Děj.

Obhroublá prostitutka středního věku Aileen Wuornosová (Charlize Theronová) přijíždí na Floridu, kde v lesbickém baru potkává Selby Wallovou (Christina Ricci) (postava vytvořená podle její skutečné partnerky Tyrie Mooreové). Přes prvotní odpor s ní stráví noc a naváže dlouhodobější vztah. Později vypoví, že před sebevraždou chtěla utratit posledních pět dolarů od zákazníka.  Bez finančních prostředků spolu nové přítělkyně odcházejí žít do hotelů a pronajatých bytů. Aileen se nevyhne další negativní zkušenosti, když ji jeden ze zákazníků Vincent Corey (Lee Tergesen), fyzicky napadne v autě a poté, co se jí podaří vyprostit ruce z uvázané smyčky, násilníka v sebeobraně zastřelí. Po této zkušenosti se neúspěšně pokusí vymanit ze zaběhnutého životního stylu, opustit práci prostitutky a začít lepší etapu své existence. Realita je však odlišná, než vysněné plány. Dovede ji zpět k prostituci. Silná averze k mužům nastartuje sérii vražd, když postupně zastřelí několik zákazníků a také náhodného jezdce, snažícího se jí pomoci. Spolu se Selby přežívají z peněz oloupených obětí.  Když si Selby začne uvědomovat, že za všemi vraždami může stát přítelkyně a spatřuje portréty sebe a své lásky v televizi, vztah končí a autobusem odjíždí domů do Ohia.  Aileen je zatčena v motorkářském baru. Její telefonát z vězení se Selby, která v té době již spolupracuje s vyšetřovateli, dodává důkazní materiál pro trestní řízení. Aby ochránila svou lásku, Aillen doznává, že spáchala vraždy sama. V soudní síni pak Selby svědčí z pozice svědkyně proti ní. Obžalovaná je shledána vinnou a odsouzena k trestu smrti.

Kritika.

Filmová kritika vyzdvihla film zejména za vysoce přesvědčivý výkon Theronové jako neatraktivní duševně narušené ženy. Vyjma nutnosti nabrání váhy Jihoafričanka hrála s proteticky upraveným chrupem. Kritici označili její ztvárnění a přeměnu vzhledu za „transformaci“. Filmový kritik Roger Ebert zhodnotil snímek jako nejlepší v daném roce a roku 2009 jej pak zařadil mezi nejlepšími filmy celé dekády.

Soundtrack.

V roce 2004 vydal autor hudby BT k filmu soundtrack.

Seznam skladeb.

Všechny skladby složil BT.

Zrůda () je americké kriminální drama z roku 2003 o sériové vražedkyni Aileen Wuornosové, prostitutce, která byla za vraždy šesti mužů spáchaných na konci 80. a počátkem 90. let, odsouzená k trestu smrti. Poprava smrtící injekcí se uskutečnila ve floridské věznici v říjnu 2002. Scénář napsala režisérka snímku Patty Jenkinsová, jež na berlínském mezinárodním filmovém festivalu 2004 získala nominaci na Zlatého medvěda.

《女魔头》(英语:Monster)是一部2003年的犯罪电影,根据连环杀手艾琳·乌尔诺斯的真实经历改编。艾琳生前是一名妓女,在1980年代末和1990年代初杀死六名男子,后被判死刑,2002年在佛罗里达州被处决。艾琳由查理兹·塞隆扮演,她的情人瑟尔比.瓦尔(原型为艾琳的真实伴侣蒂莉亚.摩尔)由克里斯蒂娜·里奇扮演。导演和编剧是派蒂·珍金斯。


Životopis.

Narodila se ve čtvrti Manhattan v New York City ve státě New York. Její matka Carla (rozená Hallová) je poskytovatelka denní péče, malířka a návrhářka, která se později stala manažerkou své dcery, a její otec Christopher Danes (narozený 6. května 1944 v Austinu v Texasu) je počítačový odborník a bývalý fotograf architektury. Její dědeček z otcovy strany, Gibson Andrew Danes (1910–1992), byl děkan umění a architektury na univerzitě Yale. Má staršího bratra, Asu (narozený 1973).  Navštěvovala Dalton School v New Yorku, Professional Performing Arts School a Lycée Français de Los Angeles v Los Angeles v Kalifornii. V roce 1998 ji přijali na univerzitu Yale, kam chodil i její otec. Režisér Oliver Stone napsal její doporučující dopis na Yale. Po dvou letech studií zaměřených na psychologii se rozhodla z Yalu odejít a soustředit se na svou filmovou kariéru.

Televize.

Její první role bylo hostování v seriálu "Právo a pořádek" v epizodě „Skin Deep“. Také se objevila v epizodě nazvané „The Coming out of Heidi Leiter“ v seriálu HBO, "Lifestories: Families in Crisis". V březnu 1993, kdy se epizoda natáčela, bylo Claire třináct let, ale vysílala se až po téměř roce a půl. Zahrála si patnáctiletou Angelu Chase v televizním dramatickém seriálu "Tak tohle je můj život", za který získala Zlatý glóbus a byla nominována na cenu Emmy.  V roce 2010 si zahrála hlavní roli v životopisném filmu z produkce HBO, "Temple Grandinová", založeném na osudu stejnojmenné autistické ženy. Za tuto roli v roce 2010 vyhrála Cenu Emmy za nejlepší herečku v minisérii nebo ve filmu, v roce 2011 Zlatý glóbus za nejlepší ženský herecký výkon v minisérii nebo TV filmu a Screen Actors Guild za nejlepší ženský herecký výkon v televizním filmu nebo minisérii. Film byl velmi dobře přijat a dokonce i sama Grandin chválila Danesin výkon.  V roce 2011 začala účinkovat v seriálu "Ve jménu vlasti", kde ztvárnila agentku CIA, trpící bipolární afektivní poruchou, aniž by o tom věděl zaměstnavatel. Její postava podezřívá z plánování teroristického útoku dva bývalé příslušníky námořních sil, kteří byli zajati v Iráku a po osmi letech se objevili zpět na americkém území. Další hlavní role v seriálu ztvárnili Mandy Patinkin a Damian Lewis. Za svou roli vyhrála v roce 2012 Zlatý glóbus v kategorii nejlepší herečka v televizním seriálu.

Film.

Po skončení seriálu "Tak tohle je můj život" se rozhodla působit ve filmu. V roce 1994 si zahrála Elizabeth „Beth“ Marchovou v adaptaci filmu "Malé ženy", společně s Winonou Ryderovou, Kirsten Dunstovou, Samanthou Mathisovou, Trini Alvaradovou, Christianem Balem, Susan Sarandonovou a Gabrielem Byrnem. Také se objevila jako dcera Holly Hunterové ve filmu Jodie Fosterové, "Domů na svátky". Hrála společně s francouzskou herečkou Jeanne Moreau a Judem Lawem ve filmu "Má mě rád, nemá mě rád". Poté si zahrála roli Rachel ve filmu "Nezvaný host".  Její první hlavní role ve filmu přišla v roce 1996. Hrála Julii Kapuletovou ve filmové adaptaci Sheakesperova "Romea a Julie" a roli Romea Monteka hrál Leonardo DiCaprio. Později bylo oznámeno, že odmítla hlavní ženskou roli ve filmu "Titanic". Nicméně ona sama říkala, že mohla být na roli zvažována, ale tato role ji nikdy nabídnuta nebyla.  V roce 1997 pracovala po boku dvou velice uznávaných režisérů. Zahrála si týranou manželku Kelly Rikerovou ve filmu "Vyvolávač deště", který režíroval Francis Ford Coppola, stejně jako roli kýčovité a hloupé Jenny ve filmu režiséra Olivera Stona "U-Turn". V roce 1998 si zahrála dvě velmi odlišné role: Cosettu ve filmu "Bídníci" režiséra Bille Augusta a těhotnou dceru polských přistěhovalců (hráli je Gabriel Byrne a Lena Olinová) ve filmu "Polská svatba". V roce 1999 dabovala anglickou verzi animovaného filmu "Princezna Mononoke". V témže roce si zahrála roli Julie Barnesové ve filmu "Parchanti nebo poldové?" a získala hlavní roli ve filmu "Téměř bez šance", kde se spolu s ní objevili Kate Beckinsale a Bill Pullman. Poté po nějaký čas opustila svou filmovou kariéru, aby se mohla věnovat studiím na Yalu.  V roce 2002 se vrátila na filmová plátna. Hrála spolu se Susan Sarandon, Kieranem Culkinem a Billem Pullmanem ve filmu "Igby". Později toho roku si zahrála dceru Meryl Streep ve filmu "Hodiny", který byl nominován na Oscara. V následujícím roce byla obsazena do filmů "" a "Krása na scéně". Získala pozornost kritiků v roce 2005, když hrála ve filmech "Jeden navíc" a "Základ rodiny". V roce 2007 se objevila ve fantasy filmu "Hvězdný prach", který popsala jako „klasický model romantické komedie“ a hrála zde společně s Charliem Coxem, Michelle Pfeiffer, Robertem De Niro a Siennou Miller. Dále si ve stejném roce zahrála v dramatu "Ten večer" a "Osobní spravedlnost". Po boku Zaca Efrona a Bena Chaplina se objevila v dramatu "Já a Orson Welles".

Divadlo.

Její první divadelní představení v New Yorku byly "Happiness, Punk Ballet" a "Kids Onstage".  V dubnu 2000 se objevila mimo Broadway ve hře "Monology vagíny". V listopadu stejného roku se objevila jako Emily Webb ve čtení hry Thorntona Wildera "Our Town" v All Saint's Episcopal Church v Beverly Hills. Výrobu představení provedla Bess Armstrongová, která hrála její matku v seriálu "Tak tohle je můj život" a objevili se tam někteří její kolegové ze seriálu včetně Toma Irwina, Devona Gummersalla a Paula Dooleye.  V roce 2007 zaznamenala svůj broadwayský debut v roli Elizy Doolittleové v "Pygmalionu".  V lednu 2012 "Harvard University's Hasty Pudding Theatricals" oznámili, že získá titul žena roku 2012.

Další práce.

V roce 1997 napsala úvod knihy Neila Gaimana, "Death: The Time of Your Life".  V roce 2012 namluvila audioknihu od Margaret Atwoodové, "The Handmaid's Tale" a byla vydána přes Audible.com. Za svůj výkon byla nominována v roce 2013 na cenu Audie Award.

Osobní život.

Chodila s hercem Billym Crudupem, což budilo především negativní publicitu, protože se šířily zvěsti, že jejich vztah zapříčinil konec vztahu mezi Crudupem a tehdy těhotnou Mary-Louise Parkerovou.  Za herce Hugha Dancyho se provdala v září 2009. Dne 4. července 2012 oznámili, že spolu čekají potomka. První syn Cyrus Michael Christopher Dancy se narodil 17. prosince 2012 a druhý pak v srpnu 2018.  V roce 2015 obdržela hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy. Přihlásila se k feminismu.

Claire Danesová, rodným jménem Claire Catherine Danes, (* 12. dubna 1979 Manhattan, New York) je americká divadelní, televizní a filmová herečka.

克莱尔·凯瑟琳·丹妮丝(英语:Claire Catherine Danes,1979年-4月12日),美国女演员。1996年,与列奥那多·狄卡皮欧共演电影《罗密欧与茱丽叶》而广受注目。2013年,以电视剧《国土安全》中的Carrie Mathison一角,获第70届金球奖电视剧情类最佳女主角奖等各大奖项。


Lhůta k podání žádosti.

Odsouzený o podmíněné propuštění může požádat obecně nejdříve po vykonání poloviny trestu, zcela výjimečně, jestliže se choval naprosto vzorně a plnil všechny své povinnosti, i dříve. U některých taxativně vyjmenovaných trestných činů, např. vraždy, vlastizrady či teroru, kvalifikovaných podstat např. těžkého ublížení na zdraví nebo znásilnění a u odsouzení k výjimečnému trestu odnětí svobody nad dvacet do třiceti let však nejdříve po odpykání alespoň dvou třetin trestu. Lze požádat dokonce i u výjimečného trestu odnětí svobody na doživotí, a to po nejméně dvaceti letech jeho výkonu, ovšem jen tehdy, nehrozí-li s ohledem na okolnosti trestného činu, a povahu osobnosti odsouzeného opakování.

Osvědčení.

Při podmíněném propuštění je stanovena zkušební doba, u přečinů až tříletá, u zločinů na jeden rok až sedm let, po jejímž uplynutí soud rozhodne, zda se podmíněně propuštěný osvědčil. V jejím rámci mu lze uložit přiměřená omezení a přiměřené povinnosti (např. povinnost podrobit se pracovnímu výcviku, zdržet se návštěv nevhodných prostředí, omluvit se poškozenému apod.), stejně jako povinnost nahradit případnou škodu, odčinit nemajetkovou újmu, vydat bezdůvodné obohacení z trestného činu, aby se na počátku zkušební doby zdržoval ve svém obydlí, aby vykonal obecně prospěšné práce, i nad ním stanovit probační dohled (tzv. "parole"). Pokud stanoveným podmínkám podmíněně propuštěný vyhoví, vysloví poté soud, že se osvědčil. V opačném případě, a to i během zkušební doby, rozhodne, že vykoná zbytek trestu odnětí svobody.  Jestliže by soud o osvědčení podmíněně propuštěného bez jeho viny do jednoho roku od uplynutí zkušební doby nerozhodl, nastoupí právní fikce osvědčení se. V každém případě však vždy při osvědčení podmíněně propuštěného nastává také právní fikce, že trest vykonal toho dne, kdy byl podmíněně propuštěn.

Podmíněné propuštění odsouzeného z výkonu trestu odnětí svobody na svobodu může následovat tehdy, pokud svým chováním a plněním svých povinností prokázal své polepšení a může se od něj očekávat, že povede do budoucna lepší život, nebo pokud soud přijme za dovršení jeho nápravy záruku. Podmínečné propuštění může mít také formu podmíněné amnestie, kdy rozhodnutí není závislé na předchozím chování ani posouzení odsouzeného, případně formu podmíněně udělené milosti.

假释是指犯人在他们的被判刑罚结束前,提前释放,但一般仍处于某种监督之下在监狱外服满刑期。


Příčiny.

Krátké běhy komorové tachykardie se mohou vzácněji vyskytnout i u zdravého jedince (idiopatická komorová tachykardie). Při jejich náhodném záchytu je ale nutné vyšetření k odhalení případného jiného, základního srdečního onemocnění. Závažnější prognózu mají právě u lidí s poškozeným srdcem. Mohou se vyskytnout v časné (do 48 hodin) i pozdní fází infarktu myokardu, doprovází zánětlivá onemocnění srdce, zejména revmatického původu, kardiomyopatie (dilatační, hypertrofickou či arytmogenní dysplázii pravé komory), pokročilé formy ischemické choroby srdeční, předávkování některými léky (digitalis, chinidin, procainamid) či odchylky v koncentraci krevních minerálů (nedostatek draslíku či hořčíku). Jejich příčinou také mohou být některé vrozené nemoci vedoucí k prodloužení QT intervalu na EKG (syndromy prodlouženého QT).

Diagnostika.

Jako i u ostatních arytmií je základem rozpoznání elektrokardiografický záznam (EKG). Na něm chybí normální komplexy QRS i vlny P, které odpovídají normální aktivitě komor resp. síní, a jsou nahrazeny širokými vlnami (nad 0,12 s), které se s vysokou frekvencí opakují. Tvarem často připomínají EKG u raménkové blokády. Proto se také někdy velmi obtížně odlišují od supraventrikulární tachykardie s doprovodnou raménkovou blokádou. Rozlišit je možno například záznamem EKG z jícnu, kde lze lépe detekovat činnost předsíní (u komorové tachykardie síně pracují nezávisle na rychle běžících komorách, ale jejich aktivita - tedy vlna P je na externě snímaném EKG obvykle překryta) nebo masáží karotického sinu - tedy dráždění bloudivého nervu, na kterou reagují supraventrikulární tachykardie, ale ne komorové. Komorová tachykardie je však natolik akutní situace, že nejasné případy je nutno považovat za komorovou tachykardii a podle toho ji léčit. Součástí základního vyšetření je stanovení hladin krevních iontů a echokardiografie k posouzení základního vyvolávajícího onemocnění srdce. K bližšímu došetření pak provádí složitější elektrofyziologické vyšetření srdce se záznamy získávanými zevnitř srdečních dutin.

Dělení.

Podle tvaru na EKG  Podle doby trvání  Podle závažnosti  Zvláštními typy jsou vedle Torsade de pointes také bidirektionální komorová tachykardie (střídání dvou typů vln často u digitalisové intoxikace) či repetitivní monomorfní nesetrvalá tachykardie (opakované krátké běhy monomorfní tachykardie střídající se s normálním sinusovým rytmem někdy zaznamenané u jinak zdravých jedinců).

Projevy a komplikace.

Krátké běhy komorové tachykardie nemusí pacient vnímat vůbec nebo pociťuje bušení srdce či různě vnímanou slabost, nejistotu v prostoru a podobně. Lidé s jinak zdravým srdcem tuto situaci tolerují podstatně lépe než jedinci s vážnějším onemocněním. U nich setrvalá arytmie vede obvykle ke známkám akutního srdečního selhání a vzhledem k neschopnosti rychle pracujícího srdce zajistit dostatečný srdeční výdej, také k poklesu krevního tlaku, ztrátě vědomí a dalšímu zhoršení okysličení srdečního svalu. S tím také souvisí největší riziko - přechod komorové tachykardie do fibrilace komor, která končí smrtí, pokud není neodkladně a správně léčena.

Léčba.

Zahrnuje opatření k ukončení běhu tachykardie a prevenci jejího opakování. Ke zrušení běhu tachykardie se používá obvykle elektrického výboje - elektrická kardioverze energií 200 až 360 J, nebo v méně urgentních situacích lze zkusit účinek antiarytmik (například amiodaronu). Současně je třeba pátrat po vyvolávajících poruchách a tyto upravit (hladiny draslíku, hořčíku, vápníku, léčba intoxikace digitalisem, léčba akutního infarktu myokardu a podobně). Pokud není stanovena jednoznačně odstranitelná vyvolávající příčina komorové tachykardie, přistupuje se (určitě v případě závažných tachykardií) k preventivnímu zajištění. Běžná je implantace kardioverteru-defibrilátoru (ICD), malého zařízení implantovaného do podkoží, které v případě vzniku komorové tachykardie (či fibrilace komor) vydá elektrický výboj obdobně jako běžné kardioverze. U idiopatické komorové tachykardie i také v případě prokázaného spouštěcího strukturálního podkladu na srdci se dnes používá stále častěji katetrizační ablace po přesném elektrofyziologickém mapování. V krajních případech u jinak neovlivnitelných stavů je indikovaná transplantace srdce.

Komorová tachykardie je porucha srdečního rytmu, při které dochází k rychlým stahům srdečních komor. Je definovaná podle elektrokardiografického záznamu jako rychlý sled čtyř a více komorových extrasystol po sobě. Komorové tachykardie jsou méně časté ale obecně závažnější než supraventrikulární tachykardie. Často přechází do fibrilace komor a jsou nejčastější příčinou náhlé srdeční smrti.

心室性心搏过速(英语:ventricular tachycardia,又被称作心室频脉)是一种因心室的电气活动异常造成的心跳过速。心室性心搏过速的严重性与它的持续时间有关,数秒的心室性心搏过速可能没有问题,但持续时间如果较长就相当危险。较短的心室性心搏过速有可能没有症状,但患者也可能感觉头重脚轻、心悸、或者胸痛。严重的心室性心搏过速可能发展为心室颤动或引起心搏停止。据统计,心搏停止的病人中有约7 %的起始症状是心室性心搏过速。 心室性心搏过速的可能原因包括冠状动脉疾病、主动脉瓣狭窄、心肌病变、电解质不平衡、或是心肌梗死等等。心电图常用来诊断心室性心搏过速,其条件为每分钟的心搏数超过120次且变宽的QRS波群至少连续出现三次。根据心室性心搏过速发生的时间长度,可以再将其细分为持续性(超过30秒)或非持续性(持续30秒以内)心室性心搏过速。心室性心搏过速一词也可以指包括心室性心搏过速、心室颤动、尖端扭转型室速(torsades de pointes)在内的数种心律不整。 血压正常且脉搏强劲的心室性心搏过速患者可能可用普鲁卡因胺治疗;如果患者的血行动力学不稳定则需要心率调整。如果患者发生心搏停止则建议进行心肺复苏术与电击除颤,双相电击的效果可能优於单相电击。心室性心搏过速造成的心搏停止的存活率约为45%。为避免复发,心室性心搏过速的患者可能需要使用植入式心脏去颤器或使用钙离子通道阻滞剂或胺碘酮等药物。


Děj.

Líza probudí Barta a vysvětluje mu, že má brzo narozeniny. Bart jí odpoví, že na dárku se pracuje. Mezitím Homer najde všechny košile vyprané na růžovou barvu. Mohla za to červená čepice, kterou Bart položil mezi prádlo. Homer nemá jinou možnost než v ní jít do práce. Skončí u psychiatra a ten ho pošle domů s dvaceti otázkami. Homer otázky nechce vyplňovat a tak je dá Bartovi. Ten všechno vyplní špatně a Homer skončí v ústavu pro dušeně choré v místnosti s někým, kdo předstírá a funguje jako Michael Jackson.  Homerova žena se snaží přemluvit doktora, aby propustil Homera. Ten tak učiní, až když zjistí, že Bart existuje. Bart slíbí celému městu, že přijede Michael Jackson. Město je zklamané, když vidí Leona Kompowského, který se vydával za Michaela Jacksona.  Bart nemá dárek pro Lízu. Leon pomůže Bartovi napsat píseň pro Lízu, která posloužila jako dárek. Líza pak za tu písničku Barta obejme. "Michael" se pak rodině přizná, že se jmenuje Leon Kompowsky a odejde.

Odstranění dílu ze seriálu.

V roce 2019 vyšel dokument Leaving Neverland o Michaelovi Jacksonovi, který přesvědčil Jamese L. Brookse o vině zpěváka co se týče pedofilie na dětech. Produkční tým Simpsonových se tak v době vydání dokumentu rozhodl odstranit tento dávný díl ze seriálu, ačkoliv Michael Jackson byl velkým fanouškem Simpsonových. To znamená, že tento díl již není reprízován a to ani v Česku.  Tento krok kritizovala ve svém komentáři například Mirka Spáčilová, která se zamýšlí nad tím, proč musel být smazán díl, kde Homer narazí na muže v blázinci, který má utkvělou představu, že je Michael Jackson, zatímco díl s Adolfem Hitlerem, kterému předvádí děda Simpson striptýz, je bez problému ponechán. Komentátorka se také pozastavuje nad nekvalitou dokumentu Leaving Neverland, který vedl k takto bizarním reakcím.

Šílený Homer (Stark Raving Dad) je první díl třetí řady amerického kresleného seriálu Simpsonovi, poprvé vysílaný 19. září 1991. Homer je v díle v ústavu pro duševně choré v místnosti s Leonem Kompowským, který se vydává za Michaela Jacksona. Mezitím slibuje Bart, že dá Líze nejlepší dárek.

《我爸爸飞出了杜鹃窝》(英语:"Stark Raving Dad")是美国动画情景喜剧《辛普森一家》第三季的第一集,也是全剧的第36集,于1991年9月19日通过福克斯电视网在美国首播。在这一集里,主角霍默·辛普森被误当作“自由思维无政府主义者”送进精神病院,和名叫莱昂·康宝斯基的大个白人男子住在同一个房间,此人一直假装自己是美国流行歌星迈克尔·杰克逊。与此同时,为了弥补以往经常忘记妹妹生日的过失,巴特·辛普森向莉萨承诺会送她最棒的礼物。


Klubová kariéra.

První zápas v profi kariéry si zahrál 5. listopadu 1978 v dresu SS Lazio v 18 letech proti Ascoli. Do konce sezony ještě přidal 13 utkání. V další sezoně již nastoupil na 27 utkání, ale kvůli uplácení klubu byl nucen za trest sestoupit do druhé ligy.  Dne 1. července 1980 přestoupil do AC Milán. Ten také hrál ve druhé lize kvůli uplácení. Ze začátku své kariéry byl známý jako velmi tvrdý obránce. Až s příchodem trenéra Sacchiho se stal vnikajícím obráncem. Též plnil funkci zástupce kapitána.  Prvním úspěchem pro hráče byla sezona 1987/88, když s klubem vyhrál titul. Pak následovali trofeje za vítězství poháru PMEZ 1988/89 a povedla se i obhajoba PMEZ 1989/90. Ale nejdůležitějším vítězstvím v kariéře bylo ve finále LM 1993/94 když zvedal trofej jako kapitán mužstva.  V jeho posledních sezónách v kariéře byl používán méně kvůli jeho postupujícímu věku a také díky talentu Panucciho který hrál na jeho pozici. Spolu se svým spoluhráčem Baresim odešel "Tasso" po sezoně 1996/97 do fotbalového důchodu. konci sezóny 1996–97. Jeho poslední zápas byl 1. června doma proti Cagliari v nebývalé roli středního záložníka. Za klub AC Milán hrál 17 sezon a nastoupil celkem v 583 utkání a vstřelil celkem 10 branek.

Reprezentační kariéra.

Italská fotbalová reprezentace do 21 let.

Zúčastnil se dvou ME do 21 let (1980 a 1982). Vždy byl s mužstvem vyřazen ve čtvrtfinále. Zahrál si i na OH 1988, kde obsadil s mužstvem 4. místo.

Italská fotbalová reprezentace.

"Tasso" si odbyl premiéru v národním dresu Itálie na kvalifikačním zápase pro MS 1994 14. října 1992 proti Švýcarsku (2:2). Bylo mu 32 let a stal se nejstarším debutantem v historii Itálie.  Při přátelském utkání 3. června 1994 proti Švýcarsku (1:0) nastoupili v obraně od začátku zápasu se spoluhráče mi z klubu AC Milán. I díky souhře se spoluhráči byl pozván trenérem Sacchim na MS 1994. Odehrál dva zápasy v základní sestavě. Po finálové prohře proti Brazílii (2:3 na penalty) ukončil reprezentační kariéru. Jeho poslední zápas byl ve čtvrtfinále proti Španělsku (2:1). V něm udeřil loktem protihráče Luise Enrique v pokutovém území když se rozhodčí nedíval, ale po televizním prozkoumání dostal od FIFA 8 zápasový distanc.

Trenérská kariéra.

Svou trenérskou kariéru zahájil v AC Milán sektoru mládeže: od roku 1997 do roku 2001 byl ředitelem Primavery. Od 14. března 2001 do 13. ledna 2014 se stává asistentem trenéra. Byl asistentem trenérů: Alberto Zaccheroni, Cesare Maldini, Carlo Ancelotti, Leonardo, Massimiliano Allegri, Clarence Seedorf a Filippo Inzaghi. 15. ledna 2014 vede jeden zápas jako hlavní trenér. Pak pracoval jako pozorovatel pro vývoj mládeže a 12. července 2016 ukončil smlouvu, čímž opustil AC Milán po 36 letech, aby mohl dělat asistenta trenéra mužstva Ukrajiny.

Mauro Tassotti (* 19. ledna 1960, Řím, Itálie) je bývalý italský fotbalový obránce a reprezentant Itálie. V současnosti je asistentem trenéra Ukrajinské fotbalové reprezentace.

- 毛罗·塔索蒂(Mauro Tassotti,1960年-1月19日),意大利退役足球运动员,场上司职右后卫,有时也能客串中卫。塔索蒂现任乌克兰国家足球队助理教练。在2010年夏季原主帅莱昂纳多离任后,一度传出消息塔索蒂确定接替AC米兰主教练的位置,但最终还是辅佐后来的主教练马西米利亚诺·阿莱格里及菲利普·因扎吉。


Trenérská kariéra.

AC Milán.

Sezóna 2010/2011.

Milánský klub získal na hostování záložníka Kevina-Prince Boatenga a odkoupil útočníka Zlatana Ibrahimoviće. Nakonec dorazil ještě další útočník, Robinho. Přes dorazivší jména zůstal 37letý hrotový útočník Filippo Inzaghi. První ligový zápas pod jeho vedením dopadl domácí výhrou nad Lecce 4:0. Ve druhém kole již nastoupil i Ibrahimović, ale hvězdný útok se neprosadil na půdě Ceseny, která Milánu uštědřila prohru 0:2. Na konci října utrpěl Allegri domácí porážku 1:2 proti Juventusu. V polovině října ale jeho taktika a gól Ibrahimoviće proti jeho bývalému klubu dopřála "Rossoneri" vítězství nad Interem Milán 1:0 v městském "Derby della Madonnina".  Na hvězdnou konkurenci doplatil 30letý Ronaldinho, který během zimy odešel zpět do Brazílie. Do útoku naopak dorazil Antonio Cassano. Souboj na hřišti Juventusu 5. března se obešel bez útočníka Pata, na hrotu se tak ocitli "Ibra" a Cassano, které z pozice tzv. "trequartisty" podporoval Boateng, ovšem dobře hlídaný soupeřovým Filipem Melem. Zatímco se Mark van Bommel postaral o neprůchodnost milánského středu, další milánský středopolař Gennaro Gattuso vstřelil jedinou branku opatrného utkání. "Rossoneri" tak oplatili Juventusu podzimní prohru. První titul od roku 2004 si zajistii ve 36. kole remízou 0:0 na hřišti Říma.  Konec v Lize mistrů nadešel v osmifinále s Tottenhamem. Výhodu domácího prostředí "Rossoneri" nevyužili a prohráli 0:1. Allegri musel sáhnout ke střídání již v prvním poločase, když zraněného Abbiatiho nahradil Ameliou. Záložník Clarence Seedorf, již 34letý, nestíhal mladé soupeřovi hráče a byl později také vystřídán. V Londýně se Allegriho svěřenci nezmohli na více než remízu 0:0, která znamenala vyřazení.

Sezóna 2011/2012.

I v sezóně 2011/12 měl být oporou ve středu obrany Thiago Silva po boku zkušeného Alessandra Nesty, případně Maria Yepese nebo Daniela Bonery. Obměna dlouholetých opor se děla i na jiných pozicích, na levém kraji obrany již nepůsobil Čech Marek Jankulovski ale Luca Antonini, jemuž byli konkurencí Gianluca Zambrotta a nová posila Taye Taiwo. Napravo působil spolehlivý Ignazio Abate. Záložní řadu již v zimě posílil Urby Emanuelson střídající se se stárnoucím Seedorfem, za zanitem byl také Gattuso. Kreativitě záložní řady měl pomoci příchod Alberta Aquilaniho.  Na začátku srpna 2011 získali hráči AC Milán italský superpohár hraný v Pekingu, soupeřem byl Inter Milán.  Allegri v lize poprvé zvítězil ve čtvrtém kole 1:0 proti Ceseně. V pátém kole nestačil na Juventus na jeho hřišti a s mužstvem trenéra Antonia Conteho prohrál 0:2. Za "Bianconeri" si proti "Rossoneri" poprvé zahrál záložník Andrea Pirlo, který v létě Milán po letech jakožto volný hráč opustil. V polovině ledna Allegriho mužstvo prohrálo 0:1 s Interem a navíc s tím samým soupeřem v květnu prohrálo 2:4.  V rámci Ligy mistrů postoupil Allegri do osmifinále, kde vyřadil Arsenal vedený Arsènem Wengerem, přičemž v prvním zápase vyhrál 4:0. Ve čtvrtfinále ovšem nestačil na Barcelonu s Lionelem Messim.  Italskou ligu se vzdor výkonům a gólům Ibrahimoviće obhájit nepodařilo, Allegriho tým se stal na jeho výkonech až příliš závislým a oproti minulé sezóně inkasoval o 13 gólů více. Pozici v centru hřiště si vydobyl Nizozemec Mark van Bommel, lídr, který odsunul kapitána Massima Ambrosiniho na lavičku náhradníků, van Bommelovi v záloze vypomáhali ještě Emanuelson a další novic Antonio Nocerino. Absenci tvořivosti spíše atletických a pohyblivých záložníků vyvažoval útok s Ibrahimovićem a Robinhem, podporovaní útočně laděnými krajními obránci.

Trenérské úspěchy.

Zdroj:  Serie C (italská třetí nejvyšší ligová soutěž)  Serie A Supercoppa italiana  Serie A Coppa Italia Supercoppa italiana Liga mistrů UEFA

Massimiliano Allegri (* 11. srpna 1967, Livorno) je bývalý italský fotbalový záložník a fotbalový trenér, od roku 2019 bez angažmá. Jako trenér má reputaci pragmatika, jehož tým zpravidla nevyznává pohledný fotbal.

马西米利亚诺·阿莱格里 (,1967年8月11日- ),意大利足球教练和前足球运动员,曾任尤文图斯主教练。他是个热情又表情变化丰富的教练。


拉塔科埃尔298水上飞机

Vývoj a popis.

Návrh letounu má svůj původ v požadavku francouzského námořnictva na torpédový bombardér, který by nahradil nepříliš úspěšný letoun Laté 29, jenž v té době právě vstupoval do služby. Prototyp letounu, který byl znám pod označením Laté 298, byl postaven společností Latécoère v Toulouse v roce 1936 a poprvé vzlétl 8. května téhož roku.  Letoun byl navržen jako jednomotorový samonosný celokovový středoplošník, který byl poháněn kapalinou chlazeným dvanáctiválcovým vidlicovým motorem Hispano-Suiza 12Y s výkonem 880 k. Dva mimořádně velké plováky byly k trupu připevněny pomocí vzpěr, a v každém z nich byla umístěna i palivová nádrž na 260 l paliva.  Pod svým břichem mohl letoun nést rozličnou výzbroj podle prováděné mise. Tato výzbroj zahrnovala jedno torpédo Type 1926 DA nebo dvě bomby o hmotnosti 150 kg nebo hlubinné pumy. K další výzbroji patřily tři kulomety Darne ráže 7,5 mm. Dva z nich byly pevné střílející dopředu a jeden byl pohyblivý střílející dozadu.

Operační historie.

První letouny Laté 298 vstoupily do služby v říjnu 1938 u francouzského námořního letectva (Aéronautique Navale). Některé letouny působily na námořních základnách a další působily na nosiči hydroplánů "Commandant Teste". V době vypuknutí 2. světové války byly těmito letouny vybaveny 4 "„Escadrilles“" (letky) a v květnu 1940, kdy byla zahájena německá ofenzíva na západě, bylo ve službě 81 letounů u šesti letek.  Letouny Laté 298 zažily své první bojové akce během bitvy o Francii v roce 1940. Nejprve byly použity k námořnímu hlídkování při protiponorkové službě, k setkání s německými plavidly však nedošlo. Později, když Wehrmacht postupoval do nitra Francie, byly letouny použity k obtěžování a zastavování německých obrněných kolon. Ačkoliv nebyly letouny pro tento úkol konstruovány, vedly si poměrně dobře a utrpěly menší ztráty než jednotky vybavené jinými typy. Byly rovněž použity proti Italům v jižní Francii.  Po uzavření příměří v červnu 1940 byly zbylé letouny používány námořnictvem vichistického režimu a zajaté letouny byly zařazeny do služby u německé Luftwaffe.  Po operaci Torch začaly francouzské jednotky v severní Africe působit na straně Spojenců. Letouny Laté 298 začaly být používány pobřežním velitelstvím RAF (RAF Coastal Command) při akcích v severní Africe, přičemž často spolupracovaly s letouny Vickers Wellington.  Své poslední bojové mise letouny zažily při osvobozování Francie, kdy hlídkovaly u německých pobřežních zařízeních a útočily na německá plavidla.  Poslední letouny Laté 298 byly vyřazeny z aktivní služby v roce 1946 a sloužily dále jako cvičná letadla až do začátku 50. let 20. století.

Varianty.

Všechny varianty byly poháněny jedním motorem Hispano-Suiza 12Ycrs-1.  Laté 298.01 Laté 298A Laté 298B Laté 298C Laté 298D Laté 298E Laté 298F Laté 299

Specifikace (Laté 298D).

"Technické údaje pocházejí z publikace „Aircraft of WWII“".

Uživatelé.

Německo

Latécoère 298 (občas zkráceně Laté 298) byl francouzský jednomotorový hydroplán, který sloužil během 2. světové války. Letoun byl navržen hlavně jako torpédový bombardér, ale sloužil také jako střemhlavý bombardér působící jak proti námořním tak i pozemním cílům a také jako námořní průzkumný letoun. Letoun byl robustní a spolehlivé konstrukce s dobrými manévrovacími schopnostmi. Jednalo se o nejúspěšnější francouzský válečný hydroplán, který sloužil po celou 2. světovou válku.

拉塔科埃尔298水上飞机(),有时简称为拉塔298(),是法国的一款水上飞机,于第二次世界大战服役。它的设计目的主要作为鱼雷轰炸机,但也可作为侦察机或俯冲轰炸机用于攻击陆上和海上目标。 它拥有牢固可靠的结构以及良好的操纵性,是法国最成功的军用水上飞机,并有各种改进型号。


Biografie.

Jeho otec Yaser je pákistánský Brit, matka Tricia je Angličanka. Má tři sestry, které se jmenují Doniya, Waliyha a Safaa. Vyrůstal v bradfordské čtvrti East Bowling a navštěvoval zde Lower Fields Primary School. Přestoupil však na státní školu Tong High School. Má rád současnou městskou hudbu, vyrůstal na R&B a rapu. Jeho idolem je Bruno Mars.  Na jaře 2010 se přihlásil do sedmé řady pěvecké televizní soutěže "The X Factor". Na konkurzu zpíval písničku „Let Me Love You“ od Maria, ovšem neuspěl. Porotkyně Nicole Scherzinger navrhla, aby se čtyřmi dalšími účastníky pořadu vytvořil dohromady chlapeckou kapelu, která se kvalifikovala do kategorie skupin a pro kterou Harry Styles vymyslel jméno One Direction. Od té doby s ní vydal čtyři studiová alba, absolvoval několik turné a získal mnoho ocenění, včetně BRIT Awards a MTV Video Music Awards. Jejich první singl „What Makes You Beautiful“ se v hitparádě UK Singles Chart umístil na první příčce a od té doby se jej prodalo po celém světě více než 5 miliónů kopií, což ho řadí mezi nejprodávanější singly všech dob. V březnu 2015 oznámil svůj odchod ze skupiny One Direction a o několik měsíců později podepsal vlastní nahrávací smlouvu s RCA Records. Jeho debutové album "Mind of Mine" vyšlo 25. března 2016, přičemž pilotní singl „Pillowtalk“ byl vydán již na konci ledna 2016. Druhou sólovou desku "Icarus Falls" s celkem 27 písněmi vydal 14. prosince 2018.

Osobní život.

Od srpna 2013 do srpna 2015 byl zasnoubený se zpěvačkou Perrie Edwards ze skupiny Little Mix. V letech 2015–2018 měl vztah s modelkou Gigi Hadid, k níž se vrátil roku 2019. V dubnu 2020 Gigi Hadid potvrdila, že čeká s Malikem dítě.

Zain Javadd „Zayn“ Malik (* 12. ledna 1993 Bradford, Anglie) je anglický zpěvák a skladatel, v letech 2010–2015 člen skupiny One Direction.

扎因·杰韦德·「赞恩」·马利克(英语:Zain Javadd "Zayn" Malik,;;1993年-1月12日),英国歌手,曾为男子团体1世代成员,在组合期间,他发布了4张录音室专辑。2015年3月25日,赞恩正式宣告退团,并于2015年7月30日和RCA唱片签下合约,正式向个人歌手事业迈出一大步。2016年3月25日,马利克发布了个人首张专辑《》,专辑在多国夺冠。


Životopis.

Narodil se 17. dubna 1985 a vyrostl Gold Coast". "Jeho rodiče se rozvedli. Má tři bratry a mladší sestru Bree. Jeho starší bratr je trenérem tenisu, zatímco jeho mladší bratr Ben patří k TOP 10 nejlepší hráčům v Austrálii. Sám Luke hrál tenis od pěti let do devatenácti. Navštěvoval Nerang State High School.

Kariéra.

Studoval na Film and Television Studio International a pracoval s profesionály jako jsou Joss McWilliam, Iain Gardner, Kim Krejus, Craig McMahon a Dean Carey. Cestoval po Austrálii s mezinárodní společností Sudden Impact Entertainment a vystupoval v jejich divadelních představeních.  Při práci v Melbourne prošel úspěšně konkurzem na seriál "Neighbours", kde hostoval v roli Chrise Knighta a objevil se v 11 epizodách. Poté se zpátky odstěhoval do Gold Coast, kde hrál roli Willa v seriálu "".  V červnu 2009 se přestěhoval do Sydney a od té doby hraje v seriálu "Home and Away". Za tuto roli získal v roce 2010 svou první cenu, TV Week Logie v kategorii nejvíce populární nový mužský talent. V únoru 2013 byl obsazen do role Johna Younga v seriálu stanice CW "Lidé zítřka". V červenci 2014 bylo oznámeno, že se připojil k obsazení seriálu "Members Only". Seriál byl však zrušen, před vysíláním pilotní epizody.  V únoru roku 2015 se připojil k obsazení seriálu "Agenti S.H.I.E.L.D.", kde hrál Lincolna Campbella. Ve stejném roce také vyšel film 7 minutes, kde Luke ztvárnil hlavní roli Sama. Poté co opustil seriál "Agenti S.H.I.E.L.D." se připojil k obsazení seriálu "Mrtvý bod" v roli Romana. V roce 2018 byl obsazen do dramatického seriálu CBS "The Code". Roli převzal po herci Daveovi Annablemu, který hrál v pilotním dílu. Seriál byl po odvysílání první řady zrušen.

Osobní život.

V roce 2009 začal chodit s herečkou Rebeccou Breeds, se kterou se seznámil na natáčení seriálu "Home and Away". V květnu 2012 se pár zasnoubil a v lednu 2013 se vzali.

Luke Mitchell (* 17. dubna 1985, Gold Coast, Queensland, Austrálie) je australský herec a model. Objevil se v třetí sérii seriálu "", jako Romeo Smith se objevil v seriálu "Home and Away". V roce 2013 byl obsazen do role Johna Younga v seriálu stanice CW "Lidé zítřka". V roce 2015 byl obsazen do role Lincolna v seriálu "Agenti S.H.I.E.L.D." Během let 2016 až 2019 hrál v seriálu "Mrtvý bod".

卢克·米切尔(英语:Luke Mitchell,1985年-4月17日),澳洲男演员,在CW《异能行者》饰演男角色约翰·扬而获得最受欢迎新人男演员奖。


Historie.

Zemědělci rychle přijali glyfosát, a to zejména poté co Monsanto uvedlo na trh k glyfosátu odolné plodiny, což zemědělcům umožnilo likvidovat plevele bez hubení plodin. V roce 2007 byl glyfosát nejpoužívanějším herbicidem v zemědělském sektoru ve Spojených státech amerických a druhým nejpoužívanějším v domácnostech a zahradách, ve státní správě a průmyslu a v obchodu. Do roku 2016 došlo ke 100-násobně zvýšené četnosti aplikací a objemů herbicidů na bázi glyfosátu, částečně v odezvě na bezprecedentní celosvětový vznik a šíření plevelů rezistentních ke glyfosátu.  Glyfosát se vstřebává listy a minimálně přes kořeny a je přepravován na růstové body. Tlumí rostlinný enzym účastnící se syntézy tří aromatických aminokyselin: tyrosinu, tryptofanu a fenylalaninu. Proto je účinný pouze v aktivně rostoucích rostlinách a není účinný jako herbicid používaný před vzejitím. Genetickým inženýrstvím bylo postupně stále více plodin upraveno tak, aby byly tolerantní k glyfosátu (např. soja, první plodina odolná vůči Roundupu, kterou vytvořila také firma Monsanto), což umožňuje zemědělcům použít glyfosát jako herbicid používaný proti plevelům až po vzejití. Rozvoj druhů plevelů odolných vůči glyfosátu se objevuje jako nákladný problém. I když byl glyfosát a přípravky jako je Roundup schválen regulačními orgány po celém světě, přetrvávají obavy o jejich účinky na člověka a životní prostředí.  V mnoha regulačních a vědeckých hodnoceních byla hodnocena relativní toxicita glyfosátu jako herbicidu. Toxikologický posudek německého "Spolkového úřadu pro hodnocení rizik" z roku 2013 zjistil, že „dostupné údaje jsou rozporuplné a jsou daleko od toho, aby byly přesvědčivé“ s ohledem na korelace mezi expozicí vůči glyfosátovým přípravkům a rizikům různých druhů rakoviny, např. lymfatického systému včetně non-Hodgkinova lymfomu (NHL). Metaanalýza publikovaná v roce 2014 identifikovala zvýšené riziko NHL u pracovníků vystavených přípravkům s glyfosátem. V březnu 2015 Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny Světové zdravotnické organizace na základě epidemiologických studií, studií na zvířatech a "in vitro" studií klasifikovala glyfosát jako „pravděpodobně karcinogenní pro člověka“ (kategorie 2A). V listopadu 2015 Evropský úřad pro bezpečnost potravin (EFSA) zveřejnil aktualizovanou hodnotící zprávu o glyfosátu se závěrem, že „látka není pravděpodobně genotoxická (tj. nepoškozuje DNA) ani nepředstavuje rakovinotvornou hrozbu pro člověka.“ Dále závěrečná zpráva tvrdí, že i když mohou existovat jiné studie o pravděpodobně karcinogenních přípravcích obsahujících glyfosát, tak studie, „které se zabývají výhradně účinnou látkou glyfosátem, nevykazují tento účinek.“

Vzhled a vlastnosti.

Kyselina glyfosátová je bezbarvá, krystalická, amfoterní látka bez pachu. Je to slabá organická kyselina, jejíž molekula se skládá z aminokyseliny glycinu a fosfonomethylové skupiny. V přípravcích je přítomna ve formě solí, glyfosátů. Nejčastěji se jedná o sodné, amonné, isopropylaminové nebo trimethylsulfonové soli. Kyselina glyfosátová má teplotu tání 184,5 °C. Je dobře rozpustná ve vodě, méně v acetonu, ethanolu a xylenu. V rozmezí pH 3 až 9 odolává hydrolýze a je relativně odolná vůči rozkladu na světle. V přírodním prostředí bezprostředně nehydrolyzuje a neoxiduje. V ohni se rozkládá mj. za vzniku toxických oxidů fosforu a dusíku. Teplota rozkladu je 187 °C. Reaguje se železem a galvanizovanou ocelí. Suchý prach rozptýlený ve vzduchu může být výbušný.

Laboratorní analýza.

Přítomnost glyfosátu je prokazována plynovou (GC) nebo kapalinovou chromatografií (HPLC), obvykle za použití fluorogenní derivatizace. Nejnižší prokazatelný obsah v půdě je 0,05-1 mg/kg, ve vodě 0,02-3,2 μg/litr, v rostlinách 0,01-0,3 mg/kg, v moči 0,1 mg/litr. Analýza je komplexní a poměrně nákladná.

Účinek.

Glyfosát je specifickým inhibitorem enzymu 5-enolpyruvylšikimát-3-fosfát (EPSP) syntázy. Tento enzym je nezbytnou součástí šikimátové dráhy rostlin, která umožňuje tvorbu aromatických aminokyselin (fenylalanin, tyrosin, tryptofan) a dalších látek s aromatickým kruhem včetně flavonoidů, ligninů a tříslovin. Zablokováním enzymu dochází k poruchám funkce této dráhy a postupnému odumření rostlin (ale i dalších skupin organizmů, např. výtrusovců). Živočichové včetně člověka v metabolismu šikimátovou dráhu nemají, což je předpokladem nižší toxicity glyfosátu pro živočichy než pro rostliny. Pro rostliny je fatální jak samotný nedostatek aromatických aminokyselin, tak i deregulace celé biochemické dráhy a následný nedostatek organického uhlíku pro jiné metabolické cesty.  Glyfosát vstupuje do rostlin skrze kutikulu a mízními cévní svazky je rychle přenášen zejména k místům se zvýšeným metabolismem, mezi něž patří dělivá pletiva v růstových vrcholech stonků i podzemních částí. Účinkuje poměrně pomalu, čímž je zajištěn transport i do podzemních částí rostliny. Protože povrch kutikuly je u rostlin chráněn voskovou vrstvou, přidávají se do glyfosátových směsí povrchově aktivní látky, které podstatně zvyšují prostup účinné látky kutikulou.

Použití.

Glyfosát je účinnou látkou celé řady herbicidních přípravků, z nichž nejznámější je roundup. Je používán k odstranění nežádoucích keřů a dřevin na zemědělských i nezemědělských plochách. Přípravek je v zemědělství používán ovšem i na defoliaci, urychlení zrání a sušení, zpomalení růstu a podobně. Účinek se na citlivé rostlině zasažené přiměřenou dávkou glyfosátu projevuje se zpožděním, rostliny umírají po dvou i více týdnech. Vadnutí je však často zjevné už do 7 dní, reakce je ovlivňována dalšími faktory, zejména nízkou nebo vysokou teplotou a dostatečnou vláhou. Je zjištěno, že rostliny i jen poškozené glyfosátem následně snáze podléhají chorobám, což zvyšuje úspěšnost použití.  Teplota do 10 °C není vhodná pro aplikaci, při teplotě nad 25 °C dochází k výparu do okolí a poškozování okolních porostů.  Déšť do tří až šesti hodin (podle složení směsi) přípravek smyje, aniž by byl dostatečně vstřebán rostlinou. Dlouhodobé sucho může účinnost výrazně omezit nebo herbicidní efekt zcela zastavit.

„Roundup ready“ plodiny.

Začátkem 90. let 20. století objevila firma Monsanto v půdě továrny na výrobu glyfosátu kmen bakterií "Agrobacterium tumefaciens", které se díky dlouhodobému vystavení účinkům tomuto herbicidu staly vůči němu rezistentní (odolné). Z bakterie následně firma izolovala gen pro bakteriální verzi enzymu EPSP syntázy, který byl poté postupně vložen do některých zemědělských plodin. Dnes je v tomto ohledu dostupná široká škála plodin odolných vůči glyfosátu: sója, řepka olejná, kukuřice, bavlník, vojtěška a cukrová řepa. Tyto geneticky modifikované plodiny s rezistencí ke glyfosátu se označují jako „Roundup Ready“ plodiny a dnes tvoří většinu (80 %) celkové výměry oseté geneticky modifikovanými plodinami.  Masivní používání glyfosátu a GM plodin vůči němu odolných zřejmě vede k rozšiřování rezistentních plevelných rostlin, na které glyfosát neúčinkuje. Do roku 2009 bylo ve světě nalezeno již 15 druhů plevelných rostlin rezistentních vůči glyfosátu.

Vedlejší účinky.

Tím, jak je glyfosát ve světě rozšířen, jsou s opatrností sledována jeho zdravotní a ekologická rizika. Výrobce uvádí, že dokonce ani stonásobek expozice, ke které dochází při běžném používání glyfosátu, nepředstavuje nebezpečí pro lidské zdraví. Mezinárodní agentura pro výzkum rakoviny (IARC) však v březnu 2015 zařadila glyfosát mezi pravděpodobné karcinogeny pro člověka (skupina 2A) s odůvodněním, že považuje za dostatečné důkazy toho, že glyfosát může způsobovat rakovinu u laboratorních zvířat a u lidí vede ke vzniku nehodgkinových lymfomů. Výrobce Monsanto toto rozhodnutí zpochybňuje s odkazem na odborné studie i názor jiných regulačních institucí. Reakce expertů na danou problematiku jsou různé. Někteří doporučují obezřetnost při používání glyfosátových herbicidů, jiní poukazují na nedostatek důkazů či nízkou kvalitu citovaných studií a také upozorňují, že glyfosát je umístěn v kategorii „pravděpodobně karcinogenní“, tedy společně např. s nočními směnami. Podle profesora Colina Berryho bylo publikováno více než 60 studií zabývajících se genotoxickým efektem glyfosátu a žádná nenašla nic znepokojujícího.

Perzistence.

Glyfosát je dle výrobce v půdě poměrně rychle mikrobiálně rozkládán. Kultivaci půdy lze provádět od chvíle, kdy se projeví první příznaky účinku. Podle tvrzení jednoho z výrobců mohou být následné plodiny po aplikaci vysévány bez jakéhokoliv omezení. Studie Sanchíse a kol. však změřila výskyt nerozložitelných zbytků tohoto chemického přípravku v podzemních vodách, a to v řádu nanogramů na litr vody. Stopová množství této látky se tedy dostávají i do pitné vody a celého přírodního cyklu.

Glyfosát ("N"-(fosfonomethyl)glycin) je širokospektrální systémový herbicid a desikant plodin. Je to organická sloučenina obsahující fosfor, konkrétně fosfonát. Používá se na hubení plevelů, zejména jednoročních širokolistých plevelů a trav, které konkurují zemědělským plodinám. To, že je herbicidem, bylo objeveno chemikem Johnem E. Franzem z firmy Monsanto v roce 1970. Monsanto jej uvedla na trh v roce 1974 pod obchodním názvem Roundup. Poslední komerčně relevantní patent firmy Monsanto ve Spojených státech amerických vypršel v roce 2000.

草甘膦(Glyphosate;"N"-(phosphonomethyl)glycine),又译为农达、好过春、家家春、治草春、日产春、好伯春等,其商品名称为Roundup,是一种广效型的有机磷除草剂。它是一种非选择性内吸传导型茎叶处理除草剂,它是一种有机磷化合物,具体为膦酸酯。它用来杀死杂草,尤其是与作物竞争的一年生阔叶杂草。由孟山都公司的化学家约翰·弗朗茨在1970年发现,其专利于2000年到期。


Historie.

"Invincible" byla postavena v Barrow-in-Furness loďařskou společností Vickers. Její stavba byla zahájena v roce 1973 a na vodu byla spuštěna 3. května 1977. Do služby loď vstoupila 11. července 1980, kde se připojila k dalším letadlovým lodím HMS Hermes a HMS Bulwark. Britské ministerstvo obrany chtělo loď v roce 1982 prodat Austrálii. Dohoda o prodeji už byla také uzavřena, jenomže před tím, než došlo k prodeji, vypukla falklandská válka, po které si Britové prodej lodi rozmysleli, a tak tedy zůstala nadále v Royal Navy.

1983-2005.

V prosinci 1983 Austrálie odmítla vpustil "Invincible" a několik dalších lodí do přístavu v Sydney. Důvodem toho byla skutečnost, kdy královské námořnictvo odmítlo sdělit informaci, zda nese loď nějaké jaderné zbraně.  Mezi lety 1993 a 1995 působila "Invincible" v Jaderském moři a zúčastnila se několika operací, například vytvoření bezletové zóny nad Bosnou. Operací Rozhodná síla skončilo její nasazení v Jaderském moři.  V roce 1998 a 1999 se podílela na operaci "Southern Watch" v jižním Iráku spolu s leteckými silami ze Saúdské Arábie, USA a Francie.  V roce 1999 byla taktéž nasazena na Balkáně. Zde se podílela na akcích proti Jugoslávii. Letadla z lodi byly zapojeny do vojenských úderů, zatímco vrtulníky pomáhaly uprchlíkům.

2005-2011.

6. června 2005 oznámilo Ministerstvo obrany, že "Invincible" bude aktivní do roku 2010 s tím, že bude k dispozici pro znovupovolání do služby v následujících 18 měsících. Ze služby byla vyřazena 3. srpna 2005. To bylo 20 měsíců po rozsáhlé modernizaci, podle které měla sloužit ještě dalších 10 let. HMS "Illustrious" po ní převzala status vlajkové lodi. Royal Navy tvrdilo, že může vzniknout situace, při které bude "Invincible" opět nasazena. Politika námořnictva předpokládala, že "Invincible" je stále aktivní letadlovou lodí. Nicméně dostat loď znovu do stavu provozní pohotovosti by trvalo více než 18 měsíců, protože některé její části byly přesunuty na sesterské lodě, odkud by se musely znovu přesunout na "Invincible". V březnu 2010 kotvila loď s dalšími vyřazenými plavidly v námořní základně v Portsmouthu. 10. září 2010 byla vyřazena z rezerv námořnictva a nabídnuta k prodeji v prosinci 2010. Britský tisk oznámil 8. ledna 2011 zprávu, podle které byla na loď podána nabídka pěti milionů liber od čínského podnikatele Lam Kin-bonga. Ten plánoval z lodi udělat mezinárodní plovoucí školu, která by kotvila v Liverpoolu nebo v Ču-chaji. Nicméně o prodeji vyvstaly pochybnosti, protože by probíhal na pozadí zbrojního embarga EU vůči Číně. Navíc Čína se podobným způsobem dostala ke své zatím jediné letadlové lodi. 8. února 2011 informovala BBC o tom, že ministerstvo obrany oznámilo prodej do Turecka, kde měla být loď sešrotována. Ve čtvrtek 24. března byla loď odvlečena z Portsmouthu a do Turecka dorazila 12. dubna 2011. Na konci června 2011 už byla loď sešrotována.

Zbraně a letouny.

Zpočátku na lodi chyběly přesné zbraňové systémy. Po falklandské válce byla loď vybavena dvěma 20mm kanóny Phalanx CIWS od americké firmy Raytheon. Avšak později byla výzbroj zmodernizována na tři 30mm kanóny Goalkeeper CIWS. Na palubě se též nachází dva 20mm kanóny Oerlikon. Nejprve byly lodě vybaveny raketovým systémem SAM. Z důvody úspory místa pro přistávání Harrierů a úschovy munice na palubě byl tento systém odstraněn.  Po různých přestavbách lodi se letka lodi zvedla z původně plánovaných pěti Harrierů a devíti transportních vrtulníků na 9 Harrierů a 12 vrtulníků (počet strojů závisel na druhu operace). Rovněž byla odzkoušena letecká skupina čítající 16 Harrierů a 3 vrtulníky. Loď mohla sloužit jako velitelství Royal Navy pro bojové jednotky. Přistávací dráha byla 170 metrů dlouhá a na konci obsahovala "skokanský můstek". (zpočátku pod úhlem 7°, později zvýšeno na 12°).

HMS "Invincible" byla letadlová loď britského královského námořnictva. Byla první lodí třídy "Invincible". Na vodu byla spuštěna 3. května 1977 a byla sedmou lodí, která nesla toto jméno. Během falklandské války byly kolem "Invincible" a HMS Hermes seskupené hlavní síly britského úderného svazu. Poté, co byla HMS "Hermes" prodána do Indie, se stala vlajkovou lodí Royal Navy. Zúčastnila se taktéž bojových akcí v Jugoslávii a v Iráku. Ze služby byla vyřazena v roce 2005, posléze byla prodána do Turecka, kde byla sešrotována.

无敌号(HMS "Invincible" R05)乃英国皇家海军一艘轻型航空母舰,为无敌级航空母舰的一号舰,于2005年8月3日退役。该舰是皇家海军第六艘以无敌(Invincible)命名的舰只。卓越号继承了无敌号成为皇家海军的旗舰。


Spoluvláda.

Když jeho otce nechal v roce 1136 zavraždit uchazeč o trůn Sigurd Slembe, králi byli prohlášeni Øysteinovi nevlastní bratři Inge, Sigurd a Magnus. Jejich ochránci spojili síly proti Sigurdovi Slembemu a jeho spojenci, předchozímu králi Magnusovi IV. V roce 1139 v bitvě u Holmengrå Magnus IV. zemřel a Sigurd Slembe byl poté popraven.  Následovalo období míru. Během dětství bratrů Sigurda, Ingeho a Magnuse norská šlechta spolupracovala na vládě a králům radila (prominentní roli hrála Ingeho matka Ingrid Ragnvaldsdotter). V roce 1142 připlul Øystein se svou matkou do Norska. Jeho původ byl uznán, protože sám Harald IV. přiznával, že má v zahraničí syna. Øystein se tak stal dalším spoluvládcem. Mladý Magnus naopak zemřel někdy v průběhu čtyřicátých let. Zdá se, že rozdělení země mezi bratry nebylo teritoriální, ale že každý z nich měl stejnou pozici ve všech částech Norska.  Ságy "Heimskringla" a "Orkneyinga saga" tvrdí, že v průběhu padesátých let dvanáctého století Øystein vedl výpravu do Skotska a Anglie. Zajal Haralda Maddadsona, hraběte z Orknejí, a přinutil ho zaplatil vysoké výkupné. Poté plul po skotském a anglickém pobřeží a zaútočil na Aberdeen, Hartlepool a Whitby, což byla připomínka dřívějších vikinských výprav.

Konflikty mezi bratry.

Mezi dorůstajícími bratry rostla nevraživost (částečně situaci způsobovala smrt jejich starých rádců). V roce 1155 se všichni tři měli sejít v Bergenu, aby se pokusili zachovat mír. Inge I. obvinil Sigurda a Øysteina, že ho plánují připravit o trůn. Sigurd nařčení odmítl, ale o několik dní později byl jeden z Ingeho strážců zabit jedním ze Sigurdových. Na radu své matky Ingrid a rádce Gregoria Dagssona Inge nařídil útok na dům, ve kterém Sigurd bydlel. Sigurd měl jen málo mužů, a tak byl 6. února 1155 zabit.  Øystein na sjednanou schůzku přijel pozdě, až po Sigurdově vraždě (která v podstatě odstartovala druhou fázi norských občanských válek). Mezi ním a Ingem byl sjednán mír, ale ten nevydržel dlouho. Ságy tvrdí, že Øystein a Sigurd se snažili připravit Ingeho o královský titul a rozdělit si království jen mezi sebou, ale někteří historici tento argument berou jen jako omluvu pro Ingeho násilné činy.  V roce 1157 Inge i Øystein shromáždili své síly a připravili se na konfrontaci. Ingeho síly byli silnější než vojsko jeho bratra a když se na západním pobřeží poblíž Mosteru setkali, Øysteinovo vojsko se rozpustilo. Øystein byl nucen utéct, ale později toho roku byl v Bohuslänu zadržen a zabit. Není jasné, zda ho přímo Inge nařídil zabít.  Øysteinovou manželkou byla Ragna Nikolasdatter. S ní neměl děti, ale jeho nemanželským synem byl Øystein Meyla, který byl v roce 1174 prohlášen vzdorokrálem, ale v roce 1176 byl poražen a zabit.  Ságy staví Øysteina a jeho bratra Sigurda oproti Ingemu I. do poněkud negativního světla. "Heimskringla" o Øysteinovi píše:

Øystein II. Haraldsson (staroseversky: "Eysteinn Haraldsson"; asi 1125, Skotsko – 1157, Bohuslän, Norsko) byl norský král v letech 1142–1157. Byl synem Haralda IV. a jeho manželky nebo milenky Bjadok, podle pozdější skotské klanové tradice dcery Gilledomnana mac Solama.

埃斯泰因·哈拉尔松(,,约1125年-1157年),挪威国王(1142年-1157年),是为埃斯泰因二世。埃斯泰因二世是挪威国王哈拉尔·吉勒与他的妾侍比扎博的儿子。他与他的同父异母兄弟英格一世及西居尔二世(弟弟马格努斯·哈拉尔松统治时年幼并时间不长,所以并不是正式的国王)共治。 在挪威内战时期的早期阶段,他在与他的兄弟英格一世的权力斗争中丧生。


Mládí.

Narodil se v Penshurst Place, hrabství Kent, jako nejstarší syn sira Henryho Sidneyho a Mary Dudleyové. Jeho matka byla nejstarší dcerou Johna Dudleyho, 1. vévody z Northumberlandu, a sestrou Roberta Dudleyho, 1. hraběte z Leicesteru. Jeho mladší bratr, Robert Sidney, 1. hrabě z Leicesteru, byl významným státníkem a mecenášem. Jeho mladší sestra Mary Sidneyová se provdala za Henryho Herberta, 2. hraběte z Pembroke. Mary Sidneyová, jež se díky tomuto sňatku stala hraběnkou z Pembroke, se stala spisovatelkou, překladatelkou a patronkou literátů. Právě jí věnoval Sidney své nejrozsáhlejší dílo "Arcadia". Po bratrově smrti Mary Arcadii přepracovala a vydala ji pod názvem "The Countess of Pembroke's Arcadia'.  Philip se nejprve vzdělával na kalvínsky zaměřeném lyceu Shrewsbury School a později se zapsal na kolej Christ Church na Oxfordské univerzitě. Roku 1572 byl zvolen do Parlamentu za město Shrewsbury a ještě téhož roku odcestoval do Francie jako člen poselstva, které mělo dojednat sňatek mezi Alžbětou I. a vévodou z Alençonu. Několik dalších let strávil na evropské pevnině, kde mj. navštívil německé kraje, Itálii, Polsko, Uhry a rakouské země. Na svých cestách se potkal s řadou významných intelektuálních a politických osobností té doby.

Politická kariéra.

Po návratu do Anglie roku 1575 se Sidney potkal s Penelope Devereuxovou, pozdější Lady Richovou, která ho okouzlila svým mládím a inspirovala k napsání jeho proslulé sbírky sonetů "Astrophel a Stella." Její otec, hrabě z Essexu, chtěl údajně dát svou dceru Sidneymu za manželku, ale z plánované svatby sešlo díky Essexově smrti v roce 1576. Sidney se v Anglii vrhl do politiky i do sféry umění. Sepsal dlouhý dokument na obranu svého otce, odvolaného r. 1578 z pozice královského správce Irska, v němž obhajoval jeho politické kroky při správě této provincie. Do vážnějšího sporu se dostal s Edwardem de Vere, 17. hrabětem z Oxfordu, zřejmě kvůli svému odporu vůči "francouzskému sňatku", jehož byl Vere hlavním zastáncem. Jejich vzájemná pře vyvrcholila, když Sidney vyzval Vera na souboj, který byl však nakonec zrušen na příkaz samotné královny. Sidney následně napsal Alžbětě dlouhý dopis, v němž ji podrobně objasňoval důvody, proč by nebylo rozumné realizovat "francouzský sňatek". Alžběta však na jeho list reagovala velmi podrážděně a považovala ho za nehoráznou troufalost. Aby se vyhnul následkům královnina hněvu, opustil raději Sidney královský dvůr.

Vojenská kariéra.

Díky rodové i své osobní zkušenosti (během svého pobytu v Paříži byl svědkem Bartolomějské noci v r. 1572) patřil Sidney ke skupině silně militantních protestantů. V 70. letech ho oslovil plán Jana Kazimíra ze Simmernu vytvořit spojenou protestantskou opozici vůči tlaku římskokatolické církve a Španělska. Na počátku 80. let neuspěl s myšlenkou přímého útoku na Španělsko. V roce 1585 mohl dát volný průchod svému zanícení pro boj za protestantskou věc, když byl jmenován guvernérem ve Vlissingenu, nizozemském městu udělenému anglické koruně za podporu v nizozemsko-španělské válce. Na válečném poli v Nizozemí proslul jako neohrožený válečník a stal se oporou svého strýce a vrchního velitele hraběte z Leicesteru. K jeho nejslavnějším válečným činům patří úspěšný útok na španělské jednotky poblíž Axelu v červenci 1586.

Zranění a smrt.

Tento rok se však zároveň pro něj stal osudným. V září 1586 se účastnil pod velením sira Johna Norrise bitvy u Zutphenu, kde byl postřelen do stehna a na následky zranění po 26 dnech zemřel ve věku 32 let. Vypráví se, že během svého umírání složil píseň, kterou mu měli zazpívat u smrtelného lože. Po převezení Sidneyho těla do Londýna bylo 16. února 1587 pohřbeno ve svatopavelské katedrále. Pohřební průvod a obřad byl tak velkolepý, že současníci takový nepamatovali, a tak nákladný, že Sidneyho tchán, Francis Walsingham, málem přišel na mizinu. Pro řadu současníků představoval Philip Sidney ztělesnění dokonalého dvořana, vzdělaného a politicky obratného, ale který byl zároveň štědrý, odvážný a vznětlivý. Jeho osobnost, jakožto výkvět anglického mužství, připomněl Edmund Spenser v jedné z nejkrásnějších anglických renesančních elegií "Astrophel".

Sir Philip Sidney (30. listopadu 1554 – 17. října 1586) byl anglický básník, dvořan a voják. Byl jednou z nejprominentnějších postav alžbětinské doby.

菲利普·西德尼(英语:Philip Sidney 1554年-11月30日-1586年-10月17日)英国诗人、宫廷官员、政治家、学者、军人,伊丽莎白时代最重要的人物之一。


Biografie.

Dětství.

Brandovo dětství bylo problematické. Narodil se do rodiny milující matky Barbary Elizabeth a otce fotografa Ronalda Henryho Branda, a to jako jediné dítě. Když mu bylo půl roku, jeho rodiče se rozvedli, což mělo na jeho následující život značný negativní vliv. Byl vychováván pouze matkou, v izolaci a depresivním prostředí. V 7 letech byl sexuálně zneužíván vychovatelem. Jeho matka v průběhu následujících 5 let prodělala mnoho nádorových onemocnění (např. rakovina dělohy, prsou), kvůli čemuž byl Russell odsouzen k dlouhodobému pobytu u příbuzných. V 16 letech odešel z domova kvůli problémům s matčiným novým přítelem. Během studií účinkoval v několika divadelních představeních a studoval na několika divadelních školách, ale velmi špatně nesl kritiku ze strany lektorů a kvůli značné problémovosti v povaze byl mnohokrát vyloučen.

Kariéra.

Brand začínal jako video-žurnalista na kanálu MTV. Po roce byl však propuštěn kvůli provokativnímu výstřelku po 11. září 2001, kdy se oblékl jako Osama bin Ladin a následně si do pořadu přivedl svého drogového dealera. Poté se podílel na tvorbě několika TV show (Big Brother ́s Big Mouth), účinkoval také v rádiu. I odtamtud byl ale vyhozen za to, že během živého vysílání četl v éteru pornografické materiály, nechával na telefonním záznamníku nevhodné vzkazy známým celebritám atp. Při práci v hudebním průmyslu přezpíval několik písniček od The Beatles, vytvořil několik soundtracků k filmům kde účinkoval. Dnes se nejvíce věnuje herectví, zúčastňuje se různých charitativních akcí (pomoc Haiti) a abstinuje. Propadl józe, je o něm známo, že je velkým fanouškem hnutí Hare Kršna a zajímá se o spirituální rozměr života. Jako aktivista propaguje sociální rovnost a snaží se rozkrývat mediální manipulace ve své denní show na Youtube - The Trews. Je vegan.

Russell Edward Brand (* 4. června 1975 Grays, Essex, Anglie) je britský komediální herec a aktivista. Ve filmech nicméně figuruje i jako zpěvák. Jeho kariéra byla doprovázena drogovou závislostí, promiskuitou a alkoholismem. Je též známý svou sexuální závislostí a četnými pobyty ve vězení - Brand byl 12x zadržen policií. V roce 2010 si vzal americkou popovou zpěvačku Katy Perry, se kterou se v roce 2012 rozvedl. Známým se stal díky filmu "Holky z naší školy" ("St Trinian's"). Hrál také ve filmu "Kopačky" ("Forgetting Sarah Marshall") a následně v navazujícím "Dostaň ho tam" ("Get Him to the Greek"). Na základě těchto filmů se Brand stal úspěšný i v Americe, následovala popularita celosvětová. Do zmíněných filmů si ho vyhlédl známý herec, režisér a producent Adam Sandler, kterého Brand zaujal coby moderátor vlastní kontroverzní talkshow na britské MTV a navázal s ním spolupráci.

罗素·爱德华·布兰德(英语:Russell Edward Brand,生于1975年6月4日),是英国喜剧演员、电台主持人和作家。


Děj.

Hra začíná krátce po smrti římského císaře sporem jeho dvou synů, Saturnina a Bassiana, o nástupnictví. Když už se zdá, že roztržka vyvrcholív násilí, přichází tribun Marcus Andronicus s oznámením, že lid si vyvolil za svého nového císaře Marcova bratra Tita, který se již brzy vrátí z svého vítězného desetiletého tažení proti Gótům. Za doprovodu fanfár záhy přichází Titus, a s ním i jeho vězni – královna Gótů Tamora, její synové Alarbus, Chiron a Demetrius, a její tajný milenec, černý Maur Aaron. Navzdory Tamořiným zoufalým prosbám obětují Titus a jeho přeživší synové jejího nejstaršího syna Alarba, aby tak pomstil smrt svých padlých synů a utišil jejich rozlícené duše. Rozlícená Tamora a její dva zbylí synové Titovi a jeho rodině přísahají pomstu.  Mezitím Titus odmítne nabídnutý císařský trůn s tím, že se nehodí za vládce, a naopak podpoří nárok Saturnina, který je následně zvolen císařem. Titovi záhy sdělí své první císařské rozhodnutí: chce se oženit s jeho dcerou Lavinií. Ta je ale již zasnoubená za Saturninova bratra Bassiana, který se jí odmítá vzdát. Titovi synové na svého otce naléhají, že Bassianus je dle římských zákonů v právu, ale Titus je odmítne vyslechnout, a obviňuje je ze zrady. Dojde zde k potyčce, v níž Titus zabije jednoho ze svých synů, Mutia. Saturnina jednání synů Androniců uráží, pročež se od jejich rodu odvrací a k Titovu šoku si bere za manželku Tamoru. Ta začíná uvádět do pohybu plán své pomsty, a radí Saturninovy, aby Bassianovi a Andronicům prozatím odpustil, což Saturninus se zdráháním udělá.  Následující den je císařem pořádán hon. Ten den Aaron přiměje Demetria a Chirona k tomu, aby zavraždili Bassiana a zmocnili se Lavinie. Bratři pak Bassianovo tělo hodí to hluboké jámy a Lavinii odvlečou do lesa, kde ji znásilní. Aby jí znemožnili je usvědčit, uříznou jí jazyk a useknou ruce. Mezitím Aaron sepisuje falešný dopis, který má usvědčit z Bassianovy vraždy Titovi syny Martia a Quinta. Saturninus, zděšen bratrovou smrtí, je oba dává zatknout a odsuzuje je k smrti.  O něco později objevuje Titův bratr Marcus zmrzačenou Lavinii, a odvádí ji k jejímu otci. Ten je již tak zdrcen obviněními, která byla snesena proti jeho synům, a potom, co uvidí Lavinii, je přemožen žalem. Záhy k Titovi přichází Aaron, který mu namluví, že Saturninus Martia a Quinta ušetří, jestliže mu buď Titus, Marcus nebo poslední Titův syn Lucius pošle svou useknutou ruku. Titus nechá Aarona, ať usekne ruku jemu a odnese ji císaři. Na oplátku mu jsou ale po poslovi doručeny hlavy Martia a Quinta, společně s vrácenou Titovou rukou. Titus, zoufale toužící po pomstě, rozkáže svému poslednímu synu Luciovi, aby utekl z Říma za Góty, jejich bývalými nepřáteli, a sebral mezi nimi vojsko.  O nějaký čas později se Lavinii podaří holí, kterou drží mezi pahýly svých useknutých rukou, napsat do písku jména Chiróna a Demetria, kteří ji zmrzačili. Tamora mezitím tajně porodí míšenecké dítě, jehož otcem je černý Aaron. Aby to udržel v tajnosti, zabíjí Aaron chůvu a prchá se svým dítětem, které chce uchránit před nevyhnutelným Saturninovým hněvem. Je ale zajat Luciem, který s armádou Gótů pochoduje na Řím. Ten mu vyhrožuje, že dítě oběsí. Aby svého syna mohl zachránit, prozradí Aaron Luciovi všechno o piklích Tamory a jejích synů, o jejicha pomstě na Titovi a jeho dětech.  V Římě se mezi tím z Titova chování začíná zdát, že se zbláznil. Tamora, přesvědčená o jeho šílenství, se k němu s Chironem a Demétriem vydá v přestrojení za duchy Pomsty, Vraždy a Násilí. Tamora, přestrojená za Pomstu, slibuje Titovi odplatu všem jeho nepřátelům – výměnou za to, že přesvědčí Lucia, aby pozdržel svůj útok na Řím. Titus souhlasí, a posílá Marca, aby Lucia pozval k hostině na usmířenou, ke které "Pomsta" nabízí přivést také císaře a Tamoru. Již se chystají odejít, ale Titus trvá na tom, aby Násilí a Vražda (tedy Chiron a Demetrius) zůstaly s ním. Ti s tím souhlasí, a záhy potom, co Tamora odejde, je Titus nechá oba svázat a podřezat. Jejich krev zachytí do nádoby, kterou drží Lavinia. Titus poté pochmurně sdělí Lavinii, že si "zahraje na kuchaře" – hodlá z hlav a rozemletých kostí Tamořiných synů upéct koláče.  Následující den se během smírné hostiny Titus ptá císaře Saturnina, zda je správné, aby otec zabil svou dceru, která byla znásilněna. Když mu Saturninus odpoví, že ano, zabíjí Titus Lavinii, a prozrazuje všem pravdu o jejím znásilnění. Když chce císař předvolat Chirona a Demétria, Titus odhaluje, že jsou oba zapečení v koláčích, které Tamora právě snědla. Poté Titus zabíjí Tamoru, hned nato je zabit Saturninem, a ten je zas zabit Luciem, mstícím svého otce. Lucius je poté prohlášen za císaře. Přikazuje, aby byli Titus a Lavinie uloženi do rodinné hrobky Androniců. Též Saturninus má být pohřben s císařskými poctami, zato Tamořino tělo má být pohozeno mrchožroutům za městské hradby. Aarona přikazuje Lucius po krk zakopat a nechat zemřít žízní a hladem. Ten ale až dokonce nelituje ničeho krom toho, že nemohl za život napáchat více zla.

Titus Andronicus (celý anglický název "The Most Lamentable Romaine Tragedie of Titus Andronicus") je jedna z řady římských tragédií z pera dramatika Williama Shakespearea (byť se zde nejedná o historickou hru - její děj je čistě fiktivní). Její vznik se předpokládá před rokem 1594. Hra líčí příběh fiktivního římského generála Tita Andronica a koloběh pomsty, který se rozpoutá mezi ním a Tamorou, královnou Gótů.

《泰特斯·安特洛尼克斯》(英语:"Titus Andronicus")为莎士比亚著名剧作之一,是他早期的作品,描述罗马将军安特洛尼克斯征战哥特,俘虏女王塔摩拉后,在两人及其子女间所引发的一系列复仇事件,是一个充满暴力的悲剧,堪称莎士比亚最血腥的剧本。


Vývoj oboru.

Na počátku tohoto oboru se nejprve objevuje termín „géomatique“ jehož původcem je Francouz Jean Denegre (kolem roku 1965). Tento termín pak propagoval v prostředí Mezinárodní fotogrammetrické společnosti (ISPRS) Francouz B. Dubuisson (1969). Z Francie se zakrátko dostal tento termín do francouzsky mluvící části Kanady (provincie Québec) a také v Kanadě bylo záhy vytvořeno anglické synonymum „geomatics“, které se rychle rozšířilo do Spojených států amerických a odtud do Austrálie, Oceánie, Velké Británie a Irska. Ve španělské verzi „geomática“ se rozšířil tento termín do Střední a Jižní Ameriky.  Geomatika v současném českém pojetí je širším integrovaným vědním oborem převážně zaměřeným na sběr základních geografických dat různými způsoby měření, jejich prvotní zpracování a distribuci. Samotný termín se však, s výjimkou studijního programu Geomatika na Západočeské univerzitě v Plzni, v České republice příliš nerozšířil, neboť terminologii v oblasti střední a východní Evropy ovlivnil vývoj v německy mluvících zemích. Prof. G. Konecny (TU Hannover) uvádí v anglicky psané učebnici Geoinformation (2002), že integrovaný obor, založený zejména na globálním určování polohy (GPS), dálkovém průzkumu Země a digitální fotogrammetrii pro sběr geodat a na technologii GIS pro manipulaci s těmito daty a jejich výstup, se nazývá německy „Geoinformation“ nebo „Geo- Information“. Z německy mluvících zemí se termín „geoinformatika“ rozšířil do okolních středo- a východoevropských zemí zatímco ve francouzsky, španělsky a portugalsky mluvících zemích je téměř neznámý a v anglicky mluvících zemích jen velmi zřídka používaný.

Vzdělávání.

V České republice zajišťuje výuku integrovaného oboru geomatika v popsaném pojetí Západočeská univerzita v Plzni na Fakultě aplikovaných věd. Náplní studijního programu "Geomatika" ve tříletém bakalářském, dvouletém navazujícím magisterském a čtyřletém doktorském studiu je výuka předmětů, které jsou součástí geomatiky (geodézie, kartografie, fotogrammetrie, dálkový průzkum Země, topografické mapování, katastr nemovitostí, geoinformatika a další), a to ve vzájemných souvislostech a s využitím technických prostředků a metod používaných v soudobých informačních a telekomunikačních technologiích.  V říjnu 2013 vznikla katedra geomatiky také na Fakulta stavební ČVUT v Praze, a to sloučením katedry vyšší geodézie a katedry mapování a kartografie. Katedra nabízí výuku v 3letém bakalářském a 2letém navazujícím magisterském studijním programu "Geodézie a kartografie".

Geomatika je podle normy ISO 19122 definována jako vědecký a technický interdisciplinární obor zabývající se sběrem, distribucí, ukládáním, analýzou, zpracováním a prezentací geografických dat nebo geografických informací.

地球空间信息科学是一门获取、存储、处理和显示地理空间数据的一门学科,属于地球科学的一个分支。地球空间信息科学相对应的英文名称为 Geomatics,法文为 Géomatique 。这一术语最早由法国学者伯纳德·杜比森创造,是由大地测量学(,英语:Geodesy)和地理信息科学(,英语:Geoinformatics)两词结合而成。这一术语最早在加拿大的大学开始使用,作为一些与测绘有关的系的系名。目前在中国内地,Geomatics 一词常常取代 Surveying and Mapping 作为测绘学的英文译称。与传统的测绘学相比,地球空间信息科学除了包含了现代测绘学的所有内容,另外增加了利用计算机技术对空间数据和信息处理过程中的应用。地球空间信息科学的成果目前已经广泛应用于环境、资源、灾害、农业、城市发展等领域,为各行各业提供准确实时的空间信息和空间数据。


Pozadí vzniku.

Do stavby dreadnoughtů, nové kategorie bitevních lodí, vzniklé nedlouho před první světovou válkou, se zapojila rovněž Itálie. Prvním plavidlem nové kategorie se stala bitevní loď "Dante Alighieri", u které byla zavedena technická novinka v podobě třídělových věží. Na ní navázala stavba dalších tří plavidel třídy "Conte di Cavour" s větším výtlakem, zesílenou výzbrojí (byla přidána třídělová věž do středu trupu) a mírně nižší rychlostí. Naopak pohonný systém a pancéřování byly převzaty bez větších změn.  Jednotky třídy "Conte di Cavour":

Konstrukce.

Konstrukce navazovala na předchozí třídu "Dante Alighieri", ze které byl převzat pohonný systém a pancéřování. Hlavní výzbroj tvořilo třináct 305mm kanónů umístěných ve dvou dvoudělových a třech třídělových věžích. Osmnáct 120m kanónů sekundární ráže bylo umístěno v kasematech, lehkou výzbroj představovalo dvacet 76mm kanónů a lodě též nesly tři pevné torpédomety.

Modernizace.

Když byl na poválečné Washingtonské konferenci omezen výtlak italských bitevních lodí, země si ponechala ta nejmodernější plavidla, což zahrnovalo obě zbylé jednotky třídy "Conte di Cavour" a dvě jednotky třídy "Andrea Doria" ("Leonardo da Vinci" byla potopena za první světové války). V meziválečné době byla stavba nových lodí omezena a proto byly "Conte di Cavour" a "Giulio Cesare" několikrát výrazně modernizovány. Nejvýznaměnjší byla modernizace "Conte di Cavour" v letech 1933–1937 v Terstu. "Giulio Cesare" byla paralelně modernizována v Janově. Jejich trup byl na přídi prodloužen o 10 metrů a komíny byly posunuty více dopředu. Nový pohonný systém tvořilo osm kotlů Yarrow a dvě skupiny turbín Belluzzo, roztáčející nyní již jen dva lodní šrouby. Rychlost dosahovala 28 uzlů. Upraveno bylo pancéřování, přičemž ochranu trupu pod čárou ponoru posílila instalace deformačního válcového systému Pugliese. Změnilo se rovněž složení výzbroje. Prostřední dělová věž byla odstraněna a zbylých dvanáct děl bylo nahrazeno novými ráže 320 mm s dostřelem 28 260 m. Vnější věže měly po třech kanónech a vnitřní po dvou. Odstraněné kasematové kanóny nahradilo šest dvoudělových věží se 120mm kanóny ve středu trupu a osm 100mm kanónů ve dvoudělových věžích, stojících po stranách vnitřního páru hlavních dělových věží. Protiletadlovou výzbroj dále posilovaly 13,2mm kulomety.  Od roku 1925 plavidla nesla hydroplány Macchi M.18, startuzjící pomocí katapultu. Ten byl odstraněn roku 1937. Před vypuknutím války byly kulomety nahrazeny dvanácti 20mm kanóny.

Operační nasazení.

Všechny tři jednotky byly v operační službě za první světové války, nebyly však prakticky bojově nasazeny, protože se italské velení obávalo jejich ztráty. K té však beztak došlo, protože dreadnought "Leonardo da Vinci" byl v Tarentu potopen výbuchem nálože, kterou rakousko-uherští agenti umístily do skladů munice. Po válce byl vrak sešrotován.  Obě jednotky se 9. července 1940 účastnily bitvy u Punta Stilo. "Conte di Cavour" byla 11. listopadu 1940 potopena leteckým torpédem během britského útoku na Tarent. Později byla vyzdvižena, ale do kapitulace Itálie již nebyla opravena. Po kapitulaci loď ukořistili Němci, nebyla opravena a v únoru 1945 vrak zničilo spojenecké letectvo. Na počátku 50. let byl vrak sešrotován. Bitevní loď "Giulio Cesare" válku přečkala a byla roku 1948 předána SSSR, které ho do sovětského námořnictva zařadilo jako "Novorossijsk". Dne 29. října 1955 se loď potopila v Oděse, zřejmě po náhodném najetí na minu.

Třída Conte di Cavour byla třída bitevních lodí italského královského námořnictva typu dreadnought. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy. Ve službě byly v letech 1915–1955. Účastnily se první a druhé světové války. Za první světové války byla jedna zničena sabotáží. Mezi válkami byly zbývající dvě komplexně modernizovány. Druhá byla potopena za druhé světové války a poslední po prohrané válce připadla Sovětskému svazu. Po několikaleté službě se potopila na mině.

加富尔伯爵级战列舰是意大利皇家海军的一种无畏型战列舰,服役于两次世界大战期间。其中,莱昂纳多·达·芬奇号战列舰在第一次世界大战中炸毁,加富尔伯爵号战列舰于第二次世界大战中沉没,朱利奥·凯撒号战列舰则被作为赔偿交给苏联。


Popis.

Zásobník volání funguje jako každý jiný zásobník, jsou zde dvě základní operace codice_1 pro uložení hodnoty na vrchol zásobníku a codice_2 pro vyzvednutí hodnoty z vrcholu zásobníku. Operace uložení je používána především instrukcí volání podprogramu a operace vyzvednutí je používána především instrukcí návratu z podprogramu. K oběma operacím může docházet opakovaně a tím je umožněno volání dalšího podprogramu z běžícího podprogramu (a jako speciální případ takových vnořených volání také rekurze).  Pokud je ovšem pro zásobník volání rezervováno příliš málo místa a to je opakovaným ukládáním adres zaplněno (například při nekonečné rekurzi), dochází k přetečení zásobníku, které obvykle způsobí pád programu.  Každý běžící program má alespoň jeden svůj zásobník volání, obvykle jeden pro každé vlákno. Přestože program (respektive vlákno) může pracovat i s jinými datovými strukturami typu zásobník, například při správě signálů nebo při kooperativním multitaskingu, zůstává zásobník volání nejdůležitějším zásobníkem - proto je běžné označovat jej krátce zásobník.

Jednotlivé funkce zásobníku.

V závislosti na operačním systému, programovacím jazyku a architektuře počítače je zásobník využíván například pro:

Příklad struktury zásobníku volání.

Záznamy na zásobníku se skládají z jednotlivých "rámců" () odpovídajících jednotlivým neukončeným voláním. Konkrétní podoba rámců je dána zejména architekturou.  Například na některých architekturách roste zásobník směrem nahoru (další záznamy jsou ukládány na místa s vyšší adresou), na jiných směrem dolů (další záznamy jsou ukládány na místa s nižší adresou)..  Pokud například byla zavolána funkce codice_3 z funkce codice_4, pak může vrchol zásobníku vypadat takto: Rámec na vrcholu zásobníku patří k současnosti vykonávanému podprogramu a obvykle obsahuje minimálně následující položky:

Ukazatele na zásobníkové rámce.

Na vrchol zásobníku vždy ukazuje speciální registr, ukazatel zásobníku (, SP). Jeho hodnota se ovšem mění nejen při vstupu do funkce či při návratu z ní, ale může se měnit i v době běhu (například je-li zásobník použit při aritmetických výpočtech, nebo v okamžiku, když už jsou do něj připravovány parametry pro dále volanou funkci). Obvyklým postupem je tedy na začátku podprogramu uložit hodnotu ukazatele zásobníku do jiného zvláštního registru, kde se pak uchovává v nezměněné podobě po celou dobu běhu funkce.

Velikost rámců na zásobníku.

Protože na zásobník jsou ukládány parametry podprogramů, vyžadují různé podprogramy různě veliké rámce v závislosti na počtu a velikosti svých parametrů. Překladače vyšších programovacích jazyků dnes navíc často umožňují alokovat různě veliké lokální proměnné v závislosti na parametrech, takže dokonce různá volání téže funkce mohou vyžadovat jiné množství prostoru, a to takové, které je v době kompilace programu neznámé. To je také dalším důvodem, proč je využíván ukazatel na rámec, který ukazuje na "spodek" rámce - z ukazatele na vrchol rámce nelze bez znalosti velikosti parametrů zjistit adresy jednotlivých parametrů.

Ukazatel na rámec volajícího.

Na většině systémů je obvyklé mít jako součást rámce aktuálního podprogramu uložený také ukazatel na rámec volajícího podprogramu. To je především proto, že ukazatel na rámec volajícího podprogramu patří mezi lokální hodnoty toho kterého podprogramu a tedy nemůže být uchován v registrech, ale je zapotřebí ho při zavolání podprogramu někam uložit a při ukončení podprogramu opět obnovit. Zároveň to může usnadnit ladění programu, neboť je kdykoliv možné snadno a rychle zjistit posloupnost volání.

Překryv rámců.

Různé překladače postupují při alokování prostoru pro předání parametrů různě. Některé vždy před každým voláním alokují potřebný prostor pro parametry toho kterého podprogramu, jiné na začátku podprogramu rovnou alokují potřebný prostor pro všechny podprogramy, které je možno dále volat. Pak je takový prostor pokládán za překryv rámců.

Použití.

Operace na straně volajícího.

Na straně volajícího je potřeba v rámci volání obvykle vykonat jen minimum explicitně prováděných činností (což je dobře, protože jedna funkce může být volána mnohokrát z různých míst). Jsou zde pochopitelně vypočítány hodnoty jednotlivých parametrů volání a ty jsou poté umístěny na zásobník (případně do registrů, v závislosti na použité konvenci volání). Pak už je provedena instrukce volání.

Operace při vstupu do podprogramu.

Na začátku podprogramu je obvykle proveden takzvaný prolog podprogramu, který zajišťuje nutný servis než začne provádění samotného podprogramu.  Na začátku obvykle dojde k uložení některých hodnot na zásobník, bývá ukládána návratová adresa a také hodnota ukazatel na zásobník a ukazatele na rámec. Na některých architekturách se ovšem o toto vše automaticky postará instrukce volání a není třeba to provádět v rámci prologu.  Dalším krokem je aktualizace ukazatele na rámec (je-li používán) na hodnotu ukazatele na zásobník. Pak je hodnota ukazatele na zásobník změněna, aby tak byl rezervován prostor pro lokální proměnné.

Operace při návratu z podprogramu.

Podprogram před návratem řízení do volají funkce obvykle provede soubor příkazů, které jsou opakem kroků při vstupu do podprogramu. Obnoví se uložené hodnoty registrů, změní se hodnota ukazatele (tedy dealokují se lokální proměnné) a pak se zavolá instrukce návratu, která nahraje ze zásobníku návratovou adresu do instrukčního ukazatele.  Někdy se také ze zásobníku uvolní prostor pro parametry podprogramu, jindy se o uvolnění tohoto prostoru stará až volající funkce, když je jí navráceno řízení.

Další souvislosti.

Aktuální data ze zásobníku mohou být použita kromě ladění také k profilování.  Zároveň je také zásobník tradičním místem pro bezpečnostní útoky. V jazycích, které nekontrolují zápis mimo meze pole, totiž zápisem za hranici lokálního pole lze přepsat návratovou adresu a tak přinutit program předat řízení útočníkovi. Jedná se o takzvané přetečení na zásobníku.

Zásobník volání (často zkrátka zásobník) je v informatice datová struktura typu zásobník, na kterou se při běhu procesu ukládají informace týkající se provádění podprogramů. Přestože správa zásobníku je důležitou součástí prakticky veškerého software, většina programátorů s ním explicitně nepracuje, neboť ve vyšších programovacích jazycích se o správnou funkci zásobníku stará automaticky překladač. Naopak v nízkoúrovňových jazycích, například v jazyce symbolických adres, musí programátor pracovat se zásobníkem explicitně.

呼叫堆叠(英语:Call stack,港台称“呼叫堆叠”,英文直接简称为“栈”(the stack))别称有:执行栈(execution stack)、控制栈(control stack)、运行时栈(run-time stack)与机器栈(machine stack),是电脑科学中存储有关正在执行的子程序的讯息的堆叠。有时仅称「堆叠」,但堆叠中不一定仅存储子程序讯息。几乎所有计算机程序都依赖于呼叫堆叠,然而高阶语言一般将呼叫堆叠的细节隐藏至后台。


Mechanizmus.

Základními dvěma mechanizmy vzniku supraventrikulární tachykardie jsou zvýšená automacie a reentry.  Zvýšená automacie je stav, kdy existuje v srdci zdroj vzruchů, který tyto generuje rychleji než normální zdroj (pacemaker) - tedy sinoatriální uzel. Srdeční buňky mají schopnost spontánní depolarizace - tedy samovolné změny membránového napětí, kdy po překročení jistého prahového napětí dojde ke vzniku vzruchu (rychlé depolarizaci). Za patologických stavů může existovat zdroj, v jehož buňkách probíhá spontánní depolarizace rychleji než sinoatriálním uzlu, kde je za normálních okolností nejrychlejší. Takový patologický zdroj pak celému srdci vnutí svou frekvenci a může být příčinou tachykardie.  Reentry je stav, kdy dochází abnormálnímu kroužení vzruchu po určité dráze v srdci a kroužící vzruch odtud aktivuje zbytek srdce. Tyto dráhy můžou být různě dlouhé a různě lokalizované, u jednoho nemocného může být dráha stabilní nebo se může v průběhu tachykardie měnit (u fibrilace síní). K tomu, aby mohlo ke kroužení vzruchu dojít, musí být splněno několik podmínek (týkají se rychlosti vedení, zotavovací doby jednotlivých částí dráhy a podobně).

Projevy.

Všechny supraventrikulární tachykardie se můžou projevit bušením srdce, celkovou slabostí, závratěmi, případně krátkodobou poruchou vědomí. Při delším trvání ale můžou vést, zejména u lidí se závažnějším srdečním postižením, k srdečnímu selhání. Vzácněji můžou vést také ke smrti postiženého. Některé typy (zejména fibrilace či flutter síní) můžou mít také další specifické projevy.

Vyšetření.

Základem je elektrokardiografické vyšetření (EKG) v době tachykardie. Pro tuto skupinu tachykardií je typické, že na EKG záznamu je QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, normálního tvaru – tedy štíhlý (šíře do 0,11 s). U většiny z nich jsou QRS komplexy řazeny pravidelně, typicky nepravidelná je fibrilace síní nebo multifokální síňová tachykardie.  Přítomnost širokého QRS komplexu abnormálního tvaru nevylučuje, že se jedná také o supraventrikulární tachykardii, byť je tento obraz typický pro komorové tachykardie. Abnormální QRS komplex u supraventrikulární tachykardie může být u  Jednotlivé typy supraventrikulárních arytmií se liší aktivitou předsíní, podle toho se liší také vzhled vln P, které jí odpovídají. Tvar vlny P a její vztahu ke komplexu QRS (případně absence vlny P) je důležitým ukazatelem pro rozlišení jednotlivých typů SVT.  Trvání arytmie je často krátké, takže neumožňuje zachycení při běžném EKG vyšetření. Pak je nutný dlouhodobý záznam – nejčastěji Holterovo monitorování, kdy má nemocný po dobu 24 hodin nalepené elektrody na hrudníku a snímání je prováděno „krabičkou“ zavěšenou u pasu. Existují také záznamové systémy, které si nemocný přikládá jen v době potíží nebo implantabilní záznamníky, které se zašijí z malého řezu pod kůži a dovolují monitorování až po dobu tří let. Tyto jsou vhodné zejména u pacientů s řídkým výskytem arytmie.  Přesnější zhodnocení typu arytmie často není možné z běžného EKG a je nutné použít snímání elektrodou zavedenou do jícnu, který je v těsné blízkosti předsíní, nebo záznamy EKG elektrodami ze srdečních dutin při elektrofyziologickém vyšetření srdce.  Součástí komplexního vyšetření je také ultrazvukové vyšetření srdce či krevní rozbory ke stanovení hladin krevních minerálů, hormonů štítné žlázy a podobně.

Léčba.

Léčebná strategie se zaměřuje jednak na přerušení záchvatu arytmie, jednak na předcházení opakování arytmie.  Na rozdíl od komorových arytmií bývají supraventrikulární tachykardie citlivé na podráždění bloudivého nervu tzv. vagovými manévry jako např. dráždění karotického sinu na krku či usilovným výdechem proti uzavřeným hlasivkám (jakoby tlačení na stolici). Drážděním tohoto nervu, který obsahuje parasympatická nervová vlákna, dochází ke zpomalení tvorby a vedení vzruchu v oblasti SA uzlu a AV uzlu. To někdy vede k přerušení arytmie nebo alespoň k jejímu zpomalení. Jindy je nutno použít antiarytmika, z nichž typicky jen na supraventrikulární tachykardie (resp. jen na některé z nich) je účinný adenosin. Z dalších antiarytmik se používají nejčastěji betablokátory či kalciové blokátory, amiodaron a propafenon. Zejména u flutteru a fibrilace síní se často užívá elektrického výboje – elektrické kardioverze. V prevenci těchto arytmií se tradičně užívají výše uvedená antiarytmika (krom adenosinu). Především u arytmií na podkladě reentry se dnes stále více užívá odstranění části dráhy reentry okruhu pomocí elektrického proudu zavedeného do srdce cévami pomocí katetrů. Procedura se nazývá radiofrekvenční ablace. Přerušením dráhy se odstraní základní předpoklad pro vznik arytmie a dobře provedený výkon nemocného potíží zbaví. Velmi dobré jsou především výsledky ablace u AVNRT, AVRT a flutteru síní, horší u fibrilace síní. Zákroku předchází podrobné mapování srdce při elektrofyziologickém vyšetření. Léčba se u jednotlivých typů arytmií liší, jsou vypracované standardy pro léčebný postup.

Supraventrikulární tachykardie (SVT) je obecné označení pro rychlé srdeční arytmie, které mají původ "nad" srdečními komorami - tedy v oblasti srdečních předsíní či atrioventrikulární junkci (z této definice se poněkud vymyká AV reentry tachykardie, na níž se podílí také komory). Obecně se považují tyto arytmie za méně závažné než komorové tachykardie, ale také můžou být životohrožující. Při záznamu EKG je pro ně typické, že QRS komplex, který odpovídá aktivitě srdečních komor, je normálního tvaru – tedy štíhlý, byť s některými výjimkami.

室上性心搏过速(Supraventricular tachycardia),简称SVT,是因为心脏电传导系统异常造成的心跳过速。主要可分四型:心房颤动、阵发性室上性心搏过速(PVST)、心房扑动、沃夫巴金森怀特症候群。症状包括心悸、头晕、盗汗、呼吸困难及胸痛等。 症状从心房或房室结开始。通常此症状是由这二个机转中的一个造成:折返性心律失常或是自发性心肌。另一种快速心律是心室颤动—在心室产生开始急速颤动。可借由心电图(ECG)、动态心电图或事件监视器诊断出来。可借由抽血检验排除特定潜在因素,例如甲状腺功能亢进症或电解质不平衡。 根据此症发生原因的不同,会采取不同的治疗方式,包括药物治疗、手术或其他的医疗程序。有些型的疾病可能可以用迷走神经兴奋法或是称为导管电气烧灼术来治疗。若是心房颤动,可以用钙离子通道阻滞剂或是Β受体阻滞剂。某些病患则可长期服用如阿斯匹灵或是华法林等抗凝血药物来控制病情。在欧洲,平均每1千人中约有25人会受心房颤动所苦、另约有2.3人则会受阵发性室上性心动过速影响。此外,每1千人有2人会罹患沃夫巴金森怀特症候群、另0.8人则会出现心房扑动。


Filosofie.

Existují tři základní filosofické náhledy na otázku dědičnosti a prostředí: empirismus, nativismus a interakcionismus.

Dědičnost.

Je důležité si uvědomit, že pojem dědičnost se vztahuje pouze ke stupni genetické variability znaků mezi jedinci. Dědičnost tedy nereferuje, z jaké části k určitému rysu jedince přispívají faktory prostředí nebo genetické výbavy. Rysy jedince jsou vždy komplexní a obsahují obě složky. I znaky pro jinak silně geneticky podmíněné vlastnosti, jako je barva očí, určuje prostředí v průběhu ontogenetického vývoje (např. určité rozsahy teplot, obsahu kyslíku, atd.). Navíc jistou roli v dědičnosti hrají například i priony.  Naproti tomu index dědičnosti statisticky kvantifikuje, jakou roli na rozdílu ve sledovaném znaku mezi jednotlivci hraje rozdíl v genetické informaci, kterou tito jedinci nesou. U zvířat, kde je možné měnit prostředí experimentálně, lze zkoumat dědičnost poměrně snadno. Takovéto pokusy nejsou u lidí přípustné z etického hlediska. Tento problém lze vyřešit tím, že se najde existující populace lidí, která svou existencí odráží podmínky experimentu, který by býval výzkumník zamýšlel vytvořit. Pro tento proces je typická metoda dedukce.  Jeden způsob, jak určit podíl genů a prostředí na rysech, je studovat dvojčata. V jedné studii porovnávali jednovaječná dvojčata vychovávaná od sebe ve srovnání s náhodně vybranými páry lidí. Jednovaječná dvojčata sdílela stejné geny, ale různé rodinné prostředí. V jiné studii dvojčat byla jednovaječná dvojčata vychována společně (sdílela tak rodinné prostředí a geny) jsou ve srovnání s dvojvaječnými dvojčaty vychovaných společně (která sdílela rodinné prostředí, ale jen polovinu svých genů). Dalším způsobem, který umožňuje odloučení vlivu genů od prostředí je adopce. V jedné studii adopce byli biologičtí sourozenci chování během společně (sdíleli stejné rodinné prostředí a půlku genů) porovnáni s adoptivními sourozenci (kteří sdíleli rodinného prostředí, ale geny ne).  V mnoha případech bylo zjištěno, že geny významně přispívají k výsledným rysům jedinců, včetně psychologických charakteristik, jako jsou inteligence a osobnosti. Přesto se dědičnost může v různých případech lišit. Například deprivace v oblasti životního prostředí jistě změní poměr, v jakém oba faktory přispívají k výslednému souboru rysů jedince. Následující tabulka udává míru dědičnosti různých znaků:  Studie dvojčat a adoptivní studie mají metodologické limity. Mezi ně patří například nízká škála prostředí, ve kterých se odehrávají. Většina studií se uskutečnila v západních zemích prvního světa. Výsledky těchto studií tak nemusí reflektovat situaci v chudších zemích. Oba typy studií navíc závisí na určitých předpokladech, jako je stejné prostředí ve studiích dvojčat a v adoptivních studiích se zase nepočítá s efekty období před samotnou adopcí. Klasické studie dvojčat často používají zjednodušené matematické předpoklady, když například neuvažují vliv vzájemné korelace prostředí a genů, a tudíž podávají zkreslené výsledky.

Dědičnost inteligence.

Pro rozvoj inteligence je potřeba kombinace dědičnosti a prostředí. Je potřeba mít vhodné genetické dispozice. Vývoj genetických predispozic je třeba stimulovat a rozvíjeny ve vhodném podnětném prostředí. To je v prvních letech života zastupováno rodinou, která je tady důležitým faktorem pro vývoj inteligence v raných fázích. Postupně do vývoje vstupují vrstevnické skupiny a širší okolí, které mají významný vliv na formování intelektu. Role rodiny je významná i v pozdějších fázích vývoje nadaného jedince a je komplementární ke školní výuce zejména nižšího stupně. Klíčová je i role školy a jejího příznivého prostředí. Školy by se měly mít implementovány mechanismy pro podporu nadaných žáků z důvodu využití potenciálu nadaných žáků.  Následující tabulka udává vztah IQ a korelační koeficienty mezi různými skupinami:

Psychologie.

V psychologii existuje několik obecných přístupů k otázce dědičnosti a prostředí. Následující soupis řadí názorové proudy v psychologii postupně od preferujících přírodu po ty, co preferují prostředí. Biologický přístup klade důraz na genetiku a neurologické vysvětlení chování. Psychoanalýza považuje sociální charakteristiky za získané během výchovy, vyjma agrese, kterou považuje za vrozenou. Kognitivní psychologie uznává vrozenou schopnost poznávání a paměti, které jsou neustále ovlivňovány prostředím. Humanismus vyzdvihuje fyzické potřeby člověka a společenské ovlivnění osobnosti jedince. Behaviorismus pokládá všechno chování je podmíněně naučeno skrze prostředí (včetně společnosti).

Geny a jejich exprese prostředím.

Do celého historického sporu míry vlivu prostředí a dědičnosti vstoupil nový aspekt – epigenetika, studující změny v genové expresi. Geny jsou totiž pružnější, než se myslelo za dob Darwina a jeho evoluční teorie. Geny jsou ve stálé interakci s prostředím, které se také neustále mění a není homogenní. Geny jsou však ale příliš pomalé, aby sami vysvětlily například změny chování či novodobý nárůst obezity.  Genetický kód je souhrn informací obsahuje údaje o tom, jaké proteiny potažmo buňky mají v organismus vznikat, avšak která část z této informace se použije, záleží z velké části na okolním prostředí (zdroji materiálu pro proteiny) – jedná se o genetickou expresi prostředím. Genetická informace tak udává omezení, v jakých mezích se můžou vlastnosti jedince daného druhu měnit. Prostředí pak určuje, která část genetické informace se použije skrze expresi genetické informace.  Genetická exprese prostředím je z evolučního hlediska výhodná. Změna genetické informace se počítat na počet generací potřebných ke změně, kdežto změna exprese genetické informace v některých případech zabere jednotky hodin.  Výzkumy ukazují, že nejlepší genové exprese je dosaženo stravou s rozložením lipidů, bílkovin a sacharidů přibližně v rovnoměrném rozložení po jedné třetině. Tímto rovnoměrným rozložením se myslí jejich energetická hodnota. Sacharidy společně s bílkovinami mají shodně 17 kJ na gram. Lipidy mají energetickou hodnotu 38 kJ na gram.  Naopak strava s 65% sacharidů, což je blíže obecně doporučovanému podílu, způsobuje expresi genů spojených se záněty a rozvojem kardiovaskulárních onemocnění, některých druhů rakoviny, demence a diabetes typu 2 – všechny hlavní životní styl související onemocnění. Nízko-sacharidová strava projevila stejný nedostatek, i když v menším měřítku.  Efekty stravy na genovou expresi byly zkoumány za vyrovnané energetické rovnováhy a vznikají za přispění insulinu. Otázka vlivu rozložení makronutrientů na genovou expresi v režimu kalorického přebytku či deficitu není zodpovězena. Lze ale předpokládat, že důležitost správného poměru živin poroste s velikostí celkového energetického příjmu. Výsledky změny stravy byly zjistitelné již po 6 dnech.  Strava dospělého člověka vyvolává změny ve všech buňkách lidského těla – i spermie a vajíčka – a že tyto změny mohou být přeneseny na potomstvo.  Nedávné studie ukázaly, že výživa může změnit zdraví a vzhled u myší klonovaných z embryí. Ty vykazovaly radikální rozdíly v barvě srsti, hmotnosti a riziku chronických onemocnění v závislosti na tom, jak byla matka krmena během těhotenství.  Další studie za použití myší jako modelu ukázaly, že mláďata myší, které byly překrmovány (kalorický přebytek) trpěly metabolickým syndromem – inzulinové rezistencí, obezitou a nesnášenlivostí glukózy. Těmito problémy trpěli i další generace myší, aniž by byly překrmovány. Exprese se v některých případech získává na více generací. Toto zjištění je zajímavé v tom, že se do té doby mělo za to, že jsou všechny epigenetické změny zrušeny při dělení embryí. Mechanismus epigenetického dědění je zatím neznámý.  Lidské matky, které na začátku těhotenství přijímaly nízkosacharidovou stravu porodily potomky s odlišnou genetickou expresí. Změna byla nalezena v RXRA genu ovlivňujícím výstavbu receptoru vitaminu A, který se podílí na buněčném metabolismu lipidů, který byl tímto alterován. Tyto děti měli ve věku od 6 do 9 let o čtvrtinu více tuku než vrstevníci.  Děti narozené matkám v průběhu nizozemského hladomoru na konci druhé světové války byly později v životě náchylnější k různým nemocem a obtížím, jako je snížená tolerance glukózy a zvýšený výskyt kardiovaskulárních onemocnění. Tyto efekty byly závislé na načasování a rozsahu nedostatku potravin v průběhu těhotenství.  V současné době se začíná ukazovat, že i mužská část genetické informace podléhá epigenetice a tak je mužské zdraví podstatné pro kvalitu potomků.  Ke kladné genetické expresi může vést například i cvičení jógy, kde byl prokázán přínos na imunitním systému. Byla zaznamenána genetické exprese 111 genů imunitních buněk během 2 hodin po zahájení cvičení. Tyto zjištěná tak potvrzují dříve hlášené účinky jógových praktik, které mají svou přínosnou složku fyziologicky podmíněnou na molekulární úrovni, která probíhá v řádu hodin a může tvořit základ pro dlouhodobě stabilní účinky. I prostý poslech hudby ve spojení s chůzí dokázal změnit expresi 38 genů.  Podle aktuálních poznatků je možno prodloužit život potomků na základě epigenetických změn až o 30 %. Studie provedena v modelovém organismu hlístici. Ty jako model vykazují podobné genetické charakteristiky jako lidé s tou výhodou, že mají kratší životní cyklus. Podobné snahy jsou vyvíjeny i u myší. Jaké budou implikace u lidí je v současné době otázkou.  Fyzické i sociální prostředí dětí ovlivňuje (methylace DNA) jejich následné zdraví.

Teorie dvojité dědičnosti.

Teorie dvojité dědičnosti (anglicky "dual inheritance theory") vznikla kolem roku 1980, aby vysvětlila lidské chování jako působení (koevoluce) genetické evoluce (genetický drift) a kulturní evoluce (kulturní drift) skrze sociální učení. Příkladem je intolerance laktózy, na kterou měl vliv vznik zemědělství po neolitické revoluci. Geny samotné nemohou vysvětlit rychlé změny vývoje chování (schopností) a tedy učení je efektivnější způsob dědičnosti. Kumulativní kultura je doložena i u šimpanzů a orangutanů či holubů.

Nature versus nurture (anglicky také jako "nature vs. nurture", česky též přirozenost versus výchova, přirozenost proti výchově nebo dědičnost proti prostředí je vědecký i filozofický spor o tom, co určuje rozvoj charakteru a sociálních vlastností člověka – zda je to biologie (genetický základ, hormony, přirozenost atd.) nebo prostředí (výchova, vzdělání, techné atd.).

先天与后天(nature versus nurture)是心理学上,争论个人的天生品质(先天)与个人经验(后天)在决定个人心理和行为特性中的重要性或因果关系的问题。以前,当讨论到这个问题时主要是考虑自主行为(主观意愿)与非自主行为(大自然、神等)之间的界限。这种说法是:以自身为中心的,而顺从个人意愿的说法;即宗教或神学。随着科学的发展,旧说法逐渐被抛弃,取而代之的是站在人类的角度上观察此问题。