a je vydávána v samostatných svazcích, zatímco masora parva je součástí moderních kritických vydání hebrejské bible.

Hebrejské písmo je písmo, jímž se zaznamenává hebrejština, jidiš, ladino a dříve též například slovanský lešon Kena’an. V průběhu dějin se podoba písma proměňovala. V období 10.–6. století př. n. l. se pro zápis hebrejštiny používalo tzv. paleohebrejské písmo, jež vycházelo přímo z fénického písma. S rostoucím vlivem aramejštiny se však k zápisu hebrejského textu stále více užívaly aramejské znaky (rovněž z fénického základu), jež byly pro zápis hebrejštiny uzpůsobeny do tzv. kvadrátního písma. V dalším průběhu se vyvinuly další typy hebrejského písma, výsadní pozici si však dodnes uchoval kvadrátní typ.

希伯来语字母是从亚拉姆语字母表的基础上发展起来的,类似阿拉伯字母。希伯来语使用者称他们的字母表为“英语:"aleph-bet"”。现时除了希伯来语以外,尚有另一种过去犹太人常用的语言意第绪语亦采用希伯来语字母。


Osobní život.

Thomas Woodrow Wilson se narodil ve Virginii do rodiny předního presbyteriánského pastora a docenta, který se angažoval v občanské válce na straně Konfederace. V rodině panovala přísná disciplína, kterou si Wilson spolu s pevnou náboženskou vírou odnesl i do dalšího života. Studoval na několika školách politologii, dějiny Spojených států a právo. Krátce se živil advokátskou praxí, než pokračoval v postgraduálním studiu politologie. V roce 1885 vydal svou nejznámější knihu "Vláda Kongresu", ve které obhajoval prezidentovu pravomoc koordinovat práci kongresu. V témže roce se oženil s Ellen Axson, později spolu měli celkem tři dcery.  Učil na různých vysokých školách, od roku 1890 na Princetonské univerzitě politickou ekonomii a právní vědy. Sedmkrát byl zvolen nejoblíbenějším profesorem. V roce 1902 byl zvolen rektorem a zahájil široký program reforem, čímž si získal mnoho nepřátel, ale také pokrokovou „image“.

Počátky politické kariéry.

Wilson, pro kterého byla poctivost absolutním zákonem, vzbuzoval mnohé naděje na spravedlivější budoucnost. Proto když demokratická strana hledala kandidáta na úřad guvernéra New Jersey, tento rektor Princetonu byl i přes své nulové praktické politické zkušenosti jednoznačně nejvhodnějším kandidátem. Vzhledem ke své praktické nezkušenosti v práci pro státní instituce se zpočátku spoléhal hlavně na sbor loajálních poradců, hlavně na Edvarda House, který dorovnával Wilsonův nedostatek taktu a pomáhal mu od jeho nástupu do úřadu guvernéra až do konce druhého prezidentského období.

Guvernér New Jersey.

Jako guvernér začal Wilson kritizovat korupci i klientelismus. Jeho reformy se týkaly také kontrol cen komunálních služeb a sociálního zákonodárství. Kampaň za Wilsonovu kandidaturu na prezidenta byla zahájena téměř ihned po jeho zvolení guvernérem. V kampani slíbil podporu domácího hospodářství a vyhlášení neutrality USA.

První prezidentské volby.

Vítězství Wilsona bylo pro mnohé překvapením, faktem ale je, že po rozštěpení republikánské strany mezi stoupence T. Roosevelta a Tafta byl úspěch demokratů téměř zaručen. Zajímavostí voleb v roce byl společný, tj. pokrokový, program obou hlavních favoritů, T. Roosevelta i Wilsona. Předvolební debaty měly nezvykle vysokou úroveň.  Po sčítání hlasů získal Wilson 6 286 214 voličů, T. Roosevelt za progresivistickou stranu 4 216 020, republikánský prezident Taft 3 486 922 a socialistický kandidát Debs 897 011. Účast oprávněných voličů ale dosáhla pouze 58 %.

Prezidentská období.

Nový prezident chtěl jednat rychle a hned v počátcích zlomit odpor proti reformám, začal tedy jako předseda demokratů zasahovat i do práce Kongresu. Už v průběhu své volební kampaně vyhlásil Wilson program tzv. Nové svobody. Ten spočíval na zvýšených zásazích do ekonomiky, tak aby ji nekontrolovaly úzké skupiny a aby měli občané znovu stejné možnosti. To dokázal s pomocí drastického snížení dovozních cel, a ustanovením komise pro obchod s funkcí antimonopolního úřadu. Prosadil také několik základních sociálních reforem.  Ekonomicky mělo největší dopad zavedení systému federálních bankovních rezerv (výnosem z konce prosince 1913), od kterého se slibovala stabilizace měny po tehdy nedávné ekonomické recesi z roku 1907. Tak byla coby centrální banka USA ustanovena Federal Reserve Bank (banka federálních rezerv) a v legislativě zakotveny její funkce v stanovování úrokových sazeb a emisí národní měny do monetárního systému země.  Celkově se působení 28. prezidenta Spojených států na vnitropolitické scéně dalo označit za téměř zázračně úspěšné. Změny, které byly považovány za nutné již po celá desetiletí, se konečně podařilo prosadit. I přes všechny jeho úspěchy je nutno připomenout jeho rasistický postoj k afroamerické menšině a k jeho otevřené podpoře segregace ve státní správě.

Zahraniční politika.

Zahraniční politika obecně a do první světové války.

V zahraniční politice je už hodnocení Wilsonova působení méně jednoznačné. Wilson byl v Evropě jen jako turista, znal špatně evropské dějiny, o zbytku světa ani nemluvě. Společně s jeho zapáleným idealismem tvořila tato neznalost výbušnou směs.  Prvním problémem byl postoj USA k revoluci v Mexiku. Ta přerostla v občanskou válku, hlavní moci ve státě se zmocnil diktátor Huerta. Wilsonova snaha ovlivnit výsledek války proti němu vedla k americké okupaci Veracruzu v roce 1914. Nevěděl si také rady s dalšími zeměmi v americké sféře vlivu, jmenujme Filipíny, Dominikánskou republiku, Haiti a Kubu. Tyto státy byly buď přímo okupovány, nebo ovládány ekonomicky americkými investory.  Obě Ameriky byly v této době ze všech obydlených světadílů asi nejvíc nezávislé na Evropě. Wilsonovi ale byla z obou válčících stran od počátku bližší Dohodě. Ačkoli se takto vyjadřoval pouze v soukromých dopisech, bylo poměrně jasné, že jeho demokratické a pacifistické názory se s německým militarismem nikdy neshodnou.  Zpráva o sarajevském atentátu vzbudila v Americe málo pozornosti. Událostí, která částečně probudila veřejnost, bylo napadení Belgie Německem. Den poté, 4. srpna 1914, vydal Wilson proklamaci neutrality, v níž vyzval všechny Američany, aby byli nestranní v myšlení i činech.  6. srpna 1914 zemřela Ellen Wilsonová. Prezidentovi v ní odešel nejlepší rádce. Znovu se oženil v listopadu 1915 s washingtonskou vdovou Edith Bollingovou Galtovou.  Postupem času bylo stále jasnější, že válka uvízla v bahně zákopů a Británie i Německo se snažily zničit jeden druhého ekonomicky. Britové uvalili omezení i na neutrální obchod. Německé přístavy byly blokovány, Severní moře zaminováno. Anglie tedy používala miny a válečné lodě, Němci ponorky.  Pro americkou ekonomiku byla válka, cynicky řečeno, skutečným požehnáním. Postupně se stupňující boj v Severním moři ale znamenal ohrožení pro obchod i lidské životy.  7. května 1915 byl bez varování potopen u irských břehů anglický zámořský parník Luisitania německou ponorkou U-20. 1198 lidí, včetně 128 Američanů zahynulo. Wilsonova reakce byla pro mnohé nepochopitelná: „Může se stát, že je člověk příliš hrdý na to, aby bojoval.“ V jeho pojetí to znamenalo, že si je příliš jist svým právem, než aby o tom potřeboval přesvědčovat jiné použitím síly. Tato slova měla pro zastánce Británie účinek rudého hadru na býka. Prezident byl obviňován z příliš slabošského přístupu.  Vyjednáváním se podařilo v roce 1916 zmírnit ponorkovou hrozbu, bylo ale očividné, že nejde o konečné řešení. Není jasné, zda Wilson stále věřil v neutralitu, chtěl jen více času pro válečné přípravy nebo zda chtěl zabodovat u pacifistických voličů v blížících se volbách. Faktem je, že slogan „udržel nás mimo válku“ bodoval. Volby v roce 1916 vyhrál Wilson těsně, za znovuzvolení vděčil hlavně jihu a středozápadu. V únoru zahájilo Německo neomezenou ponorkovou válku.  V té době byla také zachycena nóta, kterou poslal německý ministr zahraničí Zimmermann velvyslanci v Mexiku Eckhardtovi. Obsahovala návrh nabídnout Mexiku Texas a Nové Mexiko pokud zaútočí spolu s Německem na Spojené státy. To byla poslední kapka.

První světová válka.

Spojené státy vstoupily do první světové války 6. dubna 1917. Wilsonovou povinností nyní bylo rychle připravit Spojené státy na válku. Byla vyhlášena všeobecná branná povinnost. V červnu 1917 již bylo zapsáno deset miliónů mužů ve věku od jednadvaceti do třiceti let. Velké množství amerických jednotek pod velením generála Pershinga se zúčastňovalo bojových operací od června 1918. Američané podpořili Dohodu v závěrečné fázi války, vyčerpané německé jednotky nemohly jejich postup úplně zastavit.  Na domácí frontě bylo nutné pro tento úspěch vybojovat nejednu bitvu. Byl ustanoven Úřad pro válečný průmysl, který, v čele s geniálním bankéřem Baruchem, reorganizoval průmysl tak, aby mohl plnit vládní zakázky. Byly také zvýšeny daně, většina prostředků pro financování války ale přišla přímo od občanů. Čtyři „půjčky svobody“ a jedna „půjčka vítězství“ vynesly dohromady 21 400 000 000 $, hlavně díky vydatné propagandistické podpoře. Výbor pro informaci veřejnosti zahájil ohromnou kampaň, která měla přesvědčit pacifistické Američany o nutnosti války. Podle protišpionážního zákona byly uvězněny stovky lidí, mnozí z nich nevinně, mezi nimi vůdce Socialistické strany Eugene V. Debs. Výsledkem ale byla bezprecedentní jednota obyvatelstva, ohromné nadšení pro společné úsilí, a také samozřejmě miliardy investované do státních dluhopisů.  Dvě léta organizovaného průmyslu změnila Spojené státy navždy. Hlavním předmětem Wilsonova snažení ale nebyla ani tak ekonomika jako ideové obhájení války. Wilson se snažil prosadit takové válečné cíle, které by zaručovaly budoucí kolektivní bezpečnost. V lednu 1918 přednesl Kongresu svých Čtrnáct bodů. Volal v nich po otevřené diplomacii, svobodě v obchodu, celosvětovém odzbrojení, právu národů na sebeurčení a hlavně vzniku Společnosti národů. Ta by ztělesňovala princip rovnosti, protože nečinila rozdíl mezi velkými a malými státy. Wilson chtěl tímto programem ukázat Spojencům, že nechce, aby mír po první světové válce byl poznamenán tím, co zničilo všechny míry před ním: snahou vítězů „nahrabat si“.  Společnost národů byla tedy prosazována jako oficiální stanovisko Spojených států a jejich primární válečný cíl. Čtrnáct bodů nadchlo ohromné množství intelektuálů i obyčejných lidí. Zvlášť američtí přistěhovalci ze zemí Rakouska-Uherska a z Německa vzhlíželo k prezidentu Wilsonovi jako k naději na spravedlnost. Ve Wilsonově koncepci měla býti střední, východní a jihovýchodní Evropa malých národů vybudována jako velká federace. Pro tento plán sloužila Američanům za vzor jejich vlastní unie. Wilson byl ještě na počátku roku 1918 toho názoru, že staré Rakousko-Uhersko, vnitřně přebudované a zorganizované na podkladě národnostním, by se mohlo státi jádrem takové příští evropské federace. Z toho důvodu nikdy nebyl Wilson v době světové války, ani krátce po ní, upřímným přívržencem maximálního programu československé samostatnosti. Československé úsilí o samostatnost bylo pro Wilsona věcí méně významnou, na kterou nebyl býval vzat náležitý zřetel na mírové konferenci roku 1917. Tekla krev statisíců, trpěly miliony a pacifista Wilson, aby ukončil válku, byl ochoten obětovat českou samostatnost a zaručiti celistvost habsburské říše výměnou za separátní mír. Za určitý zlom lze považovat úterý 3. září 1918, kdy prostřednictvím státního tajemníka Roberta Lansinga předal Masarykovi prohlášení vlády Spojených států, v němž je Československá národní rada v čele s Masarykem označena bez výhrad za válčící vládu de facto, čímž toto americké uznání vyznělo výrazněji, než předchozí uznání francouzské i britské. V Anglii a především ve Francii, ale čtrnáct bodů nikdo nebral vážně na vědomí. Bylo jasné, že jejich cílem je potrestat Německo tak tvrdě, že už se nikdy nevrátí jako evropská velmoc. Wilson ale plný nadšení v prosinci 1918 přicestoval do Evropy a podnikl triumfální cestu po hlavních městech zemí Dohody. Na následné konferenci v Paříži se tvrdohlavě držel svých pozic. Aby byl přijat vznik Společnosti národů, ustoupil svým spojencům v mnohém, například v otázce reparací či volného obchodu.  Skutečná životní prohra ale čekala na Wilsona v jeho vlastní zemi. Ve Spojených státech se idea Společnosti národů setkala s nepochopením. Amerika nebyla připravena podřídit se mezinárodnímu konsenzu. Když bylo jasné, že mírová smlouva nezíská v Senátu dvoutřetinovou většinu potřebnou k ratifikaci, pokusil se Wilson změnit veřejné mínění propagační cestou po celé zemi. Ohromné pracovní nasazení se ale podepsalo na jeho zdraví, v září 1919 po záchvatu mrtvice částečně ochrnul. Po tři měsíce se neobjevil na veřejnosti, spojení s vnějším světem zajišťovala jeho druhá žena a osobní lékař. Mezitím byla mírová smlouva Senátem definitivně zamítnuta. USA do Společnosti národů nikdy nevstoupily.  V roce 1919 dostal Nobelovu cenu za mír.

Smrt.

Wilson už nikdy neopustil Washington, D.C., kde 3. února 1924 zemřel.

Hodnocení Wilsonova prezidentství.

Přestože byl praktický výsledek Wilsonova působení nejednoznačný, zůstal v mnohém důležitým průkopníkem. Spoluzakladatel současné OSN Franklin Delano Roosevelt se cítil být dědicem jeho odkazu. Wilsonových Čtrnáct bodů je dodnes nenaplněno, ale položily základ mnoha moderním institucím mezinárodní spolupráce a kolektivní bezpečnosti.

Thomas Woodrow Wilson (28. prosince 1856 Staunton, Virginie – 3. února 1924 Washington, D.C.) byl 28. prezident Spojených států amerických.

托马斯·伍德罗·威尔逊(英语:Thomas Woodrow Wilson,1856年-12月28日-1924年-2月3日),美国第28任总统,他的主张被后人称为威尔逊主义。


Matoušovo evangelium.

V evangeliu podle Matouše se dále vypráví, jak se jich král Herodes vyptával na hvězdu a poslal je do Betléma, aby mu pak oznámili, kde se dítě nachází. Hvězda jim pak ukazovala cestu až k domu, kde byl Ježíš s Marií, poklonili se mu a předali dary. Mudrci (či "mágové", ) pak na pokyn ve snu odcestovali a místo Herodovi neoznámili. Herodes se rozlítil a protože se obával svého postavení po narození Mesiáše-krále židů, nechal usmrtit všechny chlapce do věku dvou let. Josef však předtím na pokyn ve snu vzal Ježíše a Marii a utekli do Egypta.

Pozdější tradice.

Podle legendy byli tři mudrci či mágové z bible pohané, hvězdopravci zřejmě z Persie, babylonští kněží kultu Zarathustry. Jejich znalost pohybů hvězd a pozornost vůči nim je spojována s proroctvím z knihy Numeri, kde Bileám předpovídá, že z rodu Jákobova vyjde hvězda, nový král Izraele.  V evangelním příběhu samotném není řeč ani o králích, ani o jejich počtu. Poprvé se o třech mudrcích zmiňuje církevní spisovatel Órigenés na počátku 3. století, který počet tří zřejmě vyvozuje z počtu darů, které Ježíši přinášejí. Označení králové se pak objevuje až v 6. století u sv. Caesaria z Arles (pravděpodobně podle zmínky v 72. žalmu). Počet mudrců však v jednotlivých výkladech kolísal od počtu dvou až čtyř v západní církvi a po dvanáct ve východní. Jmen Kašpar, Melichar a Baltazar se jim dostává zřejmě až v lidových vyprávěních v 7. století, jsou napsána také na fresce v Raveně datované po roce 560 po Kristu. Prvním, u koho se tato jména spolehlivě objevují, je kancléř pařížské Sorbonny ve 12. století, Petr Comestor.  Středověk je také obdobím, kdy byly těmto jménům přiřazeny jednotlivé dary. Tyto tři dary měly také představovat veškerou hmotu, neboť zastupují veškerá v té době známá skupenství. Jednotliví králové pak podle různých výkladů představují všechna období lidského života; na scénách klanění Tří králů je jeden z nich zobrazován jako mladík, druhý jako muž a poslední jako stařec.  Tři králové nebyli nikdy oficiálně svatořečeni, avšak jsou uctíváni jako patroni poutníků a hříšníků. Ostatky svatých Tří králů podle legendy nalezla svatá Helena, která je přivezla do Konstantinopole a později byly jejím synem Konstantinem darovány milánskému biskupovi Eustorgiu, rodáku z Konstantinopole. Po dobytí Milána roku 1158 císařem Fridrichem Barbarossou kolínský arcibiskup Rainald z Dasselu převezl tyto ostatky do Kolína nad Rýnem, kde je uložil do chrámového pokladu kostela sv. Petra. Ostatky Tří králů se staly místem úcty mnoha poutníků, jeden z významných zlatotepců Mikuláš z Verdunu pro ně zhotovil relikviář ze vzácných materiálů. Od roku 1948 je tento relikviář umístěn v centrální gotické lodi před hlavním oltářem kolínského dómu.

K † M † B † a příslušný rok.

V katolických zemích se o svátku Zjevení Páně (6. ledna) píše posvěcenou křídou na dveře domů a chlévů zkratka "K † M † B †" nebo latinský ekvivalent "C † M † B †" (nebo "† C † M † B )" jako formule požehnání. Tři křížky symbolizují Nejsvětější Trojici, tj. Otce, Syna a Ducha Svatého. Nejsou to tedy znaménka „plus“ mezi iniciálami.  V druhé polovině 20. století kdesi vznikla domněnka, že KMB je zkratka latinského "Christus mansionem benedicat" – Kristus ať obydlí žehná. Byť toto latinské rčení vypadá starobyle, není doložitelné ze starší literatury.

Mudrci z Východu, tradičně označovaní jako Tři králové, jsou postavy z Matoušova evangelia, které navštívily Ježíše krátce po jeho narození v Betlémě a přinesly mu dary: zlato, kadidlo a myrhu. Upřesnění, že byli tři, že to byli králové a jejich jména, nejčastěji Kašpar, Melichar a Baltazar, přinesla až pozdější tradice, v Novém zákoně se tyto údaje nevyskytují.

东方三博士(;拉丁转写:magoi),又称东方三王(公教旧称)、东方三贤士(思高本)、三智者、麦琪,术士等,是艺术作品和基督教刊物经常提到,出现在许多与圣诞节有关的画像里面的人物,一般会与耶稣和其父母、牧羊人,以及马厩中的动物一同出现。根据《新约圣经·马太福音》第2章第1-12节的记载,在耶稣基督出生时,有来自东方的「博士」朝拜耶稣。天主教会在1月6日主显节日祝。《福音书》中没有提到有三个人,也没有提到他们的身份。指出,“MAGI”就是拜火教祭司或神职人员的称呼,类似于天主教中的神父或主教、基督教中的牧师或长老。


Historie.

V roce 2002 se federální parlament rozhodl pro změnu státoprávního uspořádání tehdejší Svazové republiky Jugoslávie a udělení větší pravomoci oběma republikám. Většina agendy svazové vlády tak přešla pod obě jednotlivé republiky; společnou záležitostí zůstala pouze obrana a zahraniční politika.  Jednokomorový Parlament Srbska a Černé Hory (srbsky "Скупштина Србије и Црне Горе, Skupština Srbije i Crne Gore") měl 126 zástupců, z nichž bylo 91 voleno ze Srbska a 35 z Černé Hory. Parlament sídlil v Bělehradě v budově někdejší srbské sněmovny a za socialismu pak svazové sněmovny.  Nové politické vedení země se rozhodlo distancovat od poměrů za vlády Slobodana Miloševiće. I proto byl název státu změněn na Státní společenství Srbsko a Černá Hora (zvolen byl neobvyklý tvar s uvedením zemí v nominativu, namísto očekávatelného genitivu). V Černé Hoře však stále sílily potřeby se zcela osamostatnit. Proto bylo dne 21. května 2006 uspořádáno referendum o nezávislosti. V něm zvítězili zastánci nezávislosti. 3. června 2006 pak byla po 80 letech obnovena nezávislost Černé Hory. Slavnostní ceremoniál k této příležitosti se uskutečnil 13. července, v Den státnosti Černé Hory, kdy byla země roku 1878 mezinárodně uznána. Srbsko následně vyhlásilo svou nezávislost 5. června 2006.

Přírodní poměry.

Srbsko a Černá Hora byla na severu rovinná země (tvořila ji Panonská nížina). Střední část (region Šumadija) byl mírně zvlněný, s výjimkou údolí řeky Moravy a srbských Karpat. Jižní část země poté byla hornatá s náhorními plošinami v oblasti Sandžaku a rovinatým Kosovem. Nejvyšší horou byla Zla Kolata (2534 m) na hranicích s Albánií; často se však uvádí jako nejvyšší Bobotov Kuk (2523 m) v národním parku Durmitor na severu Černé Hory. Podnebí je kontinentální, jen přímořská oblast Černé Hory má podnebí středomořské.

Ekonomika.

Srbsko a Černá Hora vstoupily do 21. století jako dvě republiky bývalé Jugoslávie těžce postižené divokou privatizací 90. let, občanskou válkou, mezinárodními sankcemi a autoritativním režimem Slobodana Miloševiće. Země potřebovala obnovu infrastruktury, mezinárodní pomoc a politickou transformaci. Vláda Zorana Đinđiće tento proces opatrně zahájila hned po pádu Miloševiće v říjnu 2000, stále jasněji se však ukazovalo, že obě republiky se chtějí rozvíjet odděleně. Proto také byla v rámci dohod o vzniku státního společenství zrušena měnová unie mezi oběma republikami (Černá Hora začala jako svojí měnu jednostranně používat euro, zatímco Srbsko si zachovalo jako měnu dinár). Neexistovala ani poštovní unie. Hlavním důvodem pro udržení alespoň volné federace obou republik byl nezbytný ekonomický zájem Srbska udržet si přístup k Jaderskému moři.  Na urgentní potřebu ekonomické pomoci pro soustátí reagovala řada evropských zemí, včetně České republiky. Ta Srbsko a Černou Horu zařadila mezi priority své zahraniční rozvojové spolupráce. Hlavními sektory, na které se soustředila byly: životní prostředí (odstraňování starých ekologických zátěží), ekonomicko-průmyslový rozvoj (revitalizace těžebních komplexů, zejména podpora těžby uhlí), modernizace sociálních služeb (zaměřeno hlavně na zvýšení zaměstnanosti zdravotně postižených), doprava (modernizace železnic a MHD), zdravotnictví (léčení závislostí a prevence HIV/AIDS).

Správní dělení.

Hlavním městem soustátí byl Bělehrad, některé svazové instituce však byly po podepsání dohody o soustátí přemístěny do hlavního města Černé Hory (Podgorici).  Srbsko a Černá Hora převzalo správní členění Svazové republiky Jugoslávie. Soustátí tvořily dvě republiky; v rámci Srbska existovaly ještě dvě autonomní oblasti (Kosovo a Vojvodina). Nižší správní celky byly oblasti (jediný Bělehrad měl svojí zvláštní oblast) a opštiny (de facto obce).

Jazyková politika.

Úředním jazykem soustátí byla srbochorvatština a oficiálním písmem cyrilice. Na území autonomní oblasti Vojvodina byly úředními jazyky také maďarština, rumunština, slovenština a rusínština. Na území autonomní oblasti Kosovo pak také albánština.

Srbsko a Černá Hora, oficiálně Státní společenství Srbsko a Černá Hora (srbsky "Државна заједница Србија и Црна Гора, Državna zajednica Srbija i Crna Gora"), bylo soustátí, lépe řečeno dvoustátí, které vzniklo po zániku Svazové republiky Jugoslávie 4. února 2003. Soustátí zaniklo 3. června 2006, a to po černohorském referendu o vyhlášení nezávislosti, kdy na jeho území vznikly dva samostatné státy, Černá Hora a Srbsko.

塞尔维亚和黑山国家联盟,通称塞尔维亚和黑山,简称塞黑,为前南斯拉夫余下没有独立的塞尔维亚和黑山两个共和国于2003年至2006年组成的松散联邦制国家。塞黑两国于1992年首先组成南斯拉夫联盟共和国,该联邦后于2003年2月4日重组并改名为“塞尔维亚和黑山”。2006年5月21日,黑山举行独立公投,独立派以微弱的票数55.4%优势获胜。6月3日黑山议会正式宣布脱离塞尔维亚独立,6月5日塞尔维亚国会亦宣布独立并且成为塞黑的法定继承国,塞黑因而解体并从此消失,南斯拉夫至此走入历史。


Historie.

Na návrší, kde dnes stojí Kaptol, byly nalezeny zbytky náhrobků z 1. století, v blízkém Ščitarjevu byla osada "Andautonia".

Středověk.

První písemná zmínka o osídlení této oblasti je z roku 1094, kdy uherský král Ladislav I. Svatý založil v místě dnešního Kaptolu biskupství záhřebské a prvním biskupem jmenoval Čecha jménem Duch. Na nedaleké vyvýšenině západněji, oddělené potokem Medveščak, vznikla obchodní osada Gradec (Grič), dnešní Horní město. Za mongolské invaze v roce 1242 se sem uchýlil král Béla IV. a z vděčnosti za poskytnutou ochranu prohlásil město za královské.

Vláda Habsburků.

Od roku 1526 panovali v Uhrách i v Chorvatsku Habsburkové v osobě Ferdinanda I. Roku 1557 se v Záhřebu poprvé sešel chorvatský sněm a roku 1607 přišli na jeho pozvání do města jezuité, kteří zde založili kolej, předchůdce dnešní Záhřebské univerzity. Od roku 1621 byl Záhřeb sídlem chorvatského bána (místokrále). Obě osady, Kaptol jako církevní a Gradec jako politické centrum, měly stále svá samostatná opevnění a v určitých obdobích stály proti sobě. Jižně, mimo tato opevnění vzniklo dnešní Dolní město, kam se přesunul obchodní a řemeslný život. Teprve v roce 1850 za bána Jelačiče se Kaptol, Gradec i Donji Grad spojily do jednoho celku. V 17. a 18. století město několikrát postihly požáry a morová epidemie.  Roku 1860 dosáhla do města železnice, mezi nádražím a starou částí města začala vznikat nová měšťanská výstavba, Záhřeb se rozrůstal a později tak rostl i jeho vliv. Přispěl k němu i fakt, že po dlouhých letech nakonec získalo město statut centra chorvatského obrozeneckého hnutí, přestože Matice ilyrská (od roku 1862 Matice chorvatská) působila v Záhřebu již ke konci první poloviny 19. století. Roku 1880 postihlo město velké zemětřesení, které silně poškodilo katedrálu, jež pak byla důkladně obnovena.

20. století.

Po rozpadu Rakousko-Uherska po první světové válce se zde konal sněm jihoslovanských národů padlého mocnářství. Jejich zástupci se rozhodli pro vytvoření jednoho státu - Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Mezi lety 1929 a 1939 tu bylo sídlo Sávské bánoviny, za druhé světové války pak ustašovského státu. V meziválečném období žilo v Záhřebu okolo 185 000 lidí.  Během socialistické Jugoslávie byl Záhřeb opět hlavním městem Chorvatska. V této době byl vystavěn tzv. "Novi Zagreb" - sídliště na jih od města, u řeky Sávy. Pro život město byla významnou akcí Univerziáda v roce 1987, kdy do Záhřebu přicestovalo 6423 sportovců z 122 zemí světa. Od roku 1991 je opět hlavním městem nezávislého Chorvatska, za balkánské války byl sice bombardován, ale nebyl vážně poškozen. V současné době má okolo 700 000 obyvatel, s předměstími okolo milionu.

Charakter města.

Centrum Záhřebu má charakter typického vělkoměsta někdejší habsburské monarchie. Historické jádro města je tvořeno částmi Horní město a Kaptol, a mladší Dolní město. Malebný Gradec (Horní město) patří k nejlépe zachovaným historickým centrům v Chorvatsku. Směrem na východ, za údolím potoka Medveščaku, je rovněž středověký Kaptol s gotickou katedrálou. Dnes nejživější část města, Dolní město, vzniklo od poloviny 19. století mezi nádražím a historickými městy. Po druhé světové válce k nim přibyl Nový Záhřeb, totiž sídliště na pravém břehu Sávy.  Historicky nejvýznamnější je Horní město, kde sídlí Vláda Chorvatska a parlament a kde stojí gotický kostel svatého Marka se znaky Záhřebu, Chorvatska, Dalmácie a Slavonie na střeše z barevných glazovaných tašek. Zatímco tato část Záhřebu je významná hlavně z turistického hlediska, Dolní město je hlavně centrem kulturním, obchodním a společenským. Jeho živé třídy doplňují velká náměstí, pojmenovaná po významných osobnostech chorvatské historie (Bána Jelačiće, krále Tomislava), i významné budovy školské, či kulturní.  Gradec a Kaptol spojuje Kamenná brána () ze třináctého století s poutní svatyní s obrazem Panny Marie, který odolal požáru v roce 1731. Horní město s Dolním spojuje také více než sto let stará lanová dráha. Trasa, na které její modré kabinky překonávají výškový rozdíl 30 metrů, je dlouhá šestašedesát metrů a jízda z jednoho konce na druhý netrvá ani minutu.

Doprava.

Silniční.

Většina hlavních chorvatských dopravních tahů prochází přes území hlavního města. Ze Záhřebu vede celkem pět dálnic, které směřují do všech částí Chorvatska. Městem také procházejí dva z celkem tří tzv. panevropských koridorů, které přetínají alespoň v nějaké části chorvatské území. Hlavní dálniční obchvat kolem města sleduje jižní trasu, na kterou se postupně napojují významné chorvatské dálnice; A1 do Dalmácie, A3 do Slavonie a také dva dopravní tahy na sever do Slovinska.

Veřejná.

Městská.

Veřejnou dopravu v Záhřebu tvoří síť tramvajových a autobusových linek, doplněná příměstskými železničními spoji a dalšími druhy dopravy (taxi aj.). Páteřním druhem dopravy je tramvajová, kterou zajišťuje záhřebský podnik "Zagrebački električni tramvaj" (ZET). Ten stejně tak provozuje i lanové dráhy, které zajišťují hlavně v severní části města překonání výškových rozdílů.  První elektrická tramvaj vyjela v Záhřebu 18. srpna roku 1910 a do dnešních dní se místní dopravní síť rozrostla na 116 km. Počet linek se pohybuje kolem patnácti, zajištěny jsou kromě denních i noční spoje. Autobusová síť tramvaje doplňuje a počet jejích linek překračuje 120. V centru města pak slouží již od roku 1890 lanová dráha, která spojuje dvě části historického města - Donji a Gorni grad, které odděluje jejich rozdílná výška. Pro město ikonická lanovka patří mezi nejkratší svého druhu na světě.  Příměstská železnice zajišťuje spojení chorvatské metropole s okolními městy. Denně ji používá kolem 70 000 lidí, kteří dojíždějí do zaměstnání, za kulturou, či rekreací. Nejvytíženější železniční tratí je úsek Savski Marof - Záhřeb a z hlavního nádraží na Dugo Selo. Příměstské spoje pak také jezdí do Veliké Gorice a do Jastrebarska.

Železniční.

Základy železniční sítě byly položeny v Chorvatsku koncem 19. a počátkem 20. století. Záhřeb byl napojen v roce 1862 prodloužením trati ze slovinského dopravního uzlu Zidani Most přes chorvatskou metropoli do Sisku a dále do Rijeky. Ještě koncem století byl propojen železničně s Koprivnicí (1870) a Varaždinem (1885). Roku 1925 pak byla vybudována trať přes Liku, která zajistila spojení po dráze ze Záhřebu až do Splitu.

Letecká doprava.

Záhřebské mezinárodní letiště (IATA: ZAG, IKAO: LDZA) je hlavním vzdušným přístavem pro celé Chorvatsko. Nachází se poblíž města Velika Gorica, asi 10 km jižně od Záhřebu. Letiště slouží také jako hlavní technické zázemí pro chorvatské aerolinie. V roce 2007 ho využilo celkem 1 992 455 cestujících. Kromě hlavního letiště se u Záhřebu nachází ještě také menší, sportovní (Zračno pristanište Lučko). To sloužilo v letech 1945-1962 jako hlavní záhřebské letiště, největší provoz zažilo roku 1959, kdy jeho branami prošlo 167 000 cestujících.

Administrativní dělení.

Záhřeb se dělí na 17 čtvrtí, seznam je uspořádán podle čísla na mapě:  Kromě toho některé ze čtvrtí zahrnují také sídla (naselje), ke kterým mají vztah jako opčina.

Záhřeb (,,, ) je hlavní a zároveň největší město Chorvatska, žije zde obyvatel. Město leží na úpatí pohoří Medvednica, severně od řeky Sávy, v severozápadní části země, v historickém Chorvatsku blízko slovinských hranic.

萨格勒布(;德语旧称:,阿格拉姆;)是克罗地亚的首都和札格雷布县的首府同时也是全国最大城市、一个直辖市。萨格勒布克罗地亚国内足球强队萨格勒布迪纳摩主场位于这里。萨格勒布位于海平面122m(400英尺),它位于克罗地亚的西北部的南坡,境内有萨瓦河流过。在2011年的正式人口普查中,萨格勒布市人口是792,875人。连同萨格勒布县总人口达到了1,110,517。是克罗地亚唯一一个超过百万人口的大都市区。


Jméno a symboly.

Lublaň se nazývá,, a ; ve starověku se místo nazývalo "Emona".  Původ názvu města Lublaň je nejasný. Ve středověku bylo město i řeka známé i pod německým názvem Laibach. Tento název byl až do roku 1918 oficiálně používán jako endonymum a zůstal jako časté německé exonymum, a to jak v běžné řeči, tak v úředním styku.  Problém pro jazykovědce je, jak spojit slovinská a německá jména. Původ ze slovanského "ljuba" – „láska, líbit se“ byl v roce 2007 jako nejpravděpodobnější podpořen lingvistou Tijmen Pronkem, odborníkem na srovnávací indoevropské jazykovědu a na slovinská nářečí z Univerzity v Leidenu. Podpořil tezi, že jméno řeky pochází z názvu osady. Jazykovědec Silvo Torkar, který se specializuje na slovinská osobní a místní jména, obhajuje na stejném místě tezi, že jméno "Ljubljana" pochází z "Ljubije", z původního názvu řeky Lublaňka (), která

Historie.

Oblast Lublaně byla osídlena už v době Římanů, kteří zde zřídili tábor nazvaný Emona. Roku 1144 dostala německý název "Laibach" a od 13. století byla pod nadvládou habsburské říše jako hlavní město Kraňska až do roku 1918, s výjimkou let 1809–1813, kdy byla sídelním městem Francouzi zřízených Ilyrských provincií. Při vzniku Království Srbů, Chorvatů a Slovinců byla kulturní metropolí Slovinců. Za II. světové války ji obsadili Italové (12. dubna 1941). Metropolí Slovinska se Lublaň stala oficiálně roku 1963, nezávislé Slovinsko zde bylo vyhlášeno v červnu roku 1991.

Prehistorie.

Okolo roku 2000 př. n. l. se v bezprostřední blízkosti Lublaně usadili obyvatelé žijící v kůlových obydlích. Mezi nejvýznamnější archeologické nálezy patří prehistorické kůlové obydlí a nejstarší dřevěné kolo na světě nalezené v bažinách. Toto jezerní obyvatelstvo se živilo lovem, rybařením a primitivním zemědělstvím. Na cestu přes

Starověk.

Okolo 50 př. n. l. na území současné Lublaně postavili Římané vojenský tábor, který se později stal trvalým sídlem nazvaným Julia Emona. Tato opevněná pevnost byla obývána "Legií XV Apollinaris". Emona měla 5 až 6 tisíc obyvatel a hrála významnou roli během mnoha bitev. Její omítnuté cihlové domy,

Středověk.

Pergamenový list "Nomina defunctorum" („Jména mrtvých“), pravděpodobně napsaný ve druhé polovině roku 1161, se zmiňuje o šlechtici Rudolfu Tarcentovi, advokátovi Akvileiského patriarchátu, který předal kanovníkovi do tohoto patriarchátu 20 hospodářství u Lublaňského hradu ("Castrum Leibach"). Podle odhadu historika Petra Štiha se to stalo mezi lety 1112 a 1125, což by představovalo nejranější zmínku o Lublani.  Území jižně od řeky Sávy původně vlastnila řada majitelů a to až do první poloviny 12. století, kdy se rozvíjející město Lublaň postupně stalo majetkem korutanské rodiny vévodů ze Sponheimu. Městské osídlení v Lublani započalo v druhé polovině 12. století. Okolo roku 1200 byla Starému trhu () udělena tržní práva; staré náměstí bylo jedním ze tří čtvrtí, ze kterých vznikla Lublaň. Dalšími dvěma čtvrtěmi byla oblast nazvaná „město“

Raný novověk.

V 15. století se Lublaň proslavila uměním, zejména malířstvím a sochařstvím. Římská Arcidiecéze lublaňská byla založena roku 1461 a kostel sv. Mikuláše se stal diecézní katedrálou. Po Idrijském zemětřesení v roce 1511 bylo město přestavěno v renesančním stylu a kolem byly postaveny nové hradby. Po velkém požáru na Novém náměstí byly v roce 1524 zakázány dřevěné stavby.  V 16. století měla Lublaň 5 tisíc obyvatel, z nichž 70 % mělo slovinštinu jako svůj mateřský jazyk, většina ostatních mluvila německy. V Lublani byla otevřena první střední škola, veřejná knihovna a tiskárna a město se stalo

Novověk, současnost.

Během napoleonského mezidobí od roku 1809 do 1813 byla Lublaň (pod jménem "Laybach") hlavním městem Ilyrských provincií. V roce 1813 se město znovu stalo rakouským a od roku 1815 do roku 1849 bylo správním centrem Ilyrského království v Rakouském císařství. V roce 1821 se zde konal Lublaňský kongres, který pro následující roky stanovil politické hranice v Evropě. První vlak dorazil v roce 1849 z Vídně a v roce 1857 byla trať rozšířena až do Terstu.  V roce 1895 postihla Lublaň, tehdy město s 31 000 obyvateli, série zemětřesení o maximální hodnotě 6,1 stupně Richterovy stupnice neboli 8–9 Mercalliho stupnice. Přibližně 10 % z 1400 budov bylo zničeno, ačkoli obětí bylo málo. Během následující rekonstrukce byla řada čtvrtí přestavěna do stylu Vídeňské secese. Veřejné elektrické osvětlení se ve městě objevilo v roce 1898. Období přestavby mezi lety 1896 a 1910 se označuje jako „oživení Lublaně“ – kvůli architektonickým změnám, z nichž velké množství zůstalo až do dnešních dnů, a pro následnou reformu

Geografie.

Město s rozlohou 163,8 km se nachází v Lublaňské kotlině ve středním Slovinsku, mezi Alpami a Krasem. Lublaň leží asi 250 km východně od Benátek, 220 km jižně od Salcburku a 110 km západně od Záhřebu.

Geologie.

Město se rozprostírá na naplaveninové pláni pocházející z období čtvrtohor. Okolní nedaleké

Topografie.

Lublaň má nadmořskou výšku 295 metrů. Centrum města, ležící podél řeky Lublaňka, má výšku 298 metrů. Lublaňský hrad, který se nachází na vrcholku hradního

Vodstvo.

Hlavními vodními toky v Lublani jsou Lublaňka, Sáva, Gradaščica, Mali Graben, Iška a Iščica. Mezi čtvrtěmi Trnovo a čtvrtí Moste, kolem hradního kopce, protéká Lublaňka částečně Gruberským kanálem, postaveným podle plánů Gabriela Grubera mezi lety 1772 až 1780. U východního okraje města se stékají Lublaňka, Sáva a Kamnická Bistrica. Nejnižší bod Lublaně, s nadmořskou výškou 261 metrů, se nachází na jejich soutoku.  Během své historie byla Lublaň zasažena řadou povodní. Poslední

Podnebí.

Podnebí v Lublani je oceánské (v Köppenově klasifikaci podnebí "Cfb"), hraničící s vlhkou subtropickou klimatickou oblastí (Köppenova klasifikace podnebí "Cfa"), s kontinentálními charakteristikami jako jsou teplé léto a mírně chladná zima.  Červenec a srpen jsou nejteplejší měsíce s denními maximy obecně mezi 25 a 30 °C a leden je nejchladnější měsíc s teplotami většinou oscilujícími okolo 0 °C. Ve městě je ročně 90 mrazových dní a 11 dnů s teplotami nad

Pamětihodnosti.

Architektura města je kombinací různých stylů. Navzdory přítomnosti vysokých budov zejména na okraji města, zůstává v Lublani neporušené historické centrum. Zbytky nejstarší architektury se zachovaly z římského období, centrum města však získalo svůj obrys ve středověku. Po zemětřesení z roku 1511 byla Lublaň přestavěna v barokním stylu podle italského vzoru, zejména benátského.  Po zemětřesení v roce 1895 byla znovu přestavěna, tentokrát ve stylu Vídeňské secese. Stavby z tohoto období dnes stojí vedle starších staveb z epochy baroka. Velké stavby v meziválečném období často nesou osobní stopu architektů Jože Plečnika a Ivana Vurnika. Ve druhé polovině 20. století byly části Lublaně přestavěny dle plánů Edvarda Ravnikara.

Hlavní památky.

Ústředním náměstím v Lublani je Prešerenovo náměstí (), na kterém leží františkánský kostel Zvěstování (). Postaven byl v letech 1646 až 1660 (zvonice následovaly později), nahradil starý gotický kostel na stejném místě. Uspořádání má formu raně barokní baziliky s jednou lodí a dvěma řadami postranních kaplí. Barokní hlavní oltář je dílem sochaře Francesco Robby. Mnoho z původních fresek bylo zničeno trhlinami ve stropě způsobenými zemětřesením v roce 1895. Nové fresky namaloval slovinský impresionistický malíř Matej Sternen.  "Lublaňský hrad" je středověký hrad s románskými, gotickými a renesančními architektonickými prvky, který se nachází na vrcholu hradního vrchu a který dominuje centru města. Oblast kolem dnešního hradu byla nepřetržitě obývaná již kolem roku 1200 př. n. l. Hrad byl postaven v 12. století a byl sídlem markraběte, později tu sídlili kraňští vévodové. Pozorovací věž hradu pochází z roku 1848; ta byla obývána strážcem, jehož povinností bylo v případě

Parky a další zeleň.

Městský park Tivoli () je největším parkem v Lublani. Byl navržen v roce 1813 francouzským inženýrem Jeanem Blanchardem a nyní zaujímá plochu přibližně 5 km. Mezi lety 1921 a 1939 byl renovován slovinským architektem Jožem Plečníkem, který vytvořil širokou centrální promenádu zvanou Jakopičova promenáda (), nazvanou po předním slovinském impresionistickém malíři Rihardu Jakopiči. V parku jsou různé druhy stromů, květinové zahrady, řada soch a kašen. V parku stojí několik pozoruhodných staveb, mezi nimi zámek Tivoli, Národní muzeum současných dějin a

Ulice a náměstí.

Lublaňské centrální náměstí, zvané Prešerenovo, existuje již od 18. století, ale moderní vzhled získalo až koncem 19. století. Po zemětřesení z roku 1895 navrhl Max Fabiani náměstí jako střed čtyř ulic a čtyř bank a v osmdesátých letech 20. století navrhl Edvard Ravnikar kruhový design a chodníky ze žulových bloků. Uprostřed náměstí stojí socha slovinského národního básníka France Prešerena s múzou. Prešerenský památník vytvořil v roce 1905 Ivan Zajec, zatímco podstavec navrhl Max Fabiani. Náměstí a okolí je od 1. září 2007 pěší zónou: přes náměstí jezdí pouze turistický vlak, který vozí turisty na Lublaňský hrad.  Náměstí republiky, dříve Náměstí revoluce, je největším náměstím v Lublani. V druhé polovině 20. století ho navrhl Edvard Ravnikar. Dne 26. června 1991 zde byla vyhlášena nezávislost Slovinska. Na severní straně stojí budova Národního shromáždění a na jižní straně Cankarův

Mosty.

Mezi nejznámější mosty v Lublani, vyjmenované od severu k jihu, patří Dračí most (), Řeznický most (), Trojmostí (), Rybářská lávka (), Čevljarski most (), Hradecký most () a Trnovský most (). Posledně zmíněný most vede přes řeku Gradaščicu, všechny ostatní vedou přes řeku Lublaňku.  Dračí most () postavený v roce 1901 a zdobený dračími sochami na podstavcích ve čtyřech rozích mostu se stal symbolem města a je považován za jeden z nejkrásnějších příkladů mostů postavených ve stylu Vídeňské secese. Má

Kultura.

Lublaňský dialekt () je součástí skupiny horno gorenských nářečí. Lublaňské nářečí je použito i v literatuře, např. v románu "Nekdo Druk" od Branka Gradišnika a v básni "Pika Nogavička" Andreje Rozmana.  Lublaň v knihách též vystupuje, např. v románu "The Historian" Elisabeth Kostové (kde je nazývána svým římským jménem Emona) či v románu Paula Coelha "Veronika se rozhodla zemřít".

Festivaly.

Každoročně se ve městě koná více než 10 000 kulturních akcí, včetně deseti mezinárodních divadelních, hudebních a uměleckých festivalů. "Lublaňský festival" (věnovaný převážně vážné hudbě), založený v roce 1953, je jedním z nejstarších festivalů v bývalé Jugoslávii. Mezi hosty patřili Dubravka Tomšičová, Marjan Lipovšeková, Tomaž Pandur, Katia Ricciarelliová, Grace Bumbry, Yehudi Menuhin, Mstislav Rostropovič, José Carreras, Slid Hampton, Zubin Mehta, Vadim Repin, Valeriy Gergiev, Andrew Davis, Danjulo Ishizaka, Midori, Jurij Bashmet, Ennio Morricone či Manhattan Transfer. Z orchestrů vystoupily Newyorská filharmonie,

Muzea a umělecké galerie.

V Lublani je mnoho historických a uměleckých muzeí a galerií. První muzeum bylo založeno roku 1821 a jeho pokračovatelem je dnešní Slovinské národní muzeum. První galerií soudobého umění byl Jakopičův pavilon, který byl v první polovině 20. století ústředním výstavním místem slovinských umělců. Na začátku šedesátých let jej následovala Městská umělecká galerie v Lublani, která vystavuje řadu moderních

Zábava a divadelní umění.

Cankarův dům je největší slovinské kulturní a kongresové centrum s několika sály a velkým foyerem, v němž se konají umělecké festivaly, umělecká představení, knižní veletrhy a další kulturní akce.  Kino se v Lublani objevilo poprvé na přelomu 19. a 20. století a mezi obyvateli rychle získalo oblibu. Po druhé světové válce byla založena "Kinofilmová společnost Lublaň" později přejmenovaná na "Jugoslovanska kinoteka", která začala spravovat řadu v té době fungujících kin v Lublani. V šedesátých letech se konala řada filmových festivalů a v roce 1963 se otevřela filmotéka. S příchodem televize, videa a internetu byla většina kin v Lublani uzavřena a kino se převážně přesunuto do Koloseje, multiplexu v obchodním centru BTC City. Je tvořen dvanácti filmovými sály. Zbývajícími kiny jsou Kino Komuna, Kinodvor, kde se promítají umělecké filmy s doprovodným programem, a "Slovenska kinoteka".  Slovinská filharmonie je ústřední hudební institucí v Lublani a ve Slovinsku. Pořádá koncerty vážné hudby domácích

Populární městská kultura a alternativní scéna.

Příliv mladých lidí do centra města v 80. letech 20. století spoluzpůsobil nástup subkultur a začala se rozvíjet také alternativní kultura, organizovaná kolem dvou studentských organizací (ŠKUC a ŠKD Forum). Spolupřispěla k politickým a společenským změnám a k založení alternativních center umění.  Lublaňským ekvivalentem kodaňské Christiánie je samozvaná autonomní Metelkova čtvrť, která vznikla v bývalých rakousko-uherských kasárnách postavených v roce 1882 (dokončeny v roce 1911). V roce 1993 bylo sedm budov a 12 500 m2 ploch přeměněno na umělecké galerie, umělecká studia a sedm nočních klubů, včetně dvou homosexuálních, kde se hraje

Sporty.

Kluby.

Vývoji sportu v Lublani v 19. století dominovalo napětí mezi Němci a Slovinci. Prvními sportovními klubu v Lublani byly z roku 1863 a Lublaňský Sokol () z roku 1868, založené dle vzoru českého Sokola. Druhý z nich byl mateřským klubem všech slovinských sokolských klubů, stejně jako inspiroval vznik Chorvatského sokolského klubu v Záhřebu. Členové Sokola byli aktivní i v kultuře a v politice, usilovali o větší integraci Slovinců z různých korunních zemí Rakousko-Uherska a o svou kulturní, politickou a ekonomickou nezávislost.  V roce 1885 založili Němci první sportovní klub na území dnešního Slovinska,. V roce 1887 slovinští cyklisté založili Slovinský cyklistický klub (). V roce 1893

Masové sportovní aktivity.

Každý rok od roku 1957 se ve dnech 8.–10. května koná tradiční rekreační pochod (Cesta kolem drátů) na počet osvobození Lublaně 9.

Sportoviště.

Stadion Stožice, který byl otevřen v srpna 2010, se nachází ve Sportovním parku Stožice ve čtvrti Bežigrad a je největším fotbalovým stadionem v zemi a sídlem klubu NK Olimpija Ljubljana. Jedná se o jedno ze dvou hlavních hřišť Slovinské fotbalové reprezentace. V parku se také nachází kryté sportoviště, která se používá pro vnitřní sporty, jako je basketbal, házená a volejbal a mimo jiné je domácím místem pro KK Olimpija, RK Crimea a ACH Volley Bled. Kromě fotbalu je stadion také určen k pořádání kulturních akcí. Další stadion ve čtvrti Bežigrad je Bežigradský stadion, který je od roku 2008 uzavřen a chátrá. Byl postaven podle plánů Joža Plečnika a byl domovem NK Olimpija Ljubljana, zrušeného v roce 2005 (který se jmenoval stejně jako výše zmíněný klub sídlící na stadionu Stožice). Slovinský multimilionář Joc Pečečnik plánuje jeho obnovu.  Sportovní park Ljubljana, který se nachází ve Spodnje Šišce, součásti čtvrtě Šiška, zahrnuje fotbalový stadion s pěti hřišti, atletickou halu, venkovní atletické areály, tenisové kurty, hřiště na pétanque a hřiště na plážový volejbal. Většina závodů, které se zde konají, jsou v atletice. Dalším sportovním parkem ve Spodnje Šišce je Sportovní park Ilirija, známý především plochodrážním stadionem. Na

Hospodářství.

Průmysl zůstává nejdůležitějším zaměstnavatelem, zejména díky farmaceutickému, petrochemickému a potravinářskému průmyslu. Další oblasti zahrnují bankovnictví, finance, dopravu, stavebnictví, řemeslné služby a služby a cestovní ruch. Veřejný sektor poskytuje pracovní místa ve vzdělávání, kultuře, zdravotní péči a místní správě.  Na Lublaňské burze (), koupené v roce 2008 burzou Vídeňskou a následně v roce 2015 burzou Záhřebskou, se obchoduje s velkými slovinskými

Vláda.

Město Lublaň je řízeno Magistrátem města Lublaň (), který je veden městským zastupitelstvem, jehož hlavou je župan. Členové městského zastupitelstva i župan jsou voleni v komunálních volbách, které se konají každé čtyři roky. Zastupitelstvo mimo jiné vytváří obecní rozpočet a pomáhá v oblasti zdraví, sportu, financí, vzdělávání, ochrany životního prostředí a cestovního ruchu. Město je rozděleno do 17 čtvrtí zastupovaných zastupitelstvy jednotlivých čtvrtí. Tato zastupitelstva spolupracují s městským zastupitelstvem, seznamují se s návrhy obyvatel a připravují aktivity na svém území.  Mezi roky 2002 a 2006 byla županem města Danica Simsic. Od komunálních voleb v říjnu 2006 až do jeho potvrzení za náměstka v Národním shromáždění Slovinska v prosinci 2011 byl županem

Demografie.

V roce 1869 měla Lublaň přibližně 22 600 obyvatel, toto číslo vzrostlo téměř na 60 000 do roku 1931 a na 293 000 k roku 2019.  Lublaň je rozdělena na 17 městských částí neboli čtvrtí (). Městské části jsou: Bežigrad, Center, Črnuče, Dravlje, Golovec, Jarše, Moste, Polje, Posavje, Rožnik, Rudnik, Sostro, Šentvid, Šiška, Šmarna gora, Trnovo a Vič.

Vzdělávání.

Základní vzdělávání.

V Lublani v současnosti existuje více než 50 veřejných základních škol s více než 20 000 žáky, jednou z nich je i mezinárodní základní škola pro zahraniční žáky. Mimo to existují dvě soukromé základní školy: Waldorfská a katolická. Kromě toho existuje několik základních hudebních škol.  První škola v Lublani byla založena ve 13. století německými rytíři. Původně přijímala pouze chlapce; dívky byly přijímány od počátku 16. století. Farní školy jsou doloženy v 13. století, v kostele sv. Petra

Střední vzdělání.

Jako historicky první střední škola byla na základě návrhu Primože Trubara v období slovinské reformace založena Kraňská škola (1563–1598). Vyučovala převážně v latině a řečtině, ale také v němčině a slovinštině a byla otevřená pro obě pohlaví a všechny společenské vrstvy. V roce 1597 jezuité založili jezuitskou kolej (1597–1773), jejímž cílem bylo předat všeobecné vzdělání. V roce 1773 se

Terciární vzdělávání.

K roku 2019 měla Univerzita v Lublani 23 fakult a tři akademie, které se nacházejí v různých částech Lublaně. Ve slovinštině nabízejí kurzy lékařství, aplikované vědy, umění, práva, administrativy, přírodních věd a dalších předmětů. Univerzita má více než 38 000 studentů a asi 5 900 pedagogických pracovníků. Studenti této univerzity tvoří jednu sedminu obyvatel Lublaně a dávají městu mladistvý

Knihovny.

Nejstarší knihovny v Lublani byly umístěny v klášterech. V roce 1707 byla založena Seminární knihovna (), která je první a nejstarší veřejnou vědeckou knihovnou ve Slovinsku. Kolem roku 1774 po zrušení Jezuitů byla ze zbytků jezuitské knihovny a několika klášterních knihoven vytvořena knihovna Lycea.  Slovinská národní a univerzitní knihovna () měla na konci roku 2018 přibližně 2 900 000 inventárních položek, z toho 1 400 000 monografií, 12 300 rukopisů a řadu dalších textových, vizuálních a multimediálních zdrojů. Druhou největší univerzitní knihovnou v

Věda.

První společnost předních vědců a veřejných pracovníků v Kraňsku bylo Dismasovo bratrství (), které se v Lublani zformovalo v roce 1688. V

Doprava.

Letecká doprava.

Z Mezinárodního letiště Jože Pučnika (IATA kód LJU), ležícího 26 km severozápadně od města (na území města Zgornji Brnik, u města Kranj, létají např. společnosti Adria Airways, Air France, Air Serbia, easyJet, Finnair, Montenegro Airlines, Turkish

Kolejová doprava.

V železničním uzlu se v Lublani protínají panevropské železniční koridory číslo V (nejrychlejší spojení mezi severním Jadranem a střední a východní Evropou) a X (spojující střední Evropu s Balkánem) a hlavní evropské tratě E 65, E 69, E 70. Veškeré mezinárodní tranzitní vlaky ve Slovinsku jezdí přes Lublaň a zastavují zde všechny osobní mezinárodní vlaky.  V oblasti Lublaně je šest železničních stanic a devět zastávek. Společnost Slovenske železnice nabízí pro využití železnice na území města denní i měsíční jízdenky. Ústředním nádražím je Železniční stanice Lublaň (). Železniční

Silniční doprava.

Lublaň se nachází v místě, kde se protínají dvě hlavní slovinské dálnice, dálnice z východu na západ v linii s celoevropským koridorem V a dálnice sever-jih v linii celoevropského koridoru X. Město je spojeno k jihozápadu dálnicí A1 (E70) s italskými městy Terst a Benátky a s chorvatským přístavem Rijeka. Na sever vede A1 (E57) do Mariboru, Grazu a do Vídně. Na východ ji spojuje A2 (E70) s chorvatským hlavním městem Záhřeb, odkud lze pokračovat do Maďarska nebo do důležitých měst bývalé Jugoslávie, např. do Bělehradu. K severozápadu vede dálnice A2 (E61) do rakouských měst Klagenfurt a Salcburk, která jsou důležitými výchozími body pro turisty ze severní Evropy.  Od roku 2008 se na lublaňském obchvatu používá systém dálničních nálepek. Centrum města je obtížněji přístupné zejména ve špičkách kvůli dlouhým kolonám na silnicích se semafory a velkému množstvím denně dojíždějících osob. Jádro centra města je od roku 2007 uzavřeno pro provoz motorových vozidel (s výjimkou obyvatel s povolením) a tvoří tak pěší zónu kolem Prešerenova náměstí.

Veřejná silniční doprava.

Hlavní Autobusové nádraží Lublaň () se nachází hned vedle hlavního lublaňského vlakového nádraží. Městská autobusová síť, provozovaná společností Ljubljanski potniški promet, je nejrozšířenějším prostředkem veřejné dopravy v Lublani. Flotila autobusů má průměrné stáří 8 let, v podstatě všechny autobusy z celkových více než 200 jsou klimatizované. Počet vyhrazených jizdních pruhů pro autobusy je omezen, což může způsobit problémy ve špičkách, kdy dochází k přetížení dopravy.  Jízdu autobusem lze platit pomocí karty Urbana (platí i na lanovce) nebo mobilním telefonem. Autobusy se někdy nazývají „trole“ (s odkazem na trolejové vedení), jehož vznik

Jízdní kola.

V Lublani je silná cyklistická doprava, obzvláště v teplejších měsících roku. Je také možnost si kolo vypůjčit. Od května 2011 nabízí BicikeLJ, samoobslužný systém půjčování jízdních kol, obyvatelům a návštěvníkům Lublaně 510 kol a více než 600 parkovacích míst na 51 místech v širším centru města. Denní počet pronájmů činí přibližně 2 500 osob. I před zavedením systému BicikeLJ nabízelo město možnost pronajmutí kola.  Některé okolnosti cyklodopravy jsou dodnes kritizovány. To se týká cyklostezek ve špatném stavu a konstruovaných tak, že je motorizovaná doprava privilegovaná. Existuje také mnoho jednosměrných ulic, které nelze použít jako alternativní trasu, takže je na kole obtížné legálně cestovat přes centrum města. Během let byly některé zákazy částečně zrušeny vyznačením cyklistického pruhu na chodníku. Situace se neustále zlepšuje a v roce 2015 se Lublaň umístila na 13. místě v žebříčku nejvíce cyklopřátelských měst na světě. O rok později byla Lublaň na seznamu již osmá za vitěznou Kodaní.

Vodní doprava.

Říční doprava na Lublaňce a na Sávě byla hlavním prostředkem nákladní dopravy do města a z města až do poloviny

Zdravotnictví.

Lublaň má bohatou historii objevů v oblasti medicíny a v inovacích v lékařských technologiích. Většina sekundární a terciární péče se ve Slovinsku odehrává v Lublani. Lékařské centrum Lublaňské university () je největším nemocničním

Mezinárodní vztahy.

Lublaň má následující partnerská města:

Lublaň (, ) je hlavní město Slovinska, sídlo stejnojmenné městské občiny a je zároveň největší obcí ve Slovinsku. Je zeměpisným, kulturním, vědeckým, ekonomickým, politickým a administrativním centrem státu. Během celé historie byla Lublaň ovlivněna několika kulturami, neboť se nachází na křižovatce germánských, románských a slovanských národů, jejich jazyků, zvyků a obyčejů. Město zaujímá plochu 164 km2 a v roce 2019 zde žilo okolo 293 000 obyvatel. Centrem města protéká řeka Lublaňka.

卢布尔雅那(;普雷克穆列斯洛文尼亚语:Lüblana)是斯洛文尼亚的首都、该国最大城市和11个特别市之一。面积约170平方公里,人口约29.3万(2019年统计)。


Přepočet na jiné stupnice.

Kelvinova absolutní stupnice.

kde "K" je číselná hodnota termodynamické teploty v Kelvinově stupnici, "C" je číselná hodnota teploty v Celsiově stupnici.  Příklady pro nulové hodnoty:

Fahrenheitova stupnice.

kde "F" je číselná hodnota teploty ve Fahrenheitově stupnici, "C" je číselná hodnota teploty v Celsiově stupnici.  Příklady pro nulové hodnoty:

Réaumurova stupnice.

kde "R" je číselná hodnota teploty v Réaumurově stupnici, "C" je číselná hodnota teploty v Celsiově stupnici.  Příklad pro nulové hodnoty:

Rankinova absolutní stupnice.

kde "Ra" je číselná hodnota termodynamické teploty v Rankinově stupnici, "C" je číselná hodnota teploty v Celsiově stupnici.  Příklady pro nulové hodnoty:

Pravopis.

Na stupně Celsia platí stejná (novodobá kontroverzní) pravidla českého pravopisu z roku 1993 jako na procenta, tj. měly by se psát s mezerou mezi svojí značkou a číslem a to i přesto, že v matematice se značka stupně přidružuje k číslu ("360°"). Např. "1 °C" znamená "jeden stupeň Celsia", kdežto "1°C" (bez mezery) znamená "jednostupňový" (s dodatkem, že jde o stupně Celsia), což však není běžné (ani na Slovensku). Z mezinárodního hlediska se používá vždy mezera.

Elektronický zápis.

Pro stupeň Celsia existuje samostatný symbol v Unicode „°C“ (U+2103). Kompatibilní normální formou NFKD i NFKC je dvojice symbolu stupně (°) a písmene C. Tak se také značka běžně zapisuje, například na většině míst v tomto článku.  V typografickém systému TeX a jeho běžně používaném balíku LaTeX se používá (v matematickém módu definovaný) znak codice_1 v horním indexu. 1 °C se vysází pomocí codice_2. V LaTeXovém balíku codice_3 je definován příkaz codice_4 pro stupeň Celsia, který funguje v matematickém režimu i mimo něj, a v balíku codice_5 příkaz codice_6. Analogicky jsou definovány příkazy codice_7 a codice_8 pro samotný stupeň.

Celsiův stupeň (značený °C) je jednotka teploty, kterou v roce 1742 vytvořil švédský astronom Anders Celsius.

摄氏温标 是世界上普遍使用的温标,符号为°C,属于公制单位。


Česko.

Nejčastější jména  Zdroj: Ministerstvo vnitra: mužská jména a ženská jména.  Stav z dubna 2002.  Nejoblíbenější jména v lednu 2018  Zdroj: ČSÚ: Stav z ledna 2018.

Dánsko.

Seznam nejoblíbenějších jmen v Dánsku v prvním pololetí roku 2003 Zdroj: "© Danmarks Statistik http://www.dst.dk/"

Finsko.

"První jména"  "Všechna jména"  Seznam nejoblíbenějších jmen ve Finsku v roce 2004 u obyvatel, kteří mají finštinu jako mateřštinu. Zdroj: http://www.vaestorekisterikeskus.fi

Francie.

Nejoblíbenější jména dávaná ve Francii v roce 2003 Zdroj: http://www.prenoms.com/

Irsko.

Nejčastěji dávaná jména v Irsku v roce 2005 Zdroj: https://web.archive.org/web/20060404102444/http://www.cso.ie/releasespublications/documents/births_d_m/current/babynames.pdf

Island.

Nejčastěji dávaná jména na Islandu v roce 2001 Zdroj: http://www.hagstofa.is/  Zajímavost: na Islandu se příjmení vůbec nepoužívají. Syn pana Guðmundura se jmenuje "Guðmundssón" a jeho dcera "Guðmundsdóttir". V telefonním seznamu jsou účastníci seřazeni abecedně podle (rodného) jména.

Německo.

Údaje za rok 2017 Zdroj: https://gfds.de/vornamen/beliebteste-vornamen/#custom-collapse-0-0

Norsko.

Nejčastěji dávaná jména v roce 2003 Source: Statistisk Sentralbyrå ženská jména mužská jména

Polsko.

(a) Zdroj: Polské ministerstvo vnitra (b) Nejčastěji se vyskytující jména v Polsku podle seznamu PESEL (obdoba českého rodného čísla), květen 2003 Zdroj: týdeník Polityka 26 z 28. 6. 2003V článku byla chyba v počtu u jmen Józef a Marcin. Zde jsou údaje uvedeny beze změn.  Zdroj: https://web.archive.org/web/20070503165544/http://www.statistik.at/fachbereich_03/bevoelkerung_vornamen.shtml

Severní Irsko.

Nejčastěji dávaná jména v roce 2003 Zdroj: http://www.nisra.gov.uk/uploads/publications/FirstNamesBulletin2003.doc

Skotsko.

Nejčastěji dávaná jména v roce 2002 Zdroj: https://web.archive.org/web/20041022050309/http://www.gro-scotland.gov.uk/grosweb/grosweb.nsf/pages/02name  Zdroj: http://www.ine.es

Švédsko.

Nejčastěji dávaná jména v roce 2004 Zdroj: http://www.scb.se/BE0001

Spojené státy americké.

Nejčastěji dávaná jména v USA roce 2006 Zdroj: http://www.ssa.gov/OACT/babynames/

Seznam nejčastějších rodných jmen novorozenců obsahuje nejčastěji se vyskytující nebo v posledních letech nejčastěji dávaná jména v různých zemích.

最常见名字,因各地区与文化不同,而有不同的被广泛使用的名字。在台湾,俗称「菜市场名」。


Motivy držení peněžních zůstatků.

Nákladem držení peněžních zůstatků jsou ušlé výnosy, které by majitel získal uložením aktiva v jiné formě. Z toho plyne, že poptávka po peněžních zůstatcích je nepřímo závislá na úrokové míře.  "Tím, že firma neuloží 1 000 000 Kč, které má v hotovosti, na týden na termínový účet s lhůtou splatnosti 14 dní a úrokovou mírou 8 % p.a., nezíská 14/365 * 0,08 * 1 000 000 = 3 068 korun na úrocích. Ale firma tyto peníze potřebuje na financování běžného provozu, tzn. kupuje si likviditu za náklady obětované příležitosti (ony tři tisíce, které nezíská) – rozhoduje o struktuře svého bohatství."

Transakční motiv.

Lidé poptávají peněžní zůstatky z tohoto motivu, aby mohli provádět běžné peněžní operace – nákupy zboží, služeb, atd. Kromě plánovaných výdajů lidé počítají i s výdaji neplánovanými. Tento motiv je zapříčiněn zejména časovým nesouladem příjmů a výdajů. Transakční motiv je rozhodováním mezi likviditou a výnosem  Protože velikost výdajů závisí na velikosti důchodu, zavádí tento motiv přímou závislost mezi důchodem a velikostí poptávky po peněžních zůstatcích.  "Pracovník dostává mzdu na konci každého měsíce. Ale nakupovat potřebuje v jeho průběhu. Mohl by sice uložit celou svoji mzdu na termínovaný účet a získat tak výnos, ale pak by nemohl nakupovat potraviny a běžné spotřeby. Protože ale nespotřebuje celou mzdu najednou, může na termínový účet uložit polovinu své mzdy a v půlce měsíce ji vyzvednout i s úrokem."

Opatrnostní motiv.

Akcie nebo dluhopisy poskytují určitý výnos, který je však spojen s rizikem – akcie firmy se mohou propadnout, firma může zkrachovat a dluhopisy nevyplatit. Peněžní zůstatky jsou aktiva s velmi nízkým nebo žádným rizikem, tomu odpovídá výnos – žádný nebo velmi nízký výnos. Opatrnostní motiv je rozhodováním mezi rizikem a výnosem.

Spekulační motiv.

Držba nad rámec transakčního a opatrnostního motivu, důsledek nejistoty pohybu budoucích úrokových sazeb. Jde tedy o peníze držené v očekávání poklesu cen obligací, atd.. (růstu úrokových sazeb).

Poptávka po penězích (také poptávka po peněžních zůstatcích) je pojem z ekonomické teorie, který označuje snahu držet peněžní zůstatky (likvidní aktiva s nízkým rizikem a žádným nebo nízkým výnosem – oběživo, vklady na běžných účtech) místo jiných aktiv (s nižší likviditou a vyšším rizikem a vyšším výnosem – akcie, dluhopisy,...). Tato poptávka představuje rozhodování člověka o struktuře svého bohatství (portfolia).

货币需求(英语:Demand for liquidity,即流动性需求)即经济主体对货币的需求。根据货币的功能,货币可以分为支付手段、保值手段和计价单位。“流动性”此处即指货币或者货币需求。


Dějiny.

Raná slovanská doba.

Ve středověku byl prostor dnešního Sarajeva tvořen shlukem vesnic se společným tržištěm a pevností "Hodidjed". Lokalita byla známá pod názvem "Vrhbosna". Ten pravděpodobně pochází ze spojení slov „vrh“ (kopec, hora) a „Bosna“ (řeka, která v západní části údolí pramení). Již roku 1239 zde vznikla katedrála zasvěcená sv. Petrovi. Název Vrhbosna dodnes používá zdejší katolická diecéze.  Od roku 1263 tu existovala i citadela, zničena byla však při příchodu tureckých vojsk v 15. století.

Osmanská vláda.

Osmané získali město roku 1435, kdy turecký paša obsadil hrad Hodidjed na jeho území. Postupně se začal projevovat kulturní a společenský vliv Istanbulu a šířil se islám. V 60. letech 15. století vzniká z podnětu správce města Isak-bega Ishakoviće kryté tržiště (bezistan), vodovod, a v neposlední řadě byly také vybudovány i objekty muslimské vakufské nadace a od roku 1477 byly přístupné i veřejnosti. Vznikl tedy základ současného středu města. Začátkem 16. století, konkrétně od roku 1507, se používá – a je i doložený – současný název "Sarajevo". Vyvinul se z tureckých jmen jako "Saraj-ovasi", "Bosna-saraj" a "Sarajbosna", přičemž slovo "saraj" označuje palác. Obyvatelstvo mluví slovanským jazykem jej přijalo do podoby "Sarajevo". V první polovině 16. století se správcem města stal Gazi Husrev-beg, jenž nechal postavit mešitu, medresu (muslimskou střední školu) a za jeho vlády dosáhlo město hranice 50 000 obyvatel. V té době bylo Sarajevo nejlidnatějším sídlem své provincie, roku 1580 bylo povýšené ze sandžaku na ejálet, nicméně jako administrativní centrum sloužila Banja Luka (někdy před 1554–1639) a nato Travnik (1699–1850).  Roku 1697 však rozvoj rychle ustal, když město vyplenila rakouská vojska pod vedením Evžena Savojského. Přestože Sarajevo bylo obnoveno, již nikdy nedosáhlo takové prosperity jako dříve, navíc znovu ztratilo statut centra ejáletu.  Osmané vládnoucí městu si však uvědomovali blízkost nedalekého Rakouska a Uher, proto nechali v roce 1729 vybudovat městské opevnění (dnes čtvrť Vratnik) a na kopci nad městem pevnost ("Bijela tabija"). V jejich vládě se však v 19. století pomalu začaly objevovat první trhliny a náznaky úpadku; v roce 1827 se vzbouřili janičáři, později se objevovaly i další vzpoury pod vedením Huseina-kapetana Gradaščeviće (1831), který požadoval pro Bosnu autonomii. Roku 1842 tu vznikla i první pošta a mezi lety 1850 a 1878 zde sídlil též osmanský místodržící.

Období rakouské správy.

Dne 13. července 1878 bylo na Berlínském kongresu rozhodnuto, že Bosna a Hercegovina bude obsazena Rakousko-Uherskem. Tak se také i stalo; 19. srpna téhož roku do města vstoupily rakouské jednotky. Bosna se stala protektorátem císařství a Sarajevo její metropolí. Obyvatelstvo Sarajeva vnímalo novou nadvládu s velkou nelibostí; především díky tomu, že Rakousko bylo dlouhodobým nepřítelem Osmanské říše, vnímané navíc jako centrum katolického vlivu.  Po obsazení Rakousko-Uherskem se Sarajevo začalo výrazně architektonicky měnit, a to z města orientálního v město evropského stylu. Největší zásluhu na této přeměně měl architekt českého původu Karel Pařík, který v letech 1884–1939 vyprojektoval většinu městotvorných staveb v Sarajevu – Sarajevskou knihovnu (původně radnici, známou pod názvem "Vijećnica"), Zemské muzeum, Katedrálu srdce Ježíšova (spolu s Josipem Vancašem), věznici, Aškenázskou synagogu, Šeriatskou školu a desítky dalších staveb. Na vzhledu moderního Sarajeva se na přelomu 19. a 20. století výrazně podepsalo i několik dalších českých architektů – např. František Blažek, Karel Pánek, Marian Pařík (syn Karla Paříka), Alexander Wittek, Jan Kotěra, Bedřich Hacar, Josef Pospíšil a další. Za rakousko-uherského protektorátu nastal oproti předchozí stagnaci rychlý rozvoj – vznikly továrny, školy, železnice a byla zavedena tramvajová doprava. Začalo se psát latinkou namísto arabicí (bosenskou variantou arabského písma) a cyrilice. V roce 1882 získalo město železniční spojení. Růst města byl natolik dramatický, že v roce 1904 fungovalo v Sarajevu celkem 9 cihelen.  Počet obyvatel začal pozvolna růst. Zatímco v roce 1879 mělo Sarajevo 21 337 obyvatel, roku 1895 to bylo již 38 083 a v roce 1910 51 919 lidí. Tento nárůst však do značné míry odrážel narůstající počet přistěhovalců z Rakousko-Uherska, kteří do Bosny přišli ve snaze zemi zmodernizovat a dále rozvíjet. Zatímco v roce 1879 bylo město většinově muslimské, roku 1910 byl podíl muslimského a katolického obyvatelstva 1:1. Město navštívil roku 1910 i císař František Josef I. V témže roce také zasedal i první bosenský parlament – Sabor. Čtyři roky nato tu došlo k atentátu na Františka Ferdinanda d'Este, historické události mezinárodního významu. 28. června 1914 byl na konci Latinského mostu u budovy radnice a parlamentu postřelen následník rakousko-uherského trůnu, který týž den zraněním podlehl. Útočníkem byl srbský nacionalista Gavrilo Princip. Událost dala podnět k první světové válce, ve městě začaly první okupační správou řízené násilnosti mezi tamějšími Srby, Bosňáky a Chorvaty.

Sarajevo za časů první Jugoslávie a druhé světové války.

Po skončení války, která zde byla obzvláště brutální, a po vyhlášení Království Srbů, Chorvatů a Slovinců se situace uklidnila. Od roku 1929 se stalo Sarajevo i centrem tzv. Drinské bánoviny, jedné z devíti administrativních jednotek v rámci královské Jugoslávie, jež nerespektovaly historické a národnostní hranice. V této době zde žilo mezi 60 a 70 tisíci obyvatel.  Radikální změnu politického uspořádání přinesla až druhá světová válka. Království Jugoslávie se rozpadlo během invaze Německa a Itálie, na území Chorvatska a Bosny a Hercegoviny vznikl fašistický Nezávislý stát Chorvatsko. Za vlády tzv.Ustašovců docházelo k systematickému vyvražďování hlavně Srbů a Židů. Právě Židé, ale též Romové a další označovaní jako podlidé, byli odváženi do koncentračních táborů. Chorvatští fašisté se snažili muslimské Bosňáky zahrnout do svého národního korpusu, aby tak dosáhli navýšení počtu obyvatel svého vlastního národa, zároveň se formou provokací snažili vyostřit jejich vztahy s bosenskými Srby.  Během druhé světové války procházela Sarajevem hranice sfér vlivu Německa a Itálie v Nezávislém státu Chorvatsko.

Období socialistické Jugoslávie.

Sarajevo bylo osvobozeno komunistickým odbojem 5. dubna 1945.  Po osvobození města jugoslávskými partyzány a ustanovení Jugoslávie v čele s Josipem Brozem Titem jako socialistického federativního státu se stalo Sarajevo opět centrem Bosny a Hercegoviny. Krátce po válce mělo 108 000 obyvatel. Kromě příchodů lidí, kteří museli město kvůli válce opustit přitahovalo Sarajevo další obyvatelstvo především díky překotné industrializaci Bosny a Hercegoviny, se kterou počítal první pětiletý plán a výstavba nových továren. Za pomocí československých odborníků byl vypracován nový urbanistický plán metropole republiky.  V pozici metropole jedné z méně rozvinutých republik Jugoslávie bylo Sarajevo dotováno federálními zdroji, počet obyvatel i zastavěná plocha rostly. Vystavěna byla panelová sídliště, továrny, muzea a školy. Roku 1961 bylo Sarajevo domovem pro 142 423 obyvatel, o dvacet let později zde žilo již 448 500 lidí. Z provinčního města se opět stalo jedno z významných sídel na Balkáně.  Hlavní událostí, která udávala tón v Sarajevu přelomu 70. a první poloviny 80. let, byly XIV. Zimní olympijské hry zahájené 15. února 1984. Díky nim bylo do Sarajeva a jeho okolí investováno nemalé množství finančních prostředků. Především byly dokončeny dlouhodobě rozestavěné projekty a zmodernizována infrastruktura.  Na přelomu 80. a 90. let tu žilo již podle sčítání lidu 429 672 obyvatel. Existovaly i plány na výstavbu podzemní dráhy. Avšak od poloviny 80. let byla Jugoslávie spíše ve stagnaci. Jako hlavní centrum průmyslové výroby republiky bylo Sarajevo postiženo ekonomickou krizí značně. Jen v létě roku 1990 došlo masové stávce, kdy se do Sarajeva sjeli dělníci z několika dalších měst.

Občanská válka a nezávislost.

Následkem vnitřních i vnějších vlivů došlo k vyhlášení nezávislosti Bosny a Hercegoviny 3. března 1992 a vytvoření nezávislého státu po vzoru Chorvatska. Bělehrad referendum o nezávislosti neuznal a odvolal se na ústavu, podle níž musí být území socialistické republiky v případě ohrožení bráněno silou (toto stanovisko získalo rychle podporu ze strany bosenských Srbů). Již probíhající válka v Chorvatsku se tak přenesla i na území BaH a později i do Sarajeva. Okamžitě po vyhlášení nezávislosti vznikaly první paravojenské jednotky. Situaci vyostřovaly především události ve východní Bosně, kde docházelo k prvním případům násilí. Poté, co padly první výstřely v Bijeljině, začaly tisíce obyvatel největšího města Bosny a Hercegoviny protestovat proti válce. Jejich shromáždění bylo ukončeno až odstřelováním srbské polovojenské jednotky z hotelu Holiday Inn.; k zastavení násilí vyzval i Alija Izetbegović, tehdejší prezident země. Ten také vyhlásil v zemi výjimečný stav.  Tyto výzvy však nakonec byly plané; srbští představitelé odmítli uznat nezávislý stát v jakékoliv jeho podobě a spíše se snažili zemi rozdělit s Chorvaty. Město následně od května 1992 začala bombardovat a později obléhat, již nyní výhradně srbská, Jugoslávská lidová armáda (JNA), a to po celé tři roky války. Zničeno bylo mnoho významných památek, celé město bylo silně poškozeno. Dodávky elektřiny, vody, tepla a lékařské péče ustaly a místní obyvatelé se ocitli v nesnesitelných podmínkách. Dařilo se černému trhu a kvetl prodej předražovaných potravin. Jediný koridor, díky němuž bylo město přístupné, vedl přes letiště; tudy také přinášely pomoc konvoje OSN. Do pomoci se zapojila také Nadace Lidových novin, které se podařilo dopravit tři letecké zásilky léků pro sarajevské nemocnice. Civilisté pod letištěm vybudovali cca 800 m dlouhý tunel, kterým se pokoušeli zajistit si základní potřeby; v současné době slouží část tunelu jako muzeum. Válka si podle odhadů vyžádala v Sarajevu 12 000 mrtvých a 50 000 zraněných. Dnes tuto dobu připomínají relativně nové hřbitovy, jak křesťanské, tak muslimské. Válku ukončila až mírová smlouva z amerického Daytonu podepsaná 19. prosince 1995 v Paříži.  Podle smlouvy také bylo stanoveno budoucí uspořádání země. Obě znepřátelené strany – tedy Srbové na straně jedné a Chorvaté spolu s Bosňáky na straně druhé – dostali území země rozdělené půl na půl, hlavní město však s výjimkou několika menších předměstí na východě připadlo Federaci Bosny a Hercegoviny – nově ustanovené entitě, které spravuje tu oblast BaH, kde žijí převážně Bosňáci a Chorvaté.  Ze strachu před možnou odplatou a za masivní propagandy bosenskosrbského vedení se z města vystěhovaly další tisíce Srbů, kteří dnes žijí ve východní Bosně. Počet srbských obyvatel se snížil ze 157 193 osob na cca 18 000 lidí. Do Sarajeva naopak začali přicházet uprchlíci (především Bosňáci), z východní Bosny, kteří dosud pobývali v dalších velkých městech – Tuzle a Zenici.  Město neúspěšně kandidovalo na konání Zimních olympijských her v roce 2010 a roce 2014, avšak tu kandidaturu stáhlo.

Geografie a podnebí.

Sarajevo se rozkládá jihovýchodním směrem od pomyslného středu Bosny a Hercegoviny, v relativně rozsáhlém, směrem k západu rozšiřujícím se, údolí řeky Miljacky a částečně zasahuje i do velkého údolí řeky Bosny. Její vyvěračka () patří k významným přírodním památkám okolí města. Úpatí údolí Miljacky je velmi strmé, což lze vidět na místní zástavbě a uličkách s velmi prudkým klesáním se serpentinami. Okolní krajina je velmi hornatá; nejvyšším vrcholem je Treskavica s 2 088 m n. m.

Podnebí.

Sarajevo má mírné podnebí, nachází se nedaleko rozhraní mírného kontinentálního a teplého středomořského podnebí. Roční průměr teplot zde činí 10 °C, léta jsou mírná (průměr 18,1 °C), zimy studené (0,3 °C). Nejteplejším měsícem v roce je červenec, nejchladnějším pak leden. Nejvyšší zaznamenaná teplota v Sarajevu byla 40° C 19. srpna 1946, nejníže pak rtuť teploměru klesla 24. ledna 1942 na –26,4 °C.  Průměrný úhrn srážek za rok tu dosahuje 932 mm; nejdeštivějším měsícem je říjen a nejsušším březen.

Demografie.

V roce 2002 dosáhl počet obyvatel Sarajeva 292 399, což je oproti 429 672 v roce 1991 značný pokles. Podílely se na něm především události spojené s válkou z let 1992–1995, kdy město opustilo přes 100 000 jeho původních obyvatel.  Válečný konflikt pozměnil také etnické složení sarajevské populace. V roce 1991 ve městě (v dnešních městských obvodech Stari Grad, Centar, Novi Grad, Novo Sarajevo) žilo 361 735 obyvatel, z toho 182 503 (50,5 %) Muslimů/Bosňáků, 92 271 (25,5 %) Srbů, 24 241 (6,7 %) Chorvatů a 47 083 (13,0 %) Jugoslávců. V širších hranicích (10 městských obvodů) pak mělo Sarajevo 527 049 obyvatel, z toho 259 470 (49,2 %) Muslimů/Bosňáků, 157 143 (29,8 %) Srbů, 34 873 (6,6 %) Chorvatů a 56 470 (10,7 %) Jugoslávců.  Ještě před vypuknutím bojů v květnu 1992 z města odešla značná část obyvatelstva. Bylo rozděleno mezi Federací Bosny a Hercegoviny a Republiku srbskou, přičemž většina plochy i obyvatelstva zůstalo v prvně uvedené entitě.  V roce 2002 žilo ve čtyřech městských obvodech 230 130 (77,4 %) Bosňáků, 35 606 (12,0 %) Srbů a 22 380 (7,5 %) Chorvatů. V současné době tvoří 52 % obyvatel tu část Sarajevanů, kteří se ve městě usídlili během svého života. Přistěhovalectví ze zbytku země do metropole stále pokračuje.

Náboženství.

Sarajevo je centrem jak bosenského islámu, tak i římskokatolické a pravoslavné křesťanské církve; zastoupeni jsou rovněž i Židé.  Na rozdíl od ostatních měst je tak Sarajevo nábožensky velmi heterogenní; nachází se tu kostely, synagogy i mešity (celkem 86). V 80. letech byl poměr mezi věřícími relativně vyrovnaný; Sarajevo bylo velmi multikulturním městem – přezdívalo se mu "evropský Jeruzalém". Po válce však začal, vzhledem k národnostnímu složení obyvatelstva podle poválečných vnitrostátních hranic, získávat převahu islám (roku 1997 tvořili již 87 % všech Sarajevanů Bosňáci). Právě to bývá kritizováno převážně srbskými kruhy.

Administrativní členění.

Město se dělí administrativně na 4 občiny (Centar, Novi Grad, Novo Sarajevo a Stari Grad). Tyto čtyři celky, které jsou samosprávné, se dělí ještě na menší oblasti, tzv. "osídlená místa" (bosensky "naseljena mjesta"), kterých je celkem 76 a jsou srovnatelné s místními částmi, resp. jsou trochu menší. Mají význam ze statistického, poštovního i volebního hlediska, nemají však svoji samosprávu.  Před válkou v Bosně a Hercegovině bylo území města rozsáhlejší, jeho východní a jižní části však připadly Republice srbské a byly reorganizovány jako "" (dnes "Istočno Sarajevo", Východní Sarajevo); největší takovou bývalou částí města je například Pale.

Ekonomika.

Sarajevo patří vzhledem ke svému významu a centralistickému charakteru Bosny a Hercegoviny k hospodářsky nejsilnějším oblastem v zemi. Jeho ekonomická prosperita stojí jak na průmyslu, tak i na službách a v neposlední řadě i na turistice. Sídlí zde bosenská centrální banka a sarajevská burza. Ve městě má své závody mnoho zahraničních společností, jako například Harris Communications, Brown&Root, Škoda Auto, či Coca-Cola. V poslední době se zde staví velká obchodní centra Bosmal City Centar, jehož vlastníkem je bosensko-malajsijská společnost, Mercator, Merkur aj.  Ekonomický vzestup města začal již v 80. letech; zatímco pro celou SFRJ to bylo období jisté stagnace, bosenská metropole zažívala růst díky přípravě na zimní olympijské hry. To ji přivedlo k zájmu mnohých investorů, jež sem přesunuli následně některé své výrobní a obchodní kapacity.  Velkým šokem se ale stala válka, během níž Srbové, jenž město obléhali, útočili na významné průmyslové závody; ustala tehdy i jakákoliv hospodářská činnost. Po ukončení bojů, podepsání míru, začíná poválečná obnova města. Situaci zhoršilo vystěhování Srbů a příliv Bosňáků z jiných částí země. Nyní je většina práceschopných obyvatel zaměstnána v průmyslu (19,4 %), následuje obchod a služby (12,9 %), pak doprava (9,9 %) a školství (8,7 %). Nejvíce pracovních míst je koncentrováno v městských obvodech Centar a Novo Sarajevo.

Infrastruktura.

Telekomunikace a média.

Jako centrum celé země je Sarajevo rovněž i střediskem veškerých telekomunikačních služeb a masmédií, které jsou provozovány na celostátní úrovni. Sídlí tu státní televize (kanál BHRT), dále pak televize Federace Bosny a Hercegoviny (též součást té státní) s názvem FTV (RTV FBiH). Vysílá rovněž i kantonální stanice, v neposlední řadě pak i mnoho komerčních kanálů, jako například NTV Hayat, TV Pink nebo TV OBN.  V Sarajevu též mají své sídlo také celostátní deníky Oslobođenje a Dnevni Avaz. Oba dva sídlí v jednom velkém komplexu ve čtvrti Novo Sarajevo, který je mediálním centrem Sarajeva. Mezi další tituly, které však nejsou tak významné, patří například "Slobodna Bosna", "Jutarnje novine" či chorvatskojazyčný "Hrvatska riječ".

Doprava.

Sarajevo je dopravním uzlem země. Je podlouhlého východo-západního tvaru, což v městské i meziměstské dopravě klade nároky právě na spojení mezi těmito dvěma stranami. Nachází se tu hlavní železniční nádraží i mezinárodní letiště; místním obyvatelům slouží tři druhy veřejné dopravy.  Velká část silničních dopravních tepen je tedy vedena mezi východem a západem; na západě vycházejí k Dálnici A1, vedoucí údolím řeky Bosny na sever republiky. Severo-jižní spoje jsou také značně dopravně vytíženy a mezi jednu z hlavních spojnic patří např. ulice vedené údolím Koševského potoka. Mezi ulice s největší mírou dopravního ruchu patří "Titova ulica" a třída "Zmaj od Bosne". Naopak nejmenší vytížení a nejhorší dopravní podmínky panují na svazích okolo města, kde se nachází převážně vilová zástavba.  Mezi tři již uvedené druhy dopravy patří tramvaje (tramvajová síť spojuje právě staré město na východě se sídlišti na západě města a má páteřní charakter), doplňované trolejbusy a autobusy, které obsluhují například strmé svahy údolí řeky Milajcky. Ve městě jezdí československé a české tramvaje a trolejbusy.  Sarajevské mezinárodní letiště (IATA:SJJ), do rozpadu Jugoslávie zvané "Butmir", známé z časů občanské války, kdy se stalo jediným koridorem k obléhanému městu využívaným jednotkami OSN, se nachází na jihozápadě metropole nedaleko řeky Bosny. Letiště je z celostátního (ne však z celoevropského) hlediska velmi významné; dopravu sem zajišťuje mnoho dopravců, jako například B&H Airlines, Austrian Airlines, Alitalia, Aero Flight, Lufthansa, Air Serbia, Croatia Airlines a mnozí další. V roce 2004 bylo na letišti odbaveno 397 000 cestujících, což je velký rozdíl od roku 1996, kdy to bylo pouhých 25 000.

Kultura.

Kulturní život ve městě vychází z tradic zdejších obyvatel; pevně je spjat s náboženským, který je "de facto" symbolem všech tří majoritních národů Bosny a Hercegoviny. Protože v hlavním městě převažují muslimští Bosňáci, má islám a jeho tradice nezastupitelný vliv na život ve městě. Přesto je však neporovnatelně nižší než v jiných zemích, kde většinu obyvatel tvoří právě muslimové; lze tedy Sarajevo označit jako relativně multikulturní město. V oblasti kulturní vybavenosti hlavní město disponuje všemi institucemi, které jsou pro sídlo s několika sty tisíci obyvateli nezbytné. Sarajevanům slouží několik muzeí (včetně Zemského, ', a městského muzea, '), škol i náboženských objektů, často starých i několik set let. V neposlední řadě tu sídlí také spousta divadel, ze kterých je nejvýznamnější Národní (""), stojící již od roku 1921. Počínaje rokem 1949 má město i svoji operu, která zahájila svoji činnost Prodanou nevěstou od Bedřicha Smetany.  Během každého roku se konají různé festivaly, jako například'(Baščaršijské noci; hudební, taneční a jiná kulturní představení),'(převážně výstavy) či "Sarajevský jazzový festival". Od roku 1995 se koná každoročně také i festival filmový. Za dob Jugoslávie bylo hlavní město Bosny a Hercegoviny známé také jako centrum pop rocku; některé dnes úspěšné místní skupiny pocházejí právě ze Sarajeva.

Památky.

Vzhledem k dlouhé historii zahrnující mnoho období, kdy se střídaly různé kultury i náboženství, je hlavní město Bosny a Hercegoviny relativně bohaté na množství různých památek, jak křesťanských, tak i muslimských, či židovských.  Na území Sarajeva se nacházely různé muslimské sakrální stavby, mezi které lze zařadit například mešitu Mehmed-bega Minetoviće (stála v letech 1463–1464), prvního bosenského sandžakbega, mešitu Bali-bega Malkočeviće (1475–1476) na Bistriku, dále sem také patří mešita Ajas-bega, Jahja-pašova mešita, mešita Sarače-Ismaila a mnoho dalších. Ani jedna z nich se však nedochovala do dnešních dnů. Totéž i platí o křesťanských stavbách; původní předosmanské stavby bosenské církve byly buď přebudovány, či zničeny za vlády Osmanů.  Sarajevo má také ale i pamětihodnosti z 19. století, resp. jeho konce, který byl ve znamení Rakousko-Uherské vlády, a též i ze století dvacátého, z časů Království SHS a Jugoslávie. Mezi tyto budovy lze zařadit především stavby architekta Karla Paříka – knihovnu, Katedrálu srdce Ježíšova, tedy katedrálu Vrhbosenské arcidiecéze, Zemské muzeum a Aškenazskou synagogu. Mezi významné stavby tohoto období patří také Národní divadlo.

Školství.

Sarajevo má ve školství dlouhou tradici; první univerzita tu vznikla roku 1531, založil ji Gazi Husrev-beg, druhý správce Bosny za Osmanské nadvlády. Jmenovala se "hanikah" a jednalo se o súfijskou školu. O šest let později zde přibyly i další obory. Vyučovalo se zde islámské právo (šarí‘a, fikh), teologie, filozofie, existovala také i univerzitní knihovna. Do 19. století se jednalo o nejvýznamnější školu v celé Bosně a Hercegovině; spolupracovala s tehdejší istanbulskou medresou.  První zcela sekulární škola (Univerzita v Sarajevu) byla otevřena až roku 1949; ostatně již během 40. let postupně vzniklo několik fakult. V druhé polovině 20. století se pak univerzita dále rozvíjí a pomáhá vytvářet nové školy podobného typu v Banja Luce, Mostaru a Tuzle. 70. a 80. léta jsou pak ve znamení oddělování některých fakult od univerzity. Přibývají studijní obory (nové technické obory a umělecké akademie); vzhledem ke stagnaci na konci 80. let se však situace ve školství celkově zhoršuje.  Univerzita v Sarajevu obnovila činnost první rok po válce, roku 1996. V dnešní době spolupracuje s dalšími vysokými školami v Evropě, v USA a v arabském světě. Na počátku 21. století Sarajevanům slouží kromě vysokého školství též kolem čtyřiceti základních a třiceti středních škol.

Sport.

Sarajevo na sebe upoutalo pozornost roku 1984 pořádáním zimních olympijských her. Ty se poprvé konaly nejen v Jugoslávii, ale také i socialistické zemi. Celá země se snažila o nejlepší prezentaci, paradoxně v situaci hospodářské krize 80. let a znepokojující problémy v některých jejích částech. Investovalo se do mnohých sportovních zařízení a areálů v oblasti, která původně patřičné zázemí neměla a kde nebyla rozvinuta sportovní tradice. Ve městě se nachází ještě dnes mnoho komplexů pro zimní aktivity, které byla během olympiády využívána a byly ušetřeny válečných událostí (například stadion Koševo).  Velmi populární je zde fotbal; ve městě sídlí dva prvoligoví rivalové FK Željezničar (od 1921) a FK Sarajevo (od 1946), další kluby se účastní nižších soutěží. V dalších sportech, například basketbalu, je úspěšný tým KK Bosna, který se proslavil hlavně vítězstvím v evropském poháru v roce 1979.

Sarajevo (srbskou cyrilicí Сарајево) je hlavní město Bosny a Hercegoviny. Současně je i střediskem autonomní entity Federace Bosny a Hercegoviny (FBaH) a jedné z jejích samosprávných jednotek, Kantonu Sarajevo. Od historické části Sarajeva bylo v polovině 90. letech 20. století odděleno Východní Sarajevo (Istočno Sarajevo, do roku 2006 Srpsko Sarajevo), ležící v Republice srbské.

萨拉热窝(;;,;中国大陆、香港译萨拉热窝)是波斯尼亚和黑塞哥维那的首都,也是波赫人口最多的城市。据2011年8月估计,波黑萨拉热窝州下属四个自治体,人口合共311,161人。萨拉热窝同时也是萨拉热窝州的首府。