Přípravy na bouři.

Krátce po zformování bouře, úředníci v texaském Galveston County vydali dobrovolnou evakuaci ostrova Galveston Island. Trajekt z tohoto ostrova na ostrov Bolivar byl uzavřen. Dobrovolně bylo též evakuováno město Surfside v Brazoria County. Když bouře dorazila na pevninu, upozornění na bleskové povodně se rozšířila po celém východním Texasu.  Den před udeřením bouře v Tallahassee na Floridě, se právě v tomto městě otevřel nouzový úkryt. Těsně před příchodem bouře se též otevřely další 2 úkryty.

Průběh.

Tropická bouře Allison způsobila mnoho záplav, a to po celou dobu řádění. Nejhorší záplavy postihly Houston, kde spadlo až 890 mm srážek. Allison zabila 41 lidí, z toho 27 se utopilo. Škody se vyšplhaly na 9 bilionů dolarů.

Texas.

V texaském Galvestonu dosahovaly větry rychlosti až 70 km/h. Když bouře postupovala Texasem, doprovázely ji silné deště. Bleskové záplavy pokračovaly několik dalších dnů. Během řádění bouře v Jefferson County napršelo 1 033 mm srážek. V houstonském přístavu pak bylo hlášeno 940 mm srážek. Přívaly deště zatopily 95 000 aut a 73 000 domů. Tropická bouře Allison zcela zničila 2 744 domů a na 30 000 lidí se ocitlo bez domova. Některé nemocnice, které tvoří největší nemocniční komplex světa – Texas Medical Center byly též poškozeny poté, co bouře nečekaně udeřila v pátek večer. Zdravotnická škola Baylor College of Medicine utrpěla velké škody v hodnotě 495 000 000 amerických dolarů. Ztratila též 90 000 pokusných zvířat.Tunely, které vedou pod Houstonem byly zatopeny, stejně jako mnoho dalších ulic a garáží nedaleko Buffalo Bayou. Houstonská divadelní čtvrť, do které patří houstonská symfonie, houstonská opera a Alley Theater byla též silně poškozena. Ztratili mnoho kostýmů, hudebních nástrojů a dalších artefaktů za milióny dolarů. V podstatě každá silnice či dálnice byla zatopena. Stovky aut na těchto silnicích zůstaly a lidé je museli opustit. Žádný utonutý právě v Houstonu se neutopil v zaplavené budově. 12 mrtvých zemřelo za jízdy v autě, 6 mrtvých při chůzi venku, 3 mrtví ze zásahu elektrickým proudem a 1 ve výtahu. Dalším mrtvým byl muž koupající se v příkopě nedaleko Mauriceville. V celém Texasu se výše škody vyšplhala na 5,2 bilionu dolarů.

Louisiana.

Louisianu bouře zasáhla jako bouře subtropická. V Thibodaux spadlo 758 mm srážek. Větry dosahovaly rychlosti kolem 60 km/h. Když Allison dorazila na pobřeží Louisiany, přívalové deště zaplavily několik desítek domů a obchodů. Menší poryvy větru poškodily zhruba 10 domů ve farnosti Cameron Parish a voda částečně zaplavila dálnici Louisiana Highway 82, která vede z Cameron Parish do Vermillion Parish. Když bouře znovu zesílila, ve farnosti St. Tammany voda zaplavila asi 1 000 domů, 80 domů pak ve farnosti Saint Bernard a stovky dalších v jiných částech státu. Evakuováno bylo též asi 1 800 obyvatel farnosti East Baton Rouge Parish. Řeky Amite a Comite dosáhly rekordní úrovně od roku 1983. Též se protrhla hráz Bayou Manchac a voda zaplavila další silnice a domy. Celková škoda v Louisianě dosáhla 65 000 000 amerických dolarů.

Jihovýchod USA.

Během jedné noci napršelo v Mississippi 255 mm srážek. V jiných částech jihovýchodu USA napršelo ale až 380 mm. Záplavy zde poškodily další domy a zatopily vozovky. Bouře též vyprodukovala 4 tornáda. První z nich zasáhlo město Gulfport v Mississippi a poškodilo 10 domů. Silné bouřky v George County pak poškodily asi 15 domů, zcela zničily 10 domů a zranily 5 lidí. Škoda v Mississippi dosáhla výše 1 milionu dolarů. Silné deště též uzavřely některé silnice v Crenshaw County. Třetí a čtvrté tornádo se vyskytlo v Alabamě. Obě měla sílu F0. První z nich řádilo na jihozápadě Mobile County a poškodilo střechu jednoho domu. Druhé tornádo se pak vyskytlo v Covington County, kde poškodilo 6 domů a kostel.  Allison zabila na pobřeží 5 lidí. Na tzv. „Florida Panhandle“ napršelo 280 mm srážek za den. V Tallahassee byl překonán rekord z roku 1969. Zde napršelo 257 mm za 24 hodin. Na Floridě Allison zcela zničila 10 domů, poškodila 599 domů, z toho 196 vážně. Hlavně v Leon County. Florida odhaduje škody na 20 milionů dolarů. Bylo zde zabito 8 lidí.  Georgii zasáhla Allison podobnou silou. Za 1 den zde napršelo 255 mm srážek. Povodně zde poničily mnoho budov. Řeka Oconee měla ve městě Milledgeville 10,3 m. V Georgii opět zatopila několik silnic a dalších tahů. Georgijský guvernér Roy Barnes vyhlásil stav nouze v 7 krajích státu. Allison zde též vyprodukovala 2 tornáda. V Jižní Karolíně pak bouře vyprodukovala 10 tornád. Ta ovšem nebyla tak silná. V Severní Karolíně spadlo v průměru 350 mm srážek. Voda poškodila asi 25 domů. Kvůli mokré vozovce došlo v Severní Karolíně k 9 dopravním nehodám.

Středoatlantická oblast a severovýchod USA.

Ve Virginii spadlo už jen kolem 76 mm srážek. Virginie hlásila jedno úmrtí, když kvůli podmáčené půdě spadl strom na člověka. Allison zde vyprodukovala 1 tornádo. Ve Washingtonu D. C. spadlo kolem 66 mm srážek. Ve městě Denton v Marylandu pak deště zesílily a spadlo zde 190 mm srážek. Voda zaplavila několik silnic. Ve východní části Marylandu pak spadlo 25–50 mm vody. Nedošlo k žádným větším škodám a nikdo zde nebyl zabit. V delawarském Greenwoodu pak spadlo asi 106 mm vody a nebyly hlášeny žádné škody.Co se týká Pensylvánie, zde řádila Allison nejvíce z celého severovýchodu. Zde napršelo až 258 mm srážek. Bouře zde zavinila zborcení mnoha stromů a stržení elektrických vedení. Srážky tu též zničily 241 domů a dalších 1386 poškodily. Voda též zasáhla prodejnu vozů značky Dodge a 150 automobilů bylo zničeno. Stovky lidí musely opustit své domy. Záplavy uvolnily sušičku na prádlo v suterénu budovy „A“ ve Village Green Apartment Complex, ve městě Upper Moreland Township a začal odtud unikat plyn. Plyn způsobil explozi a vznikl požár. Ten zabil 6 lidí. 7. mrtvým v Pensylvánii byl muž, který se utopil v autě v řece. V Pensylvánii se škody odhadují na 215 milionů dolarů.  New Jersey zasáhla bouře též velkou silou. Ve městě Tuckerton napršelo 205 mm srážek. Srážky způsobily zvednutí hladin řek a voda zaplavila několik silnic. V Atlantic City dosahovaly větry rychlosti 71 km/h. Vítr vyvrátil několik slabších stromů. Škody byly minimální.  Bouře zasáhla též New York a způsobila zde bleskové záplavy. Napršelo zde 75 mm srážek. Ve městě Granite Springs a dalších lokalitách pak asi 146 mm. Též tu vznikly záplavy z řek. Řeka Mahwah měla 1,2 m. Ty poškodily 24 domů a několik obchodů. Muselo se uzavřít mnoho dálnic i v New York City. V connecticutském městě Pomfret pak napršelo až 186 mm. To opět vedlo k zvýšení hladin řek. Záplavy lehce poškodily mnoho domů. Řeka Yantic měla ve městě Yantic 3,4 m. Státní silnice v Connecticutu musela být uzavřena, když zdejší přehrada neudržela nápor vody. Co se týká státu Rhode Island, zde napršelo až 180 mm a voda opět zatopila několik silnic, dálnic a domů. Též zničila srub ve městě Foster.  Ve Worcesteru bouře vyprodukovala jedno tornádo o síle F1. To vyvrátilo asi 100 stromů, poničilo jeden dům a karavan. Ve státě Massachusetts škody dosáhly 400 000 $.

Po bouři.

Během následujících týdnů vyhlásil prezident Bush následující území za nejvíce postižené: 75 krajů v Texasu, jih Louisiany, jih Mississippi, severozápad Floridy a jihovýchod Pensylvánie. Toto prohlášení pomohlo občanům hlavně finančně. Získali potřebné peníze na opravy a dále též na dočasné ubytování. Společnost Federal Emergency Management Agency (FEMA) přispěla ze 75 % na opravy silnic, mostů a budov.  Americký Červený kříž a Armáda spásy pak otevřela 48 úkrytů pro občany. Zde se navařilo až 300 000 jídel. Asi 50 000 vozů bylo zničeno. Po silných záplavách se v Texasu přemnožili komáři.  Stejně jako v Texasu, komáři se přemnožili i v Louisianě. FEMA též vydala upozornění na plísně a bakterie, které se po záplavách státem šířily. Asi 3 měsíce po bouři zažádalo o finanční pomoc asi 100 000 obyvatel. Celkově se jednalo o 110 milionů dolarů.  Vzhledem k obrovským škodám byl název Allison použit už jen jednou, a to na jaře roku 2002.

Tropická bouře Allison byla bouře, která zdevastovala jihovýchod Texasu v červnu 2001, během atlantické hurikánové sezóny 2001. Tato bouře byla 1. bouří sezóny a postupovala neobvykle dlouho. 15 dnů. Zformovala se 4. června, a to z tropické vlny, která se vytvořila nad Mexickým zálivem. Krátce poté bouře narazila na pobřeží Texasu. Postupovala na sever a pustošila texaská města, jako je Houston. Poté se otočila k jihu a dostala se opět nad Mexický záliv. Pak postupovala východně až severovýchodně a narazila na pobřeží Louisiany. Bouře slábla, přešla přes východ Spojených států a rozptýlila se ve středním Atlantiku. Po tropické bouři Frances to byl první cyklón, který narazil na severní pobřeží Texasu.

热带风暴阿利森(英语:Tropical Storm Allison)是2001年大西洋飓风季期间于6月对德克萨斯州东南部构成灾难性打击的一场热带风暴。作为飓风季的首场风暴,阿利森的持续时间在6月风暴中异常之长,保持热带或亚热带气旋状态达15天之久。系统于2001年6月4日由墨西哥湾北部的一股东风波发展形成,之后不久就袭击了德克萨斯州北部海岸。气旋向北飘移穿越该州后转向南下,再度进入墨西哥湾。风暴继续向东北偏北方向移动,登陆路易斯安那州后穿越美国东南部和中大西洋各州。阿利森是继1998年的热带风暴弗朗西丝以来第一个吹袭德克萨斯州北部海岸线的风暴。


Taxonomie.

Vědecká synonyma Český název je také chňapal rudý.

Rozšíření.

Mexický záliv a atlantické pobřeží USA. Směrem na sever zasahuje až k pobřeží státu Massachusetts, ale severně od Jižní a Severní Karolíny je vzácný.

Popis.

Běžná velikost do 60 cm, maximální velikost okolo 100 cm. Zbarvení je šarlatové až cihlově červené; exempláře menší než 30–35 cm mají v horní části boků pod prvními měkkými paprsky hřbetní ploutve velkou tmavou skvrnu.  Tělo má relativně vysoké a ústa velká, s ostrými zuby. Oči malé (jejich průměr je v délce hlavy obsažen více než 6,5krát); délka preorbitální kosti odpovídá 8 % nebo 9 % standardní délky. Zuby na kosti radličné jsou uspořádány do tvaru písmene V nebo půlměsíce, s poměrně dobře vyvinutým středním výběžkem; jazyk se dvěma ploškami granulovitých zubů. Hřbetní ploutev s 10 tvrdými paprsky a 14 měkkými paprsky. Řitní ploutev u jedinců delších než 5 cm je zašpičatělá, se 3 tvrdými paprsky a 9 (někdy 8) měkkými paprsky. Prsní ploutve se 17 paprsky jsou dlouhé, ale nedosahují k řitnímu otvoru. Šupiny nad postranní čárou jsou uspořádány do řad, které se zvedají šikmo od postranní čáry směrem k linii hřbetu.

Ekologie.

Dospělci žijí nad skalnatým dnem v hloubkách mezi 10 až 190 m, nejčastěji mezi 30 až 130 m. V severní části oblasti výskytu se zpravidla objevují v hlubších vodách. Mladší jedinci obývají mělké vody, zpravidla nad písčitým nebo bahnitým dnem.  Potravou chňapala červeného jsou ryby, garnáti, krabi, červi, hlavonožci, plži a některé složky planktonu (pláštěnci). Tření probíhá od dubna do prosince, přičemž v severozápadní části Mexického zálivu vrcholí v červnu až srpnu, u jihozápadního pobřeží Floridy vrcholí v srpnu až září. Jikry mají v průměru 0,77 až 0,85 mm a líhnou se během 20–27 hodin (při teplotě 23 až 27 °C). Pohlavní dospělosti dosahuje při délce těla 30–40 cm. Odhaduje se, že se dožívá 10 až 16 let.

Využití.

Obecně ryby rodu chňapal mají pevné, bílé a spíše sušší maso, které obsahuje málo kostí. Maso se hodí k přípravě na jakýkoli způsob, ale nejchutnější je pečené. V české kuchyni je chňapal méně známá ryba. V Americe a Mexiku patří mezi nejvyhledávanější ryby (v angličtině „northern red snapper“, v latinskoamerické španělštině „huachinango“ nebo „pargo rojo“).

Chňapal červený ("Lutjanus campechanus") je druh mořské ryby z čeledi chňapalovití, která zahrnuje 17 rodů a více než 100 druhů.

西大西洋笛鲷,为辐鳍鱼纲鲈形目鲈亚目笛鲷科的其中一种,分布于西大西洋区,从美国麻州至墨西哥湾海域,栖息深度10-190米,体长可达100公分,成鱼栖息在岩石底质的海域,幼鱼栖息在沙泥底质浅海域,属肉食性,以鱼类、甲壳类、头足类、蠕虫等为食,可做为食用鱼,适合各种烹饪方式食用。


Základní znaky.

Zastánci tohoto biblického učení zastávají premilenialismus a většina z nich zastává vytržení Církve před dobou soužení. Věří, že Izrael je rozdílný od křesťanské církve a že Bůh ještě splní své sliby dané izraelskému národu. Tato zaslíbení zahrnují slib země, kde bude v budoucnosti naplněn slib Tisíciletého (mileniálního) království a třetího chrámu, kde bude Kristus po svém návratu vládnout světu z Jeruzaléma po dobu 1000 let. V širší oblasti teologie jsou řazeni do evangelikálního a fundamentalistického proudu. Jeden z podstatných konceptů učení o Boží správě věků je postupné (progresivní) zjevení v rámci Bible. Biblické smlouvy jsou řazeny k jednotlivým časovým obdobím (dispenzacím). S ohledem na jednotlivá biblická zaslíbení dispenzacionisté věří, že ty patří tomu, komu byly původně dány. To vede například k ostrému rozlišení mezi Izraelem a Církví.

Podstatné body učení.

Další důležitý důraz je historicko- gramatický způsob výkladu. To je také označováno jako „doslovný“ výklad Písma. Tak jako Izrael doslovně zakusil kletby vyřčené ve Starém zákoně, tak také jednou doslovně zakusí požehnání vyslovená ve Starém zákoně. Všichni dispenzacionalisté zastávají ostrý rozdíl mezi Izraelem a Církví. Izrael je národ zahrnující Židy (Izraelce), počínajíc Abrahamem a existující doposud. Církev zahrnuje všechny spasené (včetně některých Židů) současného věku (dispenzace) od „zrození Církve“ ve Skutcích 2 do chvíle vytržení, kdy se Kristus jako ženich setká se svou nevěstou – Církví. Církev je chápána jako nebeský lid s nebeskými zaslíbeními. Také věří, že během „doby soužení“ Izrael jako národ přijme Ježíše jako mesiáše. Ten se po svém fyzickém návratu ujme svého dědictví a ustaví království pro Izrael s centrem v Jeruzalémě. Izrael je chápán jako pozemský lid s pozemskými zaslíbeními. Počet dispenzací je obvykle čtyři (vzácně tři) či sedm (vzácně osm). Schéma čtyř (tří) dispenzací je obvykle nazýváno minimalistické a zahrnuje největší zlomy v biblické historii. Schéma sedmi (osmi) dispenzací bývá častěji spojeno s ustavením jednotlivých smluv. Clarence Larkin mluví o zlomech v historii země jako o věcích a o ustanoveních smluv jako o dispenzacích. Hlavní proud dispenzacionalismu (jako Scofield a Ironside) ztotožňuje Letnice ve Skutcích 2 jako začátek Církve odlišné od Izraele. Málo rozšířený pohled zastávají dispenzacionalisté hnutí milosti, kteří věří, že Církev začala později, především působením apoštola Pavla. Obhájci této pozice, jako Darby, identifikují počátek Církve s ukamenováním Štěpána popsaném ve Skutcích 7, se spasením Saula (Pavla) ve Skutcích 9, nebo s Pavlovou první misijní cestou ve Skutcích 13. Extrémní pozice, zastávaná E. W. Bullingerem a Charlesem H. Welchem, má za počátek Církve Skutky 28, kde apoštol Pavel citoval Izaiáše 6:9,10. Zastánci učení o Boží správě věků očekávají doslovnou, tisíciletou vládu Ježíše Krista, která bude pokračovat věčným stavem „nového nebe a nové země“. Během doby této tisícileté vlády Krista bude hrát Izrael na zemi klíčovou roli.

Dispenzacionalismus, neboli učení o Boží správě věků, je biblický, evangelikální a futuristický výklad Bible, který učí, že Bůh jednal s lidmi různými způsoby během různých věků či dispenzací v různých obdobích historie. Učení o Boží správě věků bylo vysvětleno Johnem Nelsonem Darbym (1800–1882) a „hnutím Plymouthských bratří“ a rozšířeno například dílem Cyruse Scofielda nesoucím název Scofield Reference Bible.

时代论(英语:Dispensationalism)是一种终末论、未来主义、释经学理论,相信神在圣经圣约中透过一系列的"时代(dispensations)",或历史上的时期,以不同方式而完成给与人类的启示,属于千禧年前论的一种形式,活跃于许多保守派基督新教信徒和其他保守派基督徒团体中。“Dispensation”一词相信来自英王钦定版《圣经》英文译本的《以弗所书》第3章第2-4节,不过亦有反对者认为此用法与其希腊文原文"οỉκονομία"在圣经中的意义不同。


Hra.

Hra simuluje pracovní život imigračního inspektora na hraničním přechodu do fiktivní země Arstotzka, nápadně připomínající hraniční přechod Východním Německem a Západním Německem. Hráč kontroluje doklady žadatelů a používá řadu pomůcek, aby určil, zda jsou doklady v pořádku, a nevpustil do státu nežádoucí jedince, jako jsou teroristé, hledaní zločinci nebo pašeráci. Pokud se objeví nesrovnalosti, hráč může žadatele vyslechnout a případně zjistit další informace, jako jsou otisky prstů nebo skenování celého těla. Pokud hrozí žadateli zatčení, pokusí se někdy inspektora podplatit. Hráč nakonec musí buď orazítkovat žadateli dokumenty nebo mu odmítnout vstup. Pak vyvolá další osobu ve frontě. V tomto bodě se hráč dozví o chybách, které udělal. Obecně platí, že hráč může za den beztrestně udělat dvě chyby, ale za další chybu už bude potrestán srážkou z platu. Hráč je limitován reálným časem, což představuje celodenní směnu na kontrolním stanovišti a zpracovávaní tolika žadatelů, jak je to jen možné.  Na konci každého herního dne hráč získá peníze podle toho, kolik lidí odbavil a kolik úplatků přijal; od této částky se odečtou pokuty, a pak se hráč musí rozhodnout, jak rozdělit peníze na nájem, jídlo, teplo a další nezbytnosti pro sebe a svou rodinu. Vztahy mezi Arstotzkou a sousedními státy se zhoršují, někdy kvůli teroristickým útokům, zavádějí se nové soubory pravidel na základě příběhu hry, jako je zákaz vstupu občanů určitých zemí nebo požadování nové dokumentace od občanů. Jak hra postupuje, před hráčem se vrší morální dilemata, jako například umožnit ženě manžela přistěhovalce projít, i když nemá kompletní doklady, což znamená riziko vpuštění teroristů do země. Hra používá kombinaci náhodně generovaných žadatelů a skriptovaných setkání, prostřednictvím skriptovaných setkání se mění scénář a tedy i konec. Například vás navštíví váš nařízený s rozkazem pustit jeho známou přes hranici. Pokud ji nepustíte, jste ze svého postu inspektora odsunut a hra tedy končí. Také se objeví tajemná protivládní organizace EZIC, několik jejích členů se objeví na kontrolním stanovišti a inspektor od nich dostává příkazy, pomocí nichž má svrhnout vládu a pomoci ustavit novou; hráč si může vybrat, zda pomoci této organizaci, či nikoliv.  Hra má napsaný režim příběhu s dvaceti možnými konci (přičemž 17 z nich je špatných, navíc se jako konec nepočítá, když inspektor zemře) v závislosti na akcích hráče a odemykatelný, náhodně generovaný režim nekonečné hry.

Vývoj.

Hra "Papers, Please" byla vyvinuta Lucasem Popem, bývalým vývojářem pro studio Naughty Dog, kde pracoval na sérii Uncharted. Hru tedy vyvíjel nezávisle. Práce na hře začala v listopadu 2012 pomocí programovacího jazyku Haxe a NME framework, oba volně stažitelné. Projekt, původně plánovaný jako šestiměsíční, se rozrostl více, než Pope předpokládal: hra byla dokončena asi za devět měsíců.  Jako Američan žijící v Japonsku se Pope setkával s hraničními kontrolami při svých mezinárodních cestách a napadlo jej, že zkušenost ze situací, které popisuje jako „napjaté“, by mohl využít pro zábavnou hru. Před vydáním hry Pope připravil formulář pro veřejnost, kde lidé mohli předložit své vlastní jména, která budou náhodně rozdělena do napsaných postav ve hře. Hra Papers, Please byla vložena do Steam Greenlight 11. dubna 2013 a schválena byla 1. května. Na službě Steam je hra dostupná za 8,99 € (listopad 2016).

Země.

Arstotzka.

Arstotzka (čti [Arstocka]) je komunistickou zemí.

Historie.

Arstotzka válčila se sousední Kolečií v tzv. Šestileté válce krátce před rokem 1982. Nejžhavější části sváru bylo hraniční město Grestin, které bylo po válce rozpůleno. Západní část je kolečijská, východní část je pod správou Arstotzky. Přecházet hranici mezi oběma polovinami byla nemožná až do 23. listopadu 1982, když Arstotzka otevřela kontrolní stanoviště pro průchod z Kolečie.  Neustálé teroristické útoky na grestinském stanovišti, pašování, obchod s lidmi, zmatek způsobený skupinou EZIC vyvrcholil v zabavování pasů všech obyvatelů Arstotzky a prohledávání všech vládních pracovníků.

Antegria.

Antegria je země západně od Arstotzky. Na severu sousedí s Obristánem, na západě se Spojenou Federací, na jihu s Republií, která kdysi byla součástí Antegrie, a na východě s Kolečií.

Impor.

Impor je pobřežní země jihozápadně od Arstozky. Na východě sousedí s Kolečií, na severu s Republií a na západě se Spojenou Federací.

Název.

Název vznikl kombinací slov imperial (císařský) a emperor (císař).

Kolečia.

Kolečia je zemí, která na východě sousedí s Arstotzkou, se kterou vedla šest let válku. Od severu přes západ až na jih sousedí postupně s Obristánem, Antegrií, Republií a s Imporem.

Obristán.

Obristán je nejsevernější ze všech zemí. Na jihu sousedí se Spojenou Federací, Antegrií, Kolečií a s Arstotzkou.

Republia.

Republia je země západně od Arstotzky. Na severu sousedí s Antegrií, na západě se Spojenou Federací, na jihu s Imporem a na východě s Kolečií.  Republia byla kdysi jedním z okresů Antegrie. Republiáni ale nesouhlasili s demokratickou politikou a vyhlásili nezávislost.

Spojená Federace.

Spojená Federace je země západně od Arstotzky. Na východě sousedí s Obristánem, Antegrií, Republií a Imporem.

Kobrastán.

Kobrastán je neexistující stát vymyšlený Jorjim Costavou.

Papers, Please je počítačová hra, vyvinutá vývojářem nezávislých her Lucasem Popem. Simuluje práci hraničního úředníka, který rozhoduje o tom, koho vpustit a komu zamítnout vstup do fiktivní země Arstotzka. Hra byla vydána 8. srpna 2013 pro Windows a OS X a 12. prosince 2014 pro Linux. V říjnu 2014 byla oznámena verze pro PlayStation Vita.

为在日美国人卢卡斯·波普所独立开发的像素游戏。玩家扮演一位在虚构共产主义国家阿兹托卡(Arstotzka)中甫刚上任的边界关卡检查官,负责在每日早上六时至下午六时的开放时间审核、确认要入境人士的证件,游戏的标题便是玩家面对每一位欲入境人士审查文件时的第一句台词。


Popis.

Existuje několik typů ionosférických "(nadoblačných, TLE)" blesků. Nejčastějším z nich je "skřítek", (angl. "sprite"). Skřítci jsou jasně červené blesky vyskytující se nad bouřkovou soustavou. Tzv. C-skřítci (angl. "columniform sprites" - sloupcoví skřítci) je označení pro vertikální sloupy červeného světla. C-skřítci jsou také někdy pojmenovávání jako mrkvoví skřítci. Dalšími typy TLE ("ionosférických blesků") jsou modré výtrysky (angl. "blue jets), " sprite halos, obří výtrysky (angl. gigantic jets), modré startéry (angl. blue starters) a elfové (angl. ELVES - "Emission spectrum, Emission of Light" - emisní spektrum, emise blesků).  Ionosférické blesky jsou druhotnými jevy, které se vyskytují v horní části atmosféry společně se základními bouřkovými blesky.  TLE blesky obecně trvají po dobu menší než je milisekunda, až po více než 2 sekundy. První videonahrávka TLE blesků byla pořízena náhodně 6. července 1989. Vědci chtěli nahrát start rakety a zamířili kameru na vzdálenou bouřku. Vědci identifikovali ionosférické blesky pouze na dvou snímcích na celém filmu. Ionosférické blesky byly zaznamenány několika optickými nahrávacími systémy, s celkovým počtem do roku 2009 odhadovaným okolo 10 000 jevů. Celosvětový počet TLE jevů, odhadovaný pozorováním pomocí satelitů (FORMOSAT-2) je několik milionů výskytů ročně.

Historie.

Ve dvacátých letech skotský fyzik C.T.R. Wilson předpovídal, že elektrický výboj by se měl vyskytovat v atmosféře vysoko nad velkými bouřkami. V následujících desetiletích, vysoko nadmořské elektrické výboje byly nahlášeny letounovými piloty a eskontovány meteorology až do prvního přímého vizuálního důkazu, který byl zdokumentován roku 1989. Několik let potom, optická vyobrazení byla vědci pojmenována jako'skřítci', aby se vyhnuli neúmyslným implikacím doposud neznámých fyzikálních jevů. Označení jako '<nowiki>červení skřítci'</nowiki> a <nowiki>'modré výtrysky' </nowiki>se staly populárními po videoklipu, šířeném leteckou výzkumnou kampaní pro studování skřítků v roce 1994.

Skřítci.

Skřítci jsou velkoplošné elektrické výboje, vyskytující se nad bouřkovými mraky nebo oblaky typu cumulonimbus, dosahující různých tvarů. Jsou způsobeny výboji vyskytujícími se nad bouřkovými mraky velmi silných bouří. Tento jev byl pojmenován podle skřítka Pucka ve Snu noci svatojánské od Williama Shakespeara. Jejich normální barva je červeno-oranžová nebo zeleno-modrá, společně s jiskřením shora a výtrysky níže. Často se vyskytují ve skupinách, ležících 50 km až 90 km nad zemským povrchem.

Výtrysky.

Modrý výtrysk.

Modré výtrysky se liší od skřítků tím, že vybíhají shora mraku cumulonimbus nad bouřkou až do nejnižší vrstvy ionosféry 40 až 50 km nad zemí. Je známo, že červení skřítci bývají spojovány s údery blesků, zatímco u modrých výtrysků to tak není. Modré výtrysky jsou také světlejší než skřítci a jak už název vypovídá, jsou modré. První zaznamenání modrých výtrysků bylo 21. října 1989, kde byly zachyceny na černobílém videu bouřky v Austrálii. Modré výtrysky nejsou tak časté jako skřítci, do roku 2007 bylo dokonce zaznamenáno méně než 100 modrých výtrysků.

Modrý startér.

Tento typ TLE blesků byl objeven během nočního výzkumného letu kolem bouřek. Je popisován jako pohybující se světelný jev doprovázený modrými výtrysky. Avšak se zdá, že modré startéry jsou kratší a jasnější než modré výtrysky a také dosahují nadmořské výšky do pouhých 20 km.

Obrovský výtrysk.

Dne 14. září 2001 vědci z observatoře Arecibo zachytili obrovské výtrysky, které byly dříve pozorovány rozsáhlé asi 70 km (43 mi) do atmosféry. Jev se vyskytoval nad oceánem za bouřky a trval pouhou sekundu. Proud měl zpočátku rychlost asi 50 000 m/s (rychlost podobný typickému blesku), poté se zvýšila na 160 000 a pak 270 000 m/s. Ke konci se ale nerozdělil výtrysk na dvě části a vyrazil vzhůru rychlostí alespoň 2 000 000 m/s do ionosféry.  Dne 22. července 2002 bylo pozorováno pět gigantických výtrysků mezi 60 a 70 km (35 až 45 míle) v oblasti Jihočínského moře z Tchaj-wanu. Výtrysky trvaly méně než sekundu a připomínaly tvarem obří stromy a mrkev.

Elfové (ELVES).

Elfové se často jeví jako slabé, zploštělé záře o průměru kolem 400 km, trvající průměrně jednu milisekundu. Vyskytují se v ionosféře 100 km nad zemí, hlavně po bouřce. Určení jejich barvy bylo hádankou pro vědce dlouhou dobu, ale nyní se předpokládá červený odstín. Elfové byli poprvé zaznamenáni na misi raketoplánu v oblasti Francouzské Guyany, dne 7. října 1990.

Ionosférický blesk nebo nadoblačný blesk (TLE z anglického "transient luminous event" – přechodný světelný úkaz) jsou výrazy, které někdy používají vědci a vědečtí pracovníci, aby pojmenovali typ krátkodobých elektrických výbojů, které se vyskytují nad nadmořskou výškou normálních blesků a bouřkových mraků. Předpokládá se, že ionosférické blesky jsou elektricky přivozené formy luminózní plazmatu.

中高层大气放电或中高层大气闪电指的是一系列发生在中高层大气的特殊放电现象。因为这种放电现象与对流层闪电较为不同,所以它们又被称为瞬态发光事件(TLEs,Transient Luminous Event"s")。TLEs包括红色精灵,蓝色喷流,巨大喷流以及淘气精灵。


Úprava v Evropské unii.

V Evropské unii vychází toto ze Směrnice Evropského parlamentu a Rady 95/46/ES ze dne 24. října 1995 o ochraně fyzických osob v souvislosti se zpracováním osobních údajů a o volném pohybu těchto údajů, kdy právo na zapomnění je dovozeno z rozsudku Soudního dvora EU ze dne 13. května 2014, ve věci C 131/12 Google Spain SL, Google Inc. proti Agencia Española de Protección de Datos (AEPD), Mario Costeja González. Mario Costeja González se původně domáhal přímo odstranění článku z internetových stránek novin "La Vanguardia". Směrnice ovšem připouští jednotlivým členským státům právo přijmout odchylnou úpravu. Španělsko, na rozdíl od České republiky, práva a povinnosti vyplývající z ochrany osobních údajů při jejich zpracování upravuje odlišně. Z tohoto důvodu nebyl Mario Costeja González úspěšný s žalobou přímo proti novinám "La Vanguardia" a požadoval pouhé odstranění odkazů k tomuto článku. Právo na zapomnění existovalo tedy v legislativě Evropské unie již od poloviny devádesátých let, v České republice existuje tato úprava od roku 2000. Právo na likvidaci osobních údajů nebylo masivně využíváno, neboť jak upozornila advokátka Hana Gawlasová z kanceláře Kinstellar v rozhovoru pro server Euractiv.cz": "„Nemělo to marketingovou podporu, lidé o tom nevěděli.“"  Britský komisař pro přístup k informacím Christopher Graham se obavám z omezení svobody projevu vyjádřil dle BBC tak, že "„Určitě existují uzavřené případy, kterým by se mělo věnovat méně pozornosti. Právo by je považovalo za promlčené, ale Google nic takového nezná.“" Advokát Jan Varga Českému rozhlasu řekl, že "„Je otázka, jestli došlo k neoprávněnému zásahu do osobnostních práv. Zastávám názor, že média mají právo referovat o skutečnostech. Jiná věc je, že informace by měly být dávány relativně objektivním způsobem a ne způsobem, který by byl úmyslně poškozující daného člověka. Tam je asi ta hranice.""  Dle vyjádření mediální zástupkyně společnosti Google Daniely Chovancové při posuzování ""vyhodnocují zda výsledky obsahují zastaralé nebo nepřesné informace. Zvažujeme, zda je zvěřejnění informací ve veřejném zájmu. Například se informace týkají finančních podvodů, zneužití pravomoci nebo zanedbání péče, odsouzení za trestný čin nebo veřejného působení ve státní správě. Náš tým odstraňování výsledků musí každou stránku posuzovat individuálně.""  V souvislosti s aplikací tohoto rozsudku se jeví jako problematické zveřejňování totožnosti lidí, kteří o smazání odkazů žádali. Mluvčí Úřadu pro ochranu osobních údajů David Pavlát k tomuto uvedl: "„Pokud by <nowiki>[</nowiki>provozovatel stránky] například zveřejňoval informace o tom, které osoby se domáhají odstranění výsledků vyhledávání na jeho stránkách, byl by takový postup zjevně nelegitimní a v rozporu s účelem a smyslem evropské úpravy ochrany osobních údajů tak, jak ji v této záležitosti vyložil Soudní dvůr Evropské unie.“"  Dle názoru Jakuba Míška a Jakuba Harašty medializací ""může v rámci přípravného řízení trestného či trestního stíhání dojít ke značné újmě na právech obviněného či žalovaného. Fakticky pak může dojít k narušení presumpce neviny medializací v duchu zmíněného rozhodnutí Nejvyššího soudu. Informace, které vedly k této faktické negaci presumpce neviny jsou na internetu dostupné i po zprošťujícím rozsudku. Postup podle rozhodnutí Google Spain tak umožňuje promítnout osvobozující rozsudek soudu do mediální sféry. V ní je často posledním „úkonem“ informování o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání.""

Kritika.

Někdy je toto právo označováno jako cenzura. Vyjádřil se tak ku příkladu zakladatel Wikipedie Jimmy Wales.

Příklady využití.

Asi nejznámejším příkladem použití práva na zapomnění je případ, kdy se Mario Costeja González domohl u Soudního dvora EU odstranění stránky La Vanguardia z výsledků vyhledávání španělského Googlu.  Dle serveru Živě.cz byl jednou z prvních odstraněných internetových stránek článek ekonomického editora BBC Roberta Pestona, který uveřejnil na svém blogu v roce 2007. V tomto případě šlo odstranění odkazu z vyhledávání v případu bývalého generálního ředitele banky Merrill Lynch, kdy článek BBC pojednával o jeho propuštění poté, co vyšlo najevo, že investiční banka má miliardové ztráty. Redaktor se nejprve domníval, že osobou, která žádost podala a je tedy dotčenou osobou byl právě jmenovaný ředitel banky, neboť byl jedinou osobou uvedenou jmenovitě v článku. Svůj omyl zjistil až později, neboť jak uvádí David Slížek ve svém článku:" "o výmaz nemusel zažádat člověk jmenovaný v textu, ale i kdokoli, jehož jméno se jen objevilo v diskusi pod článkem.""  Úspěšný byl také investor který dosáhl odstranění odkazu na článek Wall Street Journalu z roku 1998, kde se psalo o jeho účasti v semináři tantrického sexu. Google uznal za oprávněnou také žádost belgického občana, který byl odsouzen za závažný trestný čin, ale odvolacím soudem byl osvobozen.  Google sám na svých stránkách uvádí příklady žádostí, které dostává včetně výsledku posouzení těchto žádostí. Google neuvedl osobní údaje žadatelů, pouze stát, z kterého žádost přišla. Jako příklady užití práva na zapomnění Google uvedl následující:  V Česku byli například se svou žádostí úspěšní žadatelé zastoupení pražským advokátem Janem Vargou, kteří byli zproštěni obvinění, a to po 624 dnech strávených neoprávněně ve vazbě, kdy mediální publicita měla dle jeho slov negativní následky. Jak uvedl, v obecné rovině jde o případy, kdy je někdo neoprávněně obviněn z trestného činu a záležitost za sebou zanechá mediální otisk. Dále bylo tohoto práva využito např. ve prospěch studenta práv, který byl dříve v rámci kauzy Modrá hvězda nepravomocně odsouzen k podmíněnému trestu. Český rozhlas upozornil, že Google skryl předmětný článek pouze v evropské mutaci svého vyhledávače, a navíc jen z výsledků vyhledávání obsahujících jméno dotčené osoby, což umožňuje vylučovacím způsobem určit, o kterého z odsouzených nejspíše jde. Ukázal na Michala Fidru. Toto jméno uvedl i Jan H. Vitvar z "Respektu", který se ho dovtípil stejným způsobem. Podle Radia Wave může odstranění z vyhledávání vyvolat pravý opak zamýšleného, tzv. efekt Barbry Streisandové.  Dále bylo tohoto práva využito např. v kauze největší poštovní loupeže v dějinách české kriminalistiky. Google odstranil článek z roku 2002 informující o osvobozujícím rozsudku pro trojici obžalovaných, jimž nebyla prokázána vina. Český rozhlas uvedl, že Google opět skryl předmětný článek pouze v evropské mutaci svého vyhledávače a navíc nevzal v potaz skloňování jmen dotčených osob.  Šéfredaktor Lupa.cz David Slížek k identifikaci dotčených osob uvedl, že „Google nezveřejňuje, kdo žádost podal. A uhodnout žadatele na základě textu nemusí být tak jednoduché, jak se zdá.“  Mezi další servery, jejichž článek byl odstraněn z výsledku vyhledávání, je "iDNES.cz". Člen představenstva mediální skupiny MAFRA Michal Hanák uvedl, že Google upozornil společnost na odstranění odkazu na článek celkem v pěti případech. Šlo například o článek "Bonuswebu" informující o možnostech počeštění programu, dále o fotografii, která byla zaslána do soutěže a dotčená žena později nechtěla, aby snímek na internetu zůstal. Odstranění z výsledků vyhledávání se dotklo také článku z blogu [Pooh.cz] o facebookových profilech zaměstnanců Telefónica O2. Vydavatelství Czech News Center také musely být odstraněny odkazy na články týkající se bulvárního serveru Ahaonline.cz.  Týdeník "Respekt" 9. prosince 2014 informoval o svém prvním textu skrytém z výsledků vyhledávače Google, jímž se stala anglická verze článku Jaroslava Spurného a Marka Pokorného Korupce a trest z 15. dubna 2002. Při té příležitosti uvedl, že podle tehdejších posledních informací Google obdržel celkem 182 tisíc žádostí o smazání více než 655 tisíc odkazů, z toho 1893 žádostí o smazání téměř 8 tisíc odkazů přišla z ČR. Asi dvě třetiny z nich byly zamítnuty. Redaktorka Silvie Lauder přitom poukázala na netransparentnost celého procesu, a to na příkladu antisemitského komentáře Adama B. Bartoše ze serveru "Prvnizpravy.cz", který ji mimo jiné obviňoval ze lži a dle autorčina soudu poškozoval její profesní pověst, Google však stížnosti nevyhověl.

Právo na zapomnění či právo být zapomenut je právo být zapomenut v internetovém prostředí, přesněji nebýt na standardní vyhledávací dotaz vyhledán internetovým vyhledávačem. Má sloužit k ochraně osobnosti před stránkami, které mohou ovlivnit pověst osoby. Je uznávané jen v některých zemích. V případě, že internetový vyhledávač výzvě oprávněné osoby vyhoví, informuje o odstranění odkazu i provozovatele webu, na němž se nachází odstraněný článek. To často vede k tomu, že inkriminovaný provozovatel napíše příspěvek o odstranění odkazu i s popisem původně odstraněného obsahu. Jak vyplývá z rozhodnutí britského Information Commissioner's Office (obdoby českého Úřadu pro ochranu osobních údajů), je tato praxe v rozporu se zásadami ochrany soukromí, neboť v daném případě se nejednalo o veřejně činnou osobu, čin se stal v minulosti a byl již zahlazen. Šlo tedy o nepřípustný zásah do osobnostních práv žadatele.

被遗忘权(英语:right to be forgotten)是一种在欧盟内部存在的人权概念。简而言之,即人们有权利要求移除有关于自己的负面信息或过时的个人身份资讯,搜寻结果;但有争议的点在于,任何人权基础都不可侵害他人本有的基本人权,比如,因为产生了与言论自由间的冲突,与可能产生互联网审查的疑虑,因此引发了争议,且法律框架仍不明确,当前只有在欧盟实行。应当注意,应用时有很严格的前提条件。


Životopis.

Narodila se v Londýně. Je dcerou Anne Delevingne (rozené Stevens) a Charlese Hamara Delevingne. Navštěvovala Bedales School v Hampshiru. Má dvě starší sestry Chloe a Poppy Delevingne, která se také věnuje modelingu.

Kariéra.

Modeling.

V roce 2009 podepsala smlouvu s agenturou Storm Model Management a v roce 2010 se objevila na módních přehlídkách značky Burberry a Clements Ribeiro. V roce 2011 se stala tváří značky Burberry a jejich kolekce jaro/léto 2011. Později se stala i tváří kolekce jaro/léto 2012, společně s hercem Eddiem Redmaynem.  Objevila v reklamních kampaních několika značek včetně kolekce H&M Authenic (2011), Dominic Jones Jewellery (2012), Blumarine, Zara a Chanel. Objevila se na přehlídkách značek Shiatzy Chen, Moschino, Jason Wu, Oscar de la Renta, Burberry, Dolce & Gabbana, Fendi, Stella McCartney, Dsquared a Chanel. V roce 2009 se objevila na titulní straně magazínu "Vogue". Během let 2012–2013 předváděla na módních přehlídkách značky Victoria's Secret. V roce 2013 se stala tváří značky Chanel, společně s modelkou Saskiou de Brauw. V září roku 2013 se objevila na titulní straně magazínu "W".  V roce 2012 vyhrála cenu British Fashion Award v kategorii Modelka roku.  Dne 6. září 2014 byla jmenována ambasadorkou značky Penshoppe. V roce 2015 ukončovala podzimní/zimní přehlídku značky Chanel v Paříži.

Herectví.

V roce 2012 získala menší roli ve filmové adaptaci "Anny Kareniny". V roce 2013 se objevila ve videohře "Grand Theft Auto" jako DJ. Získala roli po boku Kate Beckinsale a Daniela Bruhla v thrilleru "S tváří anděla", který měl premiéru v roce 2014. V dubnu 2014 bylo oznámeno, že získala roli Henrietty v romantickém filmu "Tulipánová horečka". Další menší roli získala ve filmu "Pan" (2015).  Dne 16. září 2014 bylo oznámeno, že si zahraje hlavní roli Margo Roth Spiegelman ve filmové adaptaci románu Johna Greena "Papírová města". V roce 2016 se objevila ve filmu "Sebevražedný oddíl". Po boku Daneho DeHaana a Rihanny se pak objevila také ve filmu "Valerian a město tisíce planet", který byl uveden do kin v roce 2017.

Hudba.

Cara Delevingne zpívá, rapuje, věnuje se beatboxu a hraje na bicí a kytaru. V roce 2013 nahrála akustickou cover verzi písničky „Sonnentanz“ od Willa Hearda.

Osobní život.

V rozhovoru pro časopis "Vogue" uvedla, že v dětství byla zmatena svou sexualitou a představa, že by mohla být homosexuální, ji děsila. Až ve dvaceti letech se poprvé zamilovala do dívky a uznala, že by to měla akceptovat. Jasně však svou orientaci, ať již heterosexuální, bisexuální, nebo homosexuální, nevymezuje, ač byla ve vztahu jak s muži, tak s ženami. K červnu 2015 byla ve vztahu s americkou zpěvačkou Annie Clark, známou spíše pod uměleckým jménem St. Vincent. Dvojice se v září 2016 rozešla. V roce 2018 Cara Delevingne uvedla, že je genderqueer. Navázala vztah s herečkou Ashley Benson.

Cara Jocelyn Delevingne (* 12. srpna 1992 Londýn), je anglická modelka, herečka a zpěvačka. Jako herečka se nejvíce proslavila rolemi ve filmech "Papírová města" (2015) a "Sebevražedný oddíl" (2016).

卡拉·乔斯林·迪乐芬妮(英语:Cara Jocelyn Delevingne,,1992年-8月12日)是一名英国女性超级模特儿、演员和歌手。2012年和2014年,赢得两项英国时尚大奖「年度模特儿」后,从2012年开始,她开始参演电影《安娜·卡列尼娜》中的一名小角色,并在2015年的《纸上城市》中担任主演。后于2016年参与卢贝松编据导演的电影《星际特工瓦雷诺:千星之城》中担任女主角萝琳娜。此外,迪乐芬妮还会唱歌、打鼓、饶舌、beatbox和弹吉他。


Poloha.

Náměstí se nachází v samém středu města, a to jak ve smyslu geografickém, tak svým uměleckým, kulturním a společenským významem. Má tvar pravidelného obdélníku o celkové rozloze 17 000 m, který se rozkládá od západu k východu. Na náměstí se nachází několik významných milánských budov (významných pro celou Itálii), stejně jako nejprestižnější obchodní instituce.

Dějiny.

Náměstí původně vzniklo ve 14. století, od té doby postupně prošlo mnoha stavebními upravovami (podobně jako katedrála, jejíž výstavba od položení základního kamene po dokončení trvala asi 600 let), ovšem celkový koncept ve své současné podobě je dílem architekta Giuseppe Mengoniho z druhé poloviny 19. století. Monumentální stavby, které ohraničují náměstí (s výjimkou katedrály a královského paláce) byly navrženy Mengonim. Zřejmě nejzajímavějším Mengoniho příspěvkem na náměstí je oblouk do Galerie Viktora Emanuela II.  Původ "Piazza del Duomo" je možné vysledovat v době Azzone Viscontiho (milánského z let 1329 až 1339). Roku 1330, Azzone nařídil demolici hostinců, které obklopovaly dva tehdejší hlavní chrámy v Miláně, "Basilica di Santa Maria Maggiore" a "Basilica di Santa Tecla", a vytvořil tak náměstí s tržištěm, zvané "Piazza dell'Arengo", které předznamenalo podobu dnešního "Piazza del Duomo". Náměstí dostalo svůj tehdejší název podle "arengaria" (známého též jako ""broletto""), tj., sídla místní správy. Z původního náměstí "Piazza dell'Arengario" se však žádná ze staveb nedochovala.  Azzonův nástupce Gian Galeazzo Visconti náměstí dále rozšířil, když nařídil demolici biskupského domu (roku 1385) a baptistery "San Giovanni alle Fonti" (roku 1387). V následujících dekádách se náměstí příliš nerozvíjelo, avšak jedna ze dvou bazilik – "Santa Maria Maggiore" – byla zbourána poté, co započaly práce na výstavbě katedrály. Roku 1458, papež Pius II. udělil Francescu Sforzovi a společnosti odpovědnou za stavbu katedrály "Veneranda fabbrica del Duomo di Milano" souhlas k demolici baziliky Svaté Tekly, z důvodu vytvoření prostoru, který by odpovídal velkoleposti dómu. Poněkud nesmyslně byla v následujících letech bazilika částečně renovována, aby byla poté v polovině 16. století definitivně zbourána.  Další velká změna námějstí proběhla ve druhé polovině 18. století, kdy architekt Giuseppe Piermarini zcela přepracoval někdejší arengario na moderní královský palác ("Palazzo Reale di Milano"). Vedlejším efektem Piermariniho návrhu byl vznik nového menšího náměstíčka přiléhajícího k "Piazza del Duomo", čímž rozšířil otevřený prostor náměstí.

Piazza del Duomo ("Dómové náměstí") je hlavní "piazza" (městské náměstí) v italském Miláně. Svůj název získal po své dominantě, katedrále Narození Panny Marie (italsky prostě "Duomo").

主教座堂广场(Piazza del Duomo)又译为杜莫广场,是意大利米兰市中心的一个大型矩形城市广场,得名于米兰主教座堂。7个世纪以来,是该市的几何中心和商业中心,也是该市各项庆祝活动的中心。中间是埃马努埃来二世骑马像,周围分别是米兰主教座堂、Carminati宫、埃马努埃莱二世拱廊等。


Předcházející události.

Historické pozadí.

Výsledek Pařížské mírové konference učinil jen málo pro snížení územních aspirací zemí v oblasti. Józef Piłsudski požadoval posun polských hranic co nejdále na východ, aby vytvořil Polskem vedenou federaci jako protiváhu imperiálním ambicím Ruska či Německa. Ve stejné době bolševici začali získávat převahu v ruské občanské válce a zahájili postup západním směrem na sporná území. Pohraniční střety v roce 1919 velmi rychle vyústily v polsko-sovětskou válku v roce 1920. Po polském vítězství v bitvě u Varšavy Sověti požádali o mírová jednání, která byla zakončena příměřím v říjnu 1920. Strany uzavřely 18. března 1921 v Rize mírovou smlouvu, která rozdělila sporná území mezi Polsko a Sovětské Rusko. Sověti nabídli polské mírové delegaci značné územní ústupky a meziválečná sovětsko-polská hranice se velmi přibližovala hranici mezi Ruskem a Polsko-litevskou unií před prvním dělením Polska v roce 1772. Důsledkem mírové smlouvy bylo opuštění teze o vítězství bolševické revoluce v mezinárodním měřítku; tento koncept byl sovětskými vůdci na dvacet let pozapomenut.

Uzavřené smlouvy.

S úmyslem čelit hrozící německé agresi, začal Sovětský svaz, Francie a Velká Británie v polovině března 1939 s výměnou návrhů týkajících se možné politické a vojenské spolupráce. Polsko se rozhovorů neúčastnilo, neboť se obávalo, že jakékoli sblížení se Sovětským svazem by vyvolalo německou reakci. Trojstranné rozhovory se zaměřily na případné záruky poskytnuté středoevropským a východoevropským zemím v případě německé agrese. Sověti nedůvěřovali britským ani francouzským nabídkám kolektivní bezpečnosti, protože obě země nedokázaly zasáhnout proti nacionalistům v době občanské války ve Španělsku a nedokázaly uchránit Československo před expanzí nacistického Německa. Sověti též podezřívali Francii a Británii, že by se držely stranou v případném německo-sovětském konfliktu. Důsledkem bylo, že Sověti usilovali o pevné vojenské spojenectví, které by jim zajistilo podporu v případě útoku na jejich území. Sovětský svaz trval na vytvoření sféry vlivu táhnoucí se od Finska po Rumunsko, která měla sloužit jako nárazníková zóna, a požadoval vojenskou podporu, která měla přijít v případě útoku na Sovětský svaz či na zemi v navrhované sféře sovětského vlivu. Sovětský svaz rovněž požadoval právo intervenovat v zemích ve sféře vlivu v případě, že by byla ohrožena jejich bezpečnost. Rozhovory o vojenské spolupráci zahájené v polovině srpna uvázly ve chvíli, kdy Sověti požadovali průchod jednotek do Polska v případě německého útoku. V době, kdy se Britové a Francouzi snažili přimět polskou vládu k souhlasu, jednání nepokračovala. Poláci se domnívali, že kdyby umožnili vstup Rudé armády na polská území, sovětské jednotky by už nikdy neodešly, proto vládní místa souhlas odepřela. Sověti navrhli nebrat v úvahu polská stanoviska a dokončit trojstranná jednání bez ohledu na polské námitky. To Britové odmítli, protože se domnívali, že takový krok by přiměl Polsko posílit německo-polské vztahy.  Mezitím němečtí představitelé tajně naznačovali sovětským diplomatům, že Německo by mohlo poskytnout lepší podmínky dohody než Británie a Francie. Sověti zahájili s Německem jednání o ekonomické spolupráci, zatímco trojstranná jednání zůstávala neuzavřena. Na přelomu července a srpna 1939 byla dojednána většina podmínek plánované sovětsko-německé ekonomické spolupráce a projednána možná politická dohoda. Strany dospěly 19. srpna 1939 k závěru ohledně obchodní dohody, která plánovala výměnu surovin za německé zbraně, vojenské technologie a stroje pro civilní výrobu. O dva dny později Sověti zastavili trojstranné rozhovory. Sovětský svaz a Německo podepsaly dohodu o vojenské a politické spolupráci – pakt Ribbentrop-Molotov – 24. srpna. Dohoda o neútočení doprovázela obchodní dohodu a obsahovala tajný protokol rozdělující státy severní a východní Evropy do vlivových sfér. Sovětská sféra původně zahrnovala Lotyšsko, Estonsko a Finsko. Polsko mělo být rozděleno, oblasti východně od řeky Pisy, Narew, Visly a Sanu připadly Sovětskému svazu. Sověti zvětšili obranný prostor na západě, dostali možnost získat zpět území odstoupená Rižským mírem a sjednotit Bělorusy a Ukrajince pod vládou sovětů.  Den po podpisu paktu francouzští a britští vojenští vyjednavači naléhavě požadovali setkání se svým sovětským partnerem Vorošilovem. Ten jim 25. srpna vzkázal: „ve světle změněné politické situace nemůže z pokračujících rozhovorů vzejít nic užitečného.“ Týž den byla podepsána Polsko-britská obranná smlouva. Touto smlouvou Británie zaručila nezávislost a zavázala se k obraně Polska.

Německá invaze do Polska před sovětským útokem.

Hitler se pokusil odradit Brity a Francouze od zasahování do nadcházejícího konfliktu a 26. srpna navrhl v budoucnu poskytnout síly wehrmachtu Británii k dispozici. O půlnoci 29. srpna německý ministr zahraničí Joachim von Ribbentrop předal britskému velvyslanci Neville Hendersonovi seznam podmínek, které by v souvislosti s Polskem údajně zajistily mír. Podle návrhů mělo Polsko předat Německu Danzig (Gdańsk) a v polském Koridoru by se do roka měl konat plebiscit v němž by hlasovali obyvatelé k roku 1919 (ne novější). Když se polský vyslanec Józef Lipski dostavil 30. srpna k Ribbentropovi a prohlásil, že není zmocněn nic podobného podepsat, Ribbentrop jej propustil. Němci oznámili, že Polsko odmítlo německé nabídky a jednání s Polskem skončila. Německé jednotky v polských uniformách zinscenovaly 31. srpna blízko pohraničního města Gleiwitz přepadení vysílačky. Následujícího dne ráno Hitler nařídil zahájení útoku na Polsko (začal 1. září ve 4:45).  Vlády Anglie a Francie vyhlásily 3. září Německu válku, ale nebyly schopny poskytnout Polsku významnou podporu. Ačkoli Poláci dosáhli v pohraničních bitvách několika dílčích úspěchů, německá technická, taktická a početní převaha donutila polské armády k ústupu od hranic směrem na Varšavu a Lvov. 10. září vydal vrchní velitel maršál Edward Rydz-Śmigły rozkaz ke všeobecnému ústupu jihovýchodním směrem k rumunskému předmostí. Krátce po zahájení invaze začali vrcholní němečtí představitelé vyzývat Sověty, aby splnili svoje závazky a napadli Polsko od východu. Německý velvyslanec v Moskvě Friedrich Werner von der Schulenburg a sovětský ministr zahraničí Molotov si vyměnili řadu diplomatických telegramů, přesto si však Sověti s invazí dávali načas. Zaměstnávaly je pohraniční konflikty s Japonskem a potřebovali čas k mobilizaci Rudé armády. Vyčkáváním s invazí na úplný rozpad Polska sledovali určitou diplomatickou výhodu. Nevyhlášenou válku mezi Sovětským svazem a Japonskem ukončil 15. září podpis smlouvy Molotov–Tódžó s příměřím účinným od následujícího dne.  Molotov předal 17. září 1939 polskému velvyslanci v Moskvě Grzybowskému následující deklaraci: V rozhlasovém projevu Molotov prohlásil všechny smlouvy mezi Sovětským svazem a Polskem neplatnými, neboť polská vláda opustila svůj lid a přestala existovat. Tentýž den překročila Rudá armáda polskou hranici.

Sovětská invaze.

Polsko v den sovětské invaze.

Ráno 17. září působily polské správní úřady v celé oblasti šesti východních vojvodství a také fungovaly v částech dalších pěti vojvodství; školy ve východním Polsku byly v polovině září otevřeny. Jednotky polské armády působily ve dvou oblastech - na jihu (Tomaszów Lubelski, Zamość, Lwów), a ve středu (Varšava, Modlin a na březích řeky Bzury). Úporná polská obrana a nedostatek pohonných hmot přinutila Němce zastavit postup a fronta se stabilizovala v oblastech východně od linie Augustów – Grodno – Białystok – Kobryń – Kowel – Żółkiew – Lwów – Żydaczów – Stryj – Turka. Železniční spojení fungovalo přibližně na třetině státu a stále fungovalo osobní i nákladní dopravní spojení s pěti sousedními státy (Litva, Lotyšsko, Sovětský svaz, Rumunsko, Maďarsko). V Pińsku pokračovala výroba několika letadel PZL.37 Łoś v továrně PZL, která byla přesunuta z Varšavy. Francouzská námořní loď dopravující tanky Renault R35 připlula do rumunské Constanțy, další loď s dělostřeleckým vybavením právě opustila Marseille. Celkem sedmnáct francouzských lodí s vojenským materiálem, které směřovaly do Constanțy a Galați, vezlo padesát tanků, dvacet letadel a množství munice a TNT. V polském držení stále byla velká města – Varšava, Lvov, Vilno, Grodno, Łuck, Tarnopol a Lublin (dobyt Němci 18. září). Leszek Moczulski udává počet 750 000 vojáků sloužících v Polské armádě (polští historici Czesław Grzelak a Henryk Stańczyk udávají sílu 650 000 vojáků), v tom dvě motorizované brigády (jedna z nich – Varšavská obrněná motorizovaná brigáda – do bojů dosud nezasáhla) a 14. září se začali přesouvat na jih, aby se připojili k Armádě Krakov a dvacet šest pěších divizí. I když byla polská armáda poničena týdny bojů, zůstávala stále impozantní silou. Polský historik Leszek Moczulski popsal polskou armádu k 17. září 1939 jako dost silnou na to, aby dlouhodobě vzdorovala wehrmachtu a větší než je většina evropských armád. Na trase Baranowicze – Łuniniec – Równe probíhal ve dne v noci transport sil ze severovýchodního koutu země směrem k Rumunskému předmostí (mezi nimi 35. záložní pěší divize pod velením plukovníka Jarosława Szafrana a tzv. skupiny Grodno plukovníka Bohdana Hulewicze. Druhá největší bitva zářijové kampaně - bitva o Tomaszów Lubelski – začala v den sovětské invaze.  Podle Leszka Moczulského přibližně 250,000 polských vojáků bojovalo ve středním Polsku, 350,000 se chystalo bránit Rumunské předmostí, 35,000 bylo v severním Polesí a 10,000 bojovalo na baltském pobřeží, na poloostrově Hel a ve Gdyni. Kvůli probíhajícím bojům v okolí Varšavy, pevnosti Modlin, na Bzuře, v okolí Zamośće, Lwówa a Tomaszówa Lubelského, bylo mnoho německých divizí odveleno zpět na místa bojů. Pod kontrolou polských úřadů zůstávala oblast o rozloze 140,000 km široká přibližně 200 kilometrů a 950 kilometrů dlouhá – od Daugavy až ke Karpatům. Polské Radio Baranowicze a Radio Wilno přestaly 16. září po náletu Luftwaffe vysílat, ale Radio Lwów a Radio Warszawa II 17. září stále vysílaly.

Síly.

Rudá armáda vtrhla do východních oblastí Polska se sedmi polními armádami v síle mezi 450.000 a 1.000.000 vojáků, rozdělenými do dvou frontů. Běloruskému frontu velel Michail Kovaljov, Ukrajinskému frontu velel Semjon Timošenko. Polský obranný Plán Zachód předpokládal, že Sovětský svaz zůstane během konfliktu s Německem neutrální. Proto polské velení rozmístilo většinu vojsk na západě, aby čelila německé agresi. K obraně východní hranice zůstalo méně než 20 oslabených brigád, které čítaly okolo 20 tisíc příslušníků Sboru ochrany hranic. Když do Polska vtrhla 17. září Rudá armáda, polské velení právě ustupovalo bojem směrem k Rumunskému předmostí, kde se vojska měla přeskupit a očekávat britskou a francouzskou pomoc.

Průběh tažení.

Na počátku sovětské invaze zvažoval Rydz-Śmigły vydání rozkazu pohraničním vojskům na východě země k obraně, avšak předseda vlády Felicjan Sławoj Składkowski a prezident Ignacy Mościcki jej od této myšlenky odradili.  Ve 4:00 17. září nařídil Rydz-Śmigły stažení polských vojsk a boje pouze v sebeobraně. Avšak německá invaze těžce poškodila polské systémy spojení, což působilo jednotkám potíže. V důsledku zmatků došlo ke střetům polských a sovětských jednotek v pohraničních oblastech. Generál Wilhelm Orlik-Rückemann, který od 30. srpna velel Sboru ochrany hranic, nedostal od svého ustanovení žádné pokyny. Výsledkem bylo, že jeho síly napadaly sovětské jednotky až do rozpuštění Sboru 1. října.  Polská vláda nekapitulovala a odmítla vyjednávat o příměří a namísto toho nařídila všem jednotkám opuštění Polska a reorganizaci ve Francii. Den po zahájení sovětské invaze překročila polská vláda hranice Rumunska. Polské síly pokoušely dosáhnout rumunského předmostí, když čelily německým útokům na jednom křídle a občas se střetávaly se sovětskými jednotkami na druhém. Ve dnech, kdy vojska plnila rozkaz k evakuaci, Němci porazili polskou Armádu Krakov a Armádu Lublin v bitvě u Tomaszówa Lubelského. Sovětské jednotky se často setkaly s německými partnery postupujícími opačným směrem, při tom v poli několikrát spolupracovaly. "Wehrmacht" předal Brestskou pevnost, kterou 17. září obsadil po bitvě o Brest sovětské 29. tankové brigádě. Německý generál Heinz Guderian a sovětský velitel Semjon Krivošejn uspořádali v Brest-Litevsku 22. září společnou vojenskou přehlídku. Lwów (nyní Lviv) padl 22. září, několik dní poté,co Němci přenechali vedení bojových operací Sovětům Sovětské jednotky dobyly 19. září Wilno (dnešní Vilnius) po dvoudenní bitvě a obsadily 24. září Grodno po čtyřdenních bojích. Do 28. září dosáhla Rudá armáda předem dohodnuté hraniční linie na řekách Narew, Západní Bug, Visla a San.  Nehledě na taktické vítězství Poláků 28. září v bitvě o Szack, výsledek střetnutí nenechával nikoho na pochybách. Dobrovolníci, domobrana a po ústupu reorganizované jednotky bránily Varšavu do 28. září a modlinská pevnost severně od Varšavy padla následující den po úporné šestidenní obraně. 1. října, v jednom z posledních střetnutí, zatlačily sovětské jednotky Poláky v bitvě o Wytyczno do lesů. Několik izolovaných polských jednotek udrželo pozice dlouho poté, co byly obklíčeny, například Sarnská opevněná oblast na Volyni se udržela do 25. září. Poslední jednotkou polské armády, která se vzdala byla Samostatná skupina Polesí, jíž velel generál Franciszek Kleeberg. Kleeberg kapituloval 6. října po čtyřdenní bitvě o Kock, kterou zářijová kampaň skončila.  Vjačeslav Molotov ve zprávě přednesené Nejvyššímu sovětu uvedl: „Krátký úder německé armády následované Rudou armádou stačil na to, aby nezůstalo nic z té odporné kreatury, kterou byla Versailleská smlouva.“

Domácí reakce.

Situaci zkomplikovala reakce neetnických Poláků. Mnoho Ukrajinců, Bělorusů a Židů vítalo sovětská vojska. Na východním předměstí Brestu se seběhli místní komunisté, aby uvítali sovětské vojáky chlebem a solí. Pro tuto příležitost byl vztyčen triumfální oblouk tvořený dvěma tyčemi ozdobenými smrkovými větvemi a květinami. Dlouhý pruh rudé látky napnutý mezi tyčemi nesl slogan v ruštině velebící Sovětský svaz a vítající Rudou armádu. Reakci místních obyvatel zmínil Lev Zacharovič Mechlis, který řekl Stalinovi, že lidé na Západní Ukrajině vítali Sověty jako „opravdové osvoboditele“. Organizace ukrajinských nacionalistů se vzbouřila a komunističtí partyzáni organizovali protipolská místní povstání (například ve Skidelu).

Reakce spojenců.

Reakce Francie a Británie na invazi a anexi východního Polska byla zdrženlivá, protože ani jedna strana si nepřála okamžitou konfrontaci se Sovětským svazem. Podle podmínek Polsko-britské obranné smlouvy z 25. srpna 1939 Britové slíbili podporu, pokud evropská mocnost napadne Polsko. Tajný protokol upřesňoval, že evropskou mocností se rozumí Německo. Když polský vyslanec Edward Raczyński připomněl ministru zahraničí lordu Halifaxovi existenci smlouvy, dostalo se mu neomalené odpovědi, že je věcí Británie, jestli vyhlásí válku Sovětskému svazu. Ministerský předseda Neville Chamberlain zvažoval veřejný závazek obnovení polského státu, ale nakonec vydal jen všeobecný odsudek. Tento postoj reprezentoval britský pokus udržet rovnováhu: bezpečnostní zájmy Británie zahrnovaly obchod se Sovětským svazem, který sloužil válečnému úsilí, a možnost budoucího anglo-sovětského spojenectví proti Německu. Veřejné mínění v Británii bylo rozpolceno; veřejnost zčásti invazi odsuzovala, zčásti shledával sovětské nároky v oblasti oprávněnými.  Ačkoli Francie slíbila Polsku pomoc včetně letecké podpory, sliby nebyly splněny. Francouzsko-polská spojenecká smlouva byla uzavřena v roce 1921 a několikrát doplňována. Smlouva neměla příliš velkou podporu francouzského armádního velení a vzájemné vztahy se během dvacátých a třicátých let zhoršily. Podle francouzského náhledu, německo-sovětské spojenectví je křehké a jasné odsouzení nebo protiopatření nejsou zájmem ani Polska ani Francie. Když Sověti vtrhli do Polska, Francie a Británie usoudily, že okamžitě nemohou pro Polsko nic udělat, a začaly rozvíjet dlouhodobé plány. Francie podnikla na začátku září váhavou ofenzivu v Sársku, ale po porážce Polska se 4. října stáhla za Maginotovu linii.  V rozhlasovém projevu 1. října Winston Churchill prohlásil:

Důsledky.

V říjnu 1939 Molotov zpravil Nejvyšší sovět o počtu 737 mrtvých a 1 862 raněných během tažení, ačkoli polští specialisté udávají až 3 000 mrtvých a 8 000–10 000 raněných. Na polské straně zemřelo 3 000–7 000 vojáků během bojů s Rudou armádou a 230 000–450 000 padlo do zajetí. Sověti mnohdy nedodrželi sjednané podmínky složení zbraní. Několikrát slíbili Polákům svobodu a po složení zbraní je uvěznili.  Okamžikem invaze přestal Sovětský svaz uznávat polský stát. Žádná ze stran nevyhlásila formálně válku; toto rozhodnutí mělo vážné důsledky a Smigly-Rydz byl za ně kritizován. Sověti zabili desítky tisíc polských válečných zajatců, některé ještě během tažení. Sověti 24. září zabili 42 pacientů a personálu vojenské nemocnice ve vsi Grabowiec nedaleko Zamośće. Sověti také povraždili všechny důstojníky zajaté po bitvě u Szacku 28. září 1939. Více než 20 tisíc polských vojáků a civilistů v zahynulo během Katyňského masakru. V mnoha vězeních NKVD byli vězni vystaveni mučení, zvláště v menších městech.  Poláci a Sověti obnovili diplomatické styky v roce 1941, po uzavření dohody Sikorski–Majskij, ale Sověti je znovu přerušili v roce 1943 poté, co Poláci požadovali nezávislé vyšetřování nedávno objevených pohřebních jam v Katyni. Sověti poté tlačili západní spojence k uznání prosovětské loutkové vlády v čele s Wandou Wasilewskou v Moskvě.  Sovětský svaz podepsal s Německem 28. září 1939 Smlouvu o přátelství, spolupráci a hranicích, přitom došlo ke změně tajných dodatků paktu Ribbentrop-Molotov. Litva byla přesunuta do sféry sovětského vlivu a hranice v Polsku byla posunuta východně ve prospěch Německa. Touto smlouvou, často popisovanou jako čtvrté dělení Polska, získal Sovětský svaz téměř všechna území východně od řek Pisa, Narew, Západní Bug a San. To zahrnovalo okolo 200 000 km2 obývaných 13,5 miliony polských občanů. Hranice tvořená touto smlouvou zhruba odpovídala Curzonově linii navržené Brity v roce 1919. Tohoto momentu Stalin úspěšně využil při jednáních se západními spojenci na Teheránské a Jaltské konferenci. Rudá armáda původně zasela zmatek mezi místními tvrzením, že přichází zachránit Polsko před nacisty. Její postup překvapil místní společenství a jejich vůdce, kteří postrádali pokyny jak reagovat na sovětskou invazi. Poláci a Židé zpočátku upřednostňovali sovětský režim před německým. Avšak Sověti brzo začali zavádět svou ideologii do místního života. Například začaly konfiskace, znárodňování a přerozdělování soukromého a polského státního vlastnictví.  Během dvou let, které následovaly anexi, Sověti uvěznili přibližně 100 000 polských občanů. Kvůli nemožnosti přístupu do sovětských archivů, se po mnoho let počty polských občanů deportovaných na Sibiř z oblastí východního Polska pouze odhadovaly. Stejně tak se odhadovaly počty zabitých. V různých pracích byla udávána různá čísla, mezi 350 000 a 1 500 000 deportovaných na Sibiř a mezi 250 000 a 1 000 000 mrtvých, tato čísla zahrnovala především civilisty. Po otevření sovětských tajných archivů po roce 1989 se ukázala spodní hranice odhadů bližší pravdě. V srpnu 2009, u příležitosti sedmdesátého výročí sovětské invaze, polský Institut národní paměti oznámil, že jeho vědečtí pracovníci snížili odhady deportovaných na Sibiř z jednoho milionu na 320 000 a odhadli, že 150 000 Poláků zahynulo pod sovětskou nadvládou v době války.

Bělorusko a Ukrajina.

Ze 13,5 milionu obyvatel žijících čerstvě anektovaných územích tvořili Poláci největší etnickou skupinu, avšak Bělorusové a Ukrajinci společně tvořili více než 50% populace.  Aby se posílilo zdání právoplatnosti, byly na připojených územích uspořádány 26. října volby do zastupitelských orgánů Ukrajiny a Běloruska (sovětů). Bělorusové a Ukrajinci byli v Polsku pod rostoucím tlakem polonizace a polská vláda rovněž rozhodně potlačovala jejich separatistická hnutí, takže pociťovali jen malou loajalitu k Polskému státu. Avšak ne všichni Bělorusové a Ukrajinci byli nadšeni režimem, který způsobil ukrajinského hladomoru. Všeobecně, chudí vítali Sověty, zatímco střední vrstvy stály spíše v opozici, nehledě na podporu vlastního znovusjednocení. Sověti rychle zavedli politiku sovětizace včetně násilné kolektivizace celé oblasti.  Na celé západní Ukrajině a v západním Bělorusku Sověti rychle zavedli politiku sovětizace. V jejím rámci bezohledně zrušili politické strany a spolky a popravili či uvěznili jejich vůdce jako "nepřátele lidu". Rovněž potlačili protipolskou Organizaci ukrajinských nacionalistů, která od dvacátých let aktivně vystupovala proti polskému režimu a usilovala o zřízení jednotného ukrajinského státu. Přesto událostmi ze září 1939 historie Ukrajiny a Běloruska neskončila, nakonec obě země po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 dosáhly samostatnosti.

Cenzura.

Sovětská cenzura později potlačila zmínky o podrobnostech invaze v roce 1939 a jejích důsledcích. Politbyro od počátku operaci nazývalo "osvobozovací kampaní" a ani později Sověti neopustili tuto linii. Nehledě na publikování kopií tajných dodatků ke smlouvě Ribbentrop-Molotov, po desetiletí sovětská oficiální místa popírala jejich existenci. Existence tajného protokolu byla popírána až do roku 1989. Cenzura působila i v Polsku, aby nic nenarušilo obraz polsko-sovětského přátelství prosazovaný oběma komunistickými režimy. Oficiální politika připouštěla jen takový výklad, který vykreslil sovětské tažení roku 1939 jako znovusjednocení Bělorusů a Ukrajinců a osvobození Poláků ze jha oligarchického kapitalismu. Úřady tvrdě potlačily každý pokus o zkoumání či výuku. Invazí se zabývalo několik samizdatových publikací a například i protestsong "Ballada wrześniowa" Jacka Kaczmarského z roku 1982.

Památný den.

Jako připomínku uzavření paktu Ribbentrop-Molotov vyhlásil v roce 2008 Evropský parlament 23. srpen Evropským dnem památky obětí stalinismu a nacismu.

Sovětská invaze do Polska byla vojenská operace zahájená Sovětským svazem 17. září 1939 bez formálního vyhlášení války. Šestnáct dní poté, co nacistické Německo zaútočilo na Polsko ze západu, provedl Sovětský svaz útok z východu. Invaze skončila 6. října rozdělením území Polska mezi Německo a Sovětský svaz a zánikem Druhé Polské republiky.

1939年苏联入侵波兰是指苏联在第二次世界大战初期的1939年9月17日开始没有正式宣战的军事行动。这时是在纳粹德国从西面入侵波兰的16天后,苏联则是从东方实施入侵。入侵直至1939年10月6日结束及由德国和苏联瓜分和吞并整个波兰第二共和国。


Jména.

Wang Si-č’ používal zdvořilostní jméno Wen-čchang (), je přezdíván Mudrc kaligrafie Šu-šeng (). Ve státních službách dosáhl hodnosti generála armády po pravici "jou-ťün ťiang-ťün" (), proto byl v čínské literatuře tradičně nazýván „generál Wang“, Wang jou-ťün (, doslova „generál zprava Wang“).

Život a dílo.

Wang Si-č’ se narodil roku 303, pocházel z Lin-i v Šan-tungu, ale žil převážně v Šao-singu a Wen-čou v Če-ťiangu.  Patřil k prominentnímu rodu Wangů (v první třetině 3. století reprezentovaném zejména bratranci Wang Tunem a Wang Taoem), ale politická kariéra ho nelákala, proto zastával pouze relativně nevýznamné úřady. Začal ve funkci asistenta v císařské knihovně, později byl vychovatelem jednoho z císařských princů, správcem různých komandérií, naposledy generálem armády po pravici a správcem komandérie Kuej-ťi. Na odpočinku žil v Ťin-tchingu () v okrese Šan ()(moderní městský okres Šeng-čou v Šao-singu).  Miloval umění, věnoval se zejména kaligrafii a dosáhl mistrovství ve vzorovém, kurzivním i konceptním písmu. Kaligrafii studoval u strýce Wang Iho (, 276–322), malé vzorové písmo se prý učil u paní Wej Šuo. Zdokonalil kurzivní písmo Čung Joua. Z jeho sedmi synů a dvou dcer největšího významu dosáhl nejmladší syn Wang Sien-č’, kaligraf takřka stejné úrovně. Dovedným básníkem a kaligrafem byl také druhý Wang Si-č’ův syn Wang Ning-č’ (, † 399).  K nejdůležitějším dochovaným kopiím textů Wang Si-č’a v kurzivním písmu patří "Text obsahující znaky sang luan" (, "Sang luan tchie") a "Dopis Kchung Š’-čungovi" (孔侍中帖, "Kchung Š’-čung tchie"), které jsou od 8. století uchovávány v Japonsku. Psané jsou zcela vyvinutým kurzivním písmem s charakteristickými proměnlivými liniemi psanými na stranu položeným štětcem. Neslavnější dílo Wang Si-č’a v kurzivním písmu je "Předmluva ke sbírce básní složených u pavilonu orchidejí" ("Lan-tching-sü") jím složená a zapsaná 22 den 3 měsíce roku 353 u příležitosti oslav Svátku jarní očisty. Text se nese v taoistickém duchu, a je vysoce ceněným literárním dílem. Z hlediska kaligrafie je "Předmluva" vrcholným dílem. Psána je kurzivním písmem blížícím se vzorovému, s dokonalou kombinací stability a přesnosti s uvolněností. Generacemi čínských kaligrafů byla oslavována jako „nejlepší kaligrafie v kurzivním písmu pod Nebesy“. Zásluhou Wang Si-č’a se i samotné setkání stalo legendární událostí, mnohokrát zobrazenou v básních, hrách i malbách.  V konceptním písmu je nejslavnější Wang Si-č’ovou prací soubor "Dopisů začínajících slovem sedmnáct" (十七帖, "Š’-čchi tchie") zachovaný v v podobě frotáží tchangské kopie. Ve vzorovém písmu jsou nejlepšími jeho "Esej o Jüe Im" (, "Jüe I lun") o generálovi období válčících států, taoistický text "Kniha žlutého dvora" (, "Chuang tching ťing") a "Elogium na portrét Tung-fang Šuoa" (, "Tung-fang Šuo chua can"), vše psané plně vyspělým vzorovým písmem.  Dílo Wang Si-č’a, spolu s dílem Wang Sien-č’a ovlivnilo většinu většinu pozdějších čínských kaligrafů. Od 7. století je mimořádně ctěn jako nejslavnější čínský kaligraf všech dob. Jeho dílu a dílu Wang Sien-č’a byla věnována mimořádná pozornost, několik set jejich uchovaných dopisů a poznámek bylo po staletí kopírováno a opisováno. Zachovaly se však pouze kopie a opisy, všechny originály jsou ztraceny.

Wang Si-č’ (, 303–361), byl čínský kaligraf ťinského období. Od 7. století je považován za největšího čínského kaligrafa a mistra všech stylů čínského písma, zejména písma konceptního.

王羲之(303年-361年),字逸少,原籍琅邪郡临沂(今属山东),后迁居会稽郡山阴(今浙江绍兴),中国东晋书法家,有书圣之称,后官拜右军将军,人称王右军。其书法师承卫夫人、钟繇。


Děj.

Seriál sleduje osobní a profesní život Annalise Keating, profesorky práva na univerzitě Middleton ve Philadephii, na jedné z nejprestižnější právní škole v Americe. Obhájkyně Annalise si vybere skupinu nejlepších studentů ze třídy, ve které vyučuje, aby pracovali pro její firmu. Práci získají Connor Walsh, Michaela Pratt, Asher Millstone, Laurel Castillo a Wes Gibbins. Annalise žije se svým mužem Samem Keatingem, ale také má tajný vztah s detektivem Natem Laheym.

Produkce.

Vývoj.

Dne 19. srpna 2013 ABC odkoupilo originální koncept seriálu od Shondaland Productions, produkován Shondou Rhimes a Betsy Beers. Scénář k pilotní epizodě napsal scenárista seriálu Chirurgové Peter Nowalk. Stanice ABC objednala pilotní epizodu 19. prosince 2013. Epizoda byla natáčena v Los Angeles v Kalifornii na University of Southern California, ve Philadelphie v Pensylvánii v Bryn Mawr v Pensylvánii v Collegeville v Pensylvánii a na Ursinus College. Režie pilotní epizody se ujal Michael Offer. 8. května 2014 televizní stanice ABC oficiálně vybrala seriál do své televizní sezóny 2014-2015. Na konferenci konané v červenci bylo oznámeno, že seriál bude mít pouze 15 nebo 16 dílů.

Obsazování.

Matt McGorry se připojil k seriálu jako první, a to 31. ledna 2014. Hraje roli Ashera, jednoho ze studentů. Dne 6. února 2014 bylo ohlášeno obsazení Aja Naomi King do role ambiciózní a sebevědomé studentky Michaely Prattové. Dne 12. února byli jako další studenti práva potvrzeni Jack Falahee, Alfred Enoch a Karla Souza. Dne 24. února se k obsazení připojil Charlie Weber jako Frank, spolupracovník Annalise. Dne 25. února 2014 bylo oznámeno, že Shonda Rhimes obsadila do hlavní role profesorky herečku Violu Davis. Dne 27. února bylo oznámeno, že Liza Weil si zahraje roli Bonnie, spolupracovnice Annalise. Dne 1. března byla do role studentky Rebeccy, která se zaplete do vraždy, obsazena Katie Findlay. Dne 2. března byl oznámen Billy Brown pro roli milence Annalise, policisty Natea. Tom Verica byl později obsazen do role manžela hlavní hrdinky.  Dne 4. listopadu 2014 bylo oznámeno, že se v druhé polovině první série má objevit držitelka Oscara Marcia Gay Harden. Dne 15. prosince téhož roku bylo oznámeno, že má v druhé polovině první série účinkovat také držitelka Emmy Cicely Tyson.

Vysílání.

Seriál "Vražedná práva" byl vysílán ve čtvrtek v deset večer na stanici ABC. Seriál běží po seriálech "Chirurgové" a "Skandál", za jejichž tvorbou také stojí Shonda Rhimes. Seriál měl premiéru 25. září 2014.  V Kanadě je seriál vysílán na stanici CTV. Ve Spojeném království a Irsku jej vysílá stanice Universal Channel. Na stanici TV2 seriál mohou sledovat obyvatelé Nového Zélandu a na stanici Seven Network v Austrálii.

Vražedná práva (v anglickém originále How to Get Away with Murder) je americký televizní seriál, vysílaný stanicí ABC od 25. září 2014. Tvůrcem seriálu je Peter Nowalk, producentkou Shonda Rhimes.

《逍遥法外》(英语:"How to Get Away with Murder")是ABC于2014年9月25日起开播的电视系列剧。本剧由ShondaLand制作公司彼得·诺沃克开创并由珊达·莱梅斯担任执行制作。故事讲述由薇拉·戴维丝饰演的一个在费城大学担任法律课讲师的律师,以及围绕在他与其学生的杀人案件的故事。


Učení.

Svými žáky je považována za duchovního mistra. Ve svém učení Amritanandamayi akceptuje duchovní praxe všech náboženství, a učí, že jádro všech náboženství je stejné. V projevu pro Parlament světových náboženství uvádí, že náboženské principy by měly vézt člověka k vnitřní svobodě. Postoj "já" a "moje" nás činí závislými a praktikování náboženství by tedy mělo být cestou k ničení našeho ega. Hinduismus učí, že základní pravda je uvědomění si nedvojné podstaty, že není žádné "já" a "ostatní", ale vše je Bůh (či princip s různými názvy). Amma tvrdí, že: "Ačkoli všechno je Bůh, my pozorujeme všechno okolo nás jako něco odděleného, protože jsme se zatím neprobudili k tomuto uvědomění. Cítíme připoutanost k některým věcem a odpor k jiným." Podle učení Ammy: "Cesta k poznání Boha spočívá v kultivaci božských vlastnosti v nás a odevzdání našeho ega Bohu. Poté se božství stane naší přímou zkušeností." Učení Amritandamayi akcentuje cestu lásky (bhakti) Je známá výroky: "Láska je naše pravá přirozenost. Láska nezná hranice kast, náboženství, ras a národů. Všichni jsme perly navlečené na téže niti lásky." nebo "Moje náboženství je Láska." Na druhou stranu říká: "Karmajóga (cesta nesobecké činnosti), džňánajóga (cesta poznání) a bhaktijóga (cesta lásky) jsou potřeba všechny dohromady. Když bychom si představili ptáka, nesobecká činnost a láska by byli jeho křídla, poznání jeho ocas. Jen pokud má pták křídla i ocas může vzlétnout."

Humanitární aktivity.

Kromě výuky meditace a spirituálních praktik se Amritanandamayi zabývá humanitární činností prostřednictvím sítě humanitárních aktivit s názvem Embracing the World (Obejmout svět) Mezi hlavní její činnosti patří pomoc pro lidi postižené přírodními katastrofami, výstavba škol a nemocnic. V rámci dalších programů je podporováno vzdělání, realizují se projekty na zlepšení pozice žen v Indii, lidí bez domova či programy zabývající se životním prostředím. Publikace o humanitárních činnostech Ammy uvádí, že již bylo v humanitárních programech postaveno 45 000 domů, univerzita, 6 nemocnic či 57 základních a středních škol.  Od roku 1998 bylo ošetřeno zdarma 2,6 milionu lidí. Ročně je rozdáno 10 milionů porcí jídla. O chudobě Amritanandamayi říká: "Lidé zažívají dva druhy chudoby. Chudobu způsobenou nedostatkem jídla, oblečení a přístřeší a chudobu způsobenou nedostatkem lásky a soucitu. Řešení druhého druhu chudoby bychom měli pokládat za důležitější, protože když máme lásku a soucit, dokážeme pomoci těm, co trpí nedostatkem jídla a přístřeší."  Ve svém rodišti v Amritapuri ve státě Kerala na jihu Indie provozuje duchovní centrum (ášram). Pravidelně cestuje po Indii a jezdí i do Evropy, Severní Ameriky, Afriky, Japonska či Austrálie. Nejblíže ČR bývá pravidelně v Mnichově a Berlíně v říjnu či listopadu každého roku. Amritanandamayi se zúčastňuje konferencí o náboženství či za práva žen. V roce 1993 byla při příležitosti stého výročí Parlamentu světových náboženství jmenována nejvyšším zástupcem hinduismu (President of hindu faith). Vystupovala například na sjezdu nejvyšších představitelů náboženství (United Nations Millennium World Peace Summit). Získala několik ocenění za mírotvorné a humanitární aktivity.

Mata Amritanandamayi Devi (* 27. září 1953 Kérala, Indie) známá též jako Amma (Matka) nebo Ammachi, vlastním jménem Sudhamani Idamanel je indická hinduistická duchovní učitelka a zakladatelka sítě charitativních aktivit.

Mātā Amṛtānandamayī Devī (读作:玛妲·阿穆瑞达南达玛依·蔕薇,传统译法:摩多·阿弥利哆难陀摩伊·提毗),原名Sudhamani Idamannel,1953年九月27日出生,是印度的印度教灵性导师暨上师,被信众奉为圣人,尊称为Amma (读作:阿玛),意指「母亲」或是「神圣母性能量」。因她不吝给人拥抱,因此也被称为拥抱阿玛。


Ohřívání.

ICM se zahřívá na vysoké teploty pomocí gravitační energie, která se uvolňuje při vytváření kupy z drobných struktur. Kinetická energie získaná z gravitačního pole se během nárazů přemění na tepelnou. Vysoká teplota zajišťuje, že prvky v ICM jsou ionizované. Lehké prvky v ICM ve svých jádrech nemají žádné elektrony.

Složení.

ICM je složeno převážně z baryonů (především ionizovaný vodík a helium). Tato plazma je také obohacena těžkými prvky, například železem. Množství těžkých prvků ve vztahu k vodíku je zhruba třetina hodnoty na slunci. Většina baryonů v kupě (80-95%) se nachází spíše v ICM než ve světelné hmotě, jako jsou galaxie a hvězdy. Nicméně většina hmoty v kupě galaxií se skládá z temné hmoty.  I když ICM celkově obsahuje většinu baryonů v kupě, není příliš hustý, s typickými hodnotami 10 částice na centimetr krychlový. Střední volná dráha částic je přibližně 10 m, nebo asi jeden světelný rok. Silné gravitační pole kup znamená, že mohou udržet i prvky vytvořené vysokou energií supernov. Studium složení ICM v proměnlivém rudém posuvu (což má za následek pohled na různá fakta z minulosti) může poskytnout záznam tvorby prvků ve vesmíru, jestliže se jedná o běžné chemické prvky.

Pozorování.

Vzhledem k tomu že je ICM tak horké, většinou vyzařuje rentgenové záření procesem brzdného záření a emisními rentgenovými čarami z těžkých kovů. Tyto rentgenové paprsky je možné pozorovat pomocí rentgenového teleskopu. V závislosti na teleskopu, lze tvořit zobrazení ICM (rentgenové záření je úměrné hustotě ICM na druhou) a získat rentgenové spektrum. Jas rentgenového záření vypovídá o hustotě plynu. Spektrum umožňuje měření teploty a metalicitu ICM.  Hustota ICM stoupá směrem ke středu kupy se silným vrcholem. Kromě toho teplota ICM typicky klesne na 1⁄2 nebo 1/3 vnější hodnoty v centrální oblasti. Metalicita stoupá od vnějšího kraje směrem ke středu. V některých kupách (například kupě Centaurus) může metalicita plynu stoupat výš než na Slunci.

Chlazení průtoku.

Jak je ICM v jádru mnoha kup galaxií husté, vysílá mnoho rentgenového záření (záření je úměrné hustotě na druhou). V nepřítomnosti ohřívání, by mělo být ICM chlazeno. Jak se ochladí, bude teplejší plyn nahrazovat průtok (chladicí tok). Problémem chladicího toku je nedostatek důkazů o chlazení ICM.

V astronomii je mezihvězdné médium (ICM) přehřátá plazma přítomná v centru kupy galaxií. Tento plyn se zahřívá na teplotu řádově 10 až 100 megakelvinů a je složený hlavně z ionizovaného vodíku a helia, obsahující většinu baryonického materiálu v kupě.

星系团内介质(ICM)是天文学中存在星系团中心的超高温气体,这些电浆的温度在一仟万至一亿K之间,主要成分是电离的氢和氦,并且拥有星系团内绝大多数的重子物质。ICM辐射出强烈的X射线。


Předchozí vývoj.

Od konce třicátých let 3. století docházelo v oblasti dolního Dunaje k pohybům barbarů, zejména Gótů a Karpů, útočících ze severního břehu řeky na římské území. Poté, co germánští Gótové v roce 238 vyplenili na břehu Černého moře město Histria, císař Maximinus Thrax se pokusil odvrátit hrozbu jejich vpádu do balkánských provincií říše vyplácením pravidelného ročního poplatku. Přechodná stabilita pominula koncem roku 243, kdy Karpové obnovili své nájezdy. Císař Philippus Arabs nad nimi po několika letech válčení dosáhl vítězství a krátce nato přestal odvádět platby Gótům. Konflikt s Karpy znatelně oslabil obranu římské Dácie a okolních provincií. Nedlouho po Philippově návratu do Říma došlo navíc v Panonii k uzurpaci Pacatiana. Povstání sice záhy skončilo, když uzurpátora zavraždili vlastní vojáci. Celkově neklidné situace ale využili Gótové, nespokojení se zastavením finanční podpory, a v roce 248 napadli Moesii. Philippus na to zareagoval pověřením senátora Decia velením na Balkáně. Decius obnovil poměry zjitřené Pacatianovou revoltou a zatlačil barbary zpět za Dunaj. Pod vlivem těchto úspěchů ho vojáci, údajně proti jeho vůli, prohlásili za císaře. Vzbouřený Decius vyrazil následně s vojskem do Itálie, kde zřejmě v září 249 přemohl Philippa a zmocnil se trůnu.  Přesnou chronologii dalšího vývoje událostí lze rekonstruovat jen s velkými obtížemi. Nesvornost mezi Římany podnítila Karpy k útoku do Dácie a Moesie, k němuž došlo nejspíš na jaře 250. Zhruba v téže době podnikly dvě skupiny Gótů, v čele s Knivou, rozsáhlý vpád do Dolní Moesie. Tuto invazní sílu patrně netvořili jenom Gótové, přičemž nelze vyloučit, že se mohlo jednat o širší koalici kmenů. Její identifikaci ztěžuje skutečnost, že soudobý historik Dexippos, popisující průběh těchto válek, užíval pro označení barbarů sídlících na sever od dolního Dunaje archaizujícího termínu Skythové ("Skythai"). Zdá se tedy pravděpodobné, že útočníci sestávali i z příslušníků jiných kmenů, jako byli Bastarnové, Taifalové, vandalští Hasdingové a Karpové. Jméno jejich vůdce je však nepochybně gótského původu.  Jedna část Knivova vojska, vedená zřejmě náčelníky Argaithem a Guntherichem, neúspěšně oblehla město Marcianopolis, metropoli Dolní Moesie. Poté zamířili na jih do Thrákie, kde sevřeli město Philippopolis (dnešní Plovdiv). Kniva s jádrem vojska zatím překonal Dunaj u města Oescus, odkud vyrazil k Novae (Svištov). Tam ho odrazil místodržitel provincie Trebonianus Gallus, načež se Gótové vydali jižním směrem k městu Nicopolis. Decius se nejprve obrátil proti Karpům a v závěru léta 250 je vypudil z Dácie. Potom vytáhl proti Knivovi, který před ním ustoupil dále na jih k pohoří Haemus. Císař ho pronásledoval přes průsmyk Šipka. Když se zastavil u města Beroea (Stara Zagora), Kniva Římany neočekávaně napadl a přivodil jim těžké ztráty. Římské vojsko dočasně vyklidilo území na jih od Haemu a stáhlo se zpět k Oesku, kde strávilo zimu. Kniva přitáhl k obležené Philippopoli, jež se po Deciově porážce u Beroje ocitla v bezvýchodné situaci. Místní velitel, thrácký místodržitel Titus Julius Priscus, se prohlásil za císaře a chtěl se s Góty dohodnout. Zřejmě ve snaze zabránit krveprolití jim v létě 251 Philippopolis vydal. Jakmile však Gótové vstoupili do města, zmasakrovali tisíce jeho obyvatel a vojáků. Ostatní, včetně řady senátorů, odvedli do zajetí. Nato se obtíženi kořistí vydali na severovýchod, zpět do svých domovů. Decius mezitím reorganizoval svoji armádu a v doprovodu syna Herennia Etruska a Treboniana Galla vytáhl podél Dunaje vstříc pomalu ustupujícím Gótům.

Průběh bitvy.

Patrně v červnu 251 Římané narazili na Góty v čele s Knivou u města Abrittus. Gótský vůdce rozdělil své síly do tří částí, z nichž jednu rozestavil na místě chráněném bažinou. Jordanes a Aurelius Victor tvrdí, že Herennius Etruscus před zahájením bitvy zahynul v potyčce, při níž ho zasáhl nepřátelský šíp. Zarmoucený Decius se prý pokusil povzbudit morálku svých mužů slovy: "„Nikdo ať netruchlí, záhubou jednoho vojáka není stát poškozen.“" Jiné prameny uvádí, že Herennius padl společně s otcem.  Knivovi se podařilo vlákat Římany do bažinatého a zrádného terénu. Decius nejprve přemohl čelo nepřátel a zahnal na útěk i další skupinu Gótů. Když se je vydal pronásledovat, ocitl se se svými vojáky v bažině, načež se na ně vrhli Gótové. Nastalému masakru padla za oběť značná část římského vojska. Sám Decius přišel při této katastrofě o život a jeho tělo se nepodařilo nikdy najít.  Pohanský historik Zosimos popisuje císařovy poslední okamžiky následovně: Církevní otec Lactantius líčí okolnosti císařovy smrti vzhledem k jeho pronásledování křesťanů o poznání méně příznivě:

Důsledky.

Trebonianus Gallus jen s velkými obtížemi zachránil to, co zbylo z armády. Otřesené legie ho vzápětí provolaly císařem. Dexippos mu nicméně vytýká, že se dopustil zrady vůči Deciovi, protože se měl spiknout s Góty a nechat císaře vlákat do pasti. Tato obvinění nejsou ale považována za věrohodná, neboť lze stěží předpokládat, že by poražené vojsko prohlásilo za císaře strůjce své pohromy. Gallus nadto po návratu do Itálie adoptoval Deciova mladšího syna Hostiliana. Ihned po získání trůnu uzavřel s vítěznými Góty dohodu, na základě níž se jim zavázal vyplácet vysoký roční tribut. Zároveň jim dovolil, aby se svou kořistí a obrovským zástupem zajatců odtáhli za Dunaj. Třebaže prameny přičítají Gallovi vinu za tuto ponižující smlouvu, někteří moderní badatelé spatřují pochybení na straně Decia. Sled pohrom na Balkáně, utrpěných za jeho panování, narušil rovnováhu sil na hranicích impéria. Počínající krizi říše dále prohlubovala devastující epidemie moru a nejistá situace ve východních provinciích, ohrožovaných agresivní sásánovskou Persií.

V bitvě u Abrittu, svedené v červnu 251 v provincii Dolní Moesie, se Římané v čele s císařem Deciem srazili s Góty a Skyty vedenými náčelníkem Knivou. Střetnutí vyústilo v pohromu římského vojska, v níž prišel o život císař i jeho syn Herennius Etruscus. Decius se tak stal prvním římským císařem, který padl v boji s cizím nepřítelem. Porážka v této bitvě symbolizuje počátek období politické a vojenské krize v římské říši, ačkoli její příznaky se objevovaly již v předcházejících desetiletích.

阿伯里图斯战役(英语:Battle of Abritus,阿伯里图斯位于今保加利亚拉兹格勒)又称霍林泰雷布朗尼伊会战(英语:Battle of Forum Terebronii)在约251年7月于罗马默西亚行省爆发,交战双方是罗马帝国与哥特人皇帝尼瓦(Cniva)领导的斯基泰人联盟。罗马人被彻底击败,罗马皇帝德西乌斯及他的儿子赫伦尼乌斯双双战死,德西乌斯成为首位在与外敌发生的战役里被杀的罗马皇帝。


约翰·文森特·阿塔纳索夫

Dospívání a vzdělání.

Atanasoff s bulharskými, francouzskými a irskými předky se narodil 4. října 1903 v Hamiltonu v New Yorku elektroinženýrovi a učitelce. Atanasovův otec Ivan Atanasoff se narodil v roce 1876 ve vesnici Boyadzhik poblíž Jambolu v Bulharsku. Ještě když byl kojenec, byl Ivanův otec zabit vojáky Otomanské říše po Bulharském Dubnovém povstání. V roce 1889 Ivan se svým strýcem imigroval do Spojených států. Atanasova matka Ivana Lucena Purdy byla učitelkou matematiky.  Atanasov byl vychován v Brewsteru na Floridě. V 9 letech se naučil používat logaritmické pravítko, což bylo krátce nato následováno studiem logaritmů a následovně dokončenou střední školou Mulberry High School v dvou letech. V roce 1925 získal bakalářský titul z elektrotechniky na University of Florida se samými Áčky (v české klasifikaci 1).  Se studiem pokračoval na Iowa State University a v roce 1926 získal magisterský titul z matematiky. Své vzdělání dokončil roku 1930 získáním Ph.D. z teoretické fyziky na univerzitě University of Wisconsin–Madison se svou doktorandskou prací "The Dielectric Constant of Helium". Ihned po dokončení doktorátu Atanasov přijal nabídku na asistujícího profesora na Iowa State University v oboru fyziky a matematiky.

Vývoj počítače.

Částečně kvůli těžkopádnosti v užívání mechanického Monroeova kalkulátoru, což byl nejlepší dostupný nástroj v době, kdy psal svojí disertační práci, začal pátrat po rychlejší metodě výpočtu. Na Iowa State University zkoumal použití Monroeových kalkulátorů a IBM tabulátorů pro vědecké výpočty. V roce 1936 vynalezl analogový počítač pro analýzu povrchové geometrie. Drobná mechanická tolerance potřebná k dostatečné přesnosti ho donutila ke zvážení digitálního řešení.  Podle Atanasova bylo několik funkčních principů počítače ABC (Atanasoff–Berry computer) zplozeno v záblesku pochopení během zimy v letech 1937-1938 po výletu do Rock Island v Illinois. S grantem 650$ (ekvivalentní hodnota k roku 2010 by činila 8403$) obdrženým v listopadu roku 1939 a asistencí jeho absolvujícího studenta Clifforda Berryho byl v prosinci téhož roku zhotoven první prototyp.  Klíčové myšlenky využité v ABC zahrnovaly binární výpočty a Booleovu algebru k vyřešení soustav až o 29 lineárních rovnic. ABC neměl CPU, ale byl navržen jako elektronické zařízení využívající elektronek pro digitální výpočty. Dále využíval oddělenou obnovovací kondenzační paměť řízenou procesem, která se dodnes používá v DRAM paměti.  Nezapomínejte však na to, že historie oblasti vývoje počítačů má více verzí a připisovaných zásluh, než je uvedeno v tomto článku. Proto navštivte také Dějiny počítačů

Patentový spor.

Mezi roky 1954 a 1973 byl Atanasoff svědkem v žalobách vznesených nejrůznějšími stranami k vyvrácení patentů elektronické výpočetní techniky týkajících se Johna Mauchlyho a J. P. Eckerta, které byly vlastněny počítačovým výrobcem Sperry Randem. V roce 1973 padlo rozhodnutí procesu "Honeywell v. Sperry Rand", federální soudce jmenoval Atanasova vynálezcem elektronického, digitálního počítače.  Atanasoff se s Mauchlym prvně setkal v prosinci roku 1940 na setkání Americké asociace pro pokrok vědy ve Filadelfii, kde Mauchly předváděl svůj "harmonický analyzátor", analogový kalkulátor sloužící analýze dat o počasí. Atanasoff pověděl Mauchlymu o svém novém digitálním zařízení a nabídl mu možnost se na něj podívat. (V průběhu cesty do Filadelfie Atanasoff s Berrym také provedli hledání patentu v Patentové kanceláři ve Washingtonu, D.C.)  V červnu roku 1941 Mauchly navštívil Atanasova v Amesu, Iowe na čtyři dny, kde pobýval jako jeho host. Atanasoff s Mauchlym diskutovali o prototypu ABC a zkoumali Atanasovův návrh. V září 1942 Atanasoff opustil univerzitu Iowa State pro válečné povolání jako vedoucí akustické divize se střediskem Naval Ordnance Laboratory (NOL) ve Washingtonu, D.C. Univerzita poté nepodala žádost o patent na ABC.  Mauchly navštívil Atanasova ještě několikrát ve Washingtonu během roku 1943 a probíral s ním počítačové teorie, ale nezmínil se mu o tom, že sám pracoval na počítačovém projektu až do začátku roku 1944.  Během 1945 se U.S. Navy rozhodlo na doporučení Johna von Neumanna postavit počítač obrovských rozměrů. Atanasov, který měl projekt na starost, požádal Mauchlyho o pomoc s vysvětlením práce pro nezbytný personál. Nicméně, Atanasov byl zodpovědný ještě za návrh akustického systému k monitorování testu atomové bomby. Tato práce byla prioritní a když se vrátil z testování na Bikini v červenci 1946, byl počítačový projekt NOL zrušen pro nedostatečný pokrok, opět na radu von Neumanna.  V červnu 1954 patentový právník IBM vyhledal Atanasovovu pomoc se zrušením Eckertova–Mauchlyho patentu na bubnové magnetické paměti, upozorněn Cliffordem Berrym, že bubnová magnetická paměť v ABC by mohla tvořit prior art. Atanasov souhlasil právníkovi pomoci, ale IBM nakonec přistoupila na dohodu se Sperry Randem, majitelem Eckertova-Mauchlyho paměťového patentu a od případu bylo upuštěno.  Atanasoff později svědčil v soudním procesu "Honeywell v. Sperry Rand". V tomto případě soudce Earl R. Larson shledal, že "Eckert a Mauchly nebyli první, kdo vynalezli automatický, elektronický, digitální počítač a namísto toho čerpali z práce Dr. Johna Vincenta Atanasova".

John Vincent Atanasoff (4. října 1903, Hamilton, New York, USA – 15. června 1995, Frederick, Maryland, USA) byl americký fyzik a vynálezce, který se nejvíce proslavil vynálezem prvního digitálního počítače.

约翰·文森特·阿塔纳索夫(英语:John Vincent Atanasoff,1903年-10月4日-1995年-6月15日)是美国物理学家、发明家。


Průběh bouře.

24. července byla zpozorována tropická vlna, která se přesouvala na západ přes Atlantský oceán. K podezření na cyklón došlo 28. července. Jako tropická porucha se 1. srpna dostala nad Karibské moře. Silné srážky se vyskytly na jihu Floridy a západě Kuby. Ten samý den se vytvořila velká tlaková níže, a to poblíž souostroví Dry Tortugas a ta postupovala dál na severozápad. 2. srpna, a to v 18:00, se z této níže stala tropická bouře, která byla pojmenována Barry. Později se zjistilo, že o 6 hodin dříve už byla z níže tropická deprese. Existuje i domněnka, že v době rozhodnutí, že jde o tropickou bouři ještě bouře neměla vlastnosti tropické bouře, ale právě tropické deprese.  Když se stal Barry tropickou bouří, proudění se do poloviny obtočilo kolem oka. „Odtok“ vzduchu z východního půlkruhu bouře byl dobrý, i když v důsledku vyššího střihu větru na jihovýchodě byl tento odtok omezen. 3. srpna bouře zeslábla a stočila se na jihozápad. Poté se jako deprese opět stočila na severovýchod.  4. srpna v 18:00 větry zesílily a opět se jednalo o tropickou bouři. Nejvyšší rychlost větru byla zaznamenána 5. srpna v 18:00 – 110 km/h. Těsně před hranicí síly hurikánu. 6. srpna v 5:00 se bouře dostala na pobřeží. Město Santa Rosa Beach na Floridě zasáhla bouře nejdříve. Větry zde dosahovaly rychlosti až 110 km/h. Když se bouře dostala do vnitrozemí, rychle zeslábla a stala se z ní tropická deprese. 6. srpna večer se větry u oka bouře pohybovaly kolem rychlosti 8 km/h. Jako deprese se Barry stočil na severozápad. Zbytky bouře ještě 7. srpna zasáhly město Memphis v Tennessee a 8. srpna se bouře definitivně rozptýlila nad Missouri.

Přípravy na bouři.

Národní hurikánové centrum vydalo varování před tropickou bouří mnoha krajům u pobřeží Mexického zálivu. Poté bylo varování upraveno a varovalo před silnými větry a srážkami na úrovni hurikánu. Vzhledem k tomu, že ale k zesílení tropické bouře na hurikán nedošlo, krátce před úderem na pobřeží bylo varování opět změněno na původní. Varování se týkalo též států Louisiana a Mississippi. Varování pro tyto státy bylo zrušeno.  Jakmile se Barry přiblížil k tzv. Florida Panhandle, dobrovolné evakuace byly vyhlášeny v 8 krajích. Kryty se ale otevřely pouze v 6 krajích. V některých částech Franklin County byly nařízeny povinné evakuace. 40 nákladních letadel a 300 zaměstnanců z Hurlburt Field bylo přemístěno do Little Rocku. Kvůli bouři též musel být odložen let raketoplánu, který měl startovat z jižní Floridy. Bylo samozřejmě evakuováno mnoho pracovníků ropných plošin. V Pro Player Stadium v Miami bylo také zrušeno vystoupení 'N Sync, kvůli hrozbě bouře.

Následky.

Kuba a Florida.

Na Floridě bouře zabila 3 lidi. Celkové škody se vyšplhaly na 30 000 000 amerických dolarů. Na jižní Floridě spadlo 75 až 200 mm srážek. Někde ovšem až 330 mm. Déšť sice pomohl zmírnit přetrvávající sucho, které zde panovalo, ale např. v Martin County způsobil záplavy. 2. srpna bylo zničeno na 300 domů. Dalších 63 domů a 6 mobilních domů bylo též silně poničeno. V Treasure Coast pak prý plaval zaplavenými ulicemi sumec.  Na Florida Panhandle napršelo 5. srpna 125 až 225 mm srážek. V Tallahassee pak napršelo až 230 mm srážek, neoficiální zprávy pak udávají 175 mm. K záplavám došlo hlavně v Leon County a v Apalachicola National Forest, tam ale voda stékala do jezer Cascade Lakes, Lake Bradford a Munson Slough. Hladina Munson Slough vzrostla na nejvyšší úroveň od roku 1994. V okolí Tallahassee kvůli záplavám na silnici uvízlo 100 aut a kvůli stoupající hladině byli evakuováni 4 obyvatelé bytového komplexu na Allen Road. Ojediněle se záplavy vyskytly i ve Franklin County a Wakulla County. Kvůli nehodě v Jackson County zemřel jeden člověk.  Nárazy větru dosahovaly rychlosti 127 km/h. Mnoho stromů se zřítilo a lehce bylo poničeno několik staveb.

Ostatní území.

V Alabamě pak spadlo 116 mm srážek, a to ve městě Evergreen. Ve zdejší oblasti pěstování arašídů pak spadlo asi 50 mm srážek a to pomohlo zmírnit sucho, které zde panovalo. Silné srážky pak spadly i v oblasti města Birmingham.

Tropická bouře Barry byla silná tropická bouře, která udeřila na severovýchodě Floridy v průběhu srpna 2001. Byla to třetí bouře a druhá pojmenovaná bouře sezóny. Barry se vyvinul z tropické vlny, která se vytvořila 24. července u pobřeží Afriky. Tato vlna se 29. 7. dostala do Karibského moře, kde utvořila velkou tlakovou níži, která se podílela na tvorbě tropické bouře Barry. Nejvyšší rychlost byla 110 km/h. Bouře se pak stěhovala na sever a narazila na pobřeží Alabamy a Floridy. 7. srpna se rozplynula.

热带风暴巴里(英语:Tropical Storm Barry)是一个于2001年8月在美国佛罗里达州西北狭长地带登陆的强劲热带风暴,也是2001年大西洋飓风季的第三个热带气旋和第二个获得命名的风暴。巴里源于7月24日离开非洲海岸的一股东风波,这股东风波于7月29日进入加勒比地区并催生出一片低气压区,然后在8月3日组织形成热带风暴。经过强度和行进路径的波动后,风暴在墨西哥湾上空达到最大持续风速每小时110公里的最高强度,然后向北前进并沿美国墨西哥湾沿岸地区登岸,最终于8月7日消散。


Konstrukce.

Ponorka byla jednomístná, vyrobena ze dřeva napuštěného dehtem a zesílená ocelovými obručemi. Byla vysoká 1,8 m, dlouhá 2,3 m a široká pouze 90 cm. Poháněl ji lodní šroub, který roztáčel klikou její jediný pasažér, směr se řídil kormidlem, umístěným v zadní části. Ponořování a vynořování usnadňoval menší, svisle umístěný šroub. Vztlak se reguloval napouštěním vody do trupu nebo jejím vytěsňováním pumpou, kterou obsluha ovládala nohama. Dále ponorka nesla 381 kg olověných závaží, z nich se dalo 91 kg v případě nouze odhodit. Na horní části ponorky byla umístěna malá kovová věžička s průzory a poklopem. Vzduch měla přibližně na 30 minut, k vybavení patřily i vzduchové trubice s kapslemi, kompas a hloubkoměr.  Její útok byl zamýšlen tak, že se nepozorovaně přiblíží k nepřátelské lodi zakotvené v přístavu či u pobřeží a vrtákem, který byl umístěn vedle věžičky, její jednočlenná posádka navrtá dno lodě a k otvoru připevní minu (pouzdro se 68 kg střelného prachu) s časovacím mechanismem.  Při konstrukci a testech ponorky na řece Connecticut se objevil problém vnitřního osvětlení. Petrolejová lampa nebo jiný druh otevřeného ohně rychle spotřebovaly potřebný kyslík. Bratr Davida Bushnella Ezra požádal o pomoc Benjamina Franklina, který navrhl na osvětlení použít světélkující houby.

Turtle a HMS Eagle.

Ponorka byla postavena v rekordně krátkém čase a jejím prvním dobrovolným pasažérem se stal seržant Ezra Lee. 7. září 1776 se s ní pokusil zaútočit na britskou 64dělovou vlajkovou loď Eagle. Ponorku do blízkosti lodi v noci dopravily dvě veslice. Četaři se následně podařilo doplout s ponorkou až k lodi, ale použití vrtáku zabránily měděné plechy, kterými bylo obloženo dno lodi. Při hledání místa, kde by mohl vrták použít, na sebe ťukáním upoutal pozornost Angličanů. Dal se se svým plavidlem na útěk, ale z lodi byla spuštěna veslice, která Turtle rychle doháněla. (Jiný zdroj udává, že ponorku po vynoření, když seržant pod vodou ztratil orientaci, spatřil britský dělový člun.) V nouzi Lee odjistil a uvolnil minu, která o hodinu později neškodně vybuchla. Odradila však Angličany od dalšího pronásledování ponorky a Lee se s ponorkou nakonec úspěšně dokázal vrátit.

Turtle a HMS Cerberus.

Ponorka Turtle podnikla v roce 1777 druhý útok a to na loď HMS Cerberus, který však také skončil neúspěšně. Bushnell při něm použil větší, až 180 kg minu, která sice vybuchla a zabila tři námořníky, ale samotná loď vyvázla bez poškození.

Zánik ponorky.

Co se s ponorkou nakonec stalo, není zcela jasné. Její neúspěchy v newyorském přístavu (podmíněno do značné míry i silnými podmořskými proudy) byly důvodem, pro který se Bushnell rozhodl ponorku přepravit do jiné oblasti. Dal ji nalodit na palubu malé plachetnice v naději, že se jí i s ponorkou podaří proklouznout britskou blokádou a dostat se zpátky do Connecticutu. Byla však – podle Britů – zpozorována britskou fregatou a i s ponorkou potopena. Američané naopak tvrdili, že ponorka byla rozebrána a převezena do vnitrozemí, aby nepadla do rukou nepřítele.

Pochybnosti.

Britské dokumenty neobsahují žádný záznam o útocích ponorky, nebo zprávu o noční explozi v blízkosti HMS Eagle. Jediným britským záznamem je zadržený dopis s domnělým popisem lodi, který nebyl brán vážně. Z toho a dalších důvodů (ve smyslu pochybností o schopnosti ponorky takový útok vůbec podniknout), jsou někteří historici přesvědčeni, že celý příběh byl vytvořen za účelem dezinformace a později jako propaganda na posílení morálky, a že Ezra Lee útok podnikl spíše na obyčejné veslici než v Turtle.

Repliky.

Během války v roce 1812 byla téměř identická ponorka použitá při neúspěšném útoku na britskou loď HMS Ramillies.  V roce 1976 designér Joseph Leary a konstruktér Fred Frese vytvořili v rámci oslav dvoustého výročí USA funkční repliku Turtle. Ponorka byla pokřtěna guvernérem Connecticutu Ella Grassem a později testována v řece Connecticut. Dnes je vlastnictvím Connecticut River Museum.  3. srpna 2007 byli tři muži zadrženi policií během transportu a řízení repliky "Turtle" ve vzdálenosti 70 metrů od výletní lodi Queen Mary 2 v newyorském přístavu. Repliku vytvořil místní umělec Philip "Duke" Riley a dva obyvatelé Rhode Islandu, z nichž jeden o sobě prohlašoval, že je potomkem Davida Bushnella. Pobřežní stráž předvolala aktéry za vlastnictví nebezpečného plavidla a narušení bezpečnostní zóny.

Turtle (angl. "Želva") byla ponorka, jež byla navržena v roce 1775 americkým vynálezcem a vlastencem Davidem Bushnellem. Je první známou ponorkou v dějinách, která byla použita při útoku na nepřátelskou loď s úmyslem ji potopit. Za svůj název vděčí podobnosti se dvěma želvími krunýři přiloženými k sobě. David Bushnell své plavidlo nabídl Georgi Washingtonovi v době, kdy americké kolonie bojovaly o svou nezávislost.

海龟号潜艇(英语:Turtle),是美国独立战争期间大陆军建造的一艘潜艇。她是第一艘有文献纪录用于战争的潜艇。