Historie.

Jack Wong (Huáng Zhāng, 黄章) založil společnost Meizu v roce 2003. Původně výráběli přehrávače MP3 a v roce 2006 představili svůj první přehrávač MP4. Jejich nejpozoruhodnější přehrávač MP4 byl M6 Mini Player.  V dubnu 2007 Meizu oficiálně uvolnila smartphone Meizu M8, který byl velmi chválen pro kvalitu zvuku, výkon a atraktivní cenu. Kromě toho, že byl jedním z prvních telefonů s kapacitním dotykovým displejem, běžel na Mymobile operačním systému, založený na Microsoft Windows CE 6.0. Modernizovaná verze Meizu M8, Meizu M8SE, byla vydána 2. října 2009. Dne 1. ledna 2011 společnost vydala Meizu M9, jejich první smartphone založený na operačním systému Android. Tento přístroj byl považován za velký obchodní úspěch v Číně.  Meizu otevřel svou první pobočku mimo Čínu v Hongkongu v roce 2011. Později tohoto roku otevřela také pobočku v Rusku. Meizu MX byl vydán 1. ledna 2012, přesně rok po M9. Byl to první smartphone s operačním systémem Flyme OS, hluboce upravenou verzí Androidu. Meizu MX byl první telefon Meizu oficiálně uvolněný mimo Čínu, byl uvolněn v Hongkongu ve stejnou dobu. Quad-core verze Meizu MX byla uvolněna v červnu 2012.  V prosinci 2012 byl představen Meizu MX2. Tento smartphone běží na Flyme OS 2.0 založený na Androidu 4.1 Jelly Bean. Telefon byl produkován Foxconnem a šel na trh v Číně, Rusku, Izraeli a Hongkongu.  Meizu MX3 byl vydán v říjnu 2013 a je první smartphone s 128 GB interní paměti. 6. března 2014 uvedli na trh produkt Meizu MX3 ve Francii, v tomtéž roce se rozšířil i do Itálie a do Východní Evropy V prosinci 2014 Meizu oznámili sérii výrobků M s první produktem Meizu M1 Note a v lednu 2015 druhý smartphone v řadě produktů M, Meizu M1. V březnu 2015 představili MX4 Ubuntu Edition, která byla představena na MWC. Od 20. července 2015 lze Meizu MX4 Ubuntu Edition zakoupit v Evropské Unii.  Dne 2. června 2015 Meizu oznámila nástupce Meizu M1 Note, Meizu M2 Note, který nabízí fyzické tlačítko domů a nový MediaTek octa-core procesor. Po Meizu M2 Note přišel Meizu M2. Má stejné fyzické tlačítko domů, a MediaTek 6753 Octa-Core procesor. Je dodáván s operačním systémem Flyme OS 4.5 Nástupce Meizu MX4, Meizu MX5, byl vyhlášen 30. června 2015, během velkého křtu v Pekingu. Zároveň Meizu také oznámila své první powerbanky a brýle pro virtuální realitu.  V září 2015 vydala Meizu novou sérii s názvem PRO series se smartphonem Meizu PRO 5. Toto zařízení bylo také později představeno na MWC roku 2016 a nakonec komerčně uvolněno v únoru 2016 jako alternativa edici s názvem Meizu PRO 5 Ubuntu Edition se systémem Ubuntu Touch. Meizu PRO 6 je nástupce PRO 5 a byl představen 13. dubna 2016. Je vybaven desetijádrovým procesorem Helio X25 SoC, 4 GB RAM a 5,2-palcovým displejem.  Meizu dále rozšířil své portfolio o M sérii výrobků Meizu M3, Meizu M3 Note, Meizu M3E a Meizu M3 Max v roce 2016. Stávající zařízení MX série je Meizu MX6, který byl představen 19. července 2016. V poslední době se Meizu zaměřeje na nový smartphone s názvem Meizu M4.

Produkty.

Chytré telefony.

PRO série.

PRO série byla představena na zahájení Meizu PRO 5 jako nástupce Meizu MX4 Pro. Představuje řadu stěžejních zařízení pro uživatele, kteří hledají výkonné zařízení s vysokým výkonem.

MX série.

Série MX je řada smartphonů určená pro uživatele, kteří chtějí zařízení, umístěné mezi obecné mid-range zařízení, a top-of-the-line vlajková loď zařízení.

M série.

M series je řada smartphonů cílené na uživatele, kteří chtějí cenově dostupné a funkční smartphone.

Meizu Technology Co., Ltd. je čínská společnost, která vyrábí spotřební elektroniku, se sídlem v Ču-chaji v Kuang-tungu. V roce 2003 společnost založil středoškolský odpadlík Jack Wong, firma Meizu začala jako výrobce přehrávačů MP3 a později MP4. V roce 2008 Meizu rozšířil své zaměření i na chytré telefony, v roce 2015 prodal přes 20 milionů kusů a v roce 2017 je 11. největší výrobce smartphonů na světě.

魅族科技(MEIZU,全称珠海市魅族科技有限公司,简称魅族)是中国大陆一家智能手机研制与软件开发企业,2003年由黄章在广东省珠海市成立。


Historie.

V roce 1964 se Markarjan rozhodl hledat tento druh galaxií. První Byurakan Survey zahájil v roce 1965 pomocí Schmidtova teleskopu v Byurakan Astrophysical Observatory. Dalekohled používá 132 cm zrcadlo a 102 cm opravnou desku. Ve své době šlo o největší dalekohled s plnou clonou objektivu hranolu. Cílem průzkumu bylo najít galaxie s přebytkem UV záření. Použitá optika byla upravena pro modro fialovou. Hranoly měly nízký rozptyl 180 nm/mm, aby nedošlo k šíření spektra galaktického jádra příliš mnoho a nepletlo se to s jinými objekty. To umožnilo klasifikaci galaxií s magnitudou do 17.5. Sedmdesát galaxií s UV-kontinuem se objevilo na seznamech, a termín "Markarjanova galaxie" se začal používat. Další dva seznamy přinesly řadu galaxií (302 v roce 1969). FBS pokračovalo v pozorováních až do roku 1978 s plným spektrálním průzkumem ve vysokých galaktických šířkách. V roce 1980 došlo k dokončení analýzy desek a vybírání zahrnutých. Dalších dvanáct dokumentů s objekty z Prvního Byurakanova Průzkumu přineslo seznam až 1500 galaxií.  Seznam s názvem "První Byurakanův Průzkum" se dostal do oběhu v roce 1986, včetně původních 1500 galaxií a 32 doplňků číslováných od 9001 do 9032. V roce 1989 byl zveřejněn rozšířený seznam čítající až 1515 položek.  V roce 2005 proběhl "Druhý Byurakanův Průzkumu" (SBS, SBSSS, BSS, MrkII, Markarjan II), kdy bylo provedeno rozšíření MrkI přehlídky na slabší objekty a tvorba katalogu 3563 objektů, 1863 galaxií (SBSG) a 1700 hvězd (SBSS). 761 galaxií je AGN (155 Seyfertovy galaxie, 596 kvasary, 10 blazary).

Vlastnosti.

Katalogy galaxií zahrnují jméno, souřadnice, spektrální typ, viditelnou velikost a morfologický typ galaxie. Vlastní označení pro galaktické jádro je s pro hvězdě podobné, nebo d pro difúzní, s hybridními typy ds nebo sd. Číslice 1, 2 nebo 3 uvádějí silné, střední nebo slabé UV záření. A písmeno "e" je připojena, pokud jsou emisní čáry zřejmé. Jedenáct galaxií mělo modré hvězdy v popředí vytvářející ultrafialové přebytek, takže tyto galaxie nepatřily opravdu do této třídy. Dalším problémem jsou duplicitní položky, kde Mrk 107 je Mrk 20, Mrk 1318 je Mrk 49, a Mrk 890 je Mrk 503.  Různé objekty v tomto katalogu zahrnují Seyfertovy galaxie, starburst galaxie, H II oblastí, aktivní galaktická jádra, BL Lac objekty a kvasary. Některé objekty jsou ve skutečnosti obří svítící oblasti ionizovaného vodíku v galaxii, včetně Mrk 59, 71, 86b, 94, 256b, 404, 489b, 1039, 1236, 1315, a 1379a. Další galaxie mají černé díry vytryskávající horký plyn v energetických proudech. Mnohé jsou proměnné, ukazující jas pocházející z malé oblasti.

Markarjanovy galaxie jsou třída galaxií, které mají jádra s nadměrným množství ultrafialových emisí ve srovnání s jinými galaxiemi. Benjamin Markarjan upozornil na tento typ galaxií v roce 1963. Jádra galaxií mají modré barvy, spojené s hvězdami tříd A až F. Modré jádro neodpovídá zbytku galaxie. Spektra v detailu mají tendenci ukázat kontinuum, o kterém Markarjan předpokládal, že musí být vyrobeno netepelně. Většina z nich má emisní čáry a vyznačují se vysoce aktivní činnosti. Záznamy Markarjanova katalogu jsou ve tvaru "Markarjan ####", a často mohou být použíty zkratky, Mrk, Mkr, Mkn; zřídka také Ma, Mk, Mark.

马克仁星系(Markarian galaxies)是一种和其他星系相比,其星系核紫外线辐射超量的一种星系。苏联籍亚美尼亚天文学家本杰明·马克仁于1963年首次注意到这种星系。这种星系的核心颜色偏蓝,相当于A至F型光谱恒星。而它们的偏蓝核心在其他星系中并不会出现,而且其光谱是连续谱,代表这是非热辐射。大多数的马克仁星系光谱都有发射线,而且因为代表它们相当活跃而引人注意 。


Síla.

Magnetické pole Merkuru je asi z 1,1% stejně silné jako na Zemi. Na rovníku Merkuru je relativní síla magnetického pole kolem 300 nT, což je méně než na Jupiterově měsíci Ganymedu. Magnetické pole Merkuru je slabší, než na Zemi, protože jádro planety se ochladí a ztuhne rychleji, než na Zemi. I když je magnetické pole Merkuru mnohem slabší než magnetické pole Země, je stále ještě dost silné na to, aby odstínilo sluneční vítr a vyvolalo magnetosféru. Protože má Merkur slabé magnetické pole, zatímco meziplanetární magnetické pole, které působí na orbitě je poměrně silné, dynamický tlak slunečního větru na oběžné dráze Merkuru je také třikrát větší než na Zemi..  Zda se magnetické pole změnilo ve významné míře mezi misemi "Marineru 10" a "MESSENGER"u zůstává otevřenou otázkou. V roce 1988 uvedli J. E. P. Connerney a N. F. Ness osm různých dokumentů o magnetickém poli Merkuru z mise Mariner 10, v nichž bylo nabízeno ne méně než patnáct různých matematických modelů magnetického pole odvozených od sférické harmonické analýzy dvou blízkých průletů sondy s hlášeným středem magnetického dipólového momentu v rozmezí od 136 do 350 nT-R (R je poloměr Merkuru 2436 km). Kromě toho, poukázali na to, že "odhady dipólu získané z obloukového šoku a nebo pozice magnetopauzy se pohybují přibližně od 200 nT-R (Russell 1977) přibližně do 400 nT-R (Slavina a Holzer 1979)." Došli tedy k závěru, že "neshoda mezi modely je dána základními omezeními vyplývajícími z prostorového rozdělení dostupných pozorování." Anderson "et al." 2011 s použitím vysoce kvalitních dat ze sondy "MESSENGER" z mnoha oběžných dráh kolem Merkuru, nikoli jen několika průletů vysokou rychlostí, zjistili, že dipólový moment je 195 ± 10 nT-R.

Původ.

Původ magnetického pole lze vysvětlit teorií dynama, tedy konvekcí elektricky vodivého roztaveného železa na planetární vnějším jádru. Dynamo je generováno velkým železným jádrem, které se ponořilo do středu hmoty planety a neochladilo se v průběhu let a vnějším jádrem, které není zcela ztuhlé, a cirkuluje kolem vnitřního jádra. Před objevem magnetické pole v roce 1974, se mělo za to, že kvůli malé velikosti Merkuru se jádro v průběhu let ochladí. Stále existují problémy s touto teorií dynama, včetně skutečnosti, že Merkur má pomalou 59 dní dlouhou rotaci, která by neměla umožnit generovat magnetické pole.  Dynamo je pravděpodobně slabší než na Zemi, protože je řízeno termo-kompoziční konvekcí spojenou s tuhnutím vnitřního jádra. Tepelný gradient na hranici jádra a pláště je subadiabatický, a proto je vnější oblast kapalného jádra stabilně rozvrstvená s dynamem pracujícím pouze v hloubce, kde vzniká silné pole. Protože má planeta pomalou rotaci, výsledné magnetické pole je ovládáno drobnými součástmi, které se s časem rychle pohybují.

Magnetické póly a magnetické měření.

Podobně jako Země je i magnetické pole Merkuru nakloněno, což znamená, že magnetické póly nejsou umístěny ve stejné oblasti, jako geografické póly. To má za následek severo-jižní asymetrii ve vnitřním magnetickém poli Merkuru, geometrie magnetických siločar se liší v severní a jižní polární oblasti Merkuru. Zejména magnetická "polární čepička", kde jsou siločáry otevřené pro meziplanetární medium je mnohem větší v blízkosti jižního pólu. Z této geometrie vyplývá, že jižní polární oblast je mnohem více než severní vystavena nabitým částicím, zahřívaným a urychlovaným interakcí slunečního větru a magnetosféry. Síla kvadrupólového momentu a náklon dipólového momentu jsou zcela neomezené.  Jsou různé způsoby jak bylo magnetické pole Merkuru měřeno. Obecně platí, že odvozené ekvivalentní pole vnitřního dipólu je menší, pokud je odhadováno na základě magnetosférické velikosti a tvaru (~ 150-200 nT R3). Poslední radarová měření rotace Merkuru odhalila mírný kývavý pohybem s vysvětlením, že jádro Merkuru je alespoň částečně roztavené, což znamená, že železný "sníh" pomáhá udržovat magnetické pole. "Sonda MESSENGER" provede více než 500 milionů měření magnetické pole Merkuru, pomocí jejího citlivého magnetometru.

Objev.

Před rokem 1974 se myslelo, že Merkur nemůže generovat magnetické pole, protože má relativně malý průměr a nemá atmosféru. Nicméně, když "Mariner 10" udělal průlet kolem Merkuru (v dubnu 1974), objevil magnetické pole, které mělo intenzitu jedné setiny magnetického pole Země. Ale tyto průchody poskytovaly slabé omezení velikosti vnitřního magnetického pole, jeho orientace a harmonické struktury, zčásti proto, že pokrytí planetárního pole bylo špatné a zčásti kvůli nedostatku souběžných pozorování hustoty a rychlosti slunečního větru. Od objevu získalo magnetické pole Merkuru velkou pozornost především proto, že Merkur je malé velikosti a má pomalou 59 dní dlouhou rotaci.  Pokud jde o původ magnetického pole, v současné době se předpokládá, že pochází z mechanismu "dynama", i když je to dosud nejisté.

Vlastnosti pole.

Vědci zjistili, že magnetické pole Merkuru může být velmi "děravé", protože sonda "MESSENGER" se setkala s magnetickými "tornády", během jejího druhého průletu 6. října 2008, které by mohly doplnit atmosféru (nebo "exosféru", podle astronomů). Když "Mariner 10" uskutečnil průlet zpět v roce 1974, jeho signály měřily obloukový šok, vstup a výstup z magnetopauzy a magnetosférickou dutinu, která je zhruba 20 krát menší než Země, a která se pravděpodobně rozpadla během průletu "MESSENGER"u. I když je pole zhruba je z 1% silné tak jako zemské magnetické pole, jeho detekce "Marinerem 10" byla přijata některými vědci jako náznak, že je vnější jádro Merkuru ještě tekuté, nebo alespoň částečně kapalné s železem a možná i jinými kovy.

"BepiColombo" mise.

"BepiColombo" je společná mise Evropské kosmické agentury (ESA) a Japan Aerospace Exploration Agency (JAXA) k Merkuru. Mezi cíle mise bude i objasnit magnetické pole Merkuru. Mise by měla odstartovat v říjnu 2018.

Magnetické pole Merkuru je přibližně magnetický dipól (což znamená, že pole má pouze dva magnetické póly) a je zřejmě na planetě Merkur globální. Údaje ze sondy "Mariner 10" vedly k jeho objevu v roce 1974, sonda změřila, že intenzita pole je 1,1% Zemského magnetického pole. Původ magnetického pole lze vysvětlit teorií dynama. Magnetické pole je dostatečně silné v blízkosti obloukového šoku na pomalý sluneční vítr, který vyvolává magnetosféru.

水星磁场近似于磁偶极 (意思是这个磁场只有两个磁极),这是值得注意,而且是全球性的,在水星。 依据水手10号太空船于1974年发现的资料,水星磁场的强度只有地球的1.1% 。磁场的起源可以用发电机原理来解释,并且因为磁场是足够强大,可以在附近形成弓形震波,减缓太阳风的速度,诱发磁层。


Libreto a vznik opery.

Hofmannsthalovo libreto vychází z románu "Lásky rytíře Faublase" ("Les Amours du chevalier de Faublas"), který napsal francouzský spisovatel Jean-Baptiste Louvet de Couvray, a z Molièrovy komedie "Pán z Prasečkova" ("Monsieur de Pourceaugnac"). Hofmannsthal vytvořil své jednající osoby jako dramatické postavy, které jsou ke skutečným lidem blíže než tradiční divadelní postavy. Pocházejí z francouzského románu, ale mají své vzory v postavách italské Commedia dell’arte. Nejsou jen vytypizované, krom toho mají mezi sebou spletité vztahy. Blízkost Hofmannsthalových dramatických postav ke skutečným lidem oslovuje diváka velmi silně a umožňuje mu vcítit se do motivů jejich jednání. Hofmannsthalovo libreto používá různé formy a dialekty německého jazyka. V originálním znění mluví příslušníci šlechtického stavu propracovaným jazykem (tzv. "Hochdeutsch"), často však dosti archaickým, nastaveným do doby děje. V soukromých dialozích pak přecházejí do tykání, zčásti do vídeňského dialektu s použitím drsných výrazů (hlavně baron Ochs na Lerchenau). Maršálka von Werdenberg a její mladičký milenec Octavian používají v prvním jednání za přítomnosti jiných osob vykání (ve formě "Ihr"), ale soukromě přecházejí do něžného tykání ("Du"). Maršálka (a kněžna) oslovuje hraběte Octaviana chvílemi také tehdy užívanou, dnes však zastaralou formou onikání ("Er"). Jazyk, používaný Octavianem, když se vydává za Mariandel a také jazyk nešlechtických postav, je nářečí, jehož konotace je někdy obtížné pochopit i pro znalce němčiny. Kromě toho němčina, kterou používají oba Italové, Valzacchi a Annina, je velmi rozdílná, nedokonalá a s výrazným italským akcentem.  V anglických překladech opery byly tyto dialekty používány s různým stupněm přesnosti; například verze "Chandos Highlights" používá pouze standardní britskou angličtinu.  Díky svému jazykovému umění vytvořil libretista Hofmannsthal postavy s lidskými vlastnostmi, humorem a s určitým osudem. Divák k nim a k dění na jevišti není lhostejný. V tom leží tajemství úspěchu a lásky publika k tomuto mistrovskému dílu hudební scény. Samotný text libreta dnes patří ke světové literatuře, a to je u textů pro hudební scénu velmi vzácné. Scénář vytvořil Hofmannsthal v březnu 1909 ve Výmaru v rozhovoru se svým přítelem, hrabětem Harrym Kesslerem, kterému je také věnováno jeho první vydání. Hofmannsthal psal text sám. Kessler obdržel pouze výňatky, dával rady, ale Hofmannsthal je nemusel nutně implementovat nebo dodržovat. Richard Strauss měl pravděpodobně větší vliv, zejména při svém přání přepracovat druhé jednání od předání růže až k souboji mezi baronem Ochsem a Octavianem a ještě na dalších místech. Konečný text se na několika místech liší od první verze. Je kratší, něco bylo změněno a přepsáno. Některé části byly také rozšířeny podle hudby. Dva návrhy textu z roku 1909 se zachovaly, částečně se skicami scén. Také se zachovala starší verze prvního jednání.  Název opery byl sporný ještě krátce před tím, než šlo dílo do tisku. Navrhovala se různá jména. V názvu se měl objevit "Ochs auf Lerchenau" a stříbrná růže ("die silberne Rose"). Hofmannsthal navrhoval "Kavalír s růží" ("Rosenkavalier"), který však Strauss i Kessler odmítli. Známé ženy kolem Hofmannsthala název "Ochs auf Lerchenau" odmítaly a chtěly název "Rosenkavalier". Posledním rozhodujícím byla žena Richarda Strausse a ten nakonec souhlasil. ("Ať ho vezme čert").  "Růžový kavalír" je moderní dílo, založené na dění v Rakousku v období kolem roku 1910. Lze jej chápat jako kritiku zvyků dunajské monarchie - k níž byl připoután sám Hofmannsthal - nebo jako obhajobu svatého manželského stavu. V díle je skrytá tendence odhalit a odstranit zpustlost cizoložníků a prostopášníků, aby nakonec mohla triumfovat manželská láska. Sophie se před příchodem barona modlí k Bohu:  "„Matka je mrtvá a já jsem úplně sama. Zařídím se pro sebe. Manželství je však posvátný stav “." "(„Die Mutter ist tot und ich bin ganz allein. Für mich selber steh ich ein. Aber die Ehe ist ein heiliger Stand“)".  Vztah mezi milostným omámením a manželským poutem není ve hře tak jednoznačný, jak se zdá. Mladý Octavian také nese určité rysy chtivého barona Ochse. Sophie také není cudná nevěsta, nechává se svádět, ačkoli již byla zaslíbena ke svatbě. Zda bude manželství mezi Sophií a Octavianem nakonec uzavřeno, zůstává otevřené. Sám Hofmannsthal jednou uvedl, že co měl o manželství říci, řekl ve svých komediích. Manželství považoval za křesťanskou svátost.  Dalším přístupem je skutečnost „času“. Hofmannsthal nechává maršálku přemýšlet o čase, o tom, jak uplývá a jak na osud člověka působí.  Opera "Kavalír s růží" vznikala v letech 1908 –1910 jako druhé společné dílo Strausse a Hofmannsthala. Premiéra v drážďanské opeře Semperoper málem skončila katastrofou – mladý režisér se s inscenací nedokázal vyrovnat. Pár dní před premiérou byl proto požádán o pomoc rakouský divadelní režisér Max Reinhardt, který v krátké době představení dopracoval a mělo pak velký úspěch. Opera byla hrána v mnoha divadlech po celém světě největšími umělci té doby. Získala trvalé místo ve světovém repertoáru.

Hudba.

Po revolučním vzepětí v operách "Salome" a zejména v "Elektře", zvolil Strauss v "Kavalíru s růží" výrazně mírnější tempo. Harmonické ostrosti, které v Elektře vedou až k limitům tonality, jsou z velké části vymazány. V barvě zvuku se po hrubém propuknutí v Elektře opět přibližuje k jemnějšímu zvukovému ideálu ze Salome. Ve druhém a třetím dějství hraje výraznou roli vídeňský valčík. Část jeho melodie převzal z valčíku od Josefa Strausse. "Dynamiden –" "Geheime Anziehungskräfte". To se kryje s hudební myšlenkou Hofmannsthala, který nechtěl oživovat historickou éru rokoka. V souladu s tím nepoužívá žádné tance v rokokovém stylu, jako byly menuet, lendler a polonéza, ale vídeňský valčík ("Wiener Walzer"), který jinak patří do 19. století. Richardu Straussovi bylo opakovaně předhazováno, že valčíky v 18. století ještě nebyly. Zdá se však, že zde měl valčík pouze přiblížit místní kolorit, a že tedy má symbolizovat dějiště opery, Vídeň, nikoli přibližování se k operetě.  Po dramatech v Salome a Elektře toužil Richard Strauss po veselejším námětu a chtěl vzdát hold svému největšímu vzoru, Mozartovi, vzletnou hudební komedií v žánru opera buffa. Samotný děj spletité komedie o šlechtici, který se uchází o služku, připomíná Figarovu svatbu ("Le nozze di Figaro"). Strauss v tonálním jazyce ("Tonsprache") zůstává dítětem své doby, díky svěží a smyslné instrumentaci. Orchestr má kolem stovky hudebníků. V Kavalíru s růží ("Der Rosenkavalier") se Strauss odchyluje od některých avantgardních rysů, které mají jeho předchozí opery a volí jasnější jazyk, ve kterém wagnerovský chromatismus dává převážně diatonickou stupnici. Stejně jako Wagner, používá Strauss příznačný motiv, kterým identifikuje postavy a situace a který se objevuje s různými transformacemi.  Předehra začíná motivem Octaviana, anglickým rohem, náhlým a energickým, připomínajícím "Dona Juana", jednu z autorových symfonických básní. V tomto fragmentu je poprvé slyčet motiv, který slouží k popisu pocitů maršálky. Je to motiv, který i přes nedostatek síly, vykazuje nostalgii a rezignaci.  Italská árie prvního jednání, "Di rigori armato il seno", je sentimentální serenáda, která napodobuje typickou stránku tradičního repertoáru. Je to fragment plný lyriky, velmi hlasově náročný, který ve svém opakování kontrastuje s dialogem mezi baronem a notářem o manželské smlouvě, před kterým je árie náhle přerušena. Poslední scéna tohoto jednání začíná monologem maršálky, "Da geht er him". Tato postava se při scéně s Octavianem projevovala jako smyslná milenka, ale v dialogu s baronem jako frivolní a vznešená dáma. Stává se z ní však zralá a přemýšlivá žena. V tomto fragmentu Strauss používá sólové nástroje, které dávají orchestru komorní zvuk a podtrhuje intimní atmosféru scény. Octavián je doprovázen vášnivou a občas dramatickou hudbou, která kontrastuje s klidným a melancholickým tónem maršálky.  Druhé jednání vyzdvihuje scénu setkání Octaviana a Sophie "Mir ist die ehre widefahren", ve které se akt darování stříbrné růže promění v milostné duo. Sophiina extatická melodie dosahuje v pianissimu extrémní konec a skladatel pomocí hudby a textu umísťuje postavy nad prostor a čas. Téma stříbrné růže je představeno originální orchestrací. Zvuk má stříbrné nuance (jemný rozdíl) a naznačuje kov růže. Scéna je zakončena orchestrálním epilogem, ve kterém hlas klarinetu naznačuje přítomnost barona Ochse a narušuje poetické klima scény. Použití valčíku jako hudební formy přítomné na mnoha místech partitury je úmyslný anachronismus, protože tato hudební forma pochází až z 19. století a nebyla v době konání děje běžná. Jedním z nejznámějších výňatků z této opery je baronský valčík ve druhém jednání, "Ohne mich, ohne mich jeder tag dir so bang". Ačkoli se baron vyjadřuje většinou zlomenými a recitovanými frázemi, momenty, ve kterých se vyjadřuje melodicky, jsou obecné, když tak činí ve valčíkovém rytmu. Tímto způsobem je použití valčíku spojeno s charakterem barona. Místo brilantnosti vídeňských valčíků Johanna Strausse jsou v tomto díle plné ironie a mají dekadentní nádech.  Třetí jednání vrcholí triem mezi maršálkou, Octavianem a Sophií, "Hab` mir`s gelobt", jednou z nejkrásnějších částí Straussovy opery, ve které se maršálka vzdává lásky k Octavianovi. Skladatel zkombinoval tři ženské hlasy podobného zabarvení, aniž by to bylo monotónní a matoucí. Hlasy vstupují postupně a zavádějí varianty, které vytvářejí stále složitější strukturu. Opera končí duetem Octaviana a Sophie: "Ist ein Traum, kann nicht wirklich sein", ve kterém vyjadřují svou lásku k sobě.

Instrumentace.

Straussův rozpis nástrojů je následující:  "Dřevěné dechové nástroje": 3 flétny (III zdvojnásobení na pikolu), 2 hoboje, 1 anglický roh (také zdvojnásobení na 3. hoboje), 2 klarinety v B (také v A a C), 1 klarinet v D (také v Es, B a A),1 basetový roh (zdvojnásobí basový klarinet v B a A), 3 fagoty (III také kontrafagoty)  "Žesťové dechové nástroje": 4 lesní rohy, 3 trubky, 3 pozouny, 1 basová tuba  "Bicí nástroje": tympány (jeden hráč), basový buben a činely, triangel, tamburína, zvonkohra, řehtačka, vířivý buben, malý bubínek, rolničky, kastaněty.  "Strunové nástroje": 1 čelesta, 2 harfy, 16 houslí I, 16 houslí II, 12 viol, 10 violoncell, 8 kontrabasů  Jevištní hudba ve třetím jednání: 2 flétny, 1 hoboj, 3 klarinety, 2 fagoty, 2 francouzské rohy, 1 trubka, malý bubínek, harmonium, 1 klavír a smyčce: housle I a II, violy, violoncella, kontrabasy (smyčcový kvintet jeden nebo více, jen ne dva).

Obsah.

První jednání.

Odehrává se ve Vídni okolo roku 1740. První jednání se odehrává v ložnici kněžny Werdenbergové.  Sedmnáctiletý hrabě Oktavián se probouzí v ložnici "maršálky" - dvaatřicetileté manželky polního maršála, který se zrovna zabývá lovem medvědů kdesi v Chorvatsku. Milenci si vyznávají lásku, ale jsou vyrušeni hlasy služebnictva a kněžniných ranních návštěvníků. Oktavián se ukryje v šatně. Do kněžniny ložnice vtrhne její bratranec, baron Ochs von Lerchenau (doslovně přeloženo "Vůl ze Skřivanova") Informuje kněžnu, že si chce vzít za manželku mladičkou Sofii, dceru bohatého barona Faninala. Baron hledá kavalíra, který by podle starého zvyku odnesl jeho snoubence stříbrnou růži. Kněžna mu navrhne Oktaviána. Ten se náhle objeví v převleku za komornou Mariandel. Baron Ochs začne Mariandel ihned svádět. Do kněžniny ložnice ale začnou přicházet sloužící, obchodníci a prosebníci. Objevuje se i italský zpěvák. Ochs se dohaduje s notářem o Sofiino věno. Objeví se zde i dvojice italských slídilů Annina a Valzacchi, které si baron najme, aby mu zjistili, kde bydlí půvabná Mariandel. Nakonec všichni odcházejí a kněžna se zamýšlí nad svým uplývajícím životem. Přichází Oktavián, již bez převleku, a je překvapen změnou kněžniny nálady. Vyznává jí lásku, ale kněžna mu prorokuje, že ji jednou opustí pro mladší dívku. Oktavián uražen odchází. Kněžna jej volá zpátky, ale pozdě. Posílá tedy za ním sluhu se stříbrnou růží a prosbou, aby ji doručil Sofii.

Druhé jednání.

Odehrává se v domě barona Faninala  Nastávající nevěsta Sofie očekává příjezd "růžového kavalíra". Oktavián přijíždí a předává jí stříbrnou růži. Sofie i Oktavián k sobě pociťují náhle silnou náklonnost. Přijíždí baron Ochs a svým neomaleným chováním Sofii odpuzuje. Zatím co odejde jednat s baronem Faninalem o věnu, Sofie prosí Oktaviána o pomoc. Jsou přistiženi Anninou a Valzacchim kteří přivolají Faninala i Ochse. V potyčce Oktavián Ochse zraní a ten ztropí scénu a přivolává lékaře. Oktavián podplatí Anninu a Valzacchiho a ti doručí Ochsovi, který se vzpamatovává ze "zranění" u sklenky vína, psaníčko od Mariandel. Baron ale za doručení odmítne zaplatit, čímž si oba špehy popudí proti sobě.

Třetí jednání.

Odehrává se ve vídeňském hostinci  V hostinci je připravena na Ochse past. V pokojíčku ho očekává "Mariandel", ve skutečnosti převlečený Oktavián. Jejich soukromí ale narušují podivné postavy, které barona znervózňují, včetně jeho údajné manželky a houfu jeho údajných dětí. Když je přivolána policejní hlídka, baron tvrdí, že Mariandel je jeho snoubenka. Přichází Faninal se Sofií a vyvracejí Ochsovo tvrzení. Když je zmatek největší, přichází kněžna a vše policejnímu důstojníkovi vysvětluje. Oktavián se zbaví svého dívčího převleku a baronovi konečně dochází, že byl podveden a zesměšněn. Při odchodu je zavalen účty od dodavatelů a sloužících.  Kněžna ví, že Oktavián se zamiloval do Sofie, ponechává oba mladé milence sobě a odchází. Ti se oddávají svému splněnému snu.

Inscenační historie.

Po drážďanském úspěchu 26. ledna 1911 rychle následovaly další operní domy. Do konce roku se dílo hrálo na více než čtyřiceti scénách v Německu i v zahraničí, včetně vynikajících inscenací ve městech Mnichov (režie: Felix Mottl), Milán (režie: Tullio Serafin) a Berlín (režie: Carl Muck). Ještě dlouho však dominovala představení v duchu Reinhardta a Rollera. Teprve v šedesátých letech dvacátého století se začaly tvořit inscenace podle jiných koncepcí: ve Wiesbadenu (režisér: Claus Helmut Drese), ve Stuttgartu (režisér: Götz Friedrich), ve Frankfurtu (režisér: Ruth Berghaus) a Salcburku (režisér: Herbert Wernicke).  Během dvou měsíců od premiéry byla opera přeložena do italštiny a představena v La Scale. Italské obsazení dirigoval Tullio Serafin. Octaviana hrála Lucrezia Bori, Sophii Ines Maria Ferraris a Barona Ochse Pavel Ludikar.  Česká premiéra se konala 4. března 1911 v Národním divadle Praha. Libreto do češtny přeložil Karel Šípek. Režie Robert Polák, dirigoval Karel Kovařovic. Maršálku zpívala Anna Slavíková, Sophii Kamila Ungrová, Octaviana Marie Šlechtová a barona Ochse Emil Pollert. Inscenace se hrála dvacetdevětkrát až do 20. 2. 1913. Další inscenace v češtině byly v ketech 1914, 1934 a 1964. V německém originále pak v roce 1996. S originální německojazyčnou inscenací Prahu předstihlo Německé divadlo v Brně ("Brünner Stadttheater"), které ji uvedlo 26. října 1912 a Nové německé divadlo v Praze (premiéra 7. června 1914).  Rakouskou premiéru uvedla Vídeňská státní opera 8. dubna pod taktovkou Franze Schalka, přičemž maršálku zpívala Lucie Weidt, Sophii Gertrude Förstel, která alternovalala Selmu Kurz, Octaviana Marie Gutheil-Schoder a barona Ochse Richard Mayr.  O sedm měsíců později, 14. listopadu, ji dávalo divadlo Teatro Costanzi v Římě, dirigoval Egisto Tango, maršálku ztvárnila Hariclea Darclée a Octaviana Conchita Supervía.  Britská premiéra se konala v Royal Opera House v Londýně 29. ledna 1913. Představení dirigoval Thomas Beecham a maršálku hrála Margarethe Siems a Sophii Caroline Hatchard.  Premiéra ve Spojených státech se konala v Metropolitní opeře 9. prosince 1913 v inscenaci pod vedením Alfreda Hertze. Maršálku hrála Frieda Hempel, Octaviana Margarethe Arndt-Ober a Sophii Anna Case  Řada italských divadel inscenovala dílo poprvé ve dvacátých letech, včetně Teatro Lirico Giuseppe Verdi v Terstu (1922), Teatro Regio di Torino (1923), Teatro di San Carlo v Neapoli (1925) a Teatro Carlo Felice v Janově (1926).  Premiéra v Monaku byla 21. března 1926, v opeře Opéra de Monte-Carlo v Salle Garnier (koncertní sál, který vytvořil francouzský architekt Charles Garnier) ve francouzském překladu. V představení vystoupila Gabrielle Ritter-Ciampi jako maršálka a Vanni Marcoux jako Faninal.  Roku 1926 měl také 10 ledna 1926 premiéru němý film "Der Rosenkavalier" "(1926)"  Francouzská premiéra se konala v Palais Garnier v Paříži 11. února 1927 s dirigentem Philippe Gaubertem. Obsazení zahrnovalo Germaine Lubin jako Octavian.  Brusel toto dílo poprvé slyšel v La Monnaie dne 15. prosince 1927 s Clarou Clairbert jako Sophie.  Na Salcburském festivalu se Kavalír s růží ("Der Rosenkavalier") poprvé hrál 12. srpna 1929, inscenace Clemens Krauss.  Australská premiéra byla až roku 1972 v divadle Princess Theatre v Melbourne, kterou řídil sir Edward Downes.

Ostatní.

Zfilmování.

První zpracování „Rosenkavaliera" jako němého filmu pochází od samotného Hofmannsthála, operní příběh je pouze jeho částí. Režie, Robert Wiene. Premiéra se konala 10. ledna 1926 v Královské opeře v Drážďanech. Orchestr řídil sám Richard Strauss.  Kromě hraných filmů existují i televizních verzí.

Různé.

Po velkém úspěchu drážďanské premiéry v roce 1911 byl z Berlína na další představení do Drážďan vypraven speciální vlak „Rosenkavalier“, prodávaly se cigarety s názvem „Rosenkavalier“ a v karnevalovém průvodu dokonce jel „Rosenkavalier" na koni a následoval jej Richard Strauss a jeho divadelní postavy. Byly napsány i satirické básně – jinými slovy, o tomto díle tehdy každý hovořil.  Hugo von Hofmannsthal byl prvním a jediným sběratelem Picassa v Rakousku. Za tantiémy ze svého libreta pro operu „Rosenkavalier" koupil v galerii Heinricha Thannhausera v Mnichově dřívější autoportrét “Yo Picasso”.

Růžový kavalír Op. 59 je komická opera německého skladatele Richarda Strausse. Libreto napsal rakouský spisovatel Hugo von Hofmannsthal. Dílo mělo premiéru 26. ledna 1911 v Královské opeře v Drážďanech. Významově správnější překlad názvu opery do češtiny by měl být Kavalír s růží.

《玫瑰骑士》(),Op. 59,是理查·斯特劳斯所著的歌剧,共分三幕,时长将近4小时,于1911年1月26日在德国德累斯顿市首演。故事叙述一位19岁的单身伯爵与32岁的元帅夫人发生外遇,伯爵又阴错阳差地担任了夫人表亲的「玫瑰骑士」,向一位富家女提亲,却爱上她的故事。


Nukleofilní substituční reakce.

V organické chemii existuje velké množství reakcí, které probíhají tímto mechanismem. Běžné reakce jsou

Nukleofilní substituce na nasyceném uhlíkovém centru.

S1 a S2 reakce.

V roce 1953 Edward D. Hughes a Christopher Ingold studovali nukleofilní substituci alkylhalogenidů a příbuzných sloučenin. Zjistili, že existují dva hlavní mechanismy účinku, přičemž navzájem soutěží. Jsou to S1 reakce a S2 reakce (S jako substituce, n jako nukleofilní a číslo vyjadřuje kinetický řád reakce).  Při reakci typu S2 probíhá adice nukleofilu a eliminace odstupující skupiny simultánně. Nastává tam, kde je centrální atom snadno dostupný pro nukleofil. Naproti tomu reakce typu S1 probíhá ve dvou stupních. Tento typ mechanismu se více prosazuje tehdy, když je centrální uhlíkový atom substrátu obklopen objemnými skupinami, protože takové skupiny stéricky interferují s S2 a protože vysoce substituovaný uhlík vytváří stabilní karbokation. Z počátku bylo určení třídy nukleofilní substituce složité, protože se řídilo posloupností derivátů uhlovodíků: Reakční kinetika se mění postupně od prvního řádu k řádu druhému. Řády jsou ovlivněny odlišnými faktory. S1 reaktivita roste v posloupnosti (pro alifatické halogenderiváty) CH-X < primárně < sekundární < terciární, zatímco S2 roste terciární> sekundární> primární> CH-X. Celková reaktivita je určena součtem reaktivity dvou řádů a platí pořadí: CH-X> primární> terciární> sekundární.

Ostatní mechanismy.

Vedle S1 a S2 jsou známé i jiné mechanismy, ale nevyskytují se často. Mechanismus Si byl pozorován v reakci sulfinylchloridů s alkoholy. Je téměř stejný jako S1, s rozdílem přístupu nukleofilu ze stejné strany jako odstupující skupina.  Nukleofilní substituce může být spojena s posunem dvojné vazby, což můžeme pozorovat například ve Ferrierově posunu. Tento typ je nazýván jako reakce S1 'nebo S2', podle kinetiky. Například při reakcí allylhalogenidů nebo sulfonátů nukleofil může atakovat γ-nenasycený uhlík, namísto uhlíku nesoucího odstupující skupinu. Můžeme to pozorovat při reakcí 1-chlor-but-2-enu s hydroxidem sodným, kde vzniká směs 2-buten-1-olu a 3-buten-1-olu.  V anorganické chemii se ještě vyskytuje S1CB mechanismus.

Nukleofilní substituce na nenasyceném uhlíkovém centru.

Nukleofilní substituce mechanismem S1 a S2 obvykle neprobíhá u vinyl- a arylhalogenidů nebo příbuzných sloučenin. Za jistých okolností může proběhnout, ale jinými mechanismy a při specifických podmínkách- obvykle vysoká teplota a tlak. Pokud se má substituovat karbonylová skupina, acylová skupina může podlehnout nukleofilní acylové substituci. Je to obvyklý způsob substituce s deriváty karboxylových kyselin, jako acylchloridů, esterů a amidů.

Nukleofilní substituce je pojmenování třídy reakcí v organické chemii a biochemii, kde atakující činidlo (nukleofil) vstupující do reakce musí mít volný elektronový pár nebo záporný náboj, protože odstupující skupina (nukleofug) odchází z původní vazby s dvojicí elektronů. Nukleofug musí být také nukleofilní povahy (podle pravidla, že odstupující skupina musí mít stejnou povahu jako přistupující (atakující) činidlo). Nukleofilní substituce může být dobře využitelná na zabrání místa na alifatickém (nasyceném) uhlíku nebo (méně často) na aromatickém nebo na jiných nasycených uhlíkových centrech. Obecný zápis reakce je následující:

亲核取代反应,或称亲核性取代反应,亲核攻击,通常发生在带有正电或部分正电荷的碳上,碳原子与带有负电或部分负电的亲核试剂(Nu:)产生反应而被取代。常分为两种反应机构:


Lithium-4.

Lithium-4 (Li) má v jádru tři protony a jeden neutron. Má nejkratší poločas přeměny ze známých izotopů lithia, přibližně 9,1×10 s, a přeměňuje se vyzářením protonu na helium-3. Může se utvořit jako meziprodukt některých fúzních jaderných reakcí.

Lithium-6.

Li má v jádru tři neutrony, je lehčím z obou stabilních izotopů lithia. Používá se na výrobu tritia (H) a k absorpci neutronů při jaderné fúzi. Přírodní lithium obsahuje kolem 7,5 % tohoto izotopu, zbytek tvoří lithium-7. Lithium-6 se používalo jako součást termonukleárních bomb. Je to jeden ze tří stabilních nuklidů se spinem 1.

Lithium-7.

Lithium-7 je nejběžnější izotop, patří k němu asi 92,5 % přírodního lithia. V jeho jádru se nacházejí čtyři neutrony. Kvůli svým jaderným vlastnostem méně běžné než helium, beryllium, uhlík, dusík nebo kyslík, přestože většina těchto prvků má těžší jádra.  Při průmyslové výrobě lithia-6 vzniká odpadní produkt se zvýšeným obsahem lithia-7 a sníženým obsahem lithia-6. Tento produkt se prodává a část z něj se dostává do životního prostředí.  LiOH se používá na alkalizaci chladiva v tlakovodních reaktorech.  Podařilo se vytvořit na několik pikosekund atomy lithia-7, které obsahovaly částici lambda ve svém jádru, i když se předpokládá, že atomové jádro může obsahovat pouze neutrony, protony a piony.

Lithium-11.

Lithium-11 má v jádru tři protony a osm neutronů, přičemž dva by měly tvořit jaderné halo. Přeměňuje se beta minus přeměnou na Be, které se dále přeměňuje několika způsoby (viz níže v tabulce)

Lithium-12.

Lithium-12 má velmi krátký poločas přeměny (méně než 10 ns). Přeměňuje se emisí neutronu na Li.

Přírodní lithium (Li, relativní atomová hmotnost 6,94) se skládá ze dvou stabilních izotopů: lithia-6 (Li) a lithia-7 (Li), přičemž druhý z nich je mnohem rozšířenější, zahrnuje asi 92,5 % atomů. Oba přírodní izotopy mají oproti sousedním prvkům nižší jadernou vazebnou energii na nukleon (~5,3 MeV, helium má ~7,1 MeV a beryllium ~6,5 MeV). Nejstabilnější radioizotop je Li s poločasem přeměny 838 milisekund (ms). Lithium-9 má poločas 178 ms a lithium-11 1,1 ms, ostatní izotopy se přeměňují s poločasem kratším než 10 nanosekund. Nejméně stabilní ze známých izotopů je Li, které se přeměňuje vyzářením protonu s poločasem kolem 9,1×10 s, ovšem poločas přeměny lithia-3 ještě není znám a pravděpodobně bude ještě kratší. Nejtěžším známým izotopem je Li, jeho poločas není znám.

锂(原子量:6.941(2))目前共观测到11个同位素,其中有2个是稳定的,分别是Li和Li,除了稳定的之外,半衰期最长的是Li,半衰期有838毫秒,其次是Li,有187.3毫秒,之后其他的同位素半衰期都在8.6毫秒以下。而Li是所有同位素里面半衰期最短的同位素,只有7.58043秒。


Výskyt.

Papoušci žlutoramenní obývají pouze poloostrov Cape York na severovýchodě Austrálie. Vyhledávají otevřené a mírně zalesněné oblasti. Pro jejich výskyt je důležité i to, zda se v dané oblasti nachází i termitiště, kde mohou zahnízdit, a která jsou stavěna většími druhy termitů.

Popis.

Dospělí jedinci váží okolo 56 g a jejich tělo měří asi 26 cm (některé zdroje ale uvádí i 23 až 28 cm). U papoušků žlutoramenných je vyvinutý výrazný pohlavní dimorfismus: samci jsou pestrobarevní, zatímco samice méně výrazné a převážně zelené. Samečci mají tyrkysové dolní partie, jen břicho je růžové až lososové, ramena žlutá a od zobáku se jim táhne černý pruh až k zátylku, kde se barva zesvětluje až do tmavě hnědé. Ocasní peří je hnědé a modré, záda šedohnědá. Naopak samičky jsou zbarveny v různých odstínech zelené až žluté, jen břicho je světle růžové. Mladí jedinci jsou podobní samicím, již v nízkém věku však lze u samců rozpoznat spíše tyrkysový odstín na hlavě. Mladé lze nejspolehlivěji od samic rozeznat díky oranžovému zobáku, který je u dospělých ptáků šedobílý. Duhovka hnědá, nohy šedé.  Tito ptáci jsou poměrně tišší, většinou se hlasově neprojevují.

Chování.

Jsou aktivní během dne, který tráví především sháněním potravy: různých druhů semen nebo plodů.  Papoušci žlutoramenní hnízdí na konci období dešťů v termitištích, kam hloubí tunel dlouhý mezi 50 až 350 mm. Takový způsob hnízdění je výhodný například proto, že stavba drží vejce v teple, takže rodiče mohou odletět na delší dobu, aniž by tím snůšku nějak poškodili. Snůška se pohybuje mezi třemi až šesti vejci, která jsou následně zahřívaná asi 20 dní. Během výzkumu provedeného v letech 1975 až 1979 bylo zjištěno, že existují pouze dvě oblasti, kde papoušci žlutoramenní hnízdí. První místo se nachází na sever od řeky Morehead, druhé na jihu Cape Yorku. Podlé této studie byla pro hnízdění populární především termitiště postavená druhem "Amitermes scopulus", ve druhé řadě pak termity "Amitermes laurensis". Důvodem pravděpodobně bylo, že termitiště stavěná prvním z uvedených druhů mívají více kuželovitý tvar.  Po prvním období dešťů tvoří menší skupinky i s jinými druhy, například lasoletem černolícím ("Artamus cinereus"), čímž sníží pravděpodobnost predace ze strany flétňáků černohrdlých ("Cracticus nigrogularis").

Populace.

Dle Mezinárodního svazu ochrany přírody přísluší druhu papoušek žlutoramenný status ohrožený (EN) a je též zahrnut v CITES, příloze 1. Je to především kvůli klesajícímu rozsahu, který je způsobený i rozšiřováním stád dobytka. Během 20. století se rozšíření těchto ptáků výrazně zmenšilo, v současné době se populace soustředí pouze do čtyř malých oblastí. Důležitým aspektem v klesání populace těchto papoušků je i predace, ať už ze strany koček domácích, koček divokých, turistů nebo divokých prasat, která ničí hnízda. Ačkoliv je ze strany IUCN snaha o udržení populace, například monitorování jedinců, poskytování potravy navíc během období dešťů a zakládání chráněných oblastí, počty těchto ptáků stále klesají.

Chov v zoo.

Tento druh papouška patří mezi zřídka chované druhy. V dubnu 2020 byl chován přibližně jen v 15 evropských zoo. V Česku se ve stejnou dobu jednalo o dvě zoologické zahrady:

Chov v Zoo Praha.

Papoušek žlutoramenný byl v minulosti již krátce chován v roce 2014. Aktuální chov započal roku 2018, kdy byli přivezeni dva samci a jedna samice. Nejprve byl získán pár od soukromého chovatele, v listopadu přibyl samec z Vogelparku Turnersee.  Jde o jeden z druhů expozičního komplexu Darwinův kráter, který se nachází v dolní části zoo.

Papoušek žlutoramenný ("Psephotus chrysopterygius") je vzácný druh papouška obývající pouze australský poloostrov Cape York. Tento pestrý papoušek je podobný papoušku žlutokřídlému, avšak ve volné přírodě se tyto dva druhy nemohou setkat. Pohlaví jsou snadno rozeznatelná: samice jsou převážně zelené až světle žluté, zatímco samci mají výrazné tyrkysové břicho, žlutá ramena a černý pruh táhnoucí se od zobáku až k zátylku. Tento druh je zahrnutý v dohodě CITES I a populace asi 1 000 volně žijících jedinců má za následek i malý genofond.ento australský papoušek obývá ve volné přírodě převážně suché oblasti na území Severního teritoria. Popisuji základní subspecii, která se v našich chovech vyskytuje nejčastěji. Samec: temeno hlavy černé, oblast okolo řitního otvoru oranžová, celá přední část a líce jsou zelenomodrá, záda černá s výrazně žlutými křídly Samice: celkově méně vybarvená, celá zelená, pouze břicho a líce namodralé Mláďata: po vylétnutí z hnízda jsou od matky téměř k nerozeznání, jen zkušený chovatel dokáže rozpoznat intenzivnější zabarvení lící a světlejší břicho u mladých samečků

金肩鹦鹉(学名:"")是澳洲昆士兰约克角半岛南部的稀有鹦鹉。牠们细小及色彩鲜艳,是红腰鹦鹉的近亲,曾被认为是异色金肩鹦鹉及天堂长尾鹦鹉的超种。


Arúpadhátu – bohové bez tvarů.

Protože se jedná vždy o anágaminy – bytosti, které se znovu již nezrodí, nemůže zde pobývat pochopitelně žádný bódhisattva (budoucí buddha). Existují čtyři typy zdejších bohů, které korespondují se stupni vědomí (džhána):

Rúpadhátu – bohové s tvary.

Jedná se o první nebe (směrem od nejvyššího), kde mají bytosti svoje tělo a umístění v prostoru, i když jsou složeni z velmi subtilní substance, která je neviditelná pro bytosti z oblasti Kámadhátu. Pokud se chce Mahábrahma zjevit některému bohu v Kámadhátu, musí na sebe vzít hrubější formu. Podle buddhistických tradic je 17 až 22 takovýchto nebí, nejčastěji je uváděno (i zde) 18, členěných dále do 5 svébytných kategorií. Obyvatelé těchto nebí neprožívají extrémní slast nebo bolest a netěší se ze stejných věcí, jako bytosti Kámadhátu. Jejich těla nejsou pohlavně rozlišená a bytosti neprožívají sexuální zážitky (jako bohové v Kámadhátu). Stejně jako bytosti z Arúpadhátu, mají mysli korespondující k jednotlivým džhána (zde již ke 4 nižším, resp. nejnižším).  Bytosti v bezprostředně nižším nebi žijí většinou o polovinu méně kratší dobu, mají poloviční velikost a jejich nebe dosahuje o polovinu menší vzdálenosti. Vyšší nebe jsou také rozsáhlejší co do šířky jejich světa. Výška jejich světa je vyjádřena v jodžánách, přičemž 1 jodžána je vysoká jako 4 000 na sebe postavených mužů, údajně přibližně 7,31 km.

Suddhávása světy – „Čisté příbytky“.

Tyto světy obývají pouze anágamini, kteří dosáhnou vykoupení bezprostředně po skončení jejich života v některém z těchto nebí, nebo se znovuzrodí v některém jiném nebi z této skupiny. Proto ani zde nemůže být žádný budoucí Buddha. Všichni jejich obyvatelé jsou považováni za ochránce buddhismu. Jejich světy také nejsou nikdy zničeny přírodními katastrofami na konci mahakalpy nebo konci několika mahakalp (viz dále).

Brhatphala světy.

Stav jejich mysli odpovídá 4. džhána a je charakterizován duševní vyrovnaností. Jednou za 64 mahakalp dojde k destrukci vesmíru větrem a toto jsou poslední světy, které jsou ušetřeny takovéto destrukce. Jsou to zároveň poslední světy, kde se rodí anágamini – proto např. Mahábrahma – Hospodin – se bude muset ještě minimálně jednou podle buddhistů znovuzrodit.

Subhakinha světy.

Mentální stav v těchto světech odpovídá 3. džhána a je popisován jako klidná radost či klidné blaho. Bytosti zde mají těla, která vyzařují nepřetržitě světlo. Při zničení vesmíru vodou jednou za 8 mahakalp jsou takovéhoto zničení ušetřeni, neboť voda nedosahuje dostatečné výšky, aby je zaplavila.

Abhassara světy.

Mentální stav těchto bytostí odpovídá 2. džhána a je charakterizován potěšením a radostí či blahem. Jejich těla vyzařují paprsky světla jako blesky. Mají navzájem stejná těla, ale různé schopnosti vnímání. Jsou to poslední světy, které nezničí oheň na konci každé mahakalpy (plameny nedosáhnou takové výšky). Po zničení celého vesmíru jsou první bytosti nacházející se v něm bytosti reinkarnované z tohoto světa – to je případ i Mahábrahmy (Hospodina, viz níže).

Brahmalóka.

Stav jejich mysli koresponduje s první džhána a je popisován jako pozorování a přemítání, jakož i potěšení a radost či blaho. Tyto světy jsou společně se všemi ostatními pod nimi zničeny při zániku vesmíru ohněm na konci každé mahakalpy.

Dévalóka – bohové v oblastech pokušení.

Bytosti v těchto nebích se od sebe navzájem liší mírou štěstí, avšak platí pravidlo, že zde nenaleznete žádného anágamina, tudíž se všechny takové bytosti budou muset ještě minimálně jednou narodit jako lidé.

„Nebesa“.

Následující 4 světy jsou ohraničené plochy, každá 80 000 jodžán široká, které se vznášejí kolem hory Méru. Někdy jsou také nazývána nebesa, protože tento pojem nejvíce odpovídá západním představám právě o nebi na obloze.

Světy poblíž hory Méru.

Tyto dva světy leží poblíž hory Méru, buď na jejím vrcholu, nebo na jejích stráních. K těmto světům poblíž Méru patří rovněž polobohové (asurové – viz dále), kteří bojují s těmito bohy neúspěšně o jejich panství.

Bohové ( déva, dévové) jsou v buddhistické kosmologii jedním ze šesti stavů existence, ve kterých se lze znovuzrodit, a to tím s nejblaženějším stupněm vědomí. Blaženější je již pouze "nirvána".

天人(,),又称天众、天部、天神,音译为提婆,指佛教中住于诸天界之有情。最早源自古印度神话中的提婆,与之不同的是佛教认为天人为轮回五道(或六道)之一。


2017年溫布頓網球錦標賽

131. ročník.

131. ročník se tradičně odehrával v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu. Premiérový ročník se v něm uskutečnil roku 1877. Na novou adresu v ulici Church Road se oddíl přemístil v roce 1922.  Z celkového počtu čtyřiceti travnatých dvorců bylo pro grandslam využito osmnáct včetně tří největších: centrálního dvorce s kapacitou 14 979 diváků, kurtu č. 1, jenž pojme 11 393 přihlížejících, a dvorce č. 2, do jehož ochozů se vtěsnalo 4 000 návštěvníků. Zbylých dvacet dva dvorců v Aorangi Parku a Southlands College sloužilo pro trénink.  Jestřábí oko pro elektronickou kontrolu dopadu míčů, používané od roku 2006, bylo umístěno na třech největších dvorcích a dále na kurtech č. 3, 12 a 18. K odehrání pořadatelé naplánovali 674 zápasů.  Grand Slam probíhal mezi 3. až 16. červencem 2017 a zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru, singly i debly juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A, turnaj legend, a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu. Mezi 26. až 30. červnem 2017 probíhaly kvalifikační turnaje v areálu Bank of England Sports Ground na londýnském předměstí Roehampton.  Oficiální míče dodávala od roku 1902 firma Slazenger. Na organizaci se podílelo okolo šesti tisíc osob, včetně 360 rozhodčích (hlavních a čárových), 250 sběračů, 22 fyzioterapeutů a 46členné obsluhy výsledkových tabulí. Pro zamezení přítomnosti holubů na dvorcích byl každý den dopoledne vypouštěn jestřáb. Držitelem vysílacích práv se stala veřejnoprávní stanice BBC, s níž pořadatelé v roce 2016 prodloužili smlouvu do roku 2024. Akreditováno bylo 3 250 médií. Tradiční večeře šampionů se uskutečnila v Guildhallu.

Vítězové.

Mužskou dvouhru vyhrál Švýcar Roger Federer, jenž navýšil rekordní statistiku mužského tenisu 19. grandslamem z dvouhry a jako první vybojoval osmou wimbledonskou trofej, čímž se odpoutal od Peta Samprase a britského amatéra Williama Renshawa. Vyrovnal také rekordní počet 70 startů na grandslamu Francouze Fabrice Santora. Jako druhý hráč otevřené éry prošel soutěží bez ztráty setu a navázal na výkon Björna Borga z roku 1976. Účastí v celkově jedenáctém wimbledonském finále vyrovnal Connorsův rekord londýnského majoru 102. odehraným zápasem dvouhry. Ve věku 35 let a 341 dní se stal nejstarším londýnským šampionem otevřené éry.  První wimbledonský titul v ženské dvouhře získala 23letá Garbiñe Muguruzaová ze Španělska. Po triumfu na French Open 2016 tak přidala druhé grandslamové vítězství. Stala se i první tenistkou, jež dokázala porazit obě sestry Williamsovy ve finále Grand Slamu.  Mužskou čtyřhru ovládl polsko-brazilský pár Łukasz Kubot a Marcelo Melo, jehož členové si odvezli první společnou grandslamovou trofej a každý z nich druhou v mužské grandslamové čtyřhře, respektive první takovou z Wimbledonu. V travnaté části sezóny 2017 neprohráli žádný ze 14 zápasů, v jejichž rámci vybojovali tři trofeje. Za nejdelším wimbledonským finále v mužském deblu zaostal závěrečný zápas trvající 4.40 hodin o 21 minut.  V ženské čtyřhře triumfovaly úřadující olympijské vítězky Jekatěrina Makarovová s Jelenou Vesninovou z Ruska, které si připsaly debutový triumf z ženského wimbledonského debla a každá z nich v této soutěži třetí grandslamový. Ve finále nedovolily soupeřkám uhrát ani jeden game, což se stalo pouze v roce 1953.  Ve smíšené čtyřhře zvítězila švýcarsko-britská dvojice Martina Hingisová a Jamie Murray, jejíž členové získali první společný grandslamový titul a každý z nich druhý wimbledonský z mixu.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Wimbledonu 2017 byl proti předešlému ročníku navýšen o 3,5 milionu liber (o 12,5 %) a dosáhl částky 31 600 000 liber. Vítězové dvouher si připsali 2 200 000 liber, což představovalo meziroční nárůst o 200 tisíc liber.

Body do žebříčků ATP a WTA.

Tabulka uvádí zisk bodů do žebříčku ATP a WTA v závislosti na kole turnaje, ve kterém tenista vypadl.  "Úplné složení odstoupivších a hráčů, kteří je nahradili v mužské dvouhře."  "Úplné složení odstoupivších a hráček, které je nahradily v ženské dvouhře."

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.

Kvalifikanti.

Sedmnáct mužů a dvanáct žen postoupilo do hlavních soutěží z kvalifikací dvouher. Z deblových soutěží prošlo kvalifikačním sítem po čtyřech párech. Turnaj se hrál mezi 26. až 30. červnem 2017 v areálu Bank of England Sports Ground na londýnském předměstí Roehampton. Původně plánován byl do 29. června. Vzhledem k vytrvalému dešti druhý den turnaje došlo k jeho prodloužení.

Skrečování.

Následující tenisté skrečovali během soutěží svá utkání.

Wimbledon 2017 představoval 131. ročník třetího tenisového grandslamu sezóny a jubilejní 50. v otevřené éře – nejstaršího a nejslavnějšího turnaje světa, který se konal od pondělí 3. července do neděle 16. července 2017. Grand Slam probíhal tradičně na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu.

2017年温布顿网球锦标赛是第131届温布顿网球锦标赛。于2017年7月3日至7月16日在英国伦敦的全英草地网球和门球俱乐部举行。


Příběh.

Agent Phillip Coulson, který umřel ve snímku Avengers (o okolnostech jeho oživení se točí celá první série), dává dohromady svůj tým pro polní mise agentury S.H.I.E.L.D. Tým se skládá z pilotky a pravé ruky Coulsona Melindy May, specialisty Granta Warda, lékařky a vědkyně Jemmy Simmons a vědce/technika Leopolda Fitze. V pilotním díle se do týmu navíc přidá ještě počítačová hackerka Skye. Hlavním nepřítelem S.H.I.E.L.D.u se stává tajemná organizace Stonožka (angl. Centipede), která vytváří pomocí speciálního séra supervojáky, v čele s neznámým Jasnovidcem (angl. Clairvoyant) a jeho pravou rukou Rainou.  Tým agentů pod vedením Coulsona řeší v první polovině sezóny různé problémy – nález neznámého mimozemského předmětu (epizoda "0-8-4"), zachránit známého vědce (ep. "Přínos/The Asset"), zastavení ženy provádějící nemožné loupeže (ep. "Kdo se dívá/Eye-Spy"), záchrana muže se zvláštními schopnostmi a stopování Rainy (ep. "Dívka v květovaných šatech/Girl in the Flower Dress"), vyřešení záhady levitujících mrtvých těl (ep "Výboj/FZZT" – díl navazuje opět na film Avengers), zastavení zbraně s obrovskou ničivou silou v Jižní Osetii (ep. "The Hub"), zastavení útočníků zneužívajících mocných Asgardských zbraní (ep. "Studna/The Well" – díl bezprostředně po filmu ), nebo zastavení bytosti uvězněné mezi dvěma světy (ep. "Škody/Repairs").  V desáté epizodě "Most/The Bridge" (zimní finále první sezóny) agent Coulson vyhlašuje Stonožce válku, Problém nastane když Stonožka unese syna Mikea Petersona/Deathloka, prvního supervojáka stvořeného Stonožkou, kterého v pilotní epizodě zachránila dvojice FitzSimmons před výbuchem, jelikož sérum Stonožky ještě nebylo dokončené a bylo nestabilní – Peterson se přidal na Coulsonovu stranu. Syn měl být vyměněn za otce za dohledu ostatních agentů, Petersona doprovázel k výměně Coulson a Stonožka nakonec místo Petersona za výměnu vezme agenta Coulsona. Sám Mike Peterson na konci dílu vážně zraněn po výbuchu nádrže s palivem při snaze zachránit Coulsona z rukou Stonožky.  Během epizody "Zázračné místo/The Magical Place" je Coulson vyslýchán Rainou ohledně podrobností jeho smrti – Stonožka je potřebovala znát pro stabilizaci svého séra. Sám Coulson o této době nic neví, má vpraveny do hlavy falešné vzpomínky, a dozvídá se, že mrtvý nebyl pouze pár sekund, ale dokonce několik dní. Na konci epizody je zachráněn svým týmem. Poté vyšetřuje se svým týmem incident kdy zmrzl celý bazén v akademii S.H.I.E.L.D.u (ep. "Sémě/Seeds").  V epizodě "T.R.A.T.Ě./T.R.A.C.K.S" je tým vyslán do Itálie získat ze spárů svých nepřátel ve vlaku kufřík, mise se zvrtne a celé to vyústí postřelením agentky Skye milionářem Ianem Quinnem, jenž úzce spolupracuje se Stonožkou. Následně (ep. "T.A.H.I.T.I.") Coulsonův tým neposlechne rozkaz od nadřízených v S.H.I.E.L.D.u aby zajatého Quinna odevzdali k výslechu a vydávají se do neznámého lékařského zařízení, kde měl být Coulson léčen, aby zachránili těžce zraněnou Skye. K Coulsonovi se připojí Wardův bývalý nadřízený a bývalý spolupracovník agent John Garett se svým podřízeným Antoine Triplettem, aby vyslechli Quinna přímo na palubě Coulsonova letadla. Tým se do opuštěného lékařského střediska dostane a získá záhadné sérum GH-325, které bylo podáno i Coulsonovi. Ten ale zjišťuje, že látka pochází z mimozemšťana rasy Kree. Skye ono záhadné sérum zachrání život.  V dalším díle (ep. "Služebníci/Yes Men") na Zem uteče asgardská vězeňkyně Lorelei schopná ovládat všechny muže, Coulsonovu týmů přijde na pomoc další asgarďanka Lady Sif (objevila se již ve filmech Thor a Thor:Temný svět). Společnými silami Lorelei zastaví a navrátí do asgardských cel. Poté (ep. Konec "začátku/End of the Beginning") se k Coulsonovi navrátí Garett s Triplettem aby konečně dopadli Jasnovidce. Do cesty se jim ale postaví uzdravený Peterson/Deathlok, který je proti své vůli Jasnovidcem ovládán. Na konci epizody je Wardem zastřelen falešný nastrčený Jasnovidec a Ward je postaven mimo službu.  V epizodě "Časy se mění/Turn, Turn, Turn", která se odehrává za událostí filmu, Coulson odhaluje, že pravým Jasnovidcem musí být nějaký agent S.H.I.E.L.D.u, jelikož má bezpečnostní prověření, se kterým ví o příštích krocích Coulsonova týmu. Podle Coulsona je tím zrádcem agentka Victoria Hand, protože proti Coulsonovu letadlu jsou vyslány tryskáče S.H.I.E.L.D.u které spadají pod Handovou. Coulson je nucen přistát na jedné z základen S.H.I.E.L.D.u Hub, na které zjišťuje pravdu, že sama agentka Hand si myslela že Jasnovidcem je Coulson a proto proti němu zasáhla. Samotná základna Hub je prolezlá agenty zločinné organizace Hydry a Coulson zjišťuje, že pravým Jasnovidcem je jeho přítel John Garett. Garett je zatčen a má být uvězněn na další základně S.H.I.E.L.D.u – v Mrazáku. V letadle ho doprovází agentka Handová a jeho bývalý podřízený agent Ward. V letadle se ukáže, že Handová neplánovala Garetta převést do vězení, ale plánovala ho zabít – dá tu možnost Wardovi, ten ale místo Garetta zastřelí samotnou Handovou, všechny další agenty v letadle a společně s Garettem přepadnou Mrazák a propustí zde držené vězně.  Po událostech filmu Captain America: Winter Soldier celý S.H.I.E.L.D. padl a z nařízení americké vlády je prohlášen i s Hydrou za ilegální. Po stopách Coulsonova týmu se vydává armádní generál Glenn Talbot (ep. "Providence") a Coulson je nucen se schovat do jedné z tajných základen bývalého ředitele S.H.I.E.L.D.u Nicka Furyho. Zde na základně Providence je tým v bezpečí a vydává se pochytat uprchlé vězně z Mrazáku (angl. Fridge) (ep. "Jediné světlo v temnotě/The Only Light in the Darkness)." Část Coulsonova týmu se vydává zachránit Coulsonovu bývalou přítelkyni Portlandskou violoncellistku Audrey. Na základně zůstala Skye a agent Eric Koenig, agentka May tým opustila, a Grant Ward, plnící Garettův rozkaz přívést Skye, aby mohla pro Hydru rozluštit zašifrovaná data S.H.I.E.L.D.u se vrací na Hřiště, kde agenta Koeniga zabije a odvede Skye s důvodem, že Coulsonův tým v Portlandu potřebuje jejich pomoc. Skye ale Warda prohlédla, našla mrtvého Koeniga a uvědomila zbytek týmu o jeho pravém postavení. Sama je ale nucena s Wardem spolupracovat a hrát na něj divadlo, že mu věří.  V příštím díle "Nic osobního/Nothing Personal" se vrací agentka May společně s agentkou Mariou Hill a snaží se zachránit Skye ze zajetí Hydry. To se jim podaří, ovšem Ward unikne. V epizodě "Vděčnost/Ragtag" se objasňuje Wardovo chování a ukazuje se jeho vztak ke Garettovi, Coulsonův tým se infiltruje na pobočku firmy Cybertek vyrábějící součástky pro Garetta. Ward zajme agenty Fitze a Simmonsovou a převáží je v letadle společně s Garettem, během jedné chvíle, kdy je nehlídán, zkratuje Fitz elektřinu v letadle a přivodí Garettovi infarkt. Zjišťují, že Garett má vážně zdravotní problémy, sám je částečný kyborg. Garett pomalu umírá, ale Ward s Rainou mu podají všechno sérum vyvíjené ve Stonožce, aby ho zachránili. Garett začne mít po vstřebání séra, jehož částí bylo i GH-325 zvláští vize, při kterých začíná rýt do všech možných předmětů zvláštní tvary. Fitze se Simmonsovou Ward schodí uzavřené v kapsli na dno oceánu.  Fitz vyjádří Simmonsové lásku ve finále první sezóny "Počátek konce/Beginning of the End", poté jsou Fitz se Simmonsovou zachráněni samotným Nickem Furym, Fitz má ale z důvodu nedostatku kyslíku pod vodou poruchu mozku (Simmonsová měla k dispozici dýchací přístroj, jenž našli ve své kapsli a Fitz jí ho přenechal). Coulson s celým týmem zahajují útok na základnu Cyberteku, osvobozují všechny supervojáky držené Stonožkou a Garettem proti své vůli včetně Mikea Petersona a celou organizaci ničí. John Garett v boji umírá Coulsonovou rukou. Nick Fury, který je oficiálně mrtvý, jmenuje Coulsona ředitelem a předá mu všechná zbylá data z S.H.I.E.L.D.u. a sám odchází do ústraní. V poslední scéně první série Coulson zahlídne symboly vyryté Garettem, což u něj funguje jako nějaká spoušť a on sám začne rýt stejné symboly.

První řada amerického televizního seriálu "Agenti S.H.I.E.L.D." na motivy organizace S.H.I.E.L.D. od Marvel Comics se zaměřuje na Phila Coulsona, postavu která zemřela ve filmu Avengers a znovu ožil. Kolem jeho oživení se točí celá první řada, která se také soustředí na jeho tým agentů. Byla vysílána na americké televizní stanici ABC od 24. září 2013 do 13. května 2014. Řada má celkem 22 dílů.

《神盾局特工》第一季(英语:"Agents of S.H.I.E.L.D." Season 1)在2013年9月24日至2014年5月13日间于ABC首播,是根据漫威漫画中的组织神盾局(国土战略防御攻击与后勤保障局)改编,故事围绕在探员菲尔·考森(克拉克·格雷格饰演)与其团队的故事,由乔斯·温登、杰德·温登与茉莉莎·谭雀罗兰开创。


Motivy.

Podle Rgvédu překonávají Ašvinové svým vozem každý den celé nebe a zemi, některé zmínky dokonce naznačují že jejich vůz je totožný se sluncem. Slunce má védských textech často dvě formy, jednu denní a bílou a druhou noční a černou, Rgvédský hymnus 6.9 tak hovoří o bílém ("ardžuna") a černém ("kršna") dni, což se odráží v Mahábháratě kde je válečník Ardžuna doprovázen vozatajem Kršnou. V rgvédském hymnu 10. 39 jsou Ašvinové vzýváni aby přijeli se svým vozem a mohla se tak zrodit Ušas – nový úsvit a dva krásné Vivasvánovy dny – tedy bílý a černý. V jiných textech je denní slunce běžným sluncem, zatímco nočním sluncem je oheň, takže dvojici tvoří Súrja a Agni, jindy zase Mitra a Varuna.  Rgvédský hymnus 10. 17 označuje za matku Ašvinů bohyni Saranjú a boha Vivasvána a naznačuje mýtus rozpracovaný v pozdějších textech. Podle toho Saranjú nejprve porodila dvojčata Jamu a Jamí a poté vytvořili svoji dvojnici Savarná, které přenechala děti, a sama se promněnila v klisnu. Poté co Vivasván zjistil pravdu proměnil se v hřebce a když svoji manželku nalezl zplodil s ní Ašviny. Prakticky stejný mýtus je opakován ve Vájupuráně a Višnupuráně, kde však jako rodiče Ašvinů vystupují Saňdžňa a Súrja. Jiné zmínky v pramenech je označují za potomky Djause, oceánu či Púšana.  Podle rgvédských hymnů 1.112 a 1.116-119 zachránili a vyléčili Ašvinové celou řadu lidí, převážně ršiů, védských mudrců a pěvců. Bhudžju a Rébhu zachránili před utopením nepřáteli, Atriho z ohnivé jámy, vyléčili Rdžrásrovu slepotu, Čjavanovi vrátili mládí a zmrzačenému koni Višpalovi nahradili holenní kost železnou protézou. O Čjavanově omlazení vypráví také Mahábhárata. Mudrc se z vděčnosti za toto dobrodiní postavil Indrovi, který považoval Ašviny za nehodné účasti na sómové oběti a silou své askeze vytvořil démona jménem Mada „opojení“, který Indru přinutil aby blížence k rituálu připustil.  Podle rgvédského svatebního hymnu 10.85 byli Ašvinové družby či neúspěšnými nápadníky při svatbě Súrji, dcery Slunce, se Sómou, bohem měsíce. Podobný mýtus je znám i v lotyšské tradici kde se Dieva dēli snaží získat ruku Saules meita „dcery Slunce“, ale tu získá Mēness – Měsíc. V mnoha hymnech je však uvedeno že Súrja byla manželkou obou Ašvinů a že si je sama vybrala. Podle Aitaréja bráhmany ji získali za manželku namísto Sómy, když navrhli že její ruka bude odměnou za výhru v závodu. Manželství s ní, archetypální védskou manželkou, je spojuje i se svazkem muže a ženy – jsou vzýváni aby vezli novomanželku ve svém voze, pomáhají milencům ve vzájemném shledání, nechali eunuchovu ženu porodit dítě a jalovou krávu dávat mléko. Ašvinové jsou společně s Mitrou, Varunou a Indrou vzýváni v mittanijských smlouvách jako jejich garanti. Motiv Ašvinů jako strážců přísahy se objevuje několikrát i v Rgvédu, pozdější text zvaný Nirukta, obsahující různé lidové etymologie, vykládá Nasátja jako „ne falešný, ne-nepravdivý“. Řečtí Dioskúrové byli také považováni za strážce přísah. Asko Parpola také přikládá Ašvinům pohřební funkci. Poukazuje na existenci pohřebních závodů vozů v řeckém a baltském prostředí a podobnost obětních nádob "gharma" s pohřebními nádobami gandhárské kultury – z Gandháry podle tradice pocházeli mudrci Kánvové, autoři mnoha rgvédských pasáží věnovaných Ašvinům.  Ašvinové hrají svojí roli i v Mahábháratě, dva z bratrů Pandúovců, hlavních hrdinů eposu, známí jako Nakula a Sahadéva jsou jejich syny. V těchto dvou postavách se odráží vlastnosti božských blíženců, i jejich pozice mezi bohy, některé motivy v díle se objevující jsou nejspíše velmi staré, jiné zase odpovídají době vzniku eposu, tedy až samotného sklonku védského období. Nakula a Sahadéva se vyznačují krásným vzhledem, skromností a úctou ke svým starším bratrům, zároveň se v některých rysech od sebe odlišují. Nakula se na dvoře krále Viráta stará o koně, je krásnější, bojovnější a připomíná tak kšatriju – válečníka, Sahadéva se stará o dobytek, je moudrý a dobromyslný a připomíná tak ideálního bráhmana. Podobný motiv se objevuje i v Řecku kde Kastór je krotitelem koní, zatímco Polydeukés je vítězem jednoho sporu při krádeži dobytka.

Etymologie.

V sanskrtu je jméno těchto božstev uváděno v duálu, tedy jako "Ašviná" či "Ašvinau", ve stejné formě se objevují i jejich další společná jména jako "Násátja" a "Násatjau", tedy Nasátjové, a "Divó/dívo napátá" „synové nebes, potomci nebes“. Lze předpokládat že všechna tato jména jsou duály eliptickými a tak například Ašviná vlastně znamená „Ašvin a jeho bratr“. Odlišná jména a původ těchto postav odráží například tento verš:  Etymologie různých jmen těchto božstev jsou následující:

Hypotézy.

Asko Parpola.

Podle názoru indologa Asko Parpoly není kult Ašvinů původem praindoevropský, ale vznikl až v prostředí Praindoíránců obývajících na přelomu 3. a 2. tisíciletí př. n. l. území v okolí jižního Uralu. Předobrazem těchto božstev byla posádka nového vynálezu – válečného vozu, který byl objeven buď v této oblasti nebo na Blízkém východě. Od Praindoíránců se poté tento kult rozšířil k předkům Řeků a Baltů.  To že Ašvinové tvoří dvojici vysvětluje Parpola faktem že posádku válečného vozu tvořili dva muži - válečník soustředící se na boj či lov a vozataj řídící vůz a starající se o koně. Těsné sepětí této dvojice naznačuje nález hrobu kultury Sintašta (2 200 – 1800 př. n. l.) na jižním Uralu na jehož dně je pohřben válečník se zbraněmi a vozem, zatímco v horní komoře je pohřben další muž s párem koní. Ve védském náboženství je pak posádka vozu s Ašviny přímo ztotožněna.  Indoíránci uctívající dobovou formu Ašvinů později migrovali na jih kde na hranicích dnešního Afghánistánu, Turkmenistánu, Uzbekistánu a Tádžikistánu okolo roku 1 500 př. n. l. Ovládli starší kulturu zvanou Baktrijsko-margiánský kulturní komplex. Zde se setkali mimo jiné s Asyřany jejichž kult nejvyššího boha Aššura je vedl k představě dvou abstraktních božstev: Mitry a Varuny, která však měla stejnou duální povahu jako Ašvinové. V důsledku toho převzala tato nová božstva královskou funkci Ašvinů.  Parpola chápe Ašviny jako božské reprezentanty dvojkrálí, které je doloženo ze Sparty, jež byla centrem kultu Dioskúrů. V indickém prostředí Džajminíja bráhmana zmiňuje že rádžpurohit – králův kněz sloužil svému pánu jako vozataj aby dohlížel na to že nespáchá žádný hřích. Pod jménem Divó napátá jsou skutečně v rgvédském hymnu 10.39 označováni jako králové, ačkoliv podle některých názorů „potomky nebes“ v tomto případě nejsou myšleni Ašvinové, ale Mitra a Varuna. Proti tomu však lze namítnout že spojení mezi vladařem a válečným vozem se opakovaně objevuje v védských náboženských i epických textech, stejně tak indoárjovská jména mittanijských králů jsou spojena s vozem.

Trojfunkční hypotéza.

Zastánci trojfunkční hypotézy, vytvořené Georgem Dumézilem, chápou Ašviny především jako božstva navracející mládí, zdraví a plodnost, zajišťující lásku a bohatství. Řadí je tak božstvům třetí funkce, spojené s plodností a prosperitou. Jaan Puhvel spatřuje doklad příslušnosti Ašvinů k třetí funkci i ve dvou výčtech božstev kde figurují na třetím místě:  Zmiňuje i obdobné trojice v Rgvédu a na jiném místě Atharvavédu, kde však namísto Ašvinů figurují Vasuové, skupina božstev – dárců statků, tvořících družinu Indry či Agniho. Z tohoto důvodu řadí Ašviny mezi Vasuje, ačkoliv védské texty tak nečiní.  Podle Puhvela mohl být původním Ašvinem Násatja, odpovídající řeckému Kastórovi, zatímco druhým byl Dasra/ Divó napátá, syn Djausův odpovídající Polydeukovi, synu Diovu. Mýtus o sporu mezi Ašviny a Indrou interpretuje jej jako válku funkcí, zároveň démona Madu přirovnává k severskému Kvasirovi. Za nejasný považuje vztah mýtu o zrození Ašvinů božským rodičům proměněným v koně s řeckým mýtem o tom jak Nefelé, bohyně stvořená jako dvojnice Héry, zplodila s krále Ixiónem Kentaura, předka kentaurů. Kromě démonického Nánhaithjua považuje za íránský, respektive zarathuštrický, protějšek Ašvinů také dvojici Ameša Spentů zvaných Hauhavát „Celistvost, Zdraví“ a Ameretát „Nesmrtelnost, Dlouhověkost“. Jejich spojení s vodou a rostlinami přirovnává léčivým vodám a bylinám Ašvinů jako božských lékařů.

Ašvinové, též Nasátjové jsou védská božstva, božští blíženci úzce spojení s koňmi. Typicky jsou vzývání jako pomocníci v nesnázích a zachránci při katastrofách, především na moři. Prosebníku mohou pomoci tím že mu darují poklady či jej zachránit před smrtí či zraněním v bitvě, jako lékaři bohů lečí nemoci, zmrzačení, navrací mládí a střeží nesmrtelnost. V Rgvédu zaujímají poměrně významné místo, je jim věnováno přes padesát hymnů čímž se řadí hned za Indru, Agniho a Sómu. Ašvinové se od sebe vzájemně liší a to jak svojí povahou tak nejspíše i svým původem, zatímco jeden je válečníkem, druhý vozatajem, méně bojovným ale nadaným kouzelnou mocí. Jméno "Ašvin" „mající koně“, respektive "Násatja" „zachránce“, se nejspíše původně vztahovalo k jednomu, respektive druhému, z páru. Nejstarší zmínka o nich pochází již z mittanijských smluv přibližně z roku 1380 př. n. l., které je zmiňují jako "Na-ša-at-ti-jas", ze zarathuštrické literatury je známo jméno "Nanhaithja", které označuje blíže neurčeného daévu, tedy démona, zmiňovaného společně s Indarou, tedy védským Indrou, a Saurvou, védským Šarvou-Rudrou. Především však mají svůj protějšek v řeckých Dioskúrech a baltských Dieva dēli a Ašvieniai.

双马童(梵语:अश्विन;IAST:,音译为阿湿波,字面意思为“驯马者”,按另一些解释,则为“马所生的”)是婆罗门教-印度教中的一对双子神。


Produkce.

Scenárista a režisér Edgar Wright se poprvé dostal k projektu v roce 1994. Filmový originál adaptoval do hudebního videoklipu hudební skupiny Mint Royale k písničce „Blue Song“, ve kterém hrál hudbu-milujícího řidiče skupiny vykrádačů bank Noel Fielding. Videoklip je krátce ukázán ve filmu, když hlavní postava přepíná televizní programy. Inspirace pro film vznikla z filmů "Na svobodě", "Bod zlomu", "Gauneři" a "Nelítostný souboj".

Casting.

Produkce filmu byla oznámena v červenci roku 2014. Ansel Elgort si musel při konkurzu vybrat jednu písničku a odzpívat jí na playback. Vybral si písničku „Easy“ od The Commodores. Do dalších rolí byli zvažováni Emma Stone, Michael Douglas, Lily James, Jamie Foxx. V říjnu roku 2015 podepsal smlouvu na roli jednoho ze členů gangu herec Jon Hamm. V listopadu bylo oznámeno, že Kevin Spacey si zahraje kriminálníka a vedoucího skupiny. V prosinci bylo potvrzena herečka Eiza Gonáles. Jon Bernt byl obsazen v únoru roku 2016.

Přijetí.

Tržby.

Film vydělal k 19. říjnu 2017 107,8 milionů dolarů v Severní Americe a 118,8 milionů dolarů v ostatních oblastech, celkově tak vydělal 226,6 milionů dolarů po celém světě. Rozpočet filmu činil 34 milionů dolarů. V Severní Americe byl oficiálně uveden 26. června 2016. Za první víkend docílil druhé nejvyšší návštěvnosti, kdy vydělal 21 milionů dolarů. Na první místě se umístil animovaný film "Já, padouch 3", který utržil 72,4 milionů dolarů.

Recenze.

Film získal pozitivní recenze od kritiků. Na recenzní stránce Rotten Tomatoes získal z 288 započtených recenzí 93 procent s průměrným ratingem 8,1 bodů z deseti. Na serveru Metacritic snímek získal z 52 recenzí 86 bodů ze sta. Na Česko-Slovenské filmové databázi snímek získal 73%.

Baby Driver je americko-britský akční hudební thriller z roku 2017. O režii a scénář se postaral Edgar Wright. Ve snímku hrají hlavní role Ansel Elgort, Kevin Spacey, Lily James, Jon Bernthal, Eiza González, Jon Hamm a Jamie Foxx.Film měl premiéru na Filmovém festival South by Southwest 11. března 2017 a do kin byl oficiálně uveden 28. června 2017. Film je znám díky akci, která je synchronizovaná s hudbou.

是一部2017年英国和美国合拍的动作犯罪片,由艾德格·莱特执导和编剧。电影主演包括安索·艾格特、凯文·史贝西、莉莉·詹姆斯、强·柏恩瑟、艾莎·冈萨雷、乔·汉姆与杰米·福克斯。剧情叙述一名年轻的车手被迫为犯罪集团合作,以使自己离开犯罪的世界。


Historie.

V r. 2010 indikoval tajemník kyperského Ministerstva vnitra Lazaros Savvides, že by vláda měla začít zvažovat legalizaci stejnopohlavního manželství na ostrově.  Toto následovalo oznámení ministryně vnitra Eleni Mavrou, že její úřad již zpracoval parlamentní návrh zákon o registrovaném partnerství, který považuje za přijatelnější cestu, než sňatek pro páry stejného pohlaví. Vláda pak následně tento návrh podpořila. V březnu téhož roku nově zvolený prezident Nicos Anastasiades a jeho vláda znovupotvrdili svoji podporu návrhu zákona. V listopadu 2013 potvrdil ministr vnitra Socratis Hasikos, že návrh zůstane součástí vládní agendy, a že bude podroben přezkumu ze strany všech ministerstev. Hlasování parlamentu mělo proběhnout již v dubnu 2014. Nicméně až do června 2014 se nestihl zákon ani předložit. Podle ministerského tajemníka Constantina Nicolaida měly být veškeré práce na návrhu dokončeny již v dubnu, což se ale nestalo. Všechny politické strany obdržely kopii návrhu s žádostí o prostudování do druhého sjezdu v září. Hasikos nechtěl přejít k hlasování, dokud nebude mít jistotu, že návrh podpoří všechny politické strany.  V březnu 2014 se představitel Kyperské pravoslavné církve arcibiskup Chrysostomos II. ostře vymezil proti veškerým snahám přiznat homosexuálním párům právo na registrované partnerství nebo na manželství a zurgoval všechny církve, aby zaujaly jednoznačný postoj proti homosexualitě a sekulárním vládám narušujícím "morální integritu" prostřednictvím přiznávání rovných práv homosexuálům: "Když kupříkladu vláda nelegalizuje jenom registrované partnerství, ale i "homosexuální manželství", pak by žádná církev neměla váhat nad odsouzením homosexuality.  6. května 2015 přijala návrh zákona o registrovaném partnerství "pro všechny", který párům žijícím v něm dává většinu práv a povinností plynoucích z manželství. 6. června 2015 vládnoucí Demokratické shromáždění taktéž podpořilo zákon o registrovaném partnerství. První čtení návrhu proběhlo 18. června 2015. 1. července 2015 se parlament rozhodl přejmenovat navržený název právního rámce na "registrované partnerské soužití". Druhé čtení bylo záměrně naplánováno na 9. července, ale nakonec se odsunulo na podzim. Druhé a třetí čtení návrhu proběhlo 26. listopadu 2015 se závěrečným hlasováním, kde byl přijat v poměru hlasů 39:12. 3 poslanci se zdrželi. V promulgačním listu byl nový zákon publikován 9. prosince 2015 a ten samý den se stal také účinným.

Statistiky.

Prvním registrované partnerství spolu uzavřely 29. ledna 2016 dvě ženy. K prvnímu uzavřenému registrovanému partnerství se svatebním obřadem došlo 4. března 2016 mezi dvěma muži v hlavním městě Nikósie.  Do 18. dubna 2016 uzavřelo registrované partnerství celkem 8 párů.  Od ledna do října 2016 bylo sezdáno celkem 70 homosexuálních párů v zemi.  Registrované partnerství je velmi populární i u heterosexuálních párů. Do srpna 2017 reprezentovaly heterosexuální páry 70 % všech uzavřených registrovaných partnerství. Homosexuálních párů bylo 30 %.

Veřejné mínění.

Podle Eurobarometru 2006 souhlasilo s legalizací stejnopohlavního manželství pouze 14 % Kypřanů, což byla tou dobou třetí nejnižší hodnota v rámci členských zemí EU (pouze v Litvě a Rumunsku byla ještě nižší). V roce 2015 se v Eurobarometru vyslovilo pro stejnopohlavní manželství 37 % respondentů, zatímco 56 % bylo proti.  S registrovaným partnerstvím párů stejného pohlaví souhlasilo v anketě z roku 2014 53,3 % Kypřanů.

Kypr umožnil homosexuálním párům uzavírat registrované partnerství od 9. prosince 2015, čímž právně uznal jejich svazky. Návrh zákona o registrovaném partnerští přijal kyperský parlament 26. listopadu 2015. Zákon se stal účinným 9. prosince 2015 po zveřejnění v promulgačním listu.

塞浦路斯自2015年12月9日起允许同性伴侣登记民事同居而承认同性结合。2015年11月26日塞浦路斯议会通过了民事同居的法案。法律刊载于官方公报后在2015年12月9日起生效。


Historie.

Ostrov Uummannaq nebyl osídlen až do roku 1763, když přišli obyvatelé východního pobřeží Grónska a založili osadu s názvem Ũmañak. V roce 1804 se oficiální název změnil na Ũmának, později podle Dánů na Omenak. Tento název zůstal až do roku 1979; tehdy byla vyhlášena autonomie Grónska a název města byl změněn na Umanak, avšak ještě stejný rok na Umanaq. Oficiální název Uummannaq byl přijat v roce 1981.  Název Uummannaq znamená "(město) ve tvaru srdce". Je pojmenován po stejnojmenné hoře za městem.

Geografie.

Uummannaq se nachází asi 590 km severně od severního polárního kruhu na stejnojmenném ostrově na břehu Umanackého fjordu. Nachází se asi 7 km severovýchodně od poloostrova Nuussuaq. Za městem se nachází i stejnojmenná hora, vysoká 1 170 m. Je velice strmá, takže není dobrá na horolezectví.

Doprava.

Uummannaq nemá letiště, ale heliport, nejbližší letiště, do kterého lze také z Uummannaqu letět, je letiště Qaarsut. Z místního heliportu lze také letět do Ikerasaku, Illorsuitu, Niaqornatu, Nuugaatsiaqu, Saattutu a Ukkusissatu. V Uummannaqu se nachází také lodní přístav.

Kultura.

Děti v Uummannaqu věří, že u zálivu Spraglebugten na západě ostrova žije Santa Claus. Byl tu vybudován dům s názvem "Santa's Castle", který je oblíbenou turistickou atrakcí.  V roce 2008 vydala zpěvačka KT Tunstall ve svém albu Tiger Suit píseň s názvem "Uummannaq Song", která byla inspirována jejím výletem v září 2008 do Uummannaqu.

Počet obyvatel.

Uummannaq je třetím největším městem Qaasuitsupu. Do roku 2015 byl jedenáctým největším městem Grónska, ale díky klesání počtu obyvatel v Nanortaliku je nyní Uummannaq desátým největším městem v Grónsku.

Uummannaq (někdy počeštěno jako Umanak, zastarale Umanaq, Ũmañak, Ũmának, ) je město v kraji Avannaata v Grónsku. V roce 2018 tu žilo 1 359 obyvatel, takže je to druhé největší město kraje Avannaata a deváté největší město Grónska.

乌玛纳克(Uummannaq)是格陵兰西部的城市,人口约1,500人。


Popis.

Chřástal wakeský dosahoval velikosti mezi 22 až 25 centimetry, jednalo se o malý druh. Křídla, přičemž jedno dosahovalo velikosti 8,5 až 10, cm, atrofovala. Tělo tohoto ptáka bylo zabarveno olivově hnědě, hlava potom dosahovala tmavšího odstínu. Duhovka měla červenou barvu. Hrdlo bylo zbarveno bíle, krk byl šedavý a níže zbarvení přecházelo do popelavě hnědé. Přes spodní stranu těla se také táhlo několik bělavých pruhů. Zobák byl zbarvený hnědě, stejného odstínu potom dosahovaly končetiny. Juvenilní jedinci byli tmavě černohnědí, na spodní straně těla dosahovalo zbarvení světlejších odstínů. Tomuto druhu se podobal jiný chřástal − chřástal páskovaný ("Gallirallus philippensis").

Biologie.

Chřástal wakeský žil na atolu Wake, jednalo se o tamní endemit. Obýval tu křovinaté oblasti. Usadil se v oblastech tvořených pandány ("Pandanus"), které pokrývají velkou část ostrova, a také rostlinami náležících do rodu "Sesuvium" (tlustobýl). Žil zde všežravě: ze živočišné potravy se živil například ještěrkami či bezobratlými (například hmyz, měkkýši), rostlinnou složku potom tvořila kupříkladu semena. Ptáci potravu získávali jejím vyhrabáváním ze sypké půdy. Jeden americký voják popsal, jak tento druh ulovil korýše: rychle se k němu připlížil a bleskově mu uštědřil několik ran zobákem. O sociálním chování nebylo zjištěno mnoho informací. Jednalo se o zvědavá zvířata, která se nebála lidí.  Rozmnožování připadalo na období mezi červencem (námluvy a samotný akt páření) a srpnem; jestliže však byly podmínky příznivé, pářit se mohli i dvakrát. Vyvinul se u nich společný systém chovu, kdy například skupiny ptáků bránily mláďata proti predátorům (nepřáteli vajec a mláďat byli krabi náležící do rodu "Coenobita" či potkani). Jedna generace trvala 3,4 roku.

Vyhynutí.

Během prvních desetiletí dvacátého století vnikly na ostrov americké vojenské jednotky, to však pro ptáky nepředstavovalo problém. Pravděpodobně jim nevadila ani introdukce krys: druh totiž koexistoval s krysou ostrovní ("Rattus exulans"). Ještě před druhou světovou válkou se jednalo o hojného ptáka. Během druhé světové války byl však ostrov Wake násilně obsazen japonským vojskem. Během následujících roků 1942 až 1945 sloužili tito ptáci japonským vojákům jako potrava, chřástalové navíc nepovažovali lidi za nebezpečné, nehledě k tomu, že pokud se k jejich lovu připojilo vojáků více, chřástal neměl ani šanci utéct. Populace potom byly ničeny při bouřkách. Během války nakonec došlo k bombardování ostrova, a na jejím konci, roku 1945, už z atolu chřástalové vymizeli. Mezinárodní svaz ochrany přírody prohlásil druh chřástal wakeský za vyhynulý. Exempláře vlastní muzea v Tringu, Washingtonu a New Yorku.

Chřástal wakeský ("Hypotaenidia wakensis", zastarale "Gallirallus wakensis") je vyhynulý druh chřástalovitého ptáka z rodu "Hypotaenidia". Jednalo se o monotypický taxon. Žil na atolu Wake.

威克岛秧鸡("Gallirallus wakensis")是太平洋威克岛特有的一种不能飞及已灭绝的秧鸡。牠们只在威克及威尔克斯上生活。由于皮尔被100米长的水道阻隔,故牠们没有在此岛上出没。


Život.

V první polovině 50. let nastoupila do televizní stanice WNBT-TV v New Yorku (součást sítě NBC). Začínala v oddělení marketingu, ale brzy začala produkovat čtvrthodinový pořad pro děti nazvaný "Ask the Camera". Televizi však opustila za dramatických okolností, když ji její šéf obtěžoval a posléze napadl jejího partnera. Připravovala poté reportáže pro "The Morning Show" na CBS, aniž by však byla na obrazovce. Na čas pak přešla do tištěných médií, pracovala pro měsíčník pro ženy "Redbook", ale v roce 1961 se vrátila do televize NBC. Připravovala v různých pozicích ranní magazín "The Today Show" a postupně se vypracovala na tzv. "Today Girl", která v ranní šou oznamuje počasí a různé zajímavosti. Postupně začala točit i reportáže a stále více se zabývala i politikou. Průlom v její kariéře přinesly její reportáže z návštěvy manželky prezidenta Kennedyho Jacqueline v Indii. Její popularita vzrostla a v pořadu tudíž získala více prostoru a nakonec povýšila na spolumoderátorku. Pro "Morning Show" pracovala až do roku 1976. Tehdy jí televize ABC nabídla, aby společně s Harrym Reasonerem uváděla večerní zprávy - "Evening News". Šlo o historický průlom – stala se první ženou, která v americké televizi tento post zastávala. V roce 1979 začala uvádět a produkovat nový pořad - zpravodajský magazín "20/20". Pořad existoval do roku 2004. Od roku 1997 začala spolumoderovat v Americe velmi populární každodenní dopolední talkshow "The View", spolu s Whoopi Goldbergovou, Joy Beharovou, Elisabeth Hasselbeckovou a Sherri Shepherovou. Krom toho pro ABC dělala tzv. velké rozhovory. Počínaje Richardem Nixonem vyzpovídala všechny americké prezidenty. Mezi jejími respondenty bylo i mnoho významných osobností ze světa: egyptský prezident Anvar as-Sádát, izraelský premiér Menachem Begin, íránský šáh Muhammad Rezá Pahlaví, ruští prezidenti Boris Jelcin a Vladimir Putin, britská premiérka Margaret Thatcherová, kubánský vůdce Fidel Castro, venezuelský prezident Hugo Chávez, syrský prezident Bašár al-Asad, jihoafrický prezident Nelson Mandela, indická premiérka Indira Gándhíová i český prezident Václav Havel. Zdaleka nejsledovanější byl ovšem její rozhovor s Monikou Lewinskou v době Aféry Lewinská. 78 milionů diváků je v USA dodnes rekordem. V červnu 2007 získala Waltersová v Hollywoodu svou hvězdu na chodníku slávy.

Barbara Waltersová (* 25. září 1929, Boston) je americká moderátorka zpravodajských a publicistických pořadů. Proslavila se zvláště v talk show "The View". Třikrát získala cenu Emmy (1975, 2003, 2009)

芭芭拉·吉儿·沃尔特斯(英语:Barbara Jill Walters,1929年-8月25日),美国广播记者、作家与电视人物。华特斯以其曾主持过许多电视节目闻名全美,包含诸如《今天》、《观点》、《20/20》与《ABC晚间新闻》。以全职主持人与新闻撰稿人身份退休后,华特斯仍偶尔会为ABC新闻报导新闻。


Dělení motocyklů podle motorů.

Dělení podle charakteristik motorů, tedy podle zdvihového objemu a/nebo případně výkonu motoru je v různých zemích důležité pro kategorizaci z hlediska potřebných řidičských oprávnění pro řízení motocyklu.  Další dělení

Dělení podle konstrukce a použití.

První skupina kategorií v následujcím dělení se soustředuje na motocykly pro běžné použití v silničním provozu. Některé kategorie vychází z určitých typů sportovních motocyklů.

Bobber.

Bobber nebo také 'bob-jobe" je odlehčený motocykl jehož úpravy zahrnují odstranění předního a zkrácení zadního blatníku a odstranění všech přebytečných části tak, aby se maximálně snížila hmotnost.

Cruisery a Choppery.

Cruiser je stylový motocykl napodobující klasické americké motocykly z 30.–50. let 20. století. Obvykle má motor o velkém objemu a stejné rozměry předního a zadního kola, Choopery jsou motocykly vzniklé z cruiserů. Posunují stylovost a vyladění pro vzhled ještě dále. Jsou charakteristické nízkým posedem, různou velikostí kol, extrémním náklonem přední vidlice. Na obou typech těchto strojů bývají vysoká řídítka a stupačky posunuté před sedadlo jezdce. Nejde o typy motocyklů které jsou příliš obratné, nebo pohodlné pro dlouhou jízdu.

Naháči.

Motocykly klasického vzhledu obvykle bez kapotáže. Jedná se o univerzální stroje vhodné jak do města tak na cestování. Posed je více vzpřímený. Univerzálnost vede k tomu, že v žádné oblasti nevyniká.

Supersporty.

Stroje vycházející ze silničních sportovních motorek. Jsou upraveny pro pohodlnější použití, ale důraz se klade především na velký výkon. Obvykle bývají kapotované a jejich geometrie je uzpůsobena pro jízdu ve vysokých rychlostech (nízká řídítka, stupačky posunuté dozadu za úroveň předního okraje sedla).

Cestovní motocykly.

Také se nazývají cesťáky a supercesťáky. Motocykl stavěný pro dlouhé tratě a spíše kvalitní silnice. Obvykle jde o velké stroje vybavené kapotáží a luxusní výbavou na dlouhé cesty.

Scramblery.

Scramblery jsou stroje vycházející ze silničních motocyklů klasického/retro vzhledu, s potenciálem jízdy i v lehčím terénu. Posed je o něco vyšší než u naháčů, stejně tak i zdvih odpružení. Pro scramblery jsou dále typická širší a vyšší řídítka a špalkové pneumatiky.

Endura.

Též cestovní, nebo silniční endura. Vychází z terénních strojů a jsou uzpůsobené pro provoz na silnicích. Zůstávají jim vlastnosti původních motocyklů určených do terénu. Komformní a vysoké pérování, širší řídítka, celkově lehčí konstrukce a kola.

Sportovní stroje.

Jde o více specializované motocykly pro různé sportovní disciplíny:

Speciální kategorie motocyklů.

Určité kategorie mohou a nemusí být z některých hledisek řazeny mezi motocykly. To ovlivňuje požadavek na řidičská oprávnění a například i možnost jejich použití na stezkách pro cyklisty.

Skútr.

Skútr je charakterizován malými koly a kapotáží s podlážkou. Před sedadlem je volný prostor pro snadnější nastupování a řidič díky tomů může sedět na skútru podobně jako na židli. Často bývá vybaven automatickou převodovkou a někdy i automatickou spojkou. Typické určení je pro přepravu v rámci městské aglomerace, nebo na krátké vzdálenosti. Obvykle mívají maloobjemové motory, které spolu s jednoduchým ovládáním umožňují řízení i mladším uživatelům. Kategorie skútr zasahuje ale i širší okruh. Existují i skútry určené pro delší cestování vybavené výkonnějšími motory.

Mopedy.

Pojem je odvozen ze zkratky „motocykl s pedály“. Moped je de fakto kombinace motocyklu a bicyklu. Je charakterizován motorem o malém objemu a pedály místo stupaček. Typickými zástupci kategorie mopedů je Babetta nebo Stadion.

Rozdělení motocyklů na typy motocyklů, nebo kategorie se stále vyvíjí. U konkréktních výrobků se může zařazení lišit podle různých zdrojů, výrobců i jejich přístupů k dělení. Ani charakteristika motocyklu jako jednostopého vozidla není zcela jednoznačná, protože některé motocykly tomuto kritériu nemusí vyhovovat. Kategorie motocyklů mohou být důležité z pohledu požadovaného řidičského oprávnění.

摩托车的类型有很多种分类方式,各国法律一般是以引擎动力、排气量和限速的方式来分类,摩托骑士则更热衷于以摩托车的机械构造、外观设计和实际用途来进行分类。


Historie.

Raná historie.

Nápad o vybudování podzemní dráhy v Bilbau přišel už v roce 1920. Kvůli ekonomické krizi a občanské válce byl projekt definitivně zrušen.  V roce 1971 vláda vytvořila komisi, která měla vyhodnotit, co potřebuje doprava v Bilbau. V roce 1976 byl vytvořen Creditrans. V též roce byly vytvořeny 2 návrhy. O rok později byl vytvořen projekt na vybudování metra, nicméně proti tomu se vznesla spousta námitek a neshody mezi různými institucemi jej ukončily. V roce 1985 byly stavební plány změněny a byl vytvořen nový projekt. Nakonec v roce 1987 baskická vláda schválila plán vybudování a financování metra.

Konstrukce.

Systém metra byl považován za nejlepší způsob, jak zlepšit problémy s přetížením ve vyvíjejícím se a obnovujícím se městě. Smlouva o podzemním metru v Bilbau byla udělena architektům siru Normanovi Fosterovi a partnerům v roce 1988 po otevřené soutěži. Téhož roku byla v Erandiu otevřena první stanice metra na stávající železniční trati Bilbao–Plentzia. V roce 1989 začala výstavba v centru města, kde bylo hlavní náměstí Moyúa zavřeno pro chodce až do roku 1997. Výstavba byla obzvláště komplikovaná v sousedstvích částí Deusto a San Inazio, kde výkopové a krycí tunelové výkopy poškodily některé budovy, byly velmi hlučné a způsobily vážná narušení provozu. Tato metoda výkopu byla v kontrastu s tunelovými vyvrtávači používanými jinde ve městě.

Linky a stanice.

Linka 1.

Etxebarri (~L2) • Bolueta (~L2) • Basarrate (~L2) • Santutxu (~L2) • Casco Viejo (~L2, L3) • Abando (~L2) • Moyua (~L2) • Indautxu (~L2) • San Mames (~L2) • Deusto (~L2) • Sarriko (~L2) • San Inazio (~L2) • Lutxana • Erandio • Astrabudua • Leioa • Lamiako • Areeta • Gobela • Neguri • Aiboa • Algorta • Bidezabal • "Ibarbengoa-Getxo" • Berango • Larrabasterra • Sopelana • Urduliz • Plentzia

Linka 2.

Basauri • Ariz • Etxebarri (~L1) • Bolueta (~L1) • Basarrate (~L1) • Santutxu (~L1) • Casco Viejo (~L1, L3) • Abando (~L1) • Moyua (~L1) • Indautxu (~L1) • San Mames (~L1) • Deusto (~L1) • Sarriko (~L1) • San Inazio (~L1) • Gurutzeta/Cruces • Ansio • Barakaldo • Bagatza • Urbinaga • Sestao • Abatxolo • Portugalete • Peñota • Santurtzi • Kabiezes  Santurtzi • Mamariga

Linka 3.

Kukullaga • Otxarkoaga • Txurdinaga • Zurbaranbarri • Casco Viejo (~L1, L2) • Uribarri • Matiko

Metro Bilbao (španělsky: "Metro de Bilbao", baskicky: "Bilboko Metroa") je síť metra v Bilbau. Dvě hlavní linky (L1 a L2) tvoří písmeno „Y“.

毕尔包捷运(;)是位于西班牙巴斯克自治区毕尔包的捷运系统。2013年时,毕尔包捷运路线总长度为43.31公里,共有41个车站,其中地下25站、地上16站。毕尔包捷运是西班牙第四个捷运系统,乘客数则位居西班牙第三位。毕尔包捷运第一条通车的路线通车于1995年。毕尔包捷运以其现代的设计而闻名。


Historie.

Rudá armáda byla založena roku 1922 z "rudých" oddílů za občanské války. Měla prosté uniformy a důstojníci prosté tituly. Roku 1925 byla opět zavedena dvou- až čtyřletá vojenská povinnost od 21 (později od 19) let a roku 1935 zavedl Stalin opět důstojnické hodnosti, povinnost zdravit a další atributy předrevoluční armády. V letech 1937-1939, za velkých stalinských čistek byli odvoláni tří z pěti maršálů, 13 z 15 velitelů armád, téměř všichni velitelé divizí a brigád, asi polovina velitelů pluků a 85 z 90 členů Nejvyšší válečné rady. Celkem bylo odvoláno přes 34 tisíc vysokých důstojníků, z nichž 70% bylo odsouzeno do GULAGu a mnozí zastřeleni. Důvodem byl Stalinův strach z případného vojenského povstání nebo převratu, značné oslabení armády se však projevilo katastrofálně při přepadení SSSR v roce 1941.

Přepadení 1941.

V okamžiku přepadení armádami Osy 22. června 1941 měla sovětská armáda asi 20 tisíc tanků, zdaleka nejvíc na světě. Měla asi 17 tisíc letadel, 34 tisíc děl a asi 5,7 milionu vojáků, z toho 2,8 milionu v západních oblastech země. Mobilizační plány počítaly až se 7,85 miliony vojáků. Dělila se na čtyři fronty, 27 armád, 62 střeleckých, 13 jízdních, 61 tankových a 29 motorizovaných sborů, vedle dalších pomocných oddílů. Přesně promyšlený přepad asi 3 milionů dobře vycvičených německých vojáků a asi 600 tisíc jejich spojenců, který Stalin dlouho pokládal za pouhou provokaci, způsobil sovětské armádě milionové ztráty a ústup fronty až o 400 km, přestože se její jednotky odhodlaně bránily. V prosinci 1941 byla většina tanků na obou stranách vyřazena z boje, sovětská armády ztratila téměř 4,5 milionu vojáků a 21 tisíc letadel.  Sovětské vedení pochopilo, že jde do tuhého, a změnilo režim i rétoriku: Stalin povolal jako svého zástupce maršála Žukova, omezil pravomoc politruků, přestal se používat pojem "třídního boje" a mluvilo se důsledně o obraně vlasti, dokonce "svaté Rusi". Utlumilo se pronásledování pravoslavné církve a část vězňů byla propuštěna do armády. Když se Stalin od agentů z Tokia dozvěděl, že Japonsko neplánuje útok na SSSR, přesunul velkou vojenskou sílu z východu k Moskvě a od 5. prosince zatlačil Wehrmacht až o 250 km zpět. Během roku 1942 už přicházely k jednotkám podstatně modernější zbraně, tanky T-34, letadla Jakovlev Jak-9, Lavočkin La-5 nebo později Lavočkin La-7, kdežto Hitler musel část svých armád přesunout na západní frontu.

Na cestě k vítězství.

K určitému zlomu došlo na přelomu roku 1942/3, když se ani po půlročním obléhání Nemcům nepodařilo dobýt Stalingrad a sovětská armáda naopak celou Paulusovu armádu obklíčila a zajala. Německá armáda se musela dát na ústup, který se ještě pokusila odvrátit v bitvě u Kurska. I zde byly sovětské ztráty podstatně vyšší než německé, sověti je však dokázali rychle nahradit, zčásti z amerických dodávek, kdežto Německo žádné velké rezervy nemělo. Přes houževnatý odpor, hlavně na německém území, nebylo už o výsledku války mnoho pochybností a po několikatýdenní pauze před Varšavou, kde probíhalo povstání, se sovětská armáda v květnu 1945 probojovala až do Berlína.

Ozbrojené síly SSSR (, "Vooružionnyje Sily SSSR (VS SSSR)") zahrnovaly armádu, námořnictvo a různé pomocné sbory Sovětského svazu, jejichž cílem bylo zajistit obranu země před případnou agresí, ochrana suverenity země a celistvosti hranic. Během celé své existence od vzniku v roce 1922 až do rozpadu SSSR patřily mezi nejpočetnější a nejsilnější na světě. Vrcholem jejich působení byl lví podíl na porážce nacistického Německa a jeho spojenců ve druhé světové válce 1939-1945 (ze sovětského hlediska ve Velké vlastenecné válce 1941-1945). Vedle toho však uskutečnily i řadu tažení agresivních: (1939 Polsko, 1939-1940 Zimní válka ve Finsku, 1940 Pobaltí, 1979 Afghánistán) i vnitropolitických zásahů v zemích Varšavské smlouvy (1953 v Berlíně, 1956 v Maďarsku a Polsku, 1968 v Československu a dopustily se za svou existenci mnoha zločinů). Navzdory rozpadu SSSR v roce 1991 existovaly sovětské ozbrojené síly fakticky až do konce roku 1993, a to v podobě "Spojených ozbrojených sil SNS", ačkoli formálně přestaly existovat 14. února 1992.

苏维埃社会主义共和国联盟武装力量()是指苏维埃社会主义共和国联盟在1946年2月到1991年12月苏联解体前的武装部队,其前身为苏联工农红军和苏联红海军。