列昂尼德·尼古拉耶维奇·安德列耶夫

Život a dílo.

Pocházel ze zchudlé šlechtické rodiny. Po absolvování gymnázia v Orlu studoval práva nejprve na petrohradské, později na moskevské univerzitě. Studia dokončil v roce 1897. Poté se zabýval advokátní praxí, té však brzy zanechal a věnoval se plně literární činnosti.  Jeho první povídka "O hladovém studentu", od níž si sliboval úspěch, mu byla vrácena redakcí petrohradského listu Nědělja (Týden). Stejný osud stihl i jinou ranou povídku "Obnažená duše". Roku 1895 bylo otištěno několik jeho črt o studentském životě v listě Orlovskij vestnik (Orlovský věstník) a také povídka "On, ona a vodka". Tyto prvotiny však zůstaly vcelku nepovšimnuty. Od roku 1897 působil jako zpravodaj v listě Moskovskij vestnik (Moskevský věstník) a později jako fejetonista v moskevském listě Kurjer, v němž uveřejňoval v letech 1898-1903 fejetony, publicistické stati a divadelní referáty pod názvem "Meloči žizni" (Drobný život) podepisoval je pseudonymem Džems Linč. V témže listě otiskoval i svá beletristická díla. Prvním z nich byla povídka "Bargamot i Garaska" (1898), jíž si povšiml Maxim Gorkij, který později získal Andrejeva ke spolupráci s nakladatelstvím Znanije.  V raných dílech Andrejev navázal na humanistické tradice ruské literatury 19. století. Jeho rané fejetony a povídky, v nichž líčil těžký život městské chudiny a drobných řemeslníků, se vyznačovaly ostře kritickým vztahem k buržoazní společnosti. Již zde se projevovala Andrejevova skepse i sklon k psychologizaci, soustředění na vnitřní svět jednotlivce, na pocit ztracenosti lidského individua v nepřátelském prostředí. Zazněl tu už protest proti odlidštění života v soudobé civilizaci, většinou však jeho hrdinové byli pasivními oběťmi okolností, jímž se nedokázali vzepřít. V mnoha povídkách lze již vysledovat prvky, jež později převládly ve zralé Andrejevově tvorbě – nevíru v rozum v povídkách "Mysl" (1902) a "Prizraki" (1904), přeceňování síly slepých pudů a živočišných instinktů v novelách "Bezdna" (1902) a "V mlze" (1902), snahu o filozofické zobecnění a alegorizaci příběhu v povídce "Stěna" (1901) apod.  Svérázným vyjádřením Andrejevova ateismu i jeho absolutní skepse bylo „bohoborectví“ v novele "Život Vasilije Fivejského" (1903), v dramatu "Savva" aj. V některých dílech zobrazil své sympatie k revolučnímu hnutí, např. v povídkách "V temnou dál" (1900), "Cizinec" (1902), "Marseillaisa" (1903), "Povídka, která nebude nikdy dokončena" (1908), "Ivan Ivanovič" (1908). V novele "Červený smích" (1904) odhalil nelidskou tvář války. Represálie vůči revolucionářům po porážce revoluce odsoudil z humanistických pozic v dramatu "Ke hvězdám" (1906) i v řadě novel, z nichž nejproslulejší jsou "Povídka o sedmi oběšených" (1908) a "Gubernátor" (1906).  V pozdějších letech, kdy se ideově rozešel s Maximem Gorkým i jeho programem realistické, politicky angažované a výrazně demokraticky orientované literatury, převládl v jeho tvorbě sklon k subjektivismu a k filozofickým abstrakcím.  Po roce 1908 se převažujícím principem jeho tvorby stala groteskní deformace skutečností, čímž se do značné míry přiblížil soudobým modernistickým literárním směrům. V jistém smyslu lze mluvit o Andrejevově expresionismu, ačkoliv se tento směr zformoval značně později. Tato nová Andrejevova orientace se nejmarkantněji projevila v cyklu jeho tzv. filozofických her, jež lze jen těžko zařadit k některému uměleckému směru. Současníci je považovali za hry převážně symbolistní, ovšem v mnohých z nich nalezneme vedle rysů expresionistických i silné realistické znaky. Cyklus tvoří dramata "Život člověka" (1906), "Car Hlad" (1907), "Černé masky" (1908), "Anathema" (1909) a "Oceán" (1910). V těchto dramatech autor řešil především problém lidské existence – otázku života a smrti, dobra a zla, rozumu a citu a v neposlední řadě problém svobody osobnosti a lidské nesmrtelnosti.  Pod vlivem Schopenhauerovy filozofie zobrazoval lidský život hluboce pesimisticky, jako věčný, nesmyslný pohyb v kruhu. Současně s vysoce abstraktními mystickými dramaty psal i nadále hry kriticko-realistického zaměření. V divadelních hrách "Dny našeho žití" (1908) a "Gaudeamus" (1909) zobrazil banální život změšťáčtělých studentů, v třídílném cyklu "Anfisa" (1909), "Katěrina Ivanovna" (1912) a "Profesor Storicyn" (1912) pak morální rozklad měšťácké rodiny.  Nejzralejším Andrejevovým realisticko-psychologickým počinem je drama "Ten, kdo dostává políčky" (1915). Realistické tendence jsou zde spojeny s romanticko-melodramatickými motivy, jež dodávají dramatu podmanivou emocionálnost. Hra je protestem proti malosti a nelidskosti měšťáckého světa, skutečně lidské city autor nachází jen mezi vyvrženci nebo mezi cirkusáckou bohémou.

Závěr života.

Po roce 1910 žil Andrejev trvale ve Finské části Ruska, kde ho také zastihla světová válka. V té době hodně psal, přestože jeho zdraví se rychle zhoršovalo. Jaro a podzim 1917 prožil v Petrohradě a po Říjnové revoluci, již nepochopil a nepřijal, se opět vrátil do Finska. Jeho posledním dílem byla kniha Dněvnik satany (Satanův deník – 1919), napsaná krátce před smrtí, v níž zachytil válečné šílenství a předvídal brzký zánik lidské civilizace.  Leonid Nikolajevič Andrejev zemřel 12. září roku 1919 v městečku Kuokkala, dnešní Repino na okraji Petrohradu.

Leonid Nikolajevič Andrejev (rusky "Леонид Николаевич Андреев", 21. srpen / 9. srpen 1871, Orel, Rusko – 12. září 1919, Kuokkala, Finsko, dnešní ruské město Repino) byl spisovatel a dramatik konce 19. a počátku 20. století. Jeden z nejsložitějších a vnitřně nejrozporuplnějších představitelů ruské literatury předrevolučního období.

列昂尼德·尼古拉耶维奇·安德列耶夫(,1871年8月21日–1919年9月12日),又称安特莱夫,俄国小说家,剧作家。他早期的作品继承了陀思妥耶夫斯基和契诃夫的传统,描写现实生活中的小人物的心理。而在后期的《红笑》、《七个被绞死的人》中,则放弃传统叙事手法,具有浓重的象征主义和表现主义色彩。


Mladá léta.

Nobunaga Oda se narodil 23. června na panství Owari a dostal dětské jméno Kippóši (japonsky:吉法師). Byl druhým synem Nobuhideho Ody, který zastával funkci zástupce šuga a měl své pozemky v provincii Owari. Nobunaga se měl narodit na hradě Nagoja, avšak toto rodiště je zpochybňováno. Během svých dětských a jinošských let proslul svým bizarním chováním a získal přezdívku Owari no Óucuke (japonsky: 尾張の大うつけ, Blázen z Owari). Bylo o něm známo, že pobíhá s ostatní mládeží bez ohledu na své společenské postavení. Avšak se zavedením palných zbraní v Japonsku ho proslavila jeho záliba v palných zbraních tanegašima, nazvaných podle stejnojmenného ostrova.

Sjednocení provincie Owari.

V roce 1551 neočekávaně zemřel Nobuhide Oda. Během jeho pohřbu byl Nobunaga nařčen ze společensky nepřijatelného chování při kladení obřadní vonné tyčinky na oltář. Tento akt později odsoudilo mnoho vazalů rodiny Oda. Ti, přesvědčeni o Nobunagově nedostatku disciplíny, začali stranit jeho jemněji se vyjadřujícímu a uhlazenějšímu bratrovi Nobujukimu.  Zahanbený Nobunagovým chováním, spáchal Masahide Hirate seppuku. To byla pro Nobunagu obrovská rána, ztratil totiž učitele a cenného vazala. Později vystavěl na jeho počest svatyni.  Ačkoli byl Nobunaga uznán jako Nobuhidův právoplatný následník (Nobuhidův nejstarší syn Nobuhiro Oda byl nemanželský), byl klan Oda rozdělen do mnoha frakcí, a dokonce byl celý klan technicky poddán šugovi provincie Owari, Jošimunemu Šibovi. Tak se stalo, že Nobutomo Oda, jenž byl šugovým zástupcem a jenž ovládal slabého Šibu jako svou loutku, odmítl Nobunagu jako nového pána provincie Owari. Když Jošimune jasně podpořil a pokusil se pomoci Nobunagovi, byl Nobutomou zavražděn.  Nobunaga úspěšně přesvědčil Nobumicuho Odu, mladšího bratra svého otce Nobuhideho, aby se připojil na jeho stranu, a s jeho pomocí byl Nobutomo zabit na hradě Kijosu, který se později stal Nobunagovým sídlem na více než 10 let. Nobunaga využil situace, kdy právoplatným dědicem funkce šuga provincie Owari se stal Joušimuneho syn, Јоšikane Šiba, a uzavřel spojenectví s rodinou Imagawa z provincie Suruga a s rodinou Kira z provincie Mikawa, jelikož oba klany měly stejného šuga a nemohly odmítnout. To ve skutečnosti mělo zajistit, aby rodina Imagawa přestala útočit na hranice provincie Owari.  Přestože byl Nobujuki a jeho stoupenci stále na svobodě, Nobunaga vedl armádu do provincie Mino na pomoc Dósanu Saitóovi, jehož syn, Jošitacu Saitó, se obrátil proti němu. Tažení selhalo, Dósan byl zabit a Jošitacu se v roce 1556 stal novým pánem provincie Mino.  O pár měsíců později provedl Nobujuki s podporou Каcuieho Šibaty a Hidasady Hajašiho výpad proti svému bratru Nobunagovi. Byli poraženi při bitvě u Ino. Tito tři byli omilostněni jen díky intervenci Nobunagovy a Nobujukiho matky. Nicméně již příští rok plánoval Nobujuki další rebelii. Nobunaga byl informován Kacuiem Šibatou a po té, co předstíral nemoc, aby se dostal do Nobujukiho blízkosti, zavraždil ho na hradě Kijosu.  V roce 1559 Nobunaga zlikvidoval veškerou opozici proti sobě jak v klanu, tak i v celé provincii Owari. Pokračoval ve využívání Jošikaneho Šiby jako výmluvy pro uzavírání míru s ostatními daimjó. Později však objevil Jošikaneho tajnou korespondenci s klany Kira a Imagawa, snažící se dohodnout na vypuzení Nobunagy a obnovení moci klanu Šiba. Nobunaga ho vyhnal a aliance vytvořené ve jménu klanu Šiba tak byly neplatné.

Bitva u Okehazamy.

V roce 1560 shromáždil Jošimoto Imagawa armádu čítající 25,000 mužů a vyrazil směrem na Kjóto pod záminkou pomoci křehkému šógunátu Ašikaga. Klan Macudaira z provincie Mikawa se připojil k Jošimotovým silám.  Pro porovnání, klan Oda měl armádu pouhé 3 tisíce mužů, a tato síla bylo rozdělena na obranu různých míst na hranicích. Za těchto nepříznivých okolností Nobunaga údajně předvedl svůj oblíbený tanec Acumori, předtím než se on sám a pár společníků odebralo pomodlit se do chrámu. Podpořený náhlou bouří, Nobunaga napadl tábor Imagawů a zabil Jošimota, což mu přineslo překvapivé vítězství. Toto je pak známo jako bitva u Okehazamy, jež přinesla jménu Nobunaga národní povědomí.  Výsledkem bylo rychlé oslabení klanu Imagawa, který tím ztratil vládu nad klanem Macudaira. V roce 1561 bylo vytvořeno spojenectví mezi Nobunagou a Macudairou Motojasuem (později známým jako Iejasu Tokugawa).

Tenka Fubu.

V roce 1561 v Minu na nemoc předčasně zemřel Saitó Jošitacu, po němž nastoupil jeho syn Saitó Tacuoki. Tacuoki byl však mladý a málo zkušený coby vladař a vojenský stratég ve srovnání se svým otcem a dědem. Nobunaga využil této situace, přesunul svou základnu na hrad Komaki a začal tažení v provincii Minu. Nobunaga přesvědčil vazaly rodu Saitó, aby se zřekli svého nekompetentního a pošetilého pána, a tím velmi významně tento klan oslabil a připravil si tak výhodné podmínky pro konečný útok v roce 1567. Nobunaga se zmocnil hradu Inabajama a poslal Saita Tacuokiho do exilu.  Oda Nobunaga odjel do Inabajamy a přejmenoval svůj nový hrad stejně jako město na Gifu, podle legendární hory Gi v Číně, kde vznikla dynastie Čou. Tím Nobunaga odhalil své ambice podmanit si celé Japonsko. Začal používat svou novou pečeť, jež se četla jako „Tenka Fubu“, což znamená: „sjednotit vše pod nebesy silou zbraní“.  V roce 1564 si vzala Nobunagova sestra Oiči Azaie Nagamaseho, daimjóa v severní provincii Ómi. To mu později pomohlo připravit cestu do Kjóta.  V roce 1568 cestoval poslední ašikagský šógun Ašikaga Jošiaki do Gifu a požádal Nobunagu, aby začal tažení na Kjóto. Jošiaki byl bratr zavražděného 13. šóguna z rodu Ašikaga Jošiterua. Jošiteruho vrazi dosadili na místo šóguna svou loutku Ašikagu Jošihideho. Nobunaga vyhodnotil Jošiakiho žádost jako výbornou příležitost začít tažení a podrobit si Kjóto. Překážkou v severní provincii Ómi mu však byl klan Rokkaku. Vůdce klanu Rokkaku Jošikata odmítl podpořit Jošiakiho jako šóguna a tím začala válka. Nobunaga podnikl masivní útok a vyhnal klan Rokkaku z jejich hradů.  Během krátkého času dosáhl Nobunaga Kjóta a vyhnal klan Mijoši pryč z města. Jošiaki byl pak jmenován 15. šógunem z rodu Ašikaga.  Nobunaga odmítl post kanrei a posléze začal s oslabováním moci šóguna s jasným úmyslem využít ho jako loutku pro ospravedlnění svých budoucích výbojů. Jošiaki však neměl v úmyslu stát se něčí loutkou a tak si potají dopisoval s různými daimjóy s cílem vytvořit alianci proti Nobunagovi.  Obzvláště klan Asakura s nelibostí nesl vzrůstající mocí klanu Oda. Historicky byl totiž klan Oda podřízen klanu Asakura. Navíc Asakura Jošikage, který též podporoval Ašikagu Jošiakiho, nebyl ochotný táhnout na Kjóto. Proto klan Asakura nyní pohrdal Nobunagovými úspěchy.  Když Nobunaga zahájil tažení na území klanu Asakura, Azai Nagamasa (manžel Nobunagovy sestry Oiči), zrušil spojenectví s klanem Oda, aby dostál spojenectví rodů Azai a Asakura, které trvalo po generace. S pomoci rebelů Ikkó-ikki získala aliance proti Nobunagovi na síle.  V bitvě u Anegawy porazil Nobunaga a Tokugawa Iejasu spojené síly klanů Asakura a Azai.  Nobunaga vedl válku i proti buddhistickým mnichům, kteří se mu odmítli podrobit. Enrjakudži, klášter na hoře Hiei s mnichy-válečníky sóheii školy Tendai, mu byl zvláště trnem v oku, neboť sídlil velmi blízko jeho rezidence v hlavním městě Kjótu. Proto v roce 1571 Nobunaga napadl Enrjakudži, a přestože byl obdivovaným a významným kulturním symbolem té doby, do základů ho vypálil. Při této akci zemřelo mezi 20 a 30 tisíci mužů, žen a dětí.  V průběhu let uměl Nobunaga upevňovat svou pozici a brutálně ničil své nepřátele. Například při obléhání systému pevností Nagašima utrpěl Nobunaga obrovské ztráty včetně několika bratrů při potlačování odporu povstalců Ikkó-ikki. Nakonec ale Nobunaga obklopil nepřátelský komplex a zapálil ho, přičemž zde zemřely desetitisíce civilistů, většinou ženy a děti.  Jeden z nejsilnějších členů aliance proti Nobunagovi byl Takeda Šingen, a to vzdor jeho všeobecně smírnému vztahu a nominálnímu spojenectví s klanem Oda. V roce 1572 Takeda na naléhání šóguna zahájil tažení na hlavní město, na jehož počátku byla invaze na Tokugawovo území. Nobunagovy síly byly vázány na západní frontě, a proto poslal Tokugawu Iejasuovi pouze mdlou pomoc. Ten potom utrpěl porážku při bitvě u Mikatagahary v roce 1573.  Avšak nedlouho po bitvě se Takedovy síly stáhly, neboť Šingen v roce 1573 v důsledku nemoci zemřel. Jeho smrt znamenala úlevu pro Nobunagu, jenž se mohl zaměřit na Jošiakiho, který mu opakovaně otevřeně vyhlašoval nepřátelství navzdory císařskému soudnímu zásahu.  Nobunaga porazil Jošiakiho síly a poslal ho do exilu. Ještě toho roku končí šógunát Ašikaga.  Nobunaga v roce 1573 také úspěšně zničil klany Asakura a Azai. Azai Nagamasa poslal Oiči zpět Nobunagovi a spáchal sebevraždu. Po zničení povstalců Ikkó-ikki v řetězci pevností a opevnění Nagašima v roce 1574 zůstal jediným zbývajícím Nobunagovým protivníkem klan Takeda, vedený nyní Takedou Kacujorim.  Při rozhodující bitvě u Nagašina decimovaly spojené síly Nobunagy a Tokugawy Iejasua klan Takeda díky strategickému využití arkebuz. Nobunaga překonal nevýhodu pomalého nabíjení arkebuz tím, že postavil střelce do tří řad. Po tom, co vystřelili střelci v první řadě, se sehnuli a nabíjeli, zatímco střílela následující řada. Kulky byly schopny provrtat brnění Takedových jezdců. To způsobilo zmatek v Takedově kavalérii, jež byla zatlačována zpět a pobíjena přilétávajícími střelami.  Nobunaga pokračoval v expanzi. Poslal Šibatu Kacuieho a Maedu Tošiieho na sever a Akečiho Micuhideho do provincie Tamba.  V roce 1574 přijal Nobunaga titul kuge (šlechtic císařského dvora), potom v roce 1577 získal titul udaidžin (neboli "ministra napravo"), titul třetího nejvyššího hodnostáře císařského dvora.  Nobunagovo obléhání Išijama Hongandži, hlavní pevnosti povstalců Ikkó-ikki v Ósace, přineslo určitý pokrok, ale klan Mori z regionu Čúgoku prolomil námořní blokádu a začal posílat zásoby do silně opevněného komplexu po moři. V roce 1577 proto dostal Hašiba Hidejoši rozkaz vyrazit na západ a utkat se s klanem Mori.  O rok později byl dostavěn hrad Azuči v provincii Omi a tento působivý a extravagantně vyzdobený hrad šokoval evropské misionáře stejně jako obyčejné dvořany.  Avšak Uesugi Kenšin, považovaný za největšího válečníka té doby po smrti Takedy Šingena, se zúčastnil druhé aliance proti Nobunagovi. Drobné střety vyvrcholily bitvou u Tedorigawy a přesvědčivým vítězstvím Uesugiho. Zhruba v této době se Uesugiho síly připravovaly na pochod na Kjóto.  V důsledku této porážky začal Nobunagův postup v provinciích Noto, Kaga a Eččú stagnovat. Pokud by Uesugi vedl svou armádu na Kjóto, Oda Nobunaga by neměl žádnou šanci než se vzdát a postoupit východní území s nadějí, že dostane milost. Nicméně Uesugi Kenšin zemřel na pravděpodobné krvácení do mozku ještě dříve, než se jeho armády vydaly na pochod. Po Kenšinově smrti a značných zmatcích mezi jeho nástupci pokračoval Nobunaga v tažení na tuto oblast.  V roce 1580 přinutil Nobunaga pevnost Išijama Hongandži ke kapitulaci a v roce 1582 zničil i klan Takeda. Nobunagova moc byla nyní na vrcholu a byl připraven započít invazi do provincie Ečigo a na ostrov Šikoku.

Incident v Honnódži.

V roce 1582 napadl Hidejoši Hašiba (Nobunagův nejvěrnější vazal) provincii Biččú a obléhal hrad Takamacu. Tento hrad byl nepostradatelný pro klan Móri a jeho ztráta by zanechala sídelní panství klanu Móri zranitelné. Terumot Móri přivedl posily před hrad Takamacu, čímž se bojující strany dostaly do patové situace, a Hidejoši požádal Nobunagu o posily.  Bývá často zmiňováno, že Hidejoši nepotřeboval posily, ale z rozličných důvodů o ně Nobunagu požádal. Někteří věří, že Hidejoši, jemuž ostatní generálové záviděli a nenáviděli ho pro jeho rychlý vzestup z nižšího pěšáka až ke generálovi zodpovídajícímu se pouze Nobunagovi, chtěl mít nějaký profit z dobytí hradu pro Nobunagu a získat navrch před ostatními vazaly rodu Oda. Jiní spekulují o tom, že Hidejoši nebo jeho vazalové chtěl vylákat Nobunagu do zranitelné pozice na frontě, kde by ho mohli snadněji zavraždit. Další věří, že byl Hidejoši ve skutečnosti vedoucí postavou za zradou Micuhideho Akeči.  V každém případě Nobunaga rozkázal Nagahidemu Niwovi, aby se přichystal na invazi na Šikoku a Micuhidemu, aby pomohl Hidejošimu. Na cestě do regionu Čúgoku zastavil Nobunaga v chrámu Honnódži v Kjótu. Protože Nobunaga neočekával útok uprostřed jím ovládaného území, byl strážen pouze pár desítkami služebníků a osobními strážci.  Toho však využil Micuhide, náhle obklíčil chrám Honnódži, a donutil Nobunagu, aby spáchal sebevraždu. Ve stejný čas, kdy Akečiho síly napadly hrad Nidžó, si Nobunaga vzal život. Společně s ním zemřel jeho mladý pobočník a milenec, Ranmaru Móri, který mu věrně sloužil po mnoho let a byl s ním i v tomto těžkém čase. Jeho loajalita a starostlivost o pána byly známy a časem velmi oceňovány. Pouze jedenáct dní po úderu na Honnódži byl Micuhide zabit v bitvě u Jamazaki.

Oda, Tojotomi a Tokugawa.

Nobunaga byl proslulý jako pán oblasti Nagoja (jak se říkalo provincii Owari) a neobyčejný příklad pro samuraje období Sengoku. Během pár let položil pro své následovníky cestu pro dokončení sjednocení Japonska pod novou vládu bakufu.  Je důležité že, Hidejoši Tojotomi a Iejasu Tokugawa (jenž založil šógunát Tokugawa) byli věrnými následovníky Nobunagy. Hidejoši se stal z bezejmenného rolníka jedním z nejvýznačnějších Nobunagových generálů. Iejasu sdílel s Nobunagou dětství a vyrůstali jako silní spojenci. Hidejoši porazil Akečiho během měsíce a byl považován za právoplatného Nobunagova nástupce, jenž pomstil Micuhideho zradu.  Tito dva byli obdarováni Nobunagovými předešlými úspěchy, kterými vybudoval a sjednotil Japonsko a o nichž říkali: „Sjednocení je jako rýžový koláček: Oda ho udělal, Hašiba ho zformoval a nakonec ho ochutnal pouze Iejasu.“ (Hašiba je rodové jméno Hidejošiho, jež používal dokud následoval Nobunagu)  Hidejoši, jenž se stal hlavním vládcem v roce 1586, sám syn z chudé rolnické rodiny, zavedl právo díky němuž byla samurajská třída kodifikována jako stálá a dědičná, a ostatním třídám bylo zakázáno nosit zbraně. Tím byla značně ztížena pohyblivost v rámci japonské společnosti (kterou nakonec úplně znemožnil šógunát Tokugawa) až do doby, kdy byla samurajská třída při reformách Meidži v šógunátu Edo rozpuštěna.  Je důležité si všimnout, že rozdíl mezi samuraji a ne-samuraji byl během 16. století nejasný. Mnoho mužů z různých sociálních vrstev (většinou malorolníci) příslušelo přinejmenším k jedné vojenské organizaci a sloužili ve válkách před a během Hidejošiho vlády. Tato situace „všichni proti všem“ trvala po staletí.  Oprávněné samurajské rodiny po 17. století si tak vybraly možnosti následovat Nobunagu, Hidejošiho a Iejasua. Během změn režimů nastávaly velké bitvy a mnoho poražených samurajů bylo zničeno nebo se stali róniny, popř. se začlenili do obyčejné populace.

Jeho politika.

Nobunagovým snem bylo nejen změnit způsob válčení v Japonsku, ale také udělat jednu z nejmodernějších armád světa. Vylepšoval a rozšiřoval techniku oštěpů, lodí a hradů. Vylepšil systém válečného postavení tím, že se v úvahu brala zkušenost, ne však jméno nebo původ, jak tomu bylo v dřívějších dobách. Vazalům byla také dávána půda na základě výnosů rýže a na velikosti pozemků. Jeho organizační systém byl přesně použit a dále vyvíjen jeho spojencem Tokugawou Iejasuem v vzniklém šógunátu Tokugawa v Edu.  Nobunagova vláda a důvtip nebyl využit pouze na bitevním poli, ale byl také znám jako dobrý obchodních a rozuměl principům mikro- a makroekonomiky. Jako první modernizoval ekonomiku ze zemědělské podstaty na podstatu výrobní a na služby. Hradní města byla vyvíjena jako centra lokálních ekonomik. Byly budovány cesty na jeho panstvích mezi hradními městy nejen pro usnadnění cestování, ale především pro jednodušší pohyb velkých armád na dlouhé vzdálenosti v co nejkratším čase. Mezinárodní obchod byl rozšířen do Číny a na Korejský poloostrov, dokud nezačali přijíždět „jižní barbaři“ z Evropy, Filipín, Siamu a Indonésie.  Zavedl politiku „rakuichi rakuza“ jako cestu pro podporu obchodu a veškeré ekonomiky. Tato politika zrušila a zakazovala veškeré monopoly a otevřela uzavřené a privilegované svazy, společnosti a cechy, které viděla jako překážky obchodu. Také vyvinul různé daňové výjimky.  Stavěl „města-hrady“, místní centra obchodu. Ty spojoval novými cestami, nejen pro ulehčení obchodu, ale také pro rychlejší přesuny armády.  Stavěl také krásné zahrady a hrady. Snad nejkrásnějším z nich, a také prý nejkrásnější v celém Japonsku, je Azuči u jezera Biwa. Tento hrad je pokryt zlatem a zdoben sochami, uvnitř jsou pak interiéry malované malířem Eitoku Kanó.  Byl fascinován evropskou kulturou, sbíral umělecká díla, zbraně a brnění. Je také považován za jednoho z prvních Japonců, kteří nosili evropské oblečení. Byl také patronem křesťanských misionářů v Japonsku, avšak nikdy nekonvertoval ke křesťanství.  Nobunaga je v Japonsku vzpomínán jako jeden z nejkrutějších daimjó období Sengoku. Byl prvním ze tří hlavních sjednotitelů Japonska. Těmi dalšími byli Tojotomi Hidejoši (zvaný také Hašiba Hidejoši) a Tokugawa Iejasu. Oda Nobunaga byl na nejlepší cestě stát se šógunem Japonska nebýt toho, že jeden z jeho generálů, Akeči Micuhide, obklíčil chrám Honnódži v Kjótu, kde se tehdy Nobunaga nacházel, a přiměl Nobunagu spáchat seppuku. Protože Nobunaga nechtěl, aby jeho hlavu získali za trofej jeho nepřátelé, podpálil na jeho přání chrám Honnódži jeho pobočník Ranmaru Móri, který následně také spáchal seppuku. Akeči se pak sám prohlásil za pána Odových území, ale Hidejoši Akečiho porazil a svého pána Nobunagu pomstil.

Nobunaga Oda (:, "Oda Nobunaga", celým jménem :, "Oda Kazusanosuke Saburó Nobunaga", 23. června 1534 – 21. června 1582) byl hlavním daimjó ke konci období Sengoku a prvním z řady tří tzv. sjednotitelů Japonska (dalšími dvěma byli jeho bezprostřední nástupce Tojotomi Hidejoši a dovršitel procesu sjednocení Tokugawa Iejasu). Byl synem Nobuhideho Ody, nepříliš významného válečníka s malými pozemky v provincii Owari. Nobunaga žil v neustálých válečných výbojích a předtím, než předčasně zemřel v roce 1582, si podrobil téměř celé Japonsko.

织田信长(,1534年-5月24日-1582年-6月21日),是活跃于日本战国时代至安土桃山时代的战国大名,于1568年至1582年间,作为掌握日本政治局势的领导人,推翻了名义上管治日本逾200余年的足利幕府,使从应仁之乱起持续百年以上的乱世步向终结。在日本历史上,与丰臣秀吉、德川家康两人并称「战国三杰」。 织田信长于1534年在尾张国(今爱知县西部)(一说那古野城)出生。幼名吉法师,通称三郎。在父亲织田信秀死后,以嫡长子身份继承家督。在国内争乱中打败同母弟信行(别称信胜)、清洲城主织田信友、犬山城主织田信清和主织田信安尾张分家等势力,成功统一尾张。于击破周边敌对势力三河今川氏与美浓斋藤氏与南近江六角氏后,拥立足利义昭为将军上洛(到京都)。


Život.

Narodila se v Haywood Memorial Hospital v Brownsvillu, Tennessee, USA (25 km od Nutbush). Vyrostla v Nutbush, Tennessee. V dětství zpívala v kostelním sboru gospely.  Po předcích je z jedné čtvrtiny Indiánka z kmene Čerokézů. Má prý jedny z nejkrásnějších nohou na světě, které má pojištěny u společnosti Lloyd ́s na několik milionů liber.  Koncem padesátých let odešla se svou sestrou do Saint Louis, kde poznala hudebníka Ike Turnera, vedoucí osobnost skupiny Rhythm Of King. Po svatbě v roce 1958 jí Ike navrhl změnit si jméno na umělecké Tina Turner. V roce 1960 vznikají pod hlavičkou Ike & Tina Turner jejich první společné nahrávky. Nejúspěšnějším rokem Tiny a Ikea byl rok 1971, kdy se revivalem skladby "Proud Mary" skupiny Creedence Clearwater Revival dostali do americké hitparády Top 10. Skladba byla z alba "Workin' Together", které bylo jejich nejprodávanějším albem vůbec. První sólovou skladbu nazpívala až roku 1966. Byla to píseň "River Deep, Mountain High".  Extravagantní způsob života Ike Turnera, jeho alkoholová a drogová závislost, agresivní a brutální chování se k Tině (Ike ji tolikrát udeřil do nosu, že měla poničenou nosní dutinu a musela podstoupit plastickou operaci), vedly v roce 1976 k jejich rozvodu. Rozvod a problémy s ním spojené neměly za následek jen rozpad skupiny, ale zabrzdily i slibně se rozvíjející Tininu sólovou kariéru. Aby uspíšila rozvod, souhlasila s tím, že Ikovi zůstanou všechna práva na jejich nahrávky. Během následujících osmi let zpívala v klubech a kasínech soulový repertoár. Její tehdejší finanční situace nebyla vůbec jednoduchá, o čemž svědčí i fakt, že byla určitou dobu odkázaná na potravinové lístky.  V roce 1983 se prosadila hitem "Let ́s Stay Together". Zásadním zlomem je rok 1984, kdy vychází velice úspěšné album "Private Dancer", provázené stejnojmenným hitem a především skladbami "What's Love Got To Do With It?" a "Better Good To Me". Tina Turner změnila nejen svůj hudební styl, ale mění i vzhled a stává se sexsymbolem. Léta 1984 až 1992 byla pro Tinu nejúspěšnější v celé kariéře. V tomto období nahrála řadu nezapomenutelných hitů: "Private Dancer", "We Don't Need Another Hero" (z filmu "Šílený Max a Dóm hromu", ve kterém ztvárnila roli „Tetičky“), "Simply the Best", "Typical Male", "Steamy Windows", "I Can't Stand the Rain" a "It Takes Two".  Roku 1985, devět let od rozvodu, obdržela čtyři ceny Grammy a první zlatou desku. Na koncertě v Rio de Janeiro 16. ledna 1988, během turné "Break Every Rule", vidělo Tinu 182 000 diváků. Tento rekord, zaznamenaný i v Guinessově knize rekordů, se podařilo překonat až za několik let Paulovi McCartneymu, na stejném místě.  V roce 1991 byla společně s Ike Turnerem uvedena do Rock and rollové síně slávy.  Tina v roce 1995 nazpívala ústřední skladbu k filmu s Jamesem Bondem, "Golden Eye".  V únoru 2008 vystoupila po 23 letech (naposled to bylo po jejím comebacku v roce 1985) při udělování hudebních cen Grammy při příležitosti 50. výročí této akce. Na pozvání zpěvačky Beyoncé s ní zazpívala tři písničky.  V červenci 2013 se provdala za svého dlouholetého přítele, o 16 let mladšího Erwina Bacha, který působí v nahrávacím průmyslu. Žijí spolu ve Švýcarsku.

Tina Turner, vlastním jménem Anna Mae Bullock (* 26. listopadu 1939, Nutbush, Tennessee, USA) je švýcarská rocková zpěvačka a herečka, jedna z nejpopulárnějších hvězd 80. let 20. století s charakteristickým chraplavým hlasem.

蒂娜·特纳(英语:英语:Tina Turner,原名Anna Mae Bullock;1939年-11月26日)是瑞士籍的美国歌手,女演员。在她长达五十多年的演艺生涯中,凭借无数奖项的肯定以及对摇滚领域的贡献,被人称为摇滚女王。蒂娜从她与她的丈夫艾克·特纳组成的艾克&蒂娜·特纳演唱组开始自己的表演事业。成功的打造了《River Deep, Mountain High》、《Proud Mary》等不朽金曲。在1978年因不堪忍受丈夫的家庭暴力而与之离婚之后,她沉寂了数年。最终顶住了巨大的压力在1983年发行了自己的单曲《Let's Stay Together》重新取得了成功。而她在1984年发行的个人第五张专辑《Private Dancer》也堪称音乐史上最成功的东山再起之作。1986年她出版了的自传《我,蒂娜》(I, Tina)。


Rozdělení tesařských prací.

Tesař tradičně provádí především tyto stavební práce:  Blízkým příbuzným řemeslem je  Zaniklými (téměř zaniklými) příbuznými řemesly jsou například :

Výrobky.

Tesař zhotovuje mimo jiné tyto výrobky:

Tesařské spoje.

Dílčí prvky se spojují do celků pomocí těchto tesařských spojů:

Nářadí a nástroje.

Mezi nejdůležitější ruční tesařské náčiní patří:

Kvalifikace.

V některých zemích (např. v Německu, ale i Česku) musí budoucí řemeslník, tedy i tesař, projít formálním středním vyučením (obvykle tříletým). Po vyučení se z něho stává tovaryš. Až do začátku 20. století tovaryši zpravidla několik let cestovali po rodné zemi i za její hranice a učili se stavebním postupům a slohům. Poté se vraceli domů a zde prováděli svou práci. V Německu tato tradice tesařských tovaryšů přežívá v omezené míře dodnes (stejně jako u zedníků, pokrývačů a dalších tradičních řemesel) a v 21. století její obliba opět roste.  V USA se v současnosti pod pojmem "journeyman" (tj. tovaryš) rozumí spíše tesař zkušený a zručný než cestující. Aby získal tento status, musí tesař podstoupit oficiální zkoušku dovedností; existují však i tesaři neautorizovaní, bez formálního vzdělání, u nichž označení „journeyman“ znamená zpravidla dlouholeté zkušenosti v oboru.  Po určité době provádění tesařské živnosti se tesař v některých zemích může ucházet o oficiální statut tesařského mistra. Například v Německu či Japonsku (kde tesaři Miya-daiku projektují a staví chrámy a svatyně) se jedná o náročný a drahý proces, vyžadující k dosažení mistrovského osvědčení rozsáhlé znalosti (včetně ekonomických a právnických) a dovednosti. V těchto zemích je též zpravidla nezbytné, aby tesařským mistrem byl každý, kdo zaměstnává a vyučuje tesařské učně. V jiných zemích pojem „tesařský mistr“ pouze volně označuje zkušeného tesaře. Tesař je jedna z kvalifikací Národní soustavy kvalifikací (NSK).

Historie.

V dávných dobách byl prakticky každý majitel domu svým vlastním tesařem, protože si svůj dům musel zpravidla postavit sám. S pozdější specializací povolání vznikla i profese tesaře. V důsledku zakládání cechů a utajování zvláště důležitých a zajímavých pracovních postupů se tesaři ve středověku stali nepostradatelnými, především ve městech.  Zejména stavba prestižních budov se složitě tvarovanými střechami, jako byly radnice a cechovní domy, se již neobešla bez odbornosti, kterou tesaři zaručovali. Zkušený tesař své umění pečlivě střežil a předával je pouze vyvolenému kolegovi, zpravidla svému synu. Zvláště vůči svým tovaryšům býval opatrný. Důležité práce jako například rýsování střechy prováděl zásadně sám.  Rozkvět tesařství ve střední Evropě nastal ve středověku, kdy se ve městech stavěly smělé velké hrázděné domy. Absolutního vrcholu v konstrukci střech dosáhli francouzští tesařští mistři ("maître de charpentier") okolo roku 1900 klenutými dřevěnými střechami. Tesařské umění však vzkvétalo i na venkově, jak je dodnes vidět i v českých skanzenech (nejvýznamnější z nich jsou Soubor lidových staveb Vysočina, Polabské národopisné muzeum Přerov nad Labem a Valašské muzeum v přírodě v Rožnově pod Radhoštěm.

Zajímavosti.

Mužská práce.

Tesařské řemeslo je poměrně manuálně namáhavé, neboť mistr tesař i jeho pomocníci musí zdvihat často dosti těžké dřevěné trámy a stavební dílce. Z tohoto důvodu vykonávají řemeslo téměř výlučně muži. Například v USA v roce 1999 bylo 98,5% všech tesařů mužského pohlaví.

Etymologie.

Slovo "tesař" je odvozeno od slovesa "tesat", tj. opracovávat dřevo. Tesař je běžné české příjmení.

Tesařství (lidově tesařina) je řemeslo vykonávané tesařem. Jedná se o stavební profesi s dlouhou historií rozšířenou prakticky po celém světě. Zahrnuje širokou škálu prací se dřevem, především výrobu stavebních konstrukcí. Výrobou nábytku, oken a dveří se zabývá truhlářství.

大木作,中国古典建筑术语,最早见于宋代李诫《营造法式》,其中将建筑的木料工程分为大木作和小木作两大类,凡与建筑整体木框架构有关的构件的规格,工料、归入大木作范围;大木作包括材,斗拱,栋,梁,柱,橼,檐,平坐,铺作,阑额,阳马,举折等。。大木作在《营造法式》中占据最多篇幅,是全书的重心;大木作也是中国传统建筑的重心。


Geografie.

Nachází se v nadmořské výšce 24 m na pobřeží Středozemního moře, v izraelské pobřežní planině, zhruba 32 km jižně od Tel Avivu a 20 km severně od Aškelonu. Vnitrozemí je zemědělsky využíváno, pobřežní pás lemují písečné duny, skrz které k moři prochází potok Lachiš.  Leží v hustě osídlené oblasti, která je etnicky zcela židovská. Město je na dopravní síť napojeno pomocí severojižní dálnice číslo 4, ze které tu odbočuje směrem do vnitrozemí dálnice číslo 41. Ve městě stojí železniční stanice Ašdod Ad Halom. Prochází tudy železniční trať Tel Aviv – Beer Ševa.  <mapframe width=520 height=650 zoom=14 latitude=31.7943972 align=center longitude=34.6471 text=Ašdod/>

Dějiny.

Ašdod byl založen roku 1955. Sídelní tradice v této lokalitě je ovšem mnohem starší a sahá minimálně do 3 tisíc let před našim letopočtem.

Biblické zmínky.

Jméno Ašdodu odkazuje na biblické město "Ašdód" citované v Knize Jozue 15,46 V Bibli je zmíněn celkem třináctkrát. V knize Jozue je popisován jako proklamovaná součást Judského království:  Joz 15,46-15,47: "od Ekrónu až k moři všechno, co leží stranou Ašdódu, a jejich dvorce," "Ašdód s vesnicemi a dvorci, Gáza s vesnicemi a dvorci, až k Potoku egyptskému a Velkému moři s pobřežím."  V 1. knize Samuelově je Ašdod popisován jako jedno z nejdůležitějších filištínských měst:  1S 6,17: "Toto jsou zlaté hlízy, které odvedli Pelištejci Hospodinu v oběť za provinění: jedna za Ašdód, jedna za Gázu, jedna za Aškalón, jedna za Gat a jedna za Ekrón."  Ve Starém zákoně je též popisováno dobytí Ašdodu judským králem Uzijášem.  2Pa 26,6: "Vytáhl a válčil s Pelištejci a strhl hradby města Gatu, hradby Jabne a hradby Ašdódu. Vystavěl města kolem Ašdódu na území Pelištejců."

Starověké a středověké osídlení.

V místech budoucího Ašdodu žili lidé již v paleolitu; historie samotného města je velmi stará. Nejstarší dochovaná zmínka dokládá osídlení Ašdodu v období kanaánské kultury ze 17. století př. n. l.,čímž se město řadí mezi nejstarší na světě. Důležitým mezníkem bylo jeho dobytí Filištíny na začátku 12. století př. n. l., z Ašdodu se posléze stalo prosperující město. V průběhu staletí byl ale několikrát dobyt a zničen. Nejprve v roce 950 př. n. l. egyptským faraonem Siamunem, město bylo znovu kompletně vystavěno v roce 815 př. n. l., ale krátce nato bylo opět dobyto a zničeno asyrským králem Sargonem II. Roku 605 př. n. l. město dobyl babylónský král Nabukadnezar II., o několik desetiletí později se dostalo pod perskou nadvládu, kterou ukončil Alexandr Veliký – po dobytí ho přejmenoval na Izotus. Izotus pod helénskou správou prosperoval až do Makabejského povstání; Judovi Makabejskému se město dobýt nepovedlo, obsadil ho až v roce 147 př. n. l. jeho bratr Jonatán.  Během své historie bylo město osídleno Pelištejci, Izraelity, Byzantinci, křižáky a Araby. Po Byzantincích městu vládli Fátimovci, kteří zde vystavěli pobřežní pevnost, přes strategickou polohu význam Ašdodu postupně upadal. Na začátku 20. století (za nadvlády Osmanů) mělo město přibližně 5 000 obyvatel a bylo známé jako Isdud.

Moderní Ašdod.

V průběhu izraelské války za nezávislost Isdud dobyli Egypťané, ale zde se také jejich postup na sever zastavil na počátku června 1948, když v rámci Operace Plešet na Egypťany zaútočili Izraelci včetně nově nasazeného vojenského letectva u mostu Gešer ad Halom. 28. října 1948 se egyptská vojska ze strachu z obklíčení stáhla a s nimi uprchla většina arabských obyvatel města.  Moderní Ašdod byl založen roku 1955, podle jiného zdroje roku 1956 na písečných dunách poblíž místa starověkého města. Status městské rady (města) získal roku 1968, kdy se rozkládal na ploše přibližně 60 km. Jedná se o plánovitě postavené město, jehož rozvoj sledoval hlavní rozvojový plán, čímž se předešlo dopravním problémům a znečištění ovzduší v rezidenčních čtvrtích.  V roce 1965 zde byla vybudována nemocnice, v roce 1963 nový přístav.

Ekonomika.

Ašdod je významné průmyslové centrum. Je regionálním průmyslovým centrem a Ašdodský přístav je největším izraelským přístavem, kterým prochází 60 % veškerého importovaného zboží. Nachází se zde také důležitá elektrárna a jedna ze dvou izraelských ropných rafinerií.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé - přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně osob).  Jde o velkou obec velkoměstského typu s dlouhodobě rostoucí populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí. Od roku 1991 město zažívá nebývalý příliv obyvatel díky židovským imigrantům z bývalého SSSR. Podle Centrálního statistického úřadu zde v roce 2008 žilo obyvatel a jednalo se tak o šesté nejlidnatější izraelské město.

Ašdod (,, "Isdúd", v oficiálním přepisu do angličtiny Ashdod) je město v Izraeli v Jižním distriktu. Starostou je Jechi'el Lasri.

亚实突,中文圣经中译为亚实突,(希伯来语:אַשְׁדּוֹד;阿拉伯语: إسدود ;英语:Ashdod),是以色列南部区的一个城市,滨临地中海,位于以色列沿海平原的南部。面积47.242平方千米。1968年正式设市。根据以色列中央统计局资料,2009年末阿什杜德人口达207,800人,是以色列第6大城市。年人口增长率达到2.6%。阿什杜德港是以色列第一大港口。


Mládí.

Anna se narodila 6. února 1665 v St James's Palace jako druhá dcera Jakuba, vévody z Yorku (později Jakuba II.), a jeho první manželky Anny Hydeové. Jejím strýcem byl Karel II. a její starší sestrou Marie (později Marie II. Stuartovna). Anna strávila delší dobu až do roku 1670 ve Francii, kde si léčila oční infekci. Okolo roku 1673 se seznámila se Sarah Jenningsovou, která se stala její blízkou přítelkyní a rádkyní. Sarah se později vdala za Johna Churchilla, který se stal Anniným nejdůležitějším generálem.  Roku 1673 vešla ve známost konverze jejího otce Jakuba ke katolictví. Na příkaz Karla II. byly Anna a její sestra Marie vyučovány v duchu přísného protestantismu. 28. července 1683 se Anna provdala za protestantského dánského prince Jiřího, syna dánského krále Frederika III.

Zákon o nástupnictví.

Jinak šťastné manželství Jiřího a Anny bylo poznamenáno problémy s následníky. Do roku 1700 prodělala Anna nejméně osmnáct těhotenství. Třináctkrát potratila nebo se dítě narodilo mrtvé, čtyři další děti se nedožily věku dvou let. Jejich jediná naděje, syn Vilém (* 24. července 1689) zemřel 29. července 1700 několik dní po svých jedenáctých narozeninách na neštovice; při následné obdukci bylo navíc zjištěno, že chlapec trpěl hydrocefalií. Tak velká úmrtnost potomstva je - ostatně jako u mnoha dalších příslušníků královských rodů a šlechty - i v tomto případě dostatečně silnou indicií pro domněnku, že princ Jiří trpěl syfilidou.  Princezna Anna tak byla jediným právoplatným nástupcem na trůn podle Bill of Rights. Pokud by zemřela, otevřela by se pro jejího mladšího nevlastního bratra Jakuba Františka, syna sesazeného krále Jakuba II. z jeho druhého manželství s Marií z Modeny, možnost nárokovat si trůn.  Parlament v obavě před touto možností vydal zákon Act of Settlement 1701, který určoval jako další nástupce po Anně Žofii z Hannoverské dynastie a její protestantské potomky. Vilém III. zemřel 8. března 1702 a Anna byla 23. dubna korunována královnou.

Vláda.

Téměř ihned po nástupu na trůn se Anna zapojila do války o španělské dědictví. Tato válka pokračovala až téměř do konce jejího panování. Anna po svém nástupu jmenovala svého manžela admirálem královského loďstva a vrchním velitelem armády se stal lord Marlborough.  Po vydání zákona o následnictví roku 1701 zahájila jednání se skotským parlamentem a zemskými stavy, které chtěly zachovat nástupnické právo na trůn pro Stuartovce. Reakcí skotských představitelů na zákon o následnictví bylo vydání zákona ("Act of Security"), který uváděl, že pokud Anna zemře bez potomků, její následník bude zemskými stavy vybrán z příslušníků stuartovské dynastie. Královský souhlas byl tomuto zákonu udělen poté, co Skotové hrozili stažením svých vojáků z Evropy a odmítli zavést nové daně.  Na oplátku anglický parlament vydal zákon ("Alien Act 1705"), který uvalil na skotské poddané ekonomické sankce a prohlásil Skoty nepřáteli (a tím postavil mimo zákon právo vlastnit majetek v Anglii), pokud Skotové nezruší Act of Security, nebo pokud nedojde k sjednocení Skotska s Anglií. Skotské zemské stavy nakonec zvolily sjednocení a byla jmenována komise, která měla dojednat podrobnosti sjednocení obou zemí. Komise vypracovala pravidla sjednocení, která byla přijata skotským parlamentem 16. ledna 1707 a anglickým parlamentem 6. března 1707. Podle těchto zákonů se Anglie a Skotsko staly od 1. května 1707 jedním sjednoceným královstvím nazývaným Království Velké Británie.  Její vláda byla poznamenána vznikem dvou politických stran. Anna preferovala torye vedené Sidneym Godolphinem, ti také tvořili její první kabinet. Vzhledem k tomu, že podporovali válku o španělské dědictví, stávali se později vlivnějšími whigové. Po vítězství v bitvě u Blenheimu se stal vlivným lord Marlborough, který fakticky vládl se svými dvěma zástupci.  Annin manžel Jiří zemřel v říjnu 1708. Whigové využili královnina stavu a vytvořili vládu, vedenou lordem Godolphinem, ve které měli převažující zastoupení. Anna si přesto uchovala vliv, protože trvala na tom, že úřad admirála královského loďstva bude zastávat ona sama. Politický tlak ji ale přinutil, aby v listopadu jmenovala admirálem člověka navrženého whigy.

Odkaz.

Anna zemřela 1. srpna 1714 na dnu a byla pohřbena ve Westminsterském opatství. Britským panovníkem se stal Jiří, syn Žofie Hannoverské (Žofiina matka Alžběta Stuartovna a Annin dědeček Karel I. Stuart byli sourozenci, děti krále Jakuba I. Stuarta), jež zemřela krátce před Anninou smrtí.  Období vlády královny Anny se vyznačovalo zvyšováním vlivu ministrů a poklesem moci panovníka. Roku 1708 se Anna stala posledním britským panovníkem, který vetoval zákon parlamentu.  Annino jméno je spojeno s prvním světovým zákonem (vydán roku 1709) věnovaným autorskému právu. Podle něj výhradní práva k dílu náleží autorům, nikoli tiskařům, jak tomu bylo doposud.

Anna Stuartovna (6. únor 1665 – 1. srpen 1714) byla královnou Anglie, Skotska a Irska. Stala se nástupkyní svého švagra Viléma III. Parlament prohlásil útěk jejího katolického otce Jakuba II. ze země v důsledku slavné revoluce za abdikaci na trůn. Její švagr a sestra Marie se poté stali společnými vládci země. Po smrti Marie vládl Vilém samostatně až do své smrti roku 1702.

安妮(英语:Anne,又译为安;1665年-2月6日-1714年-8月1日),通称安妮女王(英语:Queen Anne),1702年3月8日起成为英格兰、苏格兰和爱尔兰女王。1707年3月1日,英苏《联合法令》正式生效,英格兰和苏格兰两个王国合并为大不列颠王国。于是她以“大不列颠及爱尔兰女王”的名义继续统治,直到1714年逝世。


Život.

Narodila se 12. dubna 1961 v australském Melbourne v rodině irských přistěhovalců. Vyrůstala v etnicky různorodém předměstí Prahran, kde poznala řeckou, tureckou, italskou, irskou a arabskou kulturu. Toto multikulturní prostředí v podstatné míře ovlivnilo její hudební zaměření, což je patrné z pozdější tvorby Dead Can Dance i z její vlastní sólové tvorby. Po založení skupiny Dead Can Dance se v roce 1982 s Brendanem Perrym přestěhovali do Londýna, kde spolu žili a tvořili až do rozchodu v roce 1998. Poté se Brendan Perry přestěhoval do Irska a každý se vydal na vlastní sólovou dráhu.

Hudební kariéra.

Dead Can Dance.

Skupina Dead Can Dance původně vznikla jako kvartet v roce 1981 v Melbourne. V roce 1982 se přestěhovala do Londýna, avšak již bez bubeníka Simona Monroea. V krátké době se do Austrálie vrátil i baskytarista Paul Erikson a zůstalo pouze duo Lisy Gerrardové a Brendana Perryho. Natočili spolu osm studiových alb, které všechny vydala nahrávací společnost 4AD. Dále vydali i jedno koncertní album a tři výběrová alba. Jejich duo se rozpadlo v roce 1998, ale v roce 2005 se dočasně dali opět dohromady a uspořádali celosvětové koncertní turné.

Sólová dráha a spolupráce na dalších projektech.

Již v roce 1995 nahrála a vydala první sólové album "The Mirror Pool". Poté ještě spolupracovala s Brendanem Perrym v Dead Can Dance a v roce 1996 vydali poslední společné studiové album "Spiritchaser". V roce 1998 spolu s Pieterem Bourkem nahrála album "Duality", které předznamenalo jejich další spolupráci na filmové hudbě v celé řadě filmů (např. "The Insider" a "Ali"). V roce 2004 začala nově spolupracovat s hudebním skladatelem Patrickem Cassidy, s nímž vytvořila album "Immortal Memory" a další filmovou hudbu jako např. pro dvoudílnou televizní minisérii "Salem's Lot".  V roce 2006 vznikl dokument Sanctuary, který se věnuje jejímu životu a dílu. Natočil jej režisér a producent Clive Collier. Obsahuje rozsáhlé rozhovory nejen s ní samotnou, ale i s dalšími umělci, s nimiž spolupracovala (např. Michael Mann, Russell Crowe, Hans Zimmer a Niki Caro.  V roce 2006 vydala své druhé sólové album "The Silver Tree". Výrazně se lišilo od její předchozí tvorby a poprvé šlo o počin, který nebyl vydán společností 4AD, nýbrž prostřednictvím iTunes. Album bylo za rok 2006 nominováno na Australskou hudební cenu. V roce 2007 následovalo výběrové album "The Best of Lisa Gerrard", které se ohlíží jak za jejím působení v Dead Can Dance, tak za dosavadní sólovou tvorbou. V dubnu a květnu 2007 se uskutečnilo koncertní turné v Austrálii, Evropě (27. dubna v pražském Divadle Archa), Kanadě a USA.  V říjnu 2008 vystoupila na festivalu Life Along the Borderline, který se uskutečnil u příležitosti nedožitých sedmdesátých narozenin zpěvačky Nico. Kurátorem festivalu byl velšský hudebník John Cale a Gerrardová vystupovala i následujícího roku. S Calem spolupracovala znovu v srpnu 2015, kdy po jeho boku vystoupila na melbourneském festivalu Supersense (představení bylo označováno jako "Signal to Noise").

Lisa Gerrardová (nepřechýleně "Gerrard"; * 12. dubna 1961 Melbourne) je australská hudebnice, zpěvačka a hudební skladatelka. Stala se známou jako členka hudební skupiny Dead Can Dance, kterou spoluzaložila a tvořila s Brendanem Perrym. Umělecky působí od roku 1981 do současnosti. Po rozpadu skupiny Dead Can Dance se vydala na sólovou dráhu a spolupodílela se na celé řadě projektů, zejména v oblasti filmové hudby. Za hudbu ve filmu "Gladiátor" byla za rok 2000 spolu s Hansem Zimmerem nominována na Oscara a v roce 2001 obdrželi cenu Zlatý glóbus. V hudbě, kterou komponuje, většinou i sama zpívá (má kontraalt) a hraje na různé nástroje. Velmi často užívá jang-čchin, což je čínská verze cimbálu.

莉萨·杰勒德(英语:Lisa Gerrard,1961年-4月12日)是澳洲女音乐家、女低音歌手、作曲家,懂得演奏扬琴、手风琴。她在1981-1996年是乐队逝者善舞(英语:Dead Can Dance)的成员。


Životopis.

Mládí (1926−1944).

Miles Davis se narodil v Altonu ve státě Illinois, jeho otec byl zubař, matka byla učitelka hudby. Krátce po jeho narození se jeho rodina odstěhovala do East St. Louis, kde Miles později studoval. Tam také potkal svou první ženu, se kterou se oženil už v sedmnácti. V té době většina slavných jazzmanů pocházela z chudých vrstev, Milesova rodina patřila k tehdejší střední třídě, a tak Miles většinou neměl nouzi o peníze. Především se mu ale dostalo dobrého vzdělání, na kterém jeho rodičům velmi záleželo.  Již od útlého věku měl značný zájem o hudbu, čehož si rodiče brzy všimli. Otec mu koupil první trumpetu ke třináctým narozeninám, přestože jeho matka — učitelka hudby — spíše prosazovala housle. Miles chodil na první hodiny u místního učitele Elwooda Buchanana, hrál ve školním orchestru, kde už tehdy vynikal; alespoň podle slov jeho pozdějšího učitele Clarka Terryho. V šestnácti letech si přivydělával hraním po barech a v sedmnácti se přidal ke skupině The Blue Devils vedené Eddiem Randlem, se kterým už nějakou dobu hrál. Výrazným mezníkem v jeho životě bylo bezesporu setkání s orchestrem Billyho Eckstina, kterému zrovna při koncertě v St. Louis chyběl trumpetista. Miles si tak mohl poprvé zahrát s legendárními umělci a hráči bebopu, s Dizzym Gillespiem a Charliem Parkerem. Ti pak byli pro Milese dlouhodobou inspirací, přestože on sám vždy spíše tíhnul k pomalejším melodiím.

Bebop a zrození cool jazzu (1944−1955).

Po střední škole se společně se svou rodinou stěhuje do New Yorku, kde od září 1944 studoval na Institute of Musical Art (později přejmenováno na Julliard School of Music). Zároveň se však učil od Charlie Parkera, u kterého nějaký čas bydlel a se kterým po nocích vystupoval. Nakonec tedy díky nedostatku času přerušil studium a rozhodl se plně věnovat své jazzové kariéře.  První písně nahrál se saxofonistou Herbiem Fieldsem, s Parkerem a Gillespiem, Maxem Roachem a s kapelou Bennyho Cartera. Parker a Gillespie se díky nezájmů newyorských klubů přesunuli do Kalifornie, kde se Miles s kapelou Bennyho Cartera nedlouho potom také objevil. Právě tam ho Charlie Parker požádal, zda by nenahradil Dizzyho, protože ten byl neustále frustrovaný z příliš vlažného přijetí jejich koncertů. Miles souhlasil a po nahrávání 8. března 1946 v Hollywoodu mu kritika udělila cenu "New Star on Trumpet". V letech 1947−1948 založil s Charliem Parkerem kvintet. Pak společně s pianistou Johnem Lewisem, basistou Nelsonem Boydem a bubeníkem Maxem Roachem nahrál v roce 1947 jako sólista svou první věc. Tou dobou se již o Milesovi ve světě hudby mluvilo jako o skladateli a své první skladby nahrává kvintet pro label Savoy. V létě roku 1948 zakládá nonet, ve kterém se objevily na tehdejší jazzové zvyklosti dost nezvyklé nástroje jako tuba nebo lesní roh. Nonet postupem času vydal pár singlů, za kterými stáli aranžéři a skladatelé John Lewis, Gerry Mulligan či Gil Evans, který se následně podílel na dalších Milesových albech ("Miles Ahead", "Porgy and Bess", "Sketches of Spain"). Přestože většina skladeb nonetu byla nahrána během let 1949−1950, album vyšlo až v roce 1957 a už v té době bylo pokládáno za výjimečné, protože obsažené písně symbolizovaly začátek konce bebopu a zrození nového stylu − cool jazzu. Ten sice v sobě stále zachovává prvky bebopu, ale není tak zbrklý a tóny jsou mnohem uhlazenější a jemnější.  Koncem čtyřicátých let vystoupil Miles ve Francii na jazzovém festivalu a dostalo se mu toho nejvřelejšího přijetí. Ve svých pamětech uvedl tuto skutečnost do kontrastu se situací, kdy ho vyhazovač jednoho newyorského klubu, ve kterém ten večer hrál, slovně (s rasistickým podtextem) napadl, když zrovna stál před dveřmi onoho klubu a kouřil. Nakonec to dopadlo tak, že po výměně argumentů došlo ke rvačce a Milese odvezla policie.  Po návratu z Francie nemohl nikde najít práci, kolem roku 1950 začíná (tak jako třeba Charlie Parker) koketovat s heroinem. Po nějakém čase se sice opět nabídky na koncertování linou ze všech stran, ale Milesovo hraní ztrácí nápaditost a pomalu cítí, že již nastal čas si vybrat mezi hudbou a drogami. Vyhrává hudba a tak svou čtyřletou závislost nakonec ukončil v rodném domě v St. Louis. Přestal se stýkat s okolním světem a vyjde ven, až když se své závislosti definitivně zbavil. O rok později, roku 1955 nahrál famózní skladbu „'Round Midnight“.

První kvintet a sextet (1955−1958).

V roce 1955 dal dohromady svůj první velký kvintet, do kterého obsadil Johna Coltrana, Reda Garlanda, Paula Chamberse a Philly Joe Jonese. Oficiálně se kvintet rozpadl v roce 1957, aby byl již příštího roku nahrazen sextetem (přibyl Cannonball Adderley). Tento sextet pak v dubnu roku 1958 vydal album "Milestones". Během oficiální dvouleté existence kvintetu vyšlo celkem pět alb: "The New Miles Davis Quintet", "Relaxin'", "Steamin'" a "Cookin'" u nahrávací společnosti Prestige a "'Round About Midnight" u Columbia Records.

Spolupráce s Gilem Evansem (1957−1963).

Krátce po vydání desky "Birth of the Cool" (1957, Columbia Records) začala opět spolupráce s Gilem Evansem, který psal písně jakoby stvořené přímo pro Milese. Jejich první album "Miles Ahead" spatřilo světlo světa o rok později opět na labelu Columbia. Big bandy sice tou dobou už dávno nebyly moderní, ale s tímhle si Miles hrající na tomto počinu na křídlovku nikdy hlavu nelámal. Na desce se kromě Milese podílelo dalších 19 muzikantů. Ve stejném roce vyšla Milesovo-Evansovo podání Gershwinovy opery "Porgy and Bess", ale ještě před tím se Miles vrátil opět do Francie a nahrál tam soundtrack k filmu "Ascenseur pour l'échafaud" pojmenovaný "Jazz Track", které mu vynesl i několik nominací na cenu Grammy.

Kind of Blue.

Milesův sextet byl krátce před nastudováním "Porgy and Bess" obměněn. Red Garland a Philly Joe Jones byli nahrazeni Billem Evansem a Jimmym Cobbem. S novou sestavou pak společně s Wyntonem Kellym nahráli v březnu 1959 album "Kind of Blue" − převratné album, které je hlavně díky nové technice improvizace považováno za jedno z nejdůležitějších v jazzové historii vůbec. O rok později přichází další album "Sketches of Spain" a s ním přichází i cena Grammy. Začátkem šedesátých let se Miles podruhé oženil a začal spolupracovat s producentem Teo Macerem.

Druhý kvintet (1964−1968).

Následující období bylo spojeno s Milesovým druhým velkým kvintetem a novým stylem − free bopem. Coltranea nahradil Wayne Shorter a kromě něj začala i spolupráce (s teprve sedmnáctiletým) bubeníkem Tonym Williamsem, kontrabasistou Ronem Carterem a pianistou Herbiem Hancockem. Vznikají desky "The Complete Live at the Plugged Nickel" (1965), "E.S.P." (1965), "Miles Smiles" (1966), "Sorcerer" a "Neferiti" (obě 1967). Většinu skladeb na albu "Nefertiti" složil Wayne Shorter, o zbytek se postarali ostatní Davisovi spoluhráči. Na koncertech postupně zmizely mezery mezi jednotlivými skladbami. Celý koncert byl pak vlastně jedním nepřerušovaným blokem hudby, kdy se jednotlivé části daly oddělit pouze změnou melodie. Na následujících albech "Miles in the Sky" (1968) a "Filles de Kilimanjaro" (1968) se už objevuje baskytara, elektrické piáno a elektrická kytara. Tato nástrojová proměna tak předznamenává, že budoucí Milesova hudební cesta povede k fusion. Za zmínku také stojí, že na druhé polovině alba "Filles de Kilimanjaro" hraje na basu Dave Holland a na piano Chick Corea. Hancock i Carter jsou ale zváni do studia i v následných nahrávacích frekvencích. Role skladatele a aranžéra se tu opět ujímá sám Davis.

Elektrické období.

Jazz se neustále vyvíjel především díky rozmachu elektrické kytary vzniká další nový styl jménem jazz-rock a nové nahrávání s hvězdami tohoto stylu Chickem Coreou, Davem Hollandem (oba na albu "Filles De Kilimanajro"), Joem Zawinulem a Johnem McLaughlinem (oba na albu "In a Silent Way", které vrátilo Milese opět na přední příčky hitparád a přinesla další nominace na ceny Grammy).  Tuto část Milesova života uzavřelo dvojalbum "Bitches Brew" (1970), za kterým stojí již zmíněný Teo Macero. Album jazzové fanoušky příliš nenadchlo, zato rockové publikum bylo nadšeno, a tak Milesovi přineslo další cenu Grammy. Navíc se na něm vyskytují i prvky blues a funku, které jakoby ukazovaly, kterým směrem se pan Miles vydá. Krom velkého množství živých alb ("Pangea", "Agharta", "Dark Magus") mu vyšla i dvě studiová ("On the Corner", "Get Up with It"), která však jsou mnohými kritiky zavrhována a dokonce jim přiřkli nálepku antihudba. Začátek sedmdesátých let byl pro Milese vůbec pochmurný. Sice se opět oženil, ale zároveň přišly problémy se zákonem, jeho dva synové se stali závislými na drogách, při dopravní nehodě si zlomil obě nohy a byl postižen četnými nemocemi (zápal plic, burzitida, artritida) způsobenými především alkoholem a drogami (kokain). Miles si dal pauzu od nahrávání alb a po vyhraném boji nad kokainem se opět vrátil s albem "The Man with the Horn" (1980) a opět se vydal na turné v roce 1981.

Poslední dekáda (1981−1991).

Po dalších albech ("We Want Miles" (cena Grammy), "Star People", "Decoy" a "You're Under Arrest") přešel po třiceti letech ke společnosti Warner Bros. Tam mu postupně vyšla alba "Tutu" a "Aura", za která také získal ceny Grammy. V roce 1991 nečekaně vystoupil s orchestrem Quincy Jonese v Torontu na Montreux Jazz Festivalu a šokoval všechny přítomné tím, že hrál písně, které mu koncem padesátých let složil Gil Evans. Šokující je na tom to, že se nikdy ke svým předešlým písním nevracel. Poslední Milesovou studiovou nahrávkou je hip-hopové album "Doo-Bop" (1992, cena Grammy) s producentem a rapperem Easy Mo Beem. Posledním úspěchem Milese je jeho sedmá cena Grammy za záznam z koncertu s Quincy Jonesem.  Poslední dvě ceny si již však Miles nepřevzal, začátkem září totiž po mozkové mrtvici upadl do kómatu. 28. září 1991 jsou stroje na podporu života vypnuty a 28. září 1991 umírá.

Ocenění.

Miles má také hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.

Miles Davis (26. května 1926 − 28. září 1991) byl americký jazzový trumpetista, skladatel a vedoucí několika jazzových uskupení.

迈尔士·德威·戴维斯三世(英语:Miles Dewey Davis III,1926年-5月26日-1991年-9月28日)是一位美国爵士乐演奏家,小号手,作曲家,指挥家,20世纪最有影响力的音乐人之一。


Historie.

Vznik.

V 18. a 19. století byli pro lov hojně využíváni foxteriéři, u kterých se ale začínal prosazovat chov psa jako společníka. Anglický farář John Russell tomu chtěl zabránit a rozhodl se vytvořit nového lovecky upotřebitelného psa. Dal vzniknout hned dvěma typům: dlouhonohým a krátkonohým psům. Právě ti s dlouhýma nohama se prosadili mezi myslivci, zatímco krátkonozí teriéři se prodávali především nemyslivcům do stájí, jako hubič škůdců.  Pravděpodobným předkem současných Jack Russell teriérů byl, dnes již neexistující, anglický bílý teriér. Jako první „Jack Russell teriér“ bývá označována celobílá fenka Trump, kterou vlastnil právě pastor John „Jack“ Russell. Roku 1863 jednoho ze svých teriérů poprvé vystavil a další následovali i roku 1869. Po tomto roce ale s výstavami přestal a přál si, aby se jeho teriéři nestali oficiálním plemenem. Russellovi psi se ale dostávali k dalším chovatelům a v chovu se pokračovalo. Nakonec se plemeno rozdělilo na dvě varianty rozdílné velikosti: parson russelly a jack russely. Tehdejší chovatelé se snažili především o zachování dobré povahy a možnosti loveckého upotřebení, nehledělo se příliš na vzhled a docházelo i ke křížení s úplně jinými jedinci.  Roku 1894 Arthur Blake Heinemann, chovatel, který převzal chov po Russellovi, vytvořil první standard plemene, avšak šlo spíše o neoficiální dokument. Další vznikl i v roce 1985 v Německu.

Současná historie.

S druhou světovou válkou zájem o lovecké psy silně poklesl, stejně tak poklesly i populace Jack Russell teriérů, kteří začali být chováni především jako společníci. Tito psi byli navíc kříženi s menšími plemeny teriérů, velškorgi a čivavami. Plemeno ale válku přežilo v relativně dobrých počtech a roku 1976 byl založen americký chovatelský klub "Jack Russell Terrier Club of America". Rok předtím, roku 1975, vznikl i "Jack Russell Club of Great Britain".  Na konci roku 2000 byla podána žádost o uznání Jack Russell teriéra Mezinárodní kynologickou federací (FCI). Parson Russel byl sice FCI uznán již roku 1990, ale Jack Russell stále čekal. V roce 2001 byl zveřejněn oficiální standard a 31. srpna 2001 byl Jack Russell teriér mezinárodně uznaným plemenem. V Česku toto plemeno zastřešuje Klub chovatelů teriérů, založený 1924.  Jack Russell teriéři dali vzniknout i jiným psím plemenům, jako je brazilský teriér, krysí teriér, miniaturní verze foxteriéra nebo třeba japonský teriér.

Vzhled.

Jack Russell teriér je malý, dobře osvalený a pružný teriér pracovního typu s delšími proporcemi. Ideální kohoutková výška uváděná ve standardu Českomoravské kynologické unie (ČMKU) činí 25 až 30 cm. Při takové výšce se hmotnost dospělého jedince pohybuje mezi 5 až 6 kg. Jack Russell teriér se dle typu osrstění dělí na tři varianty: hladkou, lámanou a hrubou. Ve zbarvení u těchto psů převažuje bílý podklad, který pokrývá většinu těla, a dále jsou tu tříslové znaky nebo černé znaky po celém těle.  Hlava plochá, středně široká, s dobře vyjádřeným stopem. Uši malé, polovztyčené. Oči jsou malé, mandlovitého tvaru, s tmavou duhovkou a dobře umístěné v lebce, nesmí vystupovat. Okolí očí je černě pigmentované. Pysky u Jack Russell teriérů jsou přiléhající, suché a tmavě pigmentované. Silné zuby by měly mít pravidelný nůžkový skus. Krk silný, bez laloku nebo límce. Harmonicky se napojuje na hřbet, který je rovný, přiměřeně široký ke zbytku těla. Hrudník hluboký, žebra dobře klenutá. Běžně jsou nohy rovné, u některých jedinců se ale může vyskytnou špatné úhlení zadních končetin, který se v době šlechtění plemene preferovalo. Na ně navazují kulaté tlapky, s pevnými polštářky a dobře klenutými prsty. Ocas v klidu visí volně, v pozoru vztyčený. Na rozdíl od uší je možné jej kupírovat.  Jako vylučující chyba je brána agresivita nebo naopak přílišná bázlivost. Dále také jakékoliv velké odchylky od standardu. Pro uchovnění nesmí mít Jack Russell teriér horší posouzení než "velmi dobrý" (tedy musí být posouzen jako "velmi dobrý" nebo "výborný"), mohou mu chybět maximálně dva zuby (přičemž ale v případě krytí musí být druhý pes/fena plnochrupý).

Možná záměna.

Blízký příbuzný Jack Russell teriéra je Parson Russell teriér, též vyšlechtěný Johnem Russellem, který je ale větší a také těžší. Jsou u nich navíc běžné i světlé znaky na bílém podkladu, které se u JRT nevyskytují.

Povaha.

Jack Russell teriér je ve světě velmi populární; v roce 2009 se například v Itálii jednalo o 9. nejregistrovanější plemeno. Jack Russell teriér je živý, veselý a energický pes s dobrým vztahem k dětem. Jack Russell teriér je rád v centru pozornosti a je vhodné mu v otázce výcviku věnovat dostatek času, aby se naučil zvládat alespoň základní povely, jako je přivolání nebo odvolání na místo. Ke své rodině je JRT přítulný a milující, taktéž je přátelský k cizím lidem, u jedinců, kteří v mládí neprošli řádnou socializací ale nemusí být tenhle povahový rys viditelný. Právě socializace je důležitá i proto, aby se pes v dospělosti naučil vyrovnávat nejen s novými lidmi, ale též dopravními prostředky a různými zvířaty. Jack Russell teriéři jsou známí tím, že s oblibou hrabou v záhonech, ale i mimo ně. Toto přátelské plemeno se navíc hodí i pro začátečníky.  Jack Russell teriér má silné lovecké pudy, především co se hlodavců a lišek týče. Silný lovecký pud může být i problémem při vycházení s jinými domácími zvířaty (kočky, morčata...), avšak pokud je s nimi pes seznámen v nízkém věku a včas se naučí je respektovat, nemusí být v soužití problém. Sklony k pronásledování předmětů i zvířat mohou potěšit myslivce, jelikož tento pes se hodí pro norařskou práci, podobně jako jezevčíci nebo jiná krátkonohá plemena. Dá se využívat jako jednotlivec i ve skupině více psů. Norováním pes zároveň vybije hodně energie. Zároveň pokud je pes cvičen pro myslivost, pravděpodobně nebude s domácími zvířaty vycházet.  Hodí se i do rodin s malými dětmi, kde mu ale musí být poskytnut dostatek pohybu a vyžití obecně. Vhodný majitel tohoto psa by měl mít dostatek času, ale také financí a energie, aby si mohl pořídit Jack Russella, který je náročný nejen na pohyb, ale též na různé jiné aktivity a na majitelovu peněženku má nemalý nárok.

Péče.

Na péči není Jack Russell nijak výjimečně náročný. Potřebuje dostatek pohybu, vhodné je, krom procházek, i běhání u kola, agility, dogfrisbee nebo norování...  Jack Russell teriér je běžně chován v bytě nebo uvnitř domu s přístupem ven. Mimo období velkých mrazů ale může žít i celoročně venku, pokud má tedy k dispozici místo, kam se za nepřízně počasí schovat. Každopádně, během velkých mrazů malé tělo Jack Russell teriéra rychle prochladne a je tedy vhodné mu zařídit „sezónní“ pobyt na teplejším místě.  V jednom vrhu štěňat se mohou narodit jako hrubosrstí, tak hladkosrstí jedinci, záleží na genech. Rozpoznat typ srsti je možné až v několika týdnech, přesto je možné, že bude hladkosrstý jedinec mít na obličeji nebo v tříslech pár delších hrubých chlupů, které se pro výstavy zastřihují na délku zbytku srsti. Srst je prakticky nenáročná, avšak je nutné podotknout, že JRT línají téměř celoročně, proto se určitě nejedná o psa vhodného pro alergiky. Hladkosrsté jedince a psy s lámanou srstí je vhodné kartáčovat párkrát do týdne, hrubosrstí se trimují nejméně 2x ročně. Mimo srst je vhodné kontrolovat i drápky, které může v případě potřeby zastřihnout i veterinář, a uši. Uši je vhodné kontrolovat hlavně u hrubosrsté varianty, kde se může stát, že hrubé chlupy budou zasahovat do zvukovodů; takové je nutné vytrhat a uši vyčistit.

Jack Russell teriér, zkratkovitě i JRT (anglicky: "Jack Russell Terrier"), je psí plemeno původem z Anglie. Standard plemene rozeznává tři varianty: krátkosrstou, lámanou a drsnosrstou. Všechny tyto varianty odlišuje jen typ chlupu. Jedná se o temperamentního, svéhlavého a inteligentního psa, který je velmi populární po celém světě. Typický je i jeho přátelský vztah k lidem a především dětem. Často bývá využíván pro pracovní a lovecké účely, například vyhánění lišek z nor či lov drobnější zvěře; převažuje ale chov psa jako společníka. Průměrně se dožívá až 15 let.

杰克罗素㹴(英语:Jack Russell Terrier),是㹴犬的一种,为小型犬,平均身高为23至38公分,体重至8公斤。 哈利波特中,荣恩的护法就是杰克罗素㹴。


Správní členění.

Rádžasthán se dělí na 33 okresů (hindsky जिला "džilá," pl. जिले "džilé," anglicky "district," pl. "districts)," které jsou seskupeny do 7 oblastí (hindsky sg. i pl. मंडल "mandal," anglicky "division," pl. "divisions):"

Historie.

Na severu Rádžasthánu se u vesnice Kálíbanga dochovaly zbytky významného města harappské kultury, které bylo osídleno ve dvou obdobích. První období skončilo kolem 2600 př. n. l. zemětřesením. Město bylo opuštěno kolem roku 2000 př. n. l. kvůli vyschnutí řeky (Ghaggar-Hakra).  V následujících obdobích bylo území Rádžasthánu součástí maurjovské a guptovské říše.  Území Rádžasthánu se do značné míry překrývá s územím oblasti zvané Rádžpútána (राजपूताना), která zde existovala do roku 1949. Skládala se z malých království, většině z nich vládli příslušníci hinduistické válečnické kasty rádžpútů, království Tonk bylo muslimské a vládl mu naváb. Další oblasti (dříve království) jsou například Mévár (okolí Udajpuru), Márvár (okolí Džódhpuru), Dhúndhár (okolí Džajpuru) a Mevát (severovýchod). Rádžpútské rodiny se dostaly k moci už v 6. století. Po staletí se bránily sultánům z Dillí a vzdorovaly i Mughalům, kterým se ale nakonec podařilo získat pevnou kontrolu nad celou severní Indií včetně Rádžasthánu. Někteří rádžpúti se však stáhli do hor Arávalí a zůstali nepokořeni. Nejznámějším příkladem je Mahárána Pratáp (महाराणा प्रताप), král Méváru (मेवाड़) v letech 1568 – 1597. Hrad Čittaurgarh (चित्तौडगढ़), odkud pocházeli jeho předkové, byl okupován Mughaly a většina rádžpútů se mezitím stala mughalskými vazaly; mnozí z nich sloužili v mughalské armádě. Mughalský vládce Akbar chtěl s Pratápem dosáhnout stejné dohody a vyslal za ním několik poselstev. Pratáp se ale odmítal sklonit, a tak došlo k vojenskému střetnutí v průsmyku Haldí Ghátí (हल्दी घाटी). Mughalská vojska byla v přesile a bitvu vyhrála, byť se značnými ztrátami. Pratápovi se podařilo uprchnout, stáhl se do hor a přešel na partyzánskou válku. 30 let na něj Akbar posílal jednu vojenskou výpravu za druhou, ale nikdy ho nedokázal chytit. V posledních deseti letech života se Pratápovi podařilo postupně dobýt zpět většinu Méváru až na hrady Mandalgarh a Čittaurgarh. Zemřel v 56 letech na následky zranění při lovu.  Počátkem 18. století se mughalská říše otřásala vnitřními i vnějšími konflikty, čehož se mnoho vazalů včetně rádžpútů pokusilo využít k obnovení nezávislosti. Rádžpútána se ovšem krátce poté stala terčem nájezdu Maráthů a maráthský generál Šindé dobyl Adžmér. Na počátku 19. století tak rádžpútští králové uzavřeli dohody s Brity. Vzdali se suverenity výměnou za ochranu a autonomii. Adžmér se stal provincií Britské Indie, zatímco autonomní rádžpútská království byla seskupena do správní oblasti Rádžpútána "(Rajputana Agency)".

Rádžasthán (hindsky राजस्थान, "Rājasthāna," anglicky "Rajasthan)" je rozlohou největší indický stát. Na západě sousedí s pákistánskými provinciemi Sindh a Paňdžáb, dále pak s indickými státy Paňdžáb, Harijána, Uttarpradéš, Madhjapradéš a Gudžarát. Hlavním městem je Džajpur, který tvoří spolu s Udajpurem, Džódhpurem a Džaisalmérem čtveřici nejvýznamnějších měst státu. Džajpuru se přezdívá „růžové město“ a jeho znakem je kůň, symbol síly. Udajpur je malebné město na jihozápadě Rádžasthánu, též přezdívané „jezerní město“. Jeho znakem je slon, symbol štěstí. Džódhpur je „modré město“. Poslední ze čtveřice je „zlaté město“ Džaisalmér, ležící na západě. Symbolem tohoto pouštního města je velbloud, symbol lásky. Další místa, která určitě stojí za zmínku, jsou Alvar, Adžmér s nedalekým Puškarem, Bikanér, Čittaurgarh a hora Abú.

拉贾斯坦邦(印地语:,拉丁字母转写:,意为国王之地)是印度北部的一个邦。它是印度面积最大的州,人口第七大州。拉贾斯坦邦位于印度西北部,西北部包括广阔的塔尔沙漠,与巴基斯坦旁遮普省和西部的信德省接壤。该邦官方语言是拉贾斯坦语而除此之外包括信德语、古吉拉特语和旁遮普语在内的其它语言亦通用于该邦。拉贾斯坦邦西邻巴基斯坦。设有200席的立法议会。邦内河流交错,南部是安纳瓦利山脉。最大民族是拉其普特人。


Historie.

Prehistorie a mytologie.

První rané sídlo zde vzniklo zřejmě někdy v mladší době kamenné. Existují dvě legendy ohledně vzniku města. Podle první založil město Korinthos, potomek boha Hélia, zatímco druhá praví, že zakladatelem města byla bohyně Efyra, dcera titána Okeana (odtud také jedno z antických jmen Korintu – Efyra). Někdy na přelomu druhého a třetího tisíciletí př. n. l. mělo zdejší osídlení přechodně zaniknout. Trvalo dalších téměř 1000 let, než se zde na konci mykénského období usadili Dórové.  Název tohoto místa – Korinthos, je odvozen z jazyka Pelasgů, národa, jenž obýval území dnešního Řecka v dobách před příchodem řeckých kmenů. Korint byl zřejmě podobně jako Mykény, Tíryns nebo Pylos jedním z palácových center v době mykénské kultury. Podle mýtů byl předkem korintských králů bájný Sisyfos. Korint byl rovněž místem, kde měl Iásón, vůdce legendárních Argonautů, opustit svoji manželku Médeu. Korinťané jsou zmiňováni i Homérem v souvislosti s trójskou válkou, které se měli zúčastnit.

Klasické období.

V době klasické antiky soupeřil Korint s Athénami a Megarou. Moc tohoto města pocházela z bohatství plynoucího z obchodu a z poplatků za přepravu přes Isthmos. Až do poloviny 6. století př. n. l. byl Korint hlavním vývozcem keramiky s černými postavami do téměř všech obcí starověkého řeckého světa. Později však začalo obchodu s keramikou dominovat zboží produkované v Athénách. Korintský chrám na místě starověkého akropole (Akrokorint) byl zasvěcen bohyni lásky, Afrodíté. Podle většiny antických pramenů v tomto chrámu působilo více než tisíc chrámových kněžek – prostitutek. V Korintu se pravidelně konaly rovněž isthmické hry, vedle olympijských her jedny z nejvýznamnějších panhelénských kulturních a sportovních slavností. V 7. století př. n. l., za vlády tyranů Kypsela (657 až 627 př. n. l.) a jeho syna Periandra (627 až 585 př. n. l.), bylo mnoho korintských občanů vysláno do zámoří. Tak vznikly četné kolonie jako například Epidamnos (dnešní Drač, Albánie), Syrakusy, Ambrakia a Kerkýra. Periandros dal založit také Apollónii (Fier, Albánie) a Poteidaiu (na poloostrově Chalkidiké). Korint byl i jednou z devíti řeckých obcí, které se podílely na založení kolonie Naukratis ve starověkém Egyptě. Vybudování Naukratidy mělo přispět k rozvoji vzájemného obchodu mezi řeckými obcemi a Egyptem.  Periandros je často řazen mezi tzv. sedm řeckých mudrců. Během jeho vlády byly v Korintu raženy první mince. Jako první také pojal úmysl prokopat Isthmos a vytvořit tak kanál spojující Korintský a Sarónský záliv. Narazil však na nepřekonatelné technické překážky a od svého záměru proto upustil. Místo toho však nechal vybudovat diolkos. Období vlády Kypselidů skončilo za Periandrova synovce Psammeticha, pojmenovaného podle egyptského faraóna a nadšeného helénofila Psammetika I. Korint zažíval v této době své vrcholné období. Tehdy byl vyvinut korintský řád, po iónském a dórském řádu třetí sloh klasické antické architektury. Hlavice korintského sloupu byla nejsložitější a nejpropracovanější z oněch tří, přičemž symbolizovala bohatý a luxusní životní styl tohoto antického městského státu ("polis"). Naproti tomu dórský řád znázorňoval přísný a prostý život starých Dórů – obyvatel Sparty. Iónský byl vedle těchto dvou příkladem harmonie, vyváženosti a filozofie Iónů, mezi něž se řadili Athéňané, stejně jako obyvatelé řeckých měst na pobřeží Malé Asie.  Z tohoto slavného období Korintu pochází věta: "„Ou pantos plein es Korinthon“", což lze volně přeložit jako: „Ne každý může jít do Korintu“, čímž je připomínán zdejší nákladný životní styl. Město bylo proslulé svými kněžkami – prostitutkami z Afroditina chrámu, které dopřávaly potěšení bohatým obchodníkům a mocným politikům během jejich cest do Korintu. Říká se, že nejslavnější z nich, Lais, získávala od svých milenců za své mimořádné služby neuvěřitelné sumy peněz.  Město disponovalo dvěma přístavy, jedním v Korintském a druhým v Sarónském zálivu, jež městu umožňovaly snadno obchodovat s oblastmi východního, jako i západního Středomoří. Lechaion v Korintském zálivu zajišťoval městu spojení s jeho koloniemi na západě a s obcemi Velkého Řecka ("Magna Graecia"), zatímco Kenchreie sloužily lodím plujícím z Athén, Iónie, Kypru a Fénicie. Oba přístavy byly rovněž vybaveny rozlehlými doky pro ukotvení válečného loďstva.  Během řecko-perských válek poskytl Korint 40 lodí do bitvy u Salamíny (480 př. n. l.), jímž velel admirál Adeimantos, a 5 000 hoplítů (nesoucích charakteristické korintské helmice) v brzy následující bitvě u Platají (479 př. n. l.). Po celé 5. století př. n. l. byl Korint často spojencem Sparty a nepřítelem Athén, což bylo zřejmě také důsledkem vzájemného tradičního obchodního soupeření obou těchto měst. Otevřené nepřátelství vůči Athénám se rozhořelo poté, co Athéňan Kimón v roce 462 př. n. l. pronikl se svým vojskem bez dovolení na korintské území. Došlo k válce, v níž Korint se svým spojencem Epidaurem Athény nejprve porazil, pak však Athénám podlehl v námořní bitvě v Sarónském zálivu. Teprve v roce 451 př. n. l. bylo uzavřeno příměří. Jedním z faktorů vedoucích k vypuknutí peloponéské války v roce 431 př. n. l. byl spor mezi Korintem a Athénami týkající se korintské kolonie Kerkýry. Po skončení peloponéské války se někdejší spojenci Sparty z peloponéského spolku, Korint a Théby, cítili podvedeni. Jejich narůstající nespokojenost s hegemonním postavením Sparty vyústila v roce 394 př. n. l. v korintskou válku, ve které Korint spolu s Athénami, Thébami a Argem bojoval proti Spartě. O dva roky později provedli demokraté v Korintu převrat a výsledkem toho bylo dočasné politické sjednocení s Argem. V roce 386 př. n. l. však byli Korinťané přinuceni akceptovat podmínky královského míru. Argos se musel stáhnout z Korintu, načež se moci chopili aristokraté, kteří se opět přiklonili ke Spartě.

Makedonská a římská nadvláda.

Slabost řeckých obcí v důsledku nepřetržitých bratrovražedných konfliktů usnadnila vzestup Makedonie v polovině 4. století př. n. l. Po vítězství Filipa II. Makedonského nad Helény v bitvě u Chairóneie byl založen korintský spolek namířený proti perské říši. Všechny řecké obce, včetně Korintu se tak staly poddanými makedonského krále. Po Filipově zavraždění v roce 336 př. n. l. potvrdil spolkový sněm ("synedrion") Filipova syna Alexandra Makedonského v pozici hegemona spolku pro plánované tažení na východ. Korint byl v těchto časech domovem kynického filozofa Diogena ze Sinópé.  V následujících desetiletích představoval Korint pevnou základnu makedonské moci na jihu Řecka. Démétrios Poliorkétés a po něm i další makedonští vojevůdci se zmocnili města a umístili své vojáky do strategicky důležité pevnosti Akrokorint. Navzdory ztrátě své politické nezávislosti zažíval Korint po celé 3. století př. n. l. výrazný ekonomický rozmach, který z něho opět učinil jedno z nejbohatších měst Řecka, jež bylo díky svému kvetoucímu hospodářství a kulturnímu životu známo v celém helénistickém světě. V roce 243 př. n. l. ukončil makedonskou vládu stratég achajského spolku, Arátos ze Sikyónu, který město přepadl a obsadil. Za vlády tohoto významného státníka se Korint připojil k achajskému spolku. Když se ale nespokojení obyvatelé města obrátili s žádostí o pomoc na spartského krále Kleomena III., přenechal Arátos vládu nad Korintem v roce 224 př. n. l. makedonskému králi Antigonu III. Dósónovi. Vítězství Římanů v bitvě u Kynoskefal v roce 197 př. n. l. přineslo Korinťanům vysvobození z makedonské nadvlády. Město se stalo sídlem achajského spolku, který od nynějška zastával ostře protiřímskou politiku.  V roce 146 př. n. l. vyhlásil achajský spolek válku Spartě, čímž se ale dostal do konfliktu s Římany. Konzul Lucius Mummius Achaje porazil a po dobytí Korintu v témže roce dal toto město, které bylo centrem odporu proti Římanům, srovnat se zemí. Ještě před tím ale Mummius nechal popravit všechny muže, zatímco ostatní obyvatelstvo bylo prodáno do otroctví. Za tyto činy mu bylo římským senátem jakožto přemožiteli Achajů uděleno "cognomen" "Achaicus". Z následujících let existuje jen nepatrné množství důkazů o jakémkoliv osídlení. Teprve v roce 44 př. n. l. bylo město znovu založeno Gaiem Juliem Caesarem jako římská kolonie pod názvem "Colonia Laus Iulia Corinthiensis". Podle historika Appiána, byli noví osadníci vybráni z řad římských propuštěnců. Za vlády Římanů se Korint stal sídlem správy provincie Achaia.  Jeho obyvatelstvo, jež se skládalo z Římanů, Řeků a Židů, bylo známo pro své bohatství, avšak také pro svoji rozmařilost, nemorálnost a zkaženost. V době kdy byl prokonzulem Achaje Gallio (v roce 51 nebo 52), bratr Senecy, navštívil Korint poprvé apoštol Pavel. Během Pavlova druhého pobytu na jaře roku 58 zde zřejmě vznikly List Římanům. Pavel napsal také Listy Korintským (První list Korintským a Druhý list Korintským), které byly adresovány místní křesťanské komunitě.

Další dějiny města.

Již ve 2. století sídlil v Korintu biskup a nejpozději ve 4. století dokonce metropolita. V roce 267 bylo město těžce poničeno při vpádu Gótů a Herulů, brzy se však vzpamatovalo a znovu dosáhlo svého někdejšího lesku a slávy. Dalším těžkým úderem bylo pro Korint ničivé zemětřesení v roce 375 následované Alarichovou invazí do Řecka v letech 395 až 396, při níž bylo město dokonale vydrancováno a mnoho jeho občanů upadlo do otroctví. V roce 521 postihlo město nové katastrofální zemětřesení, které je téměř úplně zničilo, avšak císař Justinus I. je nechal obnovit. Za vlády císaře Justiniána I. byla vystavěna mohutná kamenná hradba napříč Korintskou šíjí, jež měla chránit Peloponéský poloostrov před barbary pronikajícími ze severu. Hradba byla dlouhá kolem šesti mil (10 km) a byla pojmenována Hexamilion („šest mílí“). Definitivní tečku za antickou slávou města znamenal vpád Slovanů na Peloponés v 80. letech 6. století.  V době byzantské říše se stal Korint střediskem thematu "Hellas" (zahrnujícím velkou část území dnešního Řecka). Ve 12. století (za panování dynastie Komnenovců) upoutalo tehdejší bohatství města, pocházející z obchodu s hedvábím do západní Evropy, pozornost normanského krále Rogera II. Sicilského, který si město podmanil v roce 1147. Po dobytí Konstantinopole během čtvrté křížové výpravy v roce 1204 byl Geoffrey I. de Villehardouin, synovec stejnojmenného slavného historika, ustaven pánem Korintu jako vládce achajského knížectví. V letech 1205 až 1208 kladli Korinťané latinským dobyvatelům tuhý odpor z pevnosti na Akrokorintu pod velením byzantského generála Leona Sgura. Ten sice v roce 1208 spáchal sebevraždu skokem z vrcholu Akrokorintu, nicméně Byzantinci vytrvali v odboji proti cizím útočníkům ještě další dva roky. V roce 1458, pět let po pádu Konstantinopole, se osmanští Turci zmocnili města a jeho mocného hradu.  V průběhu řecké války za nezávislost v letech 1821 až 1830 bylo město kompletně zničeno tureckými vojsky. Po vyhlášení nezávislosti Řecka patřil Korint díky svému historickému významu a strategické pozici mezi kandidáty nového hlavního města právě založeného řeckého království. Místo Korintu však byly nakonec vybrány Athény. V roce 1858 byl starý Korint zcela zničen zemětřesením. Nové město bylo vystavěno o šest kilometrů dále na severovýchod na pobřeží Korintského zálivu. Na počátku 90. let 19. století byl konečně realizován plán přetnutí Korintské šíje kanálem propojujícím Korintský a Sarónský záliv.

Korint (řecky Κόρινθος, "Kórinthos") byl starověký řecký městský stát a v současnosti je to řecké město ležící při Korintské šíji ("Isthmos") – úzkém pásu země spojujícím Peloponéský poloostrov s řeckou pevninou. Isthmos je sevřen mezi Korintským zálivem na západě a Sarónským zálivem na východě. V antických dobách byl zdoláván tažením lodí na saních po dlážděné cestě ("diolkos"), avšak od 19. století je přeťat Korintským kanálem.

科林斯(,),在新约圣经中又译哥林多或格林多,是希腊的历史名城之一,位于连接欧洲大陆及伯罗奔尼撒半岛的科林斯地峡上,西面是科林斯湾 (希腊)、东面是萨罗尼科斯湾,距离首都雅典约78公里。现今为科林西亚州的首府,人口38,132人(2011年)。


Jméno změněno z "wxWindows" na "wxWidgets".

20. února 2004 vývojáři wxWindows oznámili, že projekt změnil jméno na "wxWidgets", jako výsledek tlaku Microsoftu. Julian Smart chtěl respektovat obchodní známku Microsoftu ve Velké Británii – "Windows".

Hierarchie toolkitu.

wxWidgets obsahuje několik důležitých tříd, jsou to především:

Jednoduchý program.

Standardní C++ program začíná ve funkci main, ta se na různých platformách a při různém použití může jmenovat jinak (např. ve Windows se jedná o WinMain). V této hlavní funkci je třeba zinicializovat smyčku pro vyzvedávání zpráv od operačního systému a vytvořit okno aplikace. WxWidgets tuto funkcionalitu velmi dobře zapouzdřují a programátor se nemusí starat, jak se toto implementuje na jiných platformách.  Příklad jednoduché aplikace:  class MyApp: public wxApp public:  }; IMPLEMENT_APP(MyApp) Třída wxApp má tyto úkoly:

Vkládání ovládacích prvků.

Ovládací prvky se vytvářejí pomocí operátoru new. V konstruktoru se musí uvést ukazatel na rodičovské okno (oknem se zde rozumí objekt, jenž je potomkem wxWindow). Tím je dáno v jakém okně bude ovládací prvek vložený. Rodičovské okno se postará ve svém destruktoru o uvolnění všech objektů v něm vložených.  Příklad vložení tlačítka:

Rozvržení ovládacích prvků.

Obecně platí, že komponentám není dobré nastavovat absolutní velikosti a pozice, protože v rámci různých jazyků a nastavení zobrazovacího zařízení mohou mít jiné velikosti, než se kterými vývojář počítal. Ve wxWidgets tuto správu zajišťuje tzv. wxSizer, což je abstraktní třída, která obsahuje předpis [rozhraní] pro ostatní specializované sizery.  Mezi ty základní patří tyto třídy:  Sizer dostává události o změně velikosti okna a upravuje velikosti a pozice prvků v něm vložených. Prvkem vloženým do sizeru může být i jiný sizer, ten má potom na starosti velikost a pozice svých prvků v přidělené buňce. Oknu, ve kterém má sizer působit, se musí předat na sizer ukazatel funkcí SetSizer, kterou má v sobě už wxWindow. Okno, ke kterému sizer náleží, si zajistí samo jeho uvolnění z paměti v případě zničení okna.  Příklad použití wxBoxSizeru (operace probíhají v konstruktoru nějakého okna):

Zachytávání událostí.

Primárně k zachytávání událostí slouží statické tabulky událostí. Tyto tabulky obsahují identifikátor události, identifikátor ovládacího prvku a funkci, která se má zavolat po vyvolání události. Nad statickou tabulkou probíhá během překladu typová kontrola, takže se nám nemůže podařit přeložit program, který má událost připojenou na špatně deklarovanou funkci. Tuto vlastnost umožňují vlastnosti jazyka C++, které umožňují vytvářet definice typu funkcí.  Pokud chceme vytvářet tabulku událostí, musíme vytvořit potomka třídy wxEventHandler, nebo využijme nějakého jejího existujícího potomka. Tento nový wxEventHandler lze metodou PushEventHandler dosadit do okna a v tom případě se bude prohledávat i jeho tabulka událostí. Těchto event handlerů můžeme vložit několik, takže se pak vytvoří řetěz, který se bude prohledávat v případě vyvolání události.  Všechny ovládací prvky jsou potomky wxEventHandleru, tzn., že při použití dědičnosti z jakéhokoliv okna můžeme vytvořit novou statickou tabulku událostí. Při vyvolání události se nejprve prochází tabulka událostí prvku který ji vyvolal a při nezachycení se prohledávají předkové, až když událost dorazí do wxWindow a stále se nenalezla vhodná kombinace v tabulce událostí, tak se událost postoupí nadřazenému prvku. Pokud událost nezachytí žádné okno je událost postoupena do objektu zastupující aplikaci, což je potomek wxApp. Je také možné po zachycení události nechat událost propagovat v hierarchii dále. Toho dosáhneme zavoláním metody Skip na wxEvent objektu.  Statická tabulka událostí se vytváří na dvou úrovních, poprvé je jí potřeba deklarovat v hlavičkovém souboru, kde do se kódu nové třídy vloží DECLARE_EVENT_TABLE.  Příklad deklarace statické tabulky událostí:  class wxCustomEventHandler : public wxEvtHandler public: private:  Dále je nutné tabulku definovat v implementačním souboru.  Příklad definice:  BEGIN_EVENT_TABLE(wxCustomEventHandler, wxEvtHandler) END_EVENT_TABLE() Další možností je připojovat a odpojovat spracovatele událostí za běhu aplikace pomocí metod Connect a Disconnect. Tato možnost je dobrá zejména při tvorbě vlastních ovládacích prvků.

Internacionalizace.

Ve wxWidges je internacionalizace řešena pomocí třídy wxLocale, instance této třídy reprezentuje zvolené národní prostředí v aplikaci. Díky ní, se například datum formátuje specificky dle zvolené země. Pro lokalizaci textů můžeme využít makra „_“, které zkracuje volání funkce wxGetTranslation, jež má jediný parametr a tím je klíč k textu anebo přímo metody třídy wxLocale::GetString.  Příklad inicializace wxLocale:  wxLocale * locale = new wxLocale(); locale->Init(wxLANGUAGE_CZECH); //nastavení aktuálního jazyka aplikace  /*složka v pracovním adresáři aplikace, ve které se budou hledat jazykové katalogy*/ locale->AddCatalogLookupPathPrefix(_T("lang/"));  locale->AddCatalog(_T("default")); //název souboru jazykového katalogu bez koncovky mo Příklad použití lokalizovatelného řetězce:  Pro tvorbu katalogů s překladem aplikace je vhodné použít buď přímo textových nástrojů gettext pro vyhledání klíčů ve zdrojových souborech a vygenerování „po“ souboru. Nebo lépe nějaké uživatelské nadstavby, kterou je například Poedit. V tomto nástroji je možné nastavit masku vyhledávaných funkcí/maker použitých pro lokalizaci a následně vygenerovat a spravovat jazykové katalogy. Program řeší i situace odebrání textových řetězců, takže lze katalogy udržovat jednoduše synchronizované. Pokud se lokalizační klíče generují automaticky za běhu aplikace musí se „po“ soubor vytvořit ručně.

Software založený na wxWidgets.

Další software založený na wxWidgets naleznete zde.

wxWidgets („Windows and X widgets“, dříve známý jako wxWindows) je free software/open source multiplatformní widget toolkit. Je to knihovna základních elementů pro tvorbu grafického uživatelského rozhraní (GUI).


Původ.

Zakladatelem a prvním císařem dynastie byl Ču Jüan-čang, který se narodil roku 1328 v rodině chudého čínského rolníka žijícího v okrese Čung-li (, dnes Feng-jang) v provincii An-chuej ve střední Číně na dolním toku Jang-c’-ťiang. Poté co roku 1344 při epidemii zemřeli jeho rodiče a dva bratři, střídavě pobýval v buddhistickém klášteře anebo se živil žebrotou. Roku 1352 se přidal k bojovníkům povstání rudých turbanů, záhy vynikl a získal čelné postavení mezi povstalci, porazil ostatní povstalecké vůdce i mongolská vojska říše Jüan, roku 1368 se prohlásil císařem čínské říše Ming a do roku 1381 dobyl celou zemi.

Název.

Říši a dynastii Ming vyhlásil Ču Jüan-čang (jako císař je znám pod jménem své éry vlády – Chung-wu) v tehdejším hlavním městě Nankingu v lednu 1368. Ču byl už roku 1361 vůdcem Rudých turbanů a císařem povstalecké říše Sung Chan Lin-erem jmenován vévodou z Wu (), (Wu byl název starověkého státu Wu a později regionu na dolním toku řeky Jang-c’-ťiang) 4. února 1364 se Ču Jüan-čang prohlásil za krále Wu (). Navzdory tomu se nejmenoval, jak by bylo přirozené, císařem Wu, ale pro svůj stát a novou dynastii vybral název „Ming“ () – Jasná či Zářivá, plným názvem „Ta Ming“ () – Velká záře.  Název Ming měl v tehdejší Číně několikerý politický kontext. Jas a záře evokovaly oheň a tedy i rudou barvu a jih, prvky vyjadřující opozici vůči dynastii Jüan. Ta totiž byla v čínském systému pěti prvků a souvstažností mezi nimi na základě podobnosti slov "jüan" a "süan" (temný) spojována s vodou, černou barvou a severem. Geografické položení Mongolů na severu a Číňanů na jihu asociaci posilovalo. Na druhé straně Chung-wu částečně převzal titul „Velký král světla“ ("Ta Ming wang", ) Chan Šan-tchunga, vůdce sekty Bílého lotosu. Pojem Ming odkazoval na "Ming-ťiao" – „náboženství světla“, manicheismus, přítomný v ideologii Bílého lotosu a jím zorganizovaného povstání Rudých turbanů. Prohlásil se tak za ztělesnění víry povstalců v příchod Ming-wanga, Krále světla, a ospravedlnil odstranění Chan Lin-era a jeho rodiny od moci. Za třetí se ve výběru jména dynastie projevilo císařovo pragmatické přebírání mongolských vládních praktik – použití abstraktního pojmu jako jména dynastie byla nečínská tradice založená Džurčeny (Dynastie Ťin, „Zlatá“), následně přebraná Mongoly (Dynastie Jüan, „Počátek“).

Čína za vlády dynastie.

Pod vládou nové dynastie byly v Číně napraveny škody vzniklé v desetiletích bojů na sklonku vlády předchozí dynastie Jüan. Říše Ming se stala prosperujícím a bohatým státem. Do poloviny 15. století zaznamenala výrazný hospodářský a kulturní rozvoj, zejména pak v jižních a pobřežních regionech. Byly vybudovány zavlažovací systémy, pěstována bavlna, rozšířena produkce hedvábných a bavlněných tkanin, skla, porcelánu.  Začátkem 15. století si mingská Čína na několik desetiletí podrobila na severu Mandžusko a na jihu Vietnam a oživila obchodní a diplomatické kontakty s Japonskem, Indií a jihovýchodní Asií. Umožnila to velká flotila dalekomořských obchodních džunek, které se od poloviny 16. století staly žádanou kořistí čínských a japonských pirátů, napadajících rovněž pobřežní města kontinentu. Druhým vážným ohrožením byly neustávající útoky Mongolů na severu. Na obranu před nájezdy kočovníků byla vystavěna Velká čínská zeď a vybudováno přes pět tisíc kilometrů příkopů.  V lednu 1556 byly severní provincie Číny zasaženy silným zemětřesením, při kterém zahynulo kolem 830 tisíc lidí. Také z tohoto důvodu se Čína potýkala v druhé polovině 16. století s velkými hospodářskými problémy, jejichž důsledkem byla početná rolnická povstání. Oslabení čínského státu využili Mandžuové, kteří roku 1644 obsadili sever země.  Po dobytí severní Číny mandžuskou dynastií Čching ještě několik desetiletí pokračovala mingská vláda na jihu země, až do roku 1661. Ze zde žijících členů rodu byli úředníky spravujícími jižní provincie vybráni noví císaři, pozdějšími historiky označeni za dynastii Jižní Ming. Poslední mingský císař Ču Jou-lang roku 1661 uprchl do Barmy a počátkem následujícího roku byl zde zabit.

Císaři.

Vláda.

Mingští císaři stáli v čele země a vlády, byli hlavou vojenské i civilní správy. V teorii stál císař nade všemi úředníky i generály a celá země se řídila jeho výnosy. Chung-wu skutečně moc pevně držel ve svých rukou, ovšem za cenu masívních čistek, které roku 1380 přinesly i zrušení ústředního sekretariátu, jehož vedoucí byl faktickým předsedou vlády. Poté císař soustředil ve svých rukou rozhodování o všech problémech přesahujících zodpovědnost jednoho ministerstva. Také třetí císař Jung-le osobně rozhodoval ve velkých i malých záležitostech a rozhněval se, když se k němu nedostalo několik hlášení o nepodstatných záležitostech.  Další panovníci už postrádali rozhodnost prvních vládců dynastie a jejich moc podléhala řadě tradičních omezení. Od císařů se neočekávalo iniciativní rozhodování o směřování země. Memoranda a požadavky jim byly předkládány už s návrhem řešení. Od vládce se očekávalo potvrzení předložených návrhů, nebo dosáhnutí souhlasu předkladatelů s jím navrženým alternativním řešením. Podobně císaři jmenovali úředníky a vojáky podle návrhů ministerstva státní správy, resp. ministerstva vojenství; v případě vysokých hodnostářů dostal císař na výběr mezi dvěma až třemi kandidáty. Významnější otázky byly diskutovány na oficiálních audiencích, případně neformálních poradách. Bez relativně široké shody dvorských hodnostářů nebylo možno rozhodnout o žádné zásadní otázce.  Jelikož po zrušení ústředního sekretariátu neexistovala funkce odpovídající předsedovi vlády a Chung-wu její obnovení výslovně zakázal, stál nad ministry, kontrolními a vojenskými úřady pouze císař. Hladký chod vlády byl proto závislý na jeho aktivní účasti. Úlohy koordinátora na vrcholu administrativního aparátu, který slaďuje resortní zájmy, se ujali panovníkovi tajemníci, velkých sekretářů, případně vysoce postavení eunuchové, obklopující panovníka a každodenně s ním konzultující projednávané otázky. Faktická moc císařových sekretářů anebo eunuchů, však byla závislá na potvrzení jejich rozhodnutí panovníkem; sami o sobě neměli ani ti, ani oni, právo vydávat příkazy ministrům. Mingští císaři sídlili zprvu v Zakázaném městě, komplexu paláců a budov vybudovaném v Nankingu, hlavním městě země. Císař Jung-le rozhodl o přenesení hlavního města do Pekingu, zdejší Zakázané město o rozloze 72 ha bylo postaveno do roku 1420, kdy se do něj přestěhoval panovník s celým dvorem.

Nástupnictví.

Ču Piao, nejstarší syn zakladatele dynastie Chung-wua, zemřel ještě před smrtí otce, proto Chung-wu za svého nástupce určil nejstaršího žijícího Ču Piaova syna Ču Jün-wena (císaře Ťien-wena). Nová vláda v čele s mladým císařem nastoupila roku 1398 a neprodleně začala rázně zasahovat vůči císařovým strýcům, což už roku 1399 vyvolalo povstání nejsilnějšího z nich – Ču Tiho. V občanské válce, kterou nazval kampaň ťing-nan, kampaň za odstranění nepořádků, Ču Ti zvítězil a roku 1402 jeho vojska dobyla hlavní město Nanking. Ťien-wen zahynul pravděpodobně při požáru císařského paláce. Nový císař se snažil všemožně zahladit památku svého předchůdce, popřel jeho legitimitu a dokonce zpětně zrušil éru Ťien-wen.  Další císaři přebírali trůn podle zásady primogenitury – novým panovníkem se stával nejstarší (žijící) syn, případně nejbližší mužský příbuzný. Problém nastal až roku 1449, kdy tehdejší císař Jing-cung upadl do mongolského zajetí. Po kratším váhání se dvůr shodl na povýšení císařova bratra Ťing-tchaje na trůn. Následující rok ovšem Mongolové zajatého, nyní již bývalého, císaře propustili. Dalších sedm let strávil Jing-cung v domácím vězení, dokud počátkem roku 1457 Ťing-tchaj neonemocněl a protože neměl dědice, byl Jing-cung schopen zorganizovat palácový převrat, kterým se dostal opět na trůn. Vzápětí Ťing-tchaj zemřel.  Vážný konflikt vypukl po roce 1521, kdy zemřel císař Čeng-te bez přímého dědice. Novým vládcem se stal jeho nejbližší příbuzný – bratranec Ču Chou-cchung (císař Ťia-ťing). Ministři navrhovali, aby byl Ťia-ťing přijat za syna zemřelého císaře a byla tak zachována nepřerušená posloupnost nástupnictví císařského rodu v linii otec–syn. Ťia-ťing ministerské požadavky odmítl a prosazoval posmrtné jmenování svého otce císařem, aby byl stav jeho otce uveden do souladu s jeho vlastním. Vzniklý spor (který obdržel název velký spor o obřady) se táhl několik let a panovník ho nakonec vyřešil silou – popravami a vypovězením protestujících úředníků. Konflikt vážně poznamenal počátek Ťia-ťingovy vlády.  Dlouhotrvající nástupnický spor proběhl za vlády císaře Wan-liho. Císař totiž odmítl jmenovat korunním princem svého nejstaršího syna Ču Čchang-lua (pozdější císař Tchaj-čchang) jak by bylo obvyklé a v souladu s nástupnickým řádem, ale prosazoval svého třetího syna Ču Čchang-süna, potomka jeho oblíbené konkubíny. Vzniklý spor trval přes patnáct let, než konečně panovník ustoupil tlaku úředníků a jmenoval následníka v souladu s pravidly. Vzájemné odcizení císaře a vlády, vyvolané neústupností obou stran, tehdy dosáhlo značných rozměrů a poškozovalo správu říše, když se panovník přestal stýkat s ministry a odmítal jmenovat nové úředníky na uvolněná místa.

Ostatní členové rodu.

Chung-wu svého nejstaršího syna Ču Piaa jmenoval následníkem trůnu (," tchaj-c’"), ostatním synům udělil tituly knížat (, "čchin wang", doslova „kníže [císařské] krve“, též jednoduše, "wang") a po dosažení zhruba dvaceti let věku je vyslal do provincií s početným doprovodem a širokými, především vojenskými, pravomocemi; ale přes své tituly nevládli v regionech jako údělná knížata, úředníci místní správy nadále podléhali centru. Pro císaře představovali oporu jeho osobní moci nezávislou na běžné civilní i vojenské hierarchii; po císařově smrti se nová vláda pokusila omezit jejich vliv, což vyprovokovalo povstání jednoho z nich – Ču Tiho. Sám Ču Ti jako císař Jung-le moc knížat v regionech omezil a po neúspěšné vzpouře knížete Ču Kao-süa roku 1426 ztratili politický význam. Kromě výše uvedené skupiny byli ostatní členové rodu ze správy země vyloučeni. Až roku 1595, kdy počet členů císařského rodu vzrostl na desítky tisíc, dostali povolení účastnit se úřednických zkoušek, nemohli však být jmenováni do úřadů v hlavním městě.  Za vlády Chung-wuových nástupců byl nadále už v raném věku jmenován nejstarší syn následníkem trůnu. Další císařští synové se opět stávali knížaty a byli posíláni do regionů. Dědic knížete přebíral titul, ostatní synové byli knížaty komandérie (, "ťün-wang"). V dalších generacích dostávali mužští členové rodu postupně se snižující tituly v celkem šesti úrovních (, "čen-kuo ťiang-ťün";, "fu-kuo ťiang-ťün";, "feng-kuo ťiang-ťün";, "čen-kuo čung-wej";, "fu-kuo čung-wej" a nakonec, "feng-kuo čung-wej"), každý muž dynastie měl minimálně poslední titul.  V roce smrti Chung-wua (1398) žilo 58 členů rodu s titulem, počátkem 15. století jich bylo 127, v první polovině 15. století 419 a na jeho konci už přes 2000. Všichni měli dostatečné zaopatření ze státní pokladny, soudní imunitu a řadu privilegií závislých na jejich titulech a postavení; od poloviny 15. století začali hromadit i pozemkový majetek. Pozdně mingští autoři odhadovali počet mužských potomků Chung-wua ve své době na více než 100 000. Tituly a penzemi byly obdařeny i dcery císařského rodu a jejich manželé. S růstem počtu členů dynastie náklady na jejich hmotné zabezpečení značně vzrostly, přičemž zatížily především severočínské regiony, kde sídlila většina členů rodu. Tak roku 1562 bylo na tyto účely v provincii Šan-si vynaloženo z výnosu pozemkové daně více prostředků než na výdaje provinčního, prefekturních a okresních úřadů dohromady; v některých severočínských okresech šla členům dynastie téměř polovina veškerých daňových příjmů.

Rodokmen.

Rodokmen dynastie je zjednodušený, zahrnuje především císaře a následníky trůnu, včetně panovníků Jižní Ming.  Uvedeno je: u císařů ještě: Císařové dynastie Ming jsou v červených rámečcích, císařové Jižní Ming v modrých.

Dynastie Ming (; doslova „Zářivá dynastie“) vládla v říši Ming, neboli Číně v letech 1368–1644, na jihu země se mingský stát udrželi do roku 1661, byť na stále se zmenšujícím se území. Byla poslední čínskou národní dynastií, po ní byla Čína dobyta mandžuskou říší Čching (1635–1912). Národní čínský stát došel své obnovy až po pádu Čchingů roku 1912, když vznikla Čínská republika.

明朝皇族为「朱姓」,除以明朝皇帝为核心的皇室外,包括各地藩王及宗室。