Označování letounů operujících z "Notoro".

Letouny operující z "Notoro" byly označovány na kýlovce kódem, dle následujícího schématu: [kód "Notoro"]-[taktické číslo]. Identifikační kód "Notoro" se v průběhu služby měnil. Po přestavbě na nosič hydroplánů tvořila kód trojice katakanou psaných znaků ノトロ ("no to ro"). V říjnu 1937 byl kód změněn na "13". V říjnu 1941 byl kód "Z1" a v listopadu téhož roku – těsně před přestavbou zpátky na tanker – byl kód změněn na "N2".

Služba "Notoro" jako nosiče hydroplánů (1924 až 1941).

"Notoro" byl druhou jednotkou třídy "Širetoko". Byl dokončen jako tanker o nosnosti 8000 tun, ale relativně krátce po dokončení bylo rozhodnuto o jeho přestavbě na nosič hydroplánů. Přestavba byla ukončena 1. června 1924. "Notoro" mohl jako nosič hydroplánů nést až osm trojmístných průzkumných hydroplánů typu 14 (později označené jako Jokosuka E1Y1; šest operačních a dva rozložené záložní stroje). "Notoro" neměl katapult – hydroplány startovaly z hladiny, kam je vyložily lodní jeřáby. Po přestavbě mohl "Notoro" i nadále působit jako tanker. Obdobně byla na nosič hydroplánů přestavěna i jeho sesterská loď "Curumi".  Dne 1. prosince 1925 byl "Notoro" přiřazen ke Spojenému loďstvu.  V září 1931 došlo na "Notoro" k explozi, která zničila nádrže leteckého paliva a poškodila několik hydroplánů E1Y1. Od počátku roku 1932 se "Notoro" zúčastnil operací proti Číně (ovšem mimo Spojené loďstvo). Dne 28. ledna připlul "Notoro" do Šanghaje z Port Arthuru. Napjatá situace v Šanghaji toho dne přerostla první šanghajský incident. V noci z 28. a na 29. ledna svrhly hydroplány z "Notoro" světlice, kterými měly zaplašit čínskou opozici. Následujícího dne vyslal "Notoro" – kotvící na řece Jang-c' – několik svých hydroplánů E1Y3 proti cílům v Šanghaji. I přes mlhavé počasí napadly hydroplány cíle v Čapej (ZZ: 闸北 TZ:閘北 "Zháběi"), pozice dělostřelectva za městem a obrněný vlak na Severním nádraží (上海北站). Nálety si ale vyžádaly i oběti na civilistech, což ještě víc popudilo Číňany.  Dne 11. května 1932 byl "Notoro" opět přiřazen ke Spojenému loďstvu a 25. května došlo k obměně letového parku, který doplnily třímístné hydroplány E5K/E5Y.  Dne 2. října 1937 přijal "Notoro" druhou polovinu hydroplánů E8N2 z 23. průzkumné jednotky, kterou k jihočínským břehům dopravila zásobovací loď ponorek "Taigei".  Dne 24. února 1938 se "Notoro" nacházel u jihočínských břehů. Ráno onoho dne vyslal "Notoro" pět svých E8N2, ke kterým se přidalo osm E8N2 z "Kinugasa Maru" k útoku na Nan-siung (na severu provincie Kuang-tung). Některé E8N2 nesly pumy a některé letěly vyzbrojené pouze svými kulomety jako doprovod. Nad cílem se E8N utkaly s dvanácti Gladiatory Mk. I od 28. a 29. "čungtuej" ( ~ squadrona) 5. "tatuej" ( ~ letecká skupina/pluk) čínského letectva. E8N se ukázaly být nesnadnou kořistí. Během souboje bylo několik E8N poškozeno, přičemž dva (z toho jeden z "Notoro", jehož posádka zahynula) havarovaly na zpáteční cestě. Další poškozený E8N2 „13-1“ z "Notoro", který byl zasažen celkem 138–krát, se vrátil s mrtvým pozorovatelem na palubě a byl odepsán po nouzovém přistání. Rovněž ještě jeden E8N se vrátil s mrtvým členem posádky. "Notoro" tak celkem přišel o pět mrtvých členů posádek a dva E8N. Číňané přišli během souboje o dva Gladiatory (č. 2902 a 2808) i s piloty.  Dne 24. července 1938 poskytoval "Notoro" spolu s nosičem "Kamikawa Maru" leteckou podporu kurské 5. "kaigun tokubecu rikusentai" (海軍特別陸戦隊 ~ Speciální námořní vyloďovací jednotka), která se vyloďovala na břehu řeky Jang-c'. Mezi 12. a 25. říjnem pak "Notoro" spolu s nosičem hydroplánů "Kamoi" a letadlovými loděmi "Kaga", "Sórjú" a "Rjúdžó" podporoval japonskou ofenzívu v provincii Kuang-tung, během které 21. října padl Kanton.

Služba "Notoro" jako tankeru (1941 až 1945).

Vzhledem k plánované invazi do jihozápadního Pacifiku vyvstala pro císařské námořnictvo potřeba zajistit dopravu ropy z budoucích obsazených území Holandské východní Indie do Japonska. "Notoro" byl proto během listopadu a prosince 1941 přestavěn zpět na tanker.  "Notoro" se za války pohyboval mezi Japonskem a japonskými základnami v jihozápadním Pacifiku a Indickém oceánu. Dne 9. ledna 1943 se "Notoro" stal terčem útoku ponorky USS "Gar": v Makassarském průlivu ho zasáhla nejméně dvě ze tří odpálených torpéd. Tanker ale dokázal doplout do Balikpapanu na Borneu, kde byly provedeny nejnutnější opravy. Poté pokračoval k dalším opravám do Singapuru, kam dorazil 31. ledna.  Dne 26. května 1943 vyplul v rámci konvoje 4526 z Truku. Konvoj mířil do Jokosuky, ale cestou byl 3. června napaden ponorkou USS "Salmon". Všech sedm vystřelených torpéd minulo a konvoj 5. června doplul do Jokosuky.  Dne 20. září 1943 vyplul "Notoro" z Truku v rámci dalšího konvoje (tentokrát 4920) do Japonska. Po vyplutí byl ale "Notoro" ve 23:00 západně od Truku zasažen jedním torpédem z ponorky USS "Haddock" a vrátil se zpět na Truk. Opravy trvaly do 24. ledna 1944.  Večer 25. června 1944 vyplul "Notoro" v rámci konvoje MISHI-03 z Miri na Borneu do Singapuru. Večer 28. června konvoj zpozorovala ponorka USS "Flasher", která zaútočila po půlnoci na 29. června. Ze tří torpéd vystřelených na "Notoro" zasáhla tanker dvě nebo všechna tři a "Notoro" se zastavil. Odpoledne 30. června byl "Notoro" dovlečen do Singapuru, ale opravy probíhaly pomalu. Loď byla navíc 5. listopadu těžce poškozena v doku během náletu 53 B-29 a následně vyřazena ze služby. Do konce války byla používána jako plovoucí zásobník paliva. V roce 1947 byl "Notoro" buďto sešrotován, nebo potopen jako vlnolam.  Dne 3. května 1947 byl "Notoro" vyškrtnut ze seznamu lodí japonského námořnictva.

Notoro (: ) byl tanker japonského císařského námořnictva z roku 1920, který byl 1924 přestavěn na nosič hydroplánů a 1941 zpět na tanker. Zúčastnil se prvního šanghajského incidentu v roce 1932 a druhé čínsko–japonské války od roku 1937. Na podzim 1941 byl přestavěn zpět na tanker. 9. ledna a 20. září 1943 byl poškozen americkými ponorkami, ale po opravách se vrátil do služby. Dne 29. června 1944 byl zasažen dvěma torpédy z ponorky USS "Flasher". Při opravách v Singapuru byl "Notoro" 5. listopadu 1944 znovu poškozen, tentokrát bombardéry B-29. Do konce války již nebyl opraven a po válce byl pravděpodobně sešrotován.

能登吕号水上飞机母舰,是大日本帝国海军的水上飞机母舰。曾参与一二八事变。


Historie.

Budovu navrhl architekt William Van Alen pro Waltera P. Chryslera, velkoakcionáře společnosti Chrysler Corporation. Tehdy se v New Yorku soutěžilo o to, kdo postaví nejvyšší mrakodrap světa, a tak chtěl William Van Alen v této honbě za oblaky vyhrát a navrhl projekt pro výstavbu nejvyšší budovy. Plány mu překazili architekti "Hreve, Lamb and Harmon" se svým plánem Empire State Building. Chrysler Building se sice stala nejvyšší budovou světa, ale jen na 11 měsíců, poté ji značně přerostla budova Empire State Building, která se posléze stala nejvyšší budovou.

Výstavba.

Stavba Chrysler Building byla zahájena dne 19. září 1928. Pozemek, na kterém budova stojí, darovala Cooperova unie pro rozvoj vědy a umění. Budova relativně rychle rostla. Každý týden byla dokončena čtyři podlaží, navíc při její stavbě nedošlo k žádné smrtelné nehodě. Aby si Chrysler Building vydobyla pozici nejvyšší stavby světa a překročila výšku Eiffelovy věže (300,5 m), byla těsně před jejím dokončením přímo uvnitř budovy sestavena 58,4 m vysoká ocelová špička. Ta byla následně vysunuta 23. října 1929. Chrysler Building se tak stala nejen nejvyšší budovou světa, ale i nejvyšší stavbou jakéhokoliv druhu. Slavnostní otevření pro veřejnost se konalo 27. května 1930. Prvenství si však mrakodrap neužil dlouho, o necelý rok později jej zastínil značně vyšší Empire State Building. Budova Chrysler Building si ale jedno výškové prvenství udržela, a to že je nejvyšší budovou světa postavenou z cihel s ocelovou konstrukcí.  V roce 1978–1979 proběhla rekonstrukce budovy, při které byly zrekonstruovány fasáda a vstupní hala. Věž prošla až rekonstrukcí, která byla dokončena v roce 1995.

Vlastníci.

Chrysler Corporation se nikdy nestala majitelem budovy. Walter P. Chrysler ji pouze nechal postavit jako investici pro svou rodinu. Chryslerova rodina prodala dům v roce 1947. Chrysler Corporation se jako nájemník z budovy vystěhovala v roce 1950 a v roce 1957 byl mrakodrap koupen společnostmi "Sol Goldman" a "Alex DiLorenzo Massachusetts Mutual Life Insurance Company". Od roku 1979 byla budova ve vlastnictví firmy "Jack Kent Cooke". V roce 1998 koupily budovu za 220 milionů amerických dolarů firmy "Tishman Speyer Properties" a "Travelers Insurance". V roce 2001 bylo 75 % vlastnictví budovy prodáno za 300 milionů dolarů firmě TMW. Tuto firmu a dalších 15 % podílu na budově koupila pak v roce 2008 státní investiční společnost z emirátu Abú Zabí "Abu Dhabi Investment Council" a stala se tak z 90 % novým vlastníkem budovy Chrysler Building.

Architektura.

Chrysler Building je považována za mistrovské dílo v architektonickém stylu Art Deco. Charakteristická špice mrakodrapu a její celková podoba byla inspirativní pro mnoho budov ve světě (např. One Liberty Place). V současné době budova obsahuje celkově 3 862 oken a 32 výtahů, ty byly navrženy firmou "Otis Elevator Corporation". Konstrukce budovy se skládá z ocelové kostry a cihlové vyzdívky. Na stavbu bylo použito přibližně 3 826 000 cihel a 20 960 tun oceli. Je nejvyšší budovou světa postavenou z cihel s ocelovou konstrukcí. V roce 1976 byla prohlášena za národní kulturní památku.  Rohy na 61. patře zdobí osm ocelových orlů, zvětšené kopie ozdob z předních masek vozů Chrysler vyrobených v roce 1929. Na 31. patře jsou rohy zdobeny křídly orlice Chrysler.  Špice vážící 30 tun se skládá ze sedmi postupně se zmenšujících oblouků vyrobených z nerezavějící oceli a s trojúhelníkovými okny. Byla zde použita nerezavějící ocel vyvinutá v Německu, prodávaná pod obchodním názvem „Nirosta“. V 71. patře se nachází vyhlídková místnost, která však v současné době není přístupná veřejnosti.  Reflektory jsou umístěné na dvou místech budovy. Část reflektorů je umístěna přímo v ocelové špici, díky tomu svítí všechna okna trojúhelníkového tvaru. Druhá část je umístěna na střeše 61. patra. O osvětlení mrakodrapu se v noci stará přibližně 10 000 žárovek.  Interiér je zdoben egyptskými motivy a na stropě ve 25. patře se nachází freska od malíře Edwarda Trumbulla nazvaná „Doprava a lidské úsilí“. Vstupní lobby je obloženo různými druhy mramoru, onyxu a jantaru.

Poloha a přístup k budově.

Chrysler Building se nachází v newyorské čtvrti Midtown na Manhattanu, a to na křižovatce Lexington Avenue a 42. ulice (42nd Street).  K budově se lze bez problémů dostat autem (taxíkem) nebo i pěšky. Poblíž budovy jezdí i mnoho autobusových linek a nedaleko od budovy se nachází dvě stanice newyorského metra ("Subway") s názvy "Grand Central - 42nd St Station" a "Grand Central Station", kterými projíždí linky 4, 5, 6 a 7. Jeden blok směrem na severo-západ se nachází známá železniční stanice Grand Central Terminal.

Výskyt budovy ve filmech.

Jako jedna z hlavních dominant New Yorku se Chrysler Building objevila v mnoha známých filmech. Bylo to např. v roce 1998 ve filmu "Godzilla", kdy se budova fiktivně stala obětí rakety určené ke zničení netvora. Ve stejném roce ve snímku "Armageddon" ji zasáhl meteorit. V roce 2001 jsme mohli vidět Chrysler Building zcela pod vodou, a to ve filmu "A.I. Umělá inteligence". Můžeme ji dále vidět ve filmu "Spider-Man" z roku 2002, kde si na ni sedl pavoučí muž. Budova se objevila také ve filmu Muži v černém 3, Will Smith z budovy seskočil k zemi.

Chrysler Building je mrakodrap v New Yorku, jednom z nejvýznamnějších měst Spojených států amerických. Nachází se na Manhattanu ("Midtown Manhattan") a patří mezi nejznámější symboly města, hlavně díky charakteristické špičce. Jako první mrakodrap na světě překročil výšku Eiffelovy věže (300 m) a pokořil magickou hranici 1000 stop (305 m), vyrostl až do výšky 318 m, dokončen byl roku 1930. V dnešní době je pátým nejvyšším mrakodrapem v New Yorku, ale o toto místo se dělí s budovou New York Times Tower. Budova je postavena ve stylu art deco, který byl pro 30. léta typický.

克莱斯勒大厦(英语:Chrysler Building)是美国纽约市的一座装饰风艺术式的摩天大楼,位于曼哈顿东部42街与莱辛顿大道的交叉口。克莱斯勒大厦的高度为,在1931年帝国大厦完工前曾保持了11个月全世界最高建筑的纪录。虽然大厦内部由金属结构支撑,但克莱斯勒大厦目前仍被认为是全世界最高的砖造建筑物。在世界贸易中心倾倒后,克莱斯勒大厦一度再次成为纽约市的第二高楼,直到2008年美国银行大厦高的尖顶落成后,使得克莱斯勒大厦的排名下降,成为纽约市的第三高楼。此外,2007年落成的纽约时报大厦与克莱斯勒大厦的高度相同,在被世贸中心一号大楼超越后,两座建筑物的高度排名同样下落,目前共居第九名(2020年)。


Původ a rodinný život královny Nefertiti.

Prameny udávající Nefertitin původ se liší. Jednou z hypotéz je, že byla mitanskou princeznou Taduchepou, která byla vyměněna za zlato jejímu otci Tušrattovi a měla být provdána ještě za Amenhotepa III., na sklonku jeho života. K tomuto ale již nedošlo, a proto se stala velkou manželkou syna a následníka Amenhotepa pod novým jménem Nefertiti (Kráska, která přišla). Další hypotéza ale je, že Nefertiti byla dcerou králova písaře a pozdějšího vezíra Ajeho. Nefertiti měla s Achnatonem jen samé dcery. V Thébách se jí pravděpodobně narodily tři dcery: Meritaton, Meketaton a Anchesenpaaton, která později byla manželkou faraóna Tutanchamona. Asi v pátém roce vlády krále Achnatona se hlavní město egyptské říše přesunulo z Théb do nově postaveného Achetatonu ("Obzor Atonův") a královský dvůr se samozřejmě přesunul také. V Achetatonu se jim narodila ještě Neferneferuaton Tašerit. Od devátého roku Achnatonovy vlády, jako královna Neferneferuaton Anchetcheprure pojmenovala poslední dvě své nejmladší dcery Neferneferure a Setepenre, které mají jména již spojena se slunečním bohem Re a nikoliv s Atonem, kdy není vyloučeno, že zemřely ale ve velmi raném věku. Po úmrtích královny Teje, dcery Maketaton a nejméně dvou nejmladších dcer však mizí z reliéfů, kdy je zobrazována její dcera Meritaton a jakékoli zprávy o Nefertiti v této době náhle mizí.  Existuje hypotéza, že po dvanáctém roce vlády zemřely královna Teje i samotná Neferneferuaton Nefertiti, která se již neobjevuje na dobových reliéfech. Po jejich smrti si Achnaton bere za královskou manželku třetí dceru Anchesenepaaton. Po třech letech vlády Achnaton zemřel a s titulem Ankhcheperure Neferneferuaton nebo Smenchkare pokračuje Meritaton ve své samostatné vládě jako muž. V této době neúspěšně mohla dlouho vyjednávat s chetitským králem o zaslání syna a královského manžela, kdy v dopise nazývala pozdějšího faraona Ajeho II. pouhým sluhou, kterého by si nikdy za svého manžela nevzala. Po dlouhém vyjednávání byl poslán princ Zannanza, který však v Egyptě záhadně zemřel. Toto mohlo být také příčinou jejího sesazení a nahrazením posledním dědicem trůnu mladým Tutanchatonem, který byl Ajem II. vychováván a sňatkem s druhou manželkou Achnatona, princeznou Anchesenepaaton mu byl stvrzen nástup na trůn. Jeho spoluregentská rada s vezírem Ajem II. a generálem Haremhebem vládla tak celému Egyptu. Mladý královský pár s novými jmény Nebcheperure Tutanchamon a královna Anchesenamon se prohlásili potomky faraona Amenhotepa III. a odstěhovali se s celým dvorem z Achetatonu do Memfidy. Vyhlásili obnovu země s vyznáváním bohů Mína a Amona.  Kdy a kde byla královna Nefertiti pohřbena není dosud nijak zjištěno. V okolí achetatonské královské hrobky se našly zbytky rozbitého kamenného sarkofágu, na rozích s podobou Nefertiti, ale soudí se, že byl původně určen právě Achnatonovi. Za vlády Tutanchamona byla rakev s mumií jejího manžela Achnatona opětovně pohřbena v Údolí králů vedle hrobky Tutanchamona. Mumie Amenhotepa III. a jeho královské manželky Teje s mladší neidentifikovanou mumií jejich dospělé dcery a chlapce byly nalezeny v přístavku hrobky Amenhotepa II.

Potomci.

Za svůj život porodila královna Nefertiti celkem šest dcer:

Nefertiti jako královská manželka.

Nefertitin podíl na vládě není úplně jasný. V diplomatické korespondenci chybí o Nefertiti jakékoliv zmínky, naopak se v ní hovoří o Achnatonově matce, královně Teji, která jako prohlášená bohyně ještě s manželem Amenhotepem III. měla na Achnatona velký vliv. Po přestěhování do Achetatonu se na reliéfech častěji objevovala nejstarší dcera Meritaton. Ve dvanáctém roce vlády Achnatona je naposledy královská rodina zobrazena pohromadě. Nedlouho potom zemřela druhorozená princezna Meketaton a zmizely z reliéfní výzdoby i královna Teje a tři nejmladší dcery. Od devátého roku vlády, po dobudování města Achetatonu, povolili Achnaton s Neferneferuaton veřejné uctívání jediné dvojice slunečních bohů Re-Aton, kdy poslední dvě dcery pojmenovali s koncovkou boha Re. Zřejmě také na důkaz, oba následovníci dostali podobná jména Ankhcheperure a Tutanchaton (Projevem živý Re a Obraz živého Atona). Nejstarší dcera Ankhcheperure Meritaton, Neferneferuaton waenre s manželem a spoluvladařem Ankhcheperure Smenchkare Džesercheperu se stali "miláčky Nefercheperure waenre", se sídlem zřejmě ve Vesetu, a tím nástupci na trůnu po smrti královen Teje a Nefertiti. Mladší nástupnická dvojice, Tutanchaton s Anchesenpaaton, se sídlem v Memfisu, byli také označováni milovanými dětmi krále. Vznikla tak rodinná vazba jako u otce faraona Amenhotepa III. a královny Teje s předčasně zemřelým jejich dědicem trůnu Thutmosem V., který byl knězem Ptahova chrámu v Memfidě, a pozdějším nástupcem Amenhotepem IV., knězem slunečního Reova chrámu a pánem města Heliopole.  Achnaton věřil, že svou náboženskou reformou povýší svoji královskou rodinu ke slunečnímu kultu bohů Aton-Re a společně se svou matkou a bohyní Teje sjednotí v míru "jejich světovou říši".  Od patnáctého roku vlády, po smrti královen Teje a Neferneferuaton Nefertiti, je Meritaton zpodobněna v doprovodu snad manžela Smenchkarea, který se stal spoluvladařem Achnatona se sídlem ve Vesetu, kde uplatňoval správu říše, protože mezinárodní situace se na severu začala zhoršovat rozpínavostí říší Chettitů a Asýrie. Po několika měsících však umírá. Achnaton se zcela uzavřel v Achetatonu, který odmítal opustit, a věnoval se svému kultu Atona. Po smrti faraona Achnatona ve vládě pokračuje zřejmě dcera Ankhcheperure (Meritaton) Nefernefruaton waenre, která po třech letech vlády rovněž mizí. Za svého nového manžela a nástupce na trůnu si měla vyžádat chetitského prince Zannanzu, který po dlouhém vyjednávání cestou do Egypta zemřel. Dahamunzu (manželka krále) v dopise zdůrazňuje, že se za sluhu nikdy neprovdá. Chetitský král obvinil Egypťany z odpovědnosti za smrt svého syna a vyhlásil válku proti Egyptu, kdy se na severu říše rozmáhala velká nákaza moru. Na trůn je dosazen mladičký Tutanchaton sňatkem s dědičkou trůnu a svou polosestrou Anchsenepaaton. Přijali nová jména Tutanchamon a Anchesenamon a vyhlásili náboženskou svobodu s obnovou říše se sídlem v Memfisu. Za mladý královský pár vládne jeho vezír Aje (pozdější faraon Aje II.) a generál Haremheb. Po deseti letech však vláda končí náhlým úmrtím krále Tutanchamona a trůnu se chopil Aje II., kdy královský původ si stvrdil sňatkem s dědičnou vdovou Anchesenamon.

Neferneferuaton Nefertiti, byla staroegyptská královna 18. dynastie v době Nové říše, velká královská manželka faraona Achnatona. Její jméno se stalo synonymem krásy (také proto, že hieroglyf „nfr“ znamená „krásný“). Dnes je proslulá hlavně kvůli krásnému obličeji a nezvykle jemným rysům, které kontrastovaly s rysy jejího manžela. Její obličej je dochován především na velmi známé bustě, vystavené dnes v Berlíně. Byla velkou královskou manželkou se jménem Neferneferuaton Nefertiti (stejně jako Smenchkare). Po její smrti se velkou královskou manželkou stala její nejstarší dcera Meritaton, která krátce také vládla po smrti svého otce Achnatona, kdy při nástupu na trůn uvádí, že po smrti Nefertiti byla rovněž otcovou spoluvládkyní. Meritaton mizí po nástupu mužského dědice Tutanchatona/Tutanchamona, který byl ještě nezletilý. Po desetileté vládě poslední dědic král Tutanchamon rovněž umírá, a proto tzv. amarnské období již postupně upadá až do vlády faraona Haremheba a jeho nástupců, kteří nechali město Achetaton rozebrat a památky se symboly amarnského období zničit.

娜芙蒂蒂(英语:Nefertiti;公元前1370年 -公元前 1330年)是埃及法老阿肯纳顿(又译「阿蒙霍特普四世」)的王后。娜芙蒂蒂与她的丈夫在统治期间进行宗教革命,推翻所有古埃及传统神明的多神信仰,规定只能崇拜阿顿神的一神信仰。


瓦西里·雅可夫列维奇·斯特鲁维

Život.

Friedrich Georg Wilhelm Struve (šlechtický titul získal až roku 1831) se narodil v německé rodině v dánské Altoně (dnes území Německa, součást Hamburku). Jeho otec, matematik Jacob Struve (1755-1841), zde působil jako ředitel gymnázia.  Roku 1808 utekl Friedrich Struve z Německa kvůli hrozbě násilného naverbování do Napoleonovy armády do ruského Děrptu (dnes estonské Tartu). Zde získal filologické vzdělání a za svou dizertační práci "De studiis criticis et grammaticis apud Alexandrinos" získal dokonce zlatou medaili. Poté během tří let vystudoval astronomii, kterou zakončil roku 1813 dizertační prací "De geographicae Speculae Dorpatensis positione". Po skončení studií začal na Děrptské univerzitě vyučovat a pracovat v její observatoři.  Roku 1815 si ve své rodné Altoně vzal Emilie Wall (1796-1834), s níž zplodil 12 dětí (dospělosti se dožilo 8).  Od roku 1819 byl řádným profesorem Děrptské univerzity a také ředitelem Děrptské observatoře. Během dvacetiletého působení v čele této instituce ji vybavil na svou dobu prvotřídními zařízeními: Fraunhoferovým refraktorem a heliometrem firmy Repsold. Mezi lety 1824-1837 provedl mikrometrická měření 2714 dvojhvězd.  V roce 1830 byla caru Mikuláši I. Pavloviči prezentována Struveho studie o cílech nové velké astronomické observatoře pod Petrohradem. Car s jeho návrhy souhlasil, a tak měl Struve hlavní slovo při výstavbě Pulkovské observatoře, zbudované mezi lety 1833-1839. Hned nato se stal jejím prvním ředitelem.  Po smrti své první ženy (1834) se oženil s Johannou Bartels (1807-1867), dcerou ruského matematika německého původu Martina Bartelse. Z tohoto manželství vzešlo dalších 6 dětí (otce přežily 4).  Díky jeho úsilí byla Pulkovská observatoř vybavena špičkovým zařízením (mj. např. tehdy největším refraktorem na světě s 38centimetrovým objektivem). Pod Struveho vedením bylo provedeno stupňové měření poledníkového oblouku, jež přineslo důležité poznatky k určení formy a rozměru Země (viz Struveho geodetický oblouk).  Stál také za vznikem systému astronomických konstant, který získal celosvětové uznání a používal se asi 50 let. Pomocí přístroje, který sám navrhl, prokázal trvalou aberaci světla.  V oblasti hvězdné astronomie objevil, že hvězdy jsou směrem k centru galaxie mnohem blíže k sobě. Zároveň teoreticky popsal existenci a míru mezihvězdného pohlcování světla. Velkou pozornost věnoval Struve studiu dvojhvězd. Jejich katalogy, které sestavil, byly publikovány v letech 1827 a 1852. Struve také roku 1837 podnikl jedno z historicky prvních úspěšných měření roční paralaxy hvězdy (Vegy a souhvězdí Lyry). V polovině 19. století se podílel na založení Lisabonské astronomické observatoře.  Po Struvem byl roku 1964 pojmenován kráter na viditelné straně Měsíce. Jméno dynastie Struve nese planetka č. 768 Struveana.

Friedrich Georg Wilhelm von Struve (v Rusku Vasilij Jakovlevič Struve; 15. dubna 1793 Altona u Hamburku – 23. listopadu 1864 Pulkovo u Petrohradu) byl ruský astronom a geodet německého původu. V roce 1839 založil poblíž Petrohradu Pulkovskou observatoř. Zabýval se především výzkumem dvojhvězd, sestavil jejich katalog. Jako první také změřil vzdálenost hvězdy Vega. Na jeho popud byl vytvořen tzv. Struveho geodetický oblouk, který sloužil k určení přesných rozměrů Země pomocí poledníku.

瓦西里·雅可夫列维奇·斯特鲁维(,1793年-4月15日-1864年-11月23日),德语名弗里德里希·格奥尔格·威廉·冯·斯特鲁维(),俄国天文学家,波罗的海德国人,生于阿通纳(今汉堡市的一个区)。普尔科沃天文台的创建者和首任台长。他的贡献主要在天体测量学和恒星天文学方面。他的一个儿子,两个孙子、两个曾孙和一个玄孙也都是天文学家。


Výskyt.

Za pravlast této dřeviny je považován jih Mexika, odkud byla ještě před příchodem Evropanů rozšířena po celém území Střední Ameriky, na severozápadě Jižní Ameriky v Ekvádoru a Peru i na karibských ostrovech Kubě a Jamajce. Nyní se mimo původní region pěstuje hlavně na jihu Spojených států amerických, v evropských i afrických státech okolo Středozemního moře, v tropické Africe, jižní a jihovýchodní Asii, Austrálii, na Novém Zélandu i v Oceánii.

Ekologie.

Hruškovec přelahodný je poměrně choulostivou rostlinou, požaduje teplé a vlhké podnebí, kde teploty neklesají k bodu mrazu a vyžaduje stanoviště, kde nebývá silný vítr znesnadňující opylování a způsobující opad plodů. K dobrému růstu a velké násadě plodů potřebuje provzdušněnou, kyprou, dobře odvodněnou půdu s pH v rozsahu 5 až 6, dostatek živin a v případném období sucha pravidelnou závlahu vodou neobsahující sůl, nesnáší zaplavení kořenů vodou na dobu delší než 24 hodin. Dožívá se věku 50 až 100 let. Je vyšlechtěno velké množství kultivarů, které jsou vhodné pro různá stanoviště, od nížinného a vyloženě tropického až po horské s více chladnějším prostředím. Roste v nadmořské výšce od hladiny moře po 2500 m, s letní teplotou +40 °C a zimní -4 °C a s průměrnými srážkami 300 až 2500 mm.

Popis.

Téměř stálezelený strom vysoký 15 až 20 m s kmenem o průměru 30 až 60 cm a hustou korunou, jejíž větve bývají v mládí drobně chlupaté a později lysé. Listy jsou jednoduché, tuhé, vyrůstají střídavě, řapíky mají dlouhé asi 2 cm, celokrajné čepele jsou vejčité až eliptické, 10 až 30 cm dlouhé a 6 až 14 cm široké. Jsou na bázi zaoblené, na vrcholu tupé nebo jen krátce zašpičatělé, na svrchní straně leskle zelené a na spodní našedlé s velmi zvýrazněným středním žebrem a s pěti až sedmi páry postranních žilek. U některých odrůd listy voní po anýzu nebo v období sucha částečně opadají.  Květy jsou drobné, velké do 5 mm, voňavé, bledě zelené, oboupohlavné a jsou sestavené do kompaktních latovitých květenství dlouhých 8 až 14 cm a rostoucích na koncích mladých větví. Květenství s chlupatým vřetenem nese až 100 květů na stopkách s nitkovitými listeny i listenci. V květu je šest volných, asi 4 mm velkých, žlutozelených, eliptických nebo oválných okvětních lístků ve dvou přeslenech, vnější jsou o málo menší a všechny po odkvětu opadávají. Květ dále obsahuje devět plodných tyčinek ve třech kruzích (ve dvou vnějších jsou prašníky intorzní a ve vnitřním extrorzní) a ve středu tři oranžové patyčinky přeměněné na nektaria, gyneceum tvořeno jediným plodolistem, vejčitý a hustě chlupatý semeník s jedním vajíčkem a chlupatou čnělku s mírně rozšířenou bliznou.  Na témže jedinci jsou některé květy protandrické (pyl uzrává dřív než dospěje blizna) a jiné protogynické (blizna dospívá dřív než uzraje pyl). Tím se ztíží samoopylení, osamělé stromy pouze zřídka produkují hodně plodů. Při pěstování v sadech se pro zajištění opylení sází takové kultivary, které současně kvetou a jejichž květy se otevírají ve stejnou denní dobu, mohou se opylit pomoci větru nebo hmyzu.  Plodem je elipsoidní, vejcovitá až hruškovitá, 7 až 20 cm dlouhá a 100 až 2000 g těžká, jedlá bobule. Je obalená zeleným, žlutě zeleným, tmavě zelený, červeně fialovým, tmavě fialovým až černým a někdy i žlutě skvrnitým kožovitým oplodím, které je hladké nebo vrásčité. Uvnitř je máslovitý mezokarp s velkým, kónickým nebo vejčitým semenem 5 až 6,5 cm dlouhým. Semeno samotné je však jedovaté, jeho šíření v přírodě od mateřského stromu nebylo zatím uspokojivě vysvětleno. Plod i s peckou je natolik velký, aby jej mohli spolknout dnešní živočichové.  K rozmnožování lze použít semena, která vysetá čerstvá vyklíčí během čtyř až šesti týdnů. Uložená v suchu ztrácejí klíčivost do jednoho měsíce, ukládají se proto do vlhkých pilin nebo rašeliny při teplotě 5 °C. Mladé semenáče jsou nevyrovnané kvality, plody nemusí mít vlastnosti rodičů a ve vyšším věku nesnášejí přesazování. Při pěstování na plantážích se na podnože vypěstované ze semenáčů nebo zakořeněných řízků ze speciálních podnožových odrůd roubují nebo očkují kultivary vhodné pro dané klimatické podmínky. Mladé naroubované stromky poprvé plodí za tři roky, semenáče až za osm let.

Pěstování.

Při průmyslovém pěstování se stromy sázejí do sponu 7,5 × 7,5 m až 10 × 10 m. Pro usnadnění sklizně se stromy seřezávají na výšku okolo 6 m, dlouhé, staré větve se navíc pod tíhou plodů lámou a mladé více plodí. Pokud plody visí na stromě dozrávají od určité etapy do plné zralosti velice pomalu, když mezitím propukne bouře spadnou na zem a poškodí se. Proto se trhají předčasně, strojně nebo lidmi, ne všechny jsou ve stejném stupni zralosti. Nechávají se dozrávat při pokojové teplotě asi dva týdny a teprve pak se expedují, zrání se urychli vystavením působení etylenu. Větší strom s výnosnou odrůdou dává ročně okolo 100 kg ovoce.

Význam.

Hruškovec přelahodný se pěstuje pro chutné plody konzumované samostatně jako ovoce, nebo součást různých salátů, příloh k masům a pro různé speciality, poloviny bývají plněny kraby, ančovičkami nebo sýrem a používají se také jako náplň sendvičů a pod. Neupravují se tepelně, neboť vzhledem k obsahu taninu hořknou. Vyrábí se z nich zmrzlina i slazené a mražené krémy, mají vysoký obsah kalorií (100 g asi 220 kcal). Plody obsahují až 30 % oleje, který je dobře stravitelný, po mnoho let trvanlivý a obsahuje řadu vitamínů A, B, E, G, železo, ale vitamínu C jen minimálně. Olej je pro použití v kuchyni výhodný, ale drahý, hlavní uplatnění nachází v kosmetice. Květy poskytují opylujícím včelám hodně pylu a středně nektaru. Semeno lisováním dává mléčnou tekutinu s mandlovou chutí, která se dříve používala pro výrobu nesmazatelného inkoustu. Bližší využití plodů v článku avokádo.  Slupky plodů, listy i semena obsahují mnohé mastné kyseliny a mezi nimi i toxický persin, který je pro některá zvířata jedovatý, například pro kanáry, andulky (žerou slupky), koně, kozy (spásají listy), ryby (loví se vhozením rozdrcených semen do vody) a pod.  Dřevo kmene má krémový běl a světle červené nebo hnědé či melírované jádro. Je však málo ceněno, je měkké, křehké, lehké (má hustotu asi 600 g/cm3) a slabě odolává houbám a termitům. Má jemné zrno, snadno se opracovává a soustruží, vyrábí se z něj drobné předměty pro domácí použití a suvenýry.

Hruškovec přelahodný ("Persea americana") je statný, stálezelený strom pěstovaný pro své plody avokáda. Rod hruškovec je součásti čeledě vavřínovitých, ve které je jediný využívaným pro plody. Pochází ze subtropických a tropických oblastí Nového světa, odkud se pro oblíbené ovoce dostal do vhodných teplých a vlhkých míst ve všech světadílech.

鳄梨(学名:'),又称牛油果、油梨、樟梨、鳄梨,是一种生长于热带的樟科树的果实,这种树也被称为鳄梨。长期以来它的原产地都被定为墨西哥中南部地区,但后来有考古发现称秘鲁在8,000—15,000年前就已经有鳄梨存在了。现在鳄梨已经被移植到世界各地的热带和地中海气候地区。酪梨虽然是植物的果实,但在营养学来说它被归类为油脂类,因为其丰富的脂肪含量。


Pojmenování.

Most Lu-kou pochází ze 12. století, na Západě je znám jako most Marca Pola, neboť tento slavný cestovatel jej viděl během svých cest po Číně a popsal jej ve svém hojně rozšířeném cestopise "Milion". Asijské národy však toto pojmenování nepoužívají.  Událost je tak známa pod různými jmény:

Pozadí události.

Japonská invaze do Manžduska v roce 1931, následné vytvoření loutkového státu Mandžukuo a dosazení Pchu I, posledního panovníka dynastie Čching, na mandžuský trůn rozdmýchalo napětí mezi Japonským císařstvím a Čínskou republikou. V roce 1931 bylo dohodnuto příměří, přestože vládnoucí čínští nacionalisté (Kuomintang) odmítli uznat Mandžukuo. Koncem roku 1932 ale japonská armáda vtrhla do provincie Džehol a následující rok byla tato oblast připojena k Mandžukuu. Podepsáním smlouvy Che–Umezu dne 9. června 1935 byla Čínská republika přinucena uznat „neutralitu“ východních provincií Che-pej a Čachar, přestože tyto oblasti byly prakticky pod japonskou okupací. Později téhož roku Japonsko oficiálně založilo loutkovou Autonomní vládu východního Che-peje a z okupovaných „neutrálních“ území vytvořilo další loutkový stát a hraniční pásmo. Počátkem roku 1937 byla všechna území na sever, východ a západ od Pekingu kontrolována Japonci.  Státy, které měly v Pekingu svá diplomatická zastoupení (vyslanectví resp. velvyslanectví), měly podle podmínek tzv. Boxerské smlouvy ze 7. září 1901 právo požadovat na Číně zřízení až dvanácti ochranných stanovišť na železniční trati spojující Peking s Tchien-ťinem. Účelem tohoto opatření bylo zajistit spojení Pekingu s tímto přístavním městem. Podle dodatku z 15. července 1902 měly tyto státy právo pořádat vojenské manévry bez nutnosti upozorňovat čínskou stranu. Počátkem července 1937 mělo Japonsko v oblasti 7-15 000 vojáků, kteří byli rozmístěni převážně kolem železnice. Tato síla byla mnohem větší, než jakou silou v oblasti disponovaly evropské mocnosti, a zdaleka překračovala počet vojáků nutných k zajištění privilegií plynoucích z Boxerské smlouvy.  Most Lu-kou přes řeku Jung-ting-che, na jehož východním konci se nacházela pevnost Wanp-ching, byl jedním ze strategických bodů na železnici Peking–Wu-chan. Tato železnice představovala jediné spojení Pekingu s kuomintangským územím na jihu. Před červencem 1937 Japonci několikrát požadovali, aby Kuomintang vyklidil most a přilehlou pevnost. Také chtěli v oblasti vybudovat letiště. Čínská vláda tyto japonské požadavky odmítla, neboť vydáním mostu by byl Peking odříznut nejen od území na jihu, ale od svého celého zázemí.

Incident.

Během manévrů jednotek císařské armády u západního konce mostu došlo v noci ze 7. na 8. července k malé přestřelce: podle jedné verze začali střílet Číňané, podle druhé verze Číňané zahájili palbu jako odpověď na japonskou střelbu slepými náboji při cvičení a podle třetí verze zahájili palbu Japonci jako reakci na odpálení rakety z ohňostroje. Po přestřelce byl pohřešován jeden japonský voják (později se k jednotce opět vrátil) a japonské jednotky se následně dožadovaly přístupu do pevnosti Wan-pching na východním konci mostu, aby mohly pátrat po pohřešovaném vojákovi. Číňané jim přístup odmítli a Japonci zahájili nad ránem 8. července útok. Podařilo se jim sice ovládnout most, ale příchod posil umožnil Číňanům přejít do protiútoku a 9. července Japonce z mostu vytlačit. Bylo dojednáno příměří, které obě strany využily k posilování svých pozic. Po znovuobnovení bojů v druhé polovině července byli nacionalisté vytlačeni.

Následky.

Střetnutí bylo Japonskem využito jako casus belli pro zahájení jeho rozsáhlého vojenského tažení proti Číně. Tato událost je jednou z mnoha politických kauzalit v počátcích války v Tichomoří. Je také začátkem druhé čínsko-japonské války a v Asii je uznávána jako start druhé světové války. Evropští historici ale za začátek druhé světové války považují den 1. září 1939, kdy nacistické Německo napadlo Polsko.

Incident na mostě Marca Pola bylo střetnutí mezi nacionalistickou revoluční armádou Čínské republiky a japonskou císařskou armádou od 7. do 9. července 1937 na starobylém kamenném mostě Lu-kou () – známém spíše pod názvem „most Marca Pola“ – přes řeku Jung-ting-che. Most tehdy ležel za hradbami Pekingu, v současnosti je blízko středu města.

七七事变,又称芦沟桥抗战、卢沟桥事变、马可波罗桥事件,是中华民国与日本于1937年7月7日发生在河北省宛平县芦沟桥的一起军事冲突,为第二次中日战争(八年抗战)全面爆发的起点。中国军民抗击日本帝国主义发动全面战争之作战。


Perónismus a Justicialistická strana.

Justicialistická strana se považuje oficiálně za ideologického a politického dědice perónismu, avšak v posledních 20 letech prošla poměrně zásadními proměnami. Ideologie perónismu byla směsí několika různých politických ideologii charakteristických korporativismem čerpajícím z italského fašismu, nacionalismem a populismem. Významnou pro něj byla postava Juana Peróna, jež se stal v podstatě jejím hlavním ideologem. Perónismus se opíral především o odborové hnutí průmyslových dělníků a politiky nacionalizace průmyslu a státních záruk v oblasti sociální péče a zdravotnictví s cílem o zachování sociálního smíru a dosažení společenského blahobytu. Tento program si získal v Argentině 40. let 20. století masovou podporu. Generál Juan Domingo Perón byl prezidentem Argentiny v letech 1946 až 1951 a znovu v letech 1951 až 1955. V roce 1955 byla vláda prezidenta Juana Peróna svržena vojenským pučem. Mezi roky 1955-1972 se strana nemohla oficiálně účastnit voleb a perónismus byl zakázán. Během 60. a 70. let se peronistické hnutí značně politicky fragmentovalo a bylo možné se v něm setkat s levicově orientovanou frakcí, stejně jako s radikálně pravicovou a antikomunistickou frakcí. V roce 1972 se Perón mohl do Argentiny vrátit a byl opět zvolen prezidentem. V úřadu v roce 1974 zemřel a nahradila ho jeho třetí žena Isabel Perón, jejíž vládu v roce 1976 sesadil vojenský puč. Během let 1976-1983 byly postoje strany vůči vojenské diktatuře ambivalentní. Někteří justicialisté sloužili v administrativě pod vojenskou vládou. V roce 1981 se strana přidala k tripartitnímu politickému hnutí za znovuobnovení demokracie v Argentině. V prvním svobodných volbách v roce 1983 zvítězila Radikální občanská strana pod vedením Raula Alfonsína se ziskem více než 46% hlasů. Perónisté získali 37%.

Justicialistická strana po roce 1989.

Strana se vrátila do vlády v následujících volbách v roce 1989, ve kterých získala celkem 47.5% hlasů. Její kandidát Carlos Saúl Menem se stal argentinským prezidentem v letech 1989 až 1999. V 90. letech přijala Justicialistická strana neoliberální rétoriku a politiky tzv. Washingtonského konsenzu, které vedly k široké privatizaci a deregulaci argentinské ekonomiky. V roce 1991 přistoupila Menemova vláda k tzv. plánu konvertibility, v rámci kterého bylo argentinské peso navázáno na americký dolar (1:1). Tento krok společně s masivními zahraničními investicemi zastavil inflaci a umožnil hospodářský růst země. V roce 1998 se ale země začala potýkat těžkostmi, které vyplývaly na jedné straně z růstu amerického dolaru (což mimo jiné zdražovalo argentinský export), na druhé z vysokého deficitu, který se vláda snažila řešit značnými půjčkami od Mezinárodního měnového fondu.Problémy argentinského hospodářství ještě zhoršila finanční krize v Rusku a ve východní Asii (obě v roce 1998), které destabilizovaly světovou ekonomiku. Výsledkem byl kolaps argentinské ekonomiky v roce 1999-2000. Justicialistický kandidát Eduardo Duhalde byl ve volbách v roce 1999 poražen opozičním kandidátem Fernandem de la Rúem.  Ekonomické těžkosti vedly k další fragmentací uvnitř Justicialistické strany. Po abdikaci F. de la Rúa se prozatímním prezidentem stal justicialista Eduardo Duhalde, který byl kritikem Menema. V roce 2003 vznikla volební aliance Fronta za vítězství, která kandidovala středolevého justicialistického guvernéra Santa Cruz Néstora Kirchnera proti znovukandidujícímu C. Menemovi za Frontu za loajalitu ("Frente por la Lealtad") spojující konzervativně smýšlející justicialisty a další menší strany, a středopravému justicialistovi Adolfu Rodriguezovi Saá za Frontu spravedlnost, jednota a svoboda ("Frende Justicia, Unión y Libertad"). Tito tři justicialističní kandidáti získali v prvním kolem prezidentských voleb celkem 60.8% hlasů.  Vítězství N. Kirchnera neznamenalo ale sjednocení strany. V roce 2004 vytvořil Carlos Menem další frakci Justicialistické strany s názvem Lidový perónismus v rámci které chtěl kandidovat v roce 2007 na úřad prezidenta. V letech 2003-2007 se nicméně upevnila pozice justicialistické frakce prezidenta N. Kirchnera, který se stal předsedou strany. V roce 2007 byla prezidentkou Argentiny zvolena Cristina Fernández de Kirchner, rovněž členka Justicialistické strany a kandidátka její středolevé frakce Fronta za vítězství. Pozice této frakce ale byla oslabena ve volbách v roce 2009, kde středolevá frakce utrpěla viditelnou volební porážku a Kirchner v důsledku toho rezignoval na funkci předsedy strany. V čele strany ho nahradil jeho bývalý viceprezident a guvernér provincie Buenos Aires Daniel Scioli. Oslabování Kirchnerovi frakce se projevilo otevřenou kritikou Kirchnera a Scioliho z řad poslanců v provincii Buenos Aires.Bývalý Kirchnerův spojenec a prozatímní prezident Eduardo Duhalde oznámil 1. března 2010 svojí kandidaturu na funkci prezidenta s komentářem, že Kirchnerovo vedení strany "kolabuje".

Justicialistická strana (španělsky: Partido Justicialista) je argentinská politická strana, která vychází z politického dědictví a ideologie perónismu. Strana byla založena v roce 1947 Juanem Domingem Perónem a jeho manželkou Evou (Evitou) Perónovou. Původní název strany byl Perónistická strana. Název Justicialistická byl přijat v roce 1989. V současné době (2014) je nejsilnější politickou stranou v Argentině, avšak zůstává rozdělena do několika politických frakcí.

正义党(,缩写为),常被称作庇隆主义党或庇隆主义运动,是阿根廷的一个庇隆主义政党,由胡安·庇隆于1946年创立,之前称为革命唯一党Partido Único de la Revolución,后为庇隆党,这是劳工党、激进公民联盟、革新联盟和独立联盟于1945年合并的结果。自成立以来,它就以社会正义为主要标准,从那时起,它就一直与工人阶级和工会紧密联系。 因此,它与激进公民联盟一起成为该国迄今为止最重要的三个政党之一。


Přístupy k placení zdravotního pojištění.

Existují tři přístupy placení zdravotního pojištění  Základní vlastností všeobecného zdravotního pojištění je povinná občanská účast. Při vyloučení části občanů z procesu veřejného zdravotního pojištění by mohlo dojít k poklesu úrovně poskytované zdravotní péče. Vyloučení například vysokopříjmové skupiny občanů kvůli hrazení komerční zdravotní péče z vlastních zdrojů by mělo totiž za následek snížení příjmů do fondu všeobecného zdravotního pojištění. V současném veřejném zdravotním systému vzniká povinnost účasti na veřejném zdravotním pojištění všem občanům bez rozdílu a možnosti vlastní volby.  Další vlastností všeobecného zdravotního pojištění je skutečnost, že jeho poplatník odvádí pojištění ve výši podle svého příjmu, nikoliv podle svého zdravotního stavu a rizikovosti pro pojišťovnu.

Poskytovaná zdravotní péče.

Ze zdravotního pojištění se hradí zdravotní péče poskytnutá pojištěnci s cílem zachovat, obnovit nebo zlepšit jeho zdravotní stav a to bez jeho přímé finanční účasti.  Hrazená zdravotní péče zahrnuje

Veřejné zdravotní pojištění.

Je povinné jak v ČR tak v EU. Toto pojištění musí odvádět každý zákonem stanovený plátce. V rámci EU platí princip jednoho pojištění - tzn. pokud je osoba pojištěncem v jiném státě EU, pak nemůže být (až na výjimky) zároveň pojištěncem i v ČR.  V České republice si zdravotní pojištění platí zaměstnanec i jeho zaměstnavatel. Zaměstnanec má jako vyměřovací základ pro platbu zdravotního pojištění hrubou mzdu 72násobek průměrné hrubé mzdy v národním hospodářství. A sami si platí zdravotní pojištění osoby samostatně výdělečné činné. U OSVČ je vyměřovacím základem 50 procent z částky rozdílu mezi příjmy a výdaji na dosažení, zajištění a udržení příjmů ze samostatné výdělečné činnost, minimální vyměřovací základ je dvanáctinásobek poloviny průměrné mzdy v národním hospodářství. U osob bez zdanitelných příjmů je vyměřovacím základem částka odpovídající výši minimální mzdy. Tento systém si pojištěnci mohou doplnit komerčním zdravotním připojištěním, které je nepovinné.  Stát hradí zdravotní pojištění ze státního rozpočtu těmto lidem:  Podíl pojištěnců, za které zdravotní pojištění hradí stát, je více než polovina.  V České republice jsou povinně zdravotně pojištěny všechny osoby, které mají trvalý pobyt na území státu, i osoby, které trvalý pobyt v ČR nemají. Ti ovšem musí mít zaměstnavatele, který provádí podnikání a má sídlo na území ČR. Tito zaměstnanci s trvalým pobytem mají ale zdravotní pojištění hrazeno pouze po dobu pracovního poměru.  Zdravotní pojištění v České republice není součástí žádného jiného sociálního pojištění, je postavené pouze na základě smluvní dohody mezi občanem ČR a jím zvolenou zdravotní pojišťovnou. Dále pak tyto zdravotní pojišťovny musí mít smlouvy se zdravotnickými zařízeními. V tomto řetězci má přední úlohu zdravotní pojišťovna, která si může sama určit, s jakým zdravotnickým zařízením bude mít smlouvu. Zdravotní pojišťovnu můžete změnit pouze 1x za rok. Podle termínu, kdy o změnu požádáte, se stanete klientem nové pojišťovny buď k 1. červenci (pokud o přeregistraci požádáte mezi 1. lednem až 31. březnem) nebo k 1. lednu (pokud o přeregistraci požádáte mezi 1. červencem až 30. zářím). Celou změnu zdravotní pojišťovny, tedy i odhlášení, provádí nová osobou vybraná zdravotní pojišťovna. Dále má pojištěnec právo na dobrovolný výběr jakéhokoliv zdravotnického zařízení.  Pacienti se u lékaře prokazují průkazem pojištěnce - zdravotní pojišťovny jsou povinny bezplatně vydat svým pojištěncům průkaz pojištěnce ("plastový") nebo náhradní doklad ("papírový") - jsou si rovnocenné pro doložení veřejného zdravotního pojištění v ČR.  Z veřejného zdravotního pojištění jsou v ČR vyňaty osoby, které na území ČR vykonávají nelegální práci.  Zdravotní pojištění v ČR nemusí hradit ten pojištěnec, který se ze systému odhlásí před odjezdem na dlouhodobý pobyt v zahraničí - pojištěnec musí být v zahraničí nepřetržitě více než šest měsíců, před odjezdem musí svoji zdravotní pojišťovnu o odjezdu informovat a po celou dobu pobytu v zahraničí musí být zdravotně pojištěn - buď komerčním zdravotním pojištěním, nebo (má-li na to nárok) veřejným zdravotním pojištěním v daném státě pobytu. Po svém návratu a opětovném přihlášení do zdravotního systému ČR musí doložit délku pobytu v zahraničí a již zmíněné zdravotní pojištění.  Zdravotní pojišťovny v ČR  a) 111 Všeobecná zdravotní pojišťovna ČR  b) resortní, oborové, podnikové a další pojišťovny:  Veřejné výdaje v sektoru zdravotnictví v ČR jsou představovány především výdaji zdravotních pojišťoven např. v roce 2008 tj. 201 miliard Kč. zdravotní pojišťovny jsou podřízené Ministerstvu zdravotnictví ČR, kterému každoročně předkládá výroční zprávu, zdravotně pojistný plán a účetní závěrku. Tyto dokumenty schvaluje vláda a v případě VZP i poslanecká sněmovna Parlamentu ČR.

Soukromé zdravotní pojištění.

Je odvislé od dobrovolného rozhodnutí občana-pacienta. "Institut komerčního (soukromého) pojištění jako nástroj řešení negativních důsledků rizikových situací a je v lidské společnosti velmi starý a zároveň v určitých ohledech dosud nepřekonaný." Je určeno ke krytí zdravotní péče přesahující rámec péče hrazené z veřejného zdravotního pojištění. Toto pojištění je dobrovolné s předdefinovaným plněním výše pojistného. Soukromé pojištění je schopno lépe reagovat na nečekané zdravotní komplikace či úrazy v životě člověka. Soukromé pojištění řeší především ekonomickou stránku jedince a spoléhá se právě pouze na jeho ekonomické nástroje. Snaží se motivovat jedince k tomu, že potřebuje zaopatřit svou budoucí zdravotní péči při nepředvídatelných zdravotních událostech. Smyslem soukromého zdravotního pojištění je ochrana pojištěného před ztrátou příjmů důsledkem úrazu či nemoci.  Souhrnně lze říci, že soukromé pojištění zakládá různým skupinám populace různý nárok na zdravotní péči, a to včetně diferenciace přístupu k poskytovatelům zdravotní péče. To se dostává do v garantovaných systémech zdravotní péče do konfliktu s ústavním pořádkem.  Soukromé zdravotní pojištění není definováno výškou příjmu pojištěnce, ale nejvyšší částkou jako výsledek smluvního vztahu. Vzhledem k dnešní situaci si ale soukromé zdravotní pojištění sjednávají spíše lidé s vysokými příjmy a podnikatelé. Pojištěnec získává pojistné plnění i za nadstandardní zdravotnické služby a péči. Některé komerční pojišťovny zahrnují i zdravotní pojištění v tuzemsku.  Pojistit lze:  Výhody Nevýhody

Zdravotní pojištění cizinců.

Česká republika.

Obyvatelům EU, kteří se mohou prokázat evropským pasem zdravotního pojištění, je neodkladná akutní péče hrazena z veřejného zdravotního pojištění.<ref name="businessinfo.cz/cs/clanky/zdravotni-pojisteni-kdo-z-cizincu-jej-plati-a-kdo-ma-vyhody-jako-cesi-81459.html"></ref>  Zdravotní péče je z veřejného zdravotního pojištění hrazena i cizincům ze zemí mimo EU, pokud jsou v zaměstnaneckém poměru u firmy se sídlem v ČR, cizinci s povolením k trvalému pobytu a jejich děti a žadatelé o azyl a cizinci požívající dočasné ochrany. Ostatní si pro pobyt musí sjednat soukromé (komerční) zdravotní pojištění. Při pobytu v ČR do devadesáti dnů si mohou sjednat zdravotní pojištění nutné a neodkladné péče. Maximální doba, po kterou lze sjednat pojištění nutné neodkladné péče, je dva roky.<ref name="mesec.cz/clanky/zdravotni-pojisteni-cizincu-kdo-komercni-a-kdo-ziska-verejne"></ref> Z tohoto pojištění nejsou hrazeny preventivní prohlídky. Pro cizince, kteří na území ČR pobývají déle než devadesát dnů a žádají o dlouhodobý nebo trvalý pobyt, je určeno komplexní zdravotní pojištění. Cílem péče hrazeným z tohoto pojištění je zachovat zdravotní stav pojištěného z doby před uzavřením pojistné smlouvy, tedy jak ambulantní péče, tak i preventivní zdravotní péče či zdravotní péče související s těhotenstvím a porodem.  Cizinci, kteří v ČR pracovali, odváděli daně, pojistné na sociální pojištění a veřejné zdravotní pojištění, přestávají být účastníky veřejného zdravotního pojištění, když práci ztratí.<ref name="lidovky.cz/nepojistitelne-zeny-tehotne-cizinky-plati-i-tricet-tisic-za-porod-10y-/zpravy-domov.aspx?c=A140204_174547_ln_domov_vsv"></ref>  Komerční pojištění ale obsahují mnoho výluk. Příkladem takové výluky je například, že pojišťovna neuhradí pojistnou událost, jejíž příčina nastala před uzavřením pojistné smlouvy. Podle právníka specializujícího se na mingrační právo Pavla Čižinského tak například komerční pojišťovna nepojistí již těhotnou ženu ohledně péče v souvislosti s porodem. Kromě toho pojišťovny nemají povinnost cizince pojistit. Protože dítě získává stejné občanství, jako jeho rodiče, v okamžiku, kdy se ženě, která nemá veřejné zdravotní pojištění, narodí nemocné dítě, často rodiče musí platit za jeho léčení vysoké částky.  Těhotné cizinky často musí obcházet pojišťovny a vyjednávat podmínky pojištění. Podle právníka Pavla Čižinského se tento stav těžko změní, protože z pojištění cizinců plynou pojišťovnám velké zisky a legislativní opatření komplikuje lobbing pojišťoven v parlamentu.  Na rozdíl od veřejného zdravotního pojištění je nutné u komerčního pojištění uhradit celou částku již při podpisu pojistné smlouvy a v případě předčasného ukončení pojistné smlouvy nebývá nespotřebované pojistné pojištěným vráceno.

Zdravotní pojištění hospodářských zvířat a domácích mazlíčků.

Pojištění zvířat jsou dva typy. Prvním je pojištění, které nabízejí některé české pojišťovny majitelům domácích mazlíčků a které kompenzuje náklady spojené s výdaji za léčení, tzv. pojištění veterinární péče. Druhým typem je pojištění hospodářských zvířat, které kompenzuje hospodářským podnikům i drobným chovatelům náklady spojené s léčbou nebo úhynem hospodářských zvířat. To však není typické zdravotní pojištění.

Zdravotní pojištění domácích mazlíčků.

Toto pojištění, které se nazývá pojištění veterinární péče, nabízí jen několik pojišťoven v Čechách (Česká pojišťovna, Česká podnikatelská pojišťovna, Slavia, Halali, PetExpert ve spolupráci s ČSOB Pojišťovnou) a pouze pro psy a kočky.  Aby mohl klient své zvíře vůbec pojistit, musí splnit několik podmínek:  Podle pojišťovny se poté liší potřebný věk zvířete, ve kterém je zvíře ještě vhodné k pojištění (některé pojišťovny nepojišťují zvířata starší 8 let), nutná doba trvání pojištění, finanční omezení veterinární péče a karenční doba. Někde je tedy klientův mazlíček pojištěný ihned od prvního dne platnosti smlouvy, obvykleji však až po 30 dnech.  Cena pojištění domácího mazlíčka závisí na jeho věku, na tom, zda je to pes nebo kočka, na velikosti zvířete a na finančním omezení roční péče. Cena se však pojišťovna od pojišťovny liší.  Aby byly náklady spojené s léčbou opravdu vyplacené, musí být léčba účelná a provedená u veterináře. Alternativní léčba nebo samoléčba nebude pojišťovnou hrazena. Ani pokud klient splní tyto podmínky, nemusí být vyhráno. Obvykle si totiž bude muset zaplatit preventivní prohlídky, léčbu vrozených a chronických onemocnění a komplikace týkající se březosti a porodu. Kromě toho tu také existuje řada výluk z pojištění. Obvykle jsou vyloučeny z pojištění náklady na zranění spojené se závody či s výstavami. Hrazeny nejsou ani výlohy spojené s porodem, otravou, operací po dopravní nehodě, rvačkou psů či s první léčbou alergie nebo epilepsie.

Pojištění hospodářských zvířat.

Toto pojištění slouží zejména k uhrazení škod, které vzniknou jako následek živelních událostí, akutních otrav, hromadných nákaz a klimatických výkyvů a týká se zpravidla všech hospodářský zvířat chovaný v České republice. Pojištění však může chránit také ryby, včelstva nebo exotická i méně obvyklá zvířata.

Zdravotní pojištění v České republice je daň, která je součástí jednoho ze tří pilířů sociálního zabezpečení vedle státní sociální podpory a sociální pomoci. Zdravotní pojištění slouží pro případ nemoci, kdy se pojištěnci hradí potřebná zdravotní péče v rozsahu stanoveném zákonem. Je postaveno na principu povinné přerozdělovací platby odvedené z výše příjmu, principu svobodné volby zdravotní pojišťovny a principu povinnosti být pojištěn.

医疗保险(Health insurance)是一种保险,涵盖个人承担医疗费用的全部或部分的风险,这种保险的形式是将风险分散到更多投保人的身上。透过估算整个风险池中医疗卫生和医疗系统支出的总体风险,保险公司可以制定出常规的财务架构,例如每月保险费,或者薪资税,用于支付保险合约中约定的医疗卫生福利的费用。 合约中的福利由一个中心机构(例如是政府组织,私人企业,或是非营利组织)来管理。 根据美国医疗保险协会的定义,医疗保险的定义是 “提供因疾病或伤害而支付的一种保险福利。它的保险涵盖包括因意外事故,医疗费用,失能或意外死亡,以及肢体伤残而造成的损失” (第225页)。


Historie.

Prvním konstruktérem elektrokola byl Hosea W. Libbey z amerického Bostonu, který si nechal patentovat kolo poháněné elektrickým motorem. Ten byl umístěn ve středu osy klikové hřídele. Do konstrukce elektrického kola se pustili i čeští vynálezci. Jedním z prvních českých konstruktérů byl Ing. H. Fügner.

Moderní elektrokola.

Elektrokola existují ve všech typech jako silniční elektrokola, skládací elektrokola, která jsou rozložena do jízdního stavu během několika sekund, městská elektrokola, která nabízí nízký nástup a převoz značného množství nákladu, až po terénní elektrokola, která jsou konstruována pro jízdu v terénu a nabízí dojezd s asistencí i více než 100 kilometrů. Variantně pro úzkou skupinu spotřebitelů jsou konstuována i elektrokola s retro designem. V některých státech jsou významnou součástí městské logistiky také nákladní elektrokola. Část bikesharingových služeb také využívá elektrokola.

Akumulátory.

Elektrokola se převážně liší typem použité baterie (akumulátoru). Nejlevnější e-kola (v cenové relaci okolo 13 tis. Kč) s olověnou baterií jsou příliš těžká (cca 40 kg) a baterie má značně omezenou životnost (typicky 300 nabíjecích cyklů). Moderní elektrokola jsou vybavena lithiovou baterií (typ Li-Ion, Li-Polymer nebo Li-fosfát) a při váze mezi 19 a 29 kilogramy nabízí snadnou trasnportovatelnost, dlouhý dojezd na jedno nabití (40 až 100 km) a také dlouhou životnost baterie (až 1 000 nabíjecích cyklů, což v normálních podmínkách reprezentuje nájezd 30 až 70 tis. kilometrů). Na trhu najdeme výrobky s kapacitou baterie od 400 do 700 Wh.

Legislativa.

Legislativa týkající se provozu jízdních kol se na různých místech světa značně liší. Obecně jsou zásadní otázkou omezování rychlosti jízdy, možnost pohonu dopravního prostředku bez šlapání, nutnost registrace kola, pojištění a řidičské oprávnění.

Evropské právo.

V EU a ve Švýcarsku existuje základní rozdělení elektrokol do tří kategorií - e-bike, Pedelec (zkratka pedal electric cycle) a S-Pedelec (speed Pedelec). Slovo "elektrokolo", případně "e-bike" v běžném použití typicky označuje kola klasifikovaná v EU jako Pedelec, případně S-Pedelec.  "E-bike" nevyužívá asistenci při šlapání a elektromotor je ovládán páčkou, případně vůbec není vybaven šlapkami.

Pedelec.

Je definován následujícími parametry:  Obdobná práva a povinnosti jako neelektrické jízdní kolo, včetně lokálních specifik jednotlivých zemí EU, v EU bez omezení věku, ve Švýcarsku jezdec minimálně 14 let.  Tato kola mohou jako běžná kola využívat cyklostezky. Pro jízdu na elektrickém kole není potřeba řidičský průkaz. Maximální rychlost poháněného kola může být v ČR a jinde v EU (bez nutnosti homologace) 25 km/h. Náklady na energii na 1 km jsou přibližně 0,04 Kč, celkové náklady po započtění opotřebení plášťů, brzd, řetězu atd. se pohybují okolo 1 Kč na kilometr. Vzhledem k tomu, že jde v podstatě o klasické kolo, pouze vybavené přídavným elektromotorem a akumulátorem (nesprávně většinou označovaným jako „baterie“), lze jej přepravovat ve vlaku, cyklobusu, nebo v městské hromadné dopravě.

S-Pedelec.

Je definován následujícími parametry:  V EU je klasifikován jako moped (kategorie L1e-B) a musí tedy být vybaven poznávací značkou a mít pojištění. V EU existuje značné množství různorodých regulací, obecně ale nesmí využívat cyklostezky a cyklopruhy. Ve Švýcarsku se na něj v tomto pohlíží jako na jízdní kolo a infrastrukturu pro cyklisty naopak musí využívat.

Výrobci.

Část výroby elektrokol zajšiťují firmy věnující se výrobě jízdních kol dlouhodobě - jízdní kola bez elektrického pohonu a elektrokola se v jejich portfoliu doplňují (například Author). U některých výrobců se stala elektrokola dominantním produktem, ale firma dále vyrábí i neelektrifikovaná jízdní kola (například Apache), někteří výrobci pak výrobu neelektrifikovaných jízdních kol zcela opustili a soustřeďují se pouze na výrobu elektrokol (například VanMoof). S výrobou elektrokol experimentují také někteří výrobci automobilů (například koncept Škoda Klement), ale k roku 2020 se žádná automobilka na tomto poli zatím nestala významným hráčem. Výroba elektrokol je také součástí portfolia technologických firem zaměřujících se primárně na spotřební elektroniku (Xiaomi). Vznikly také zcela nové společnosti zamřující se výhradně na výrobu elektrokol (např. Stromer)  Významnými výrobci elektromotorů pro jízdní kola a dalších komponentů jsou předevím společnosti Bosch, Bafang a Shimano.

Elektrické kolo je jízdní kolo, které je poháněno kombinací lidské síly a elektrické energie. Podle ideálního terénu pro elektrokola se tyto dopravní prostředky dále dělí na elektrokola do města, treková elektrokola, terénní, horská či nákladní elektrokola. Zhruba od roku 2010 začala popularita elektrokol rychle narůstat.

电动自行车俗称电动车或电瓶车、又称电动单车、电动脚踏车,是一种以蓄电池为主要能源的轻便交通工具,外观与单车或摩托车相似,属摩托化单车的一种,部分车种还带有脚踏板、链条,可以用人力作为辅助动力(称为电动辅助单车)。


Vývoj.

Od roku 1876 vládl v Mexiku diktátor Porfirio Díaz. Odpor k jeho vládě rostl a Díaz veřejně přislíbil demokratické volby, ve kterých nebude kandidovat. Slib však nesplnil a favorita voleb vykázal do Evropy. To zapůsobilo jako rozbuška. Opozice vyhlásila 20. listopadu 1910 povstání. Do jeho čela se postavil Francisco Madero, který bývá označován za liberála, avšak k jeho rétorice patřil i boj proti zahraničnímu kapitálu a pozemková reforma. Revoluční jednotky poměrně rychle a snadno zvítězily. V květnu 1911 byl Madero zvolen novým prezidentem. Tím skončila první fáze revoluce. Za součást revoluce však bývají označovány i děje, které následovaly, byť se historikové na datu konce revolučního procesu většinou neshodnou.  Madero se pokusil v čele země realizovat pozemkovou reformu, avšak čelil kritice zprava i zleva. Nakonec ho smetl pravicový vojenský převrat. Začátkem roku 1913 byl zavražděn, a to na příkaz vojáka a konzervativního politika Victoriano Huerty. Ten se také postavil do čela země. Odpor proti Huertovi je považován za druhou fázi revoluce. Opozice měla tentokrát více center. Jednomu dominoval guvernér státu Coahuila Venustiano Carranza (tzv. Konstitucionální armáda), dalšímu voják Álvaro Obregón a levicovým skupinám velel Pancho Villa. Další centrum bylo na jihu země, zde rolnické povstalce vedl Emiliano Zapata (heslo "Viva Zapata" je dodnes populárním). Huerta měl podporu Spojených států amerických, které v roce 1914 v jeho prospěch vojensky intervenovaly (okupace Veracruzu). Vměšování Američanů vzbudilo nevoli v celé zemi a spíše sjednotilo protihuertovskou opozici. Huerta tlaku povstalců odolával do roku 1914, poté prchl do USA. To byl konec druhé fáze revoluce.  Další vývoj se už vyznačoval mimořádnou nepřehledností. Mezi huertovskou opozicí totiž začaly ozbrojené střety. Zapata uzavřel spojenectví s Villou a zahájil boj proti Carranzovi s Obregónem. Levice ovládla načas i Ciudad de México. Carranza se však spojil s dělnickým hnutím a odbory (tzv. rudými pluky) a v roce 1916 byli Zapata s Villou poraženi. Časem byli oba i zabiti (Zapata roku 1919). V roce 1917 pak byla ve městě Santiago de Querétaro přijata nová Ústava, která část půdy předala malým rolníkům, dala sociální práva zejména dělníkům (osmihodinová pracovní doba atp.) a zakazovala cizincům nabývat v Mexiku majetek. Přijetí ústavy je dalším mezníkem, kterým někteří ohraničují konec revoluce.  Poté však začaly spory i mezi Carranzou a Obregónem. Carranza byl zvolen prezidentem, zatímco Obregón se cítil upozaděný. V roce 1920 měli proti sobě kandidovat na prezidenta, avšak Obregón ještě před volbami (údajně kvůli obavám z volebních machinací) provedl vojenský převrat, během nějž byl Carranza obregonovci zavražděn. Obregón se ujal prezidentského úřadu. Svým ekonomickým nacionalismem výrazně zhoršil vztahy s USA, avšak ty se mu kolem roku 1923 podařilo urovnat. Trvale zlé byly naopak vztahy s Vatikánem, kterému se nelíbilo, že Ústava z roku 1917 provedla jednostrannou odluku státu a církve, omezila přístup katolické církve do škol a také k majetku. Vatikán svou kritiku, na rozdíl od USA, stále zesiloval, což vedlo ke vzniku hnutí radikálních katolíků, zejména na venkově (tzv. "cristeros"). Odpor "cristeros" mimořádně zesílil, když roku 1924 vystřídal Obregóna v prezidentském úřadě další voják Plutarco Elías Calles, který nasadil ještě ostřejší kurz proti katolické církvi. Roku 1927 již odpor "cristeros" přerostl v regulérní občanskou válku. Obregón v roce 1928 znovu kandidoval na prezidenta, ve volbách vyhrál, ale než mohl do úřadu nastoupit, byl zavražděn katolickým radikálem. Tím zmizela ze scény poslední velká postava Mexické revoluce.  Calles založil roku 1929 Národní revoluční stranu ("Partido Nacional Revolucionario"), jejímž prostřednictvím ovládal Mexiko až do poloviny 30. let, byť prezidenty bylo několik jiných politiků, povětšinou Callesových loutek (Emilio Portes Gil, Pascual Ortiz Rubio, Abelardo Rodríguez). V roce 1934 Calles do prezidentského úřadu dosadil Lázaro Cárdenase. Ten však Callesovi rychle přerostl přes hlavu, zbavil ho vlivu a nakonec přinutil k exilu v USA. Roku 1938 Cárdenas přejmenoval svou stranu na Mexickou revoluční stranu ("Partido Revolucionario Mexicano"). Cárdenas také prohlásil, že nastoluje tzv. "revoluční režim", čímž měla revoluce "definitivně zvítězit". Tento výsledek revoluce, tedy režim založený na etatismu, nacionalismu, korporativismu, vládě jedné strany, silném modernizačním étosu, silné roli odborů a určitých vztazích ke komunismu (viz Cárdenasův obdiv k Trockému), trval v Mexiku až do roku 1997. Součástí režimu byla ideologie zvaná "revoluční nacionalismus" a její součástí byl zase oficiální výklad revoluce, v němž byla upozaděna postava Franciska Madery a vysoko byly naopak vyzdviženy postavy Pancho Villy a Emiliana Zapaty. Po roce 1997 začalo přibývat alternativních výkladů revoluce, ta však zůstává jádrem moderní mexické národní identity.

Mexická revoluce byl vojensko-politický proces, který v roce 1910 začal jako vzpoura proti diktatuře Porfirio Díaze a nakonec, po mnoha peripetiích, skončil spory mezi jednotlivými povstaleckými skupinami ukončenými až ve 30. letech 20. století. Klíčovými postavami revoluce byli Francisco Madero, Venustiano Carranza, Álvaro Obregón, Pancho Villa a Emiliano Zapata. Zapatova rolnická skupina byla nejlevicovější.

墨西哥革命(西班牙语:)指的是1910年至1920年墨西哥各派系之间的长期流血斗争,以结束独裁统治、建立立宪共和国告终。革命后由革命制度党长期执政,直至2000年。


Velikost.

Koma se typicky objevují a narůstají s blízkostí komety ke Slunci a mohou dorůstat i do velikosti průměru planety Jupiter a to i přes velmi nízkou hustotu. Jeden měsíc po vyvrhnutí materiálu měla na krátkou dobu v říjnu 2007 kometa 17P/Holmes obklopující plynný obal větší než je Slunce. Velká kometa z roku 1811 měla také předpokládaný průměr větší než má Slunce. I přes narůstající koma v blízkosti Slunce, se velikost plynného obalu po překročení oběžné dráhy Marsu zmenšuje (přibližně 1,5 AU od Slunce). Na tuto vzdálenost je sluneční vítr dostatečně silný, na to aby rozmetal plyn a prach z koma a tím zvýrazní ohon komety.

Rentgenové záření.

V březnu 1996 byly zaznamenané komety, které emitují rentgenové záření. Zjištění překvapilo výzkumníky, protože rentgenové záření obvykle vydávají zdroje o vysokých teplotách. Je předpokládáno, že rentgenové záření je generováno interakcí mezi kometami a solárním větrem. Zdrojem rentgenové záření, tak má být proces při, kterém vysoce nabité ionty prolétají skrz plynný obal komety a srážejí se s molekulami a atomy komety. V průběhu se „odtrhávají“ jednotlivě, nebo i více elektronů od komety. Tento proces vede k emisi rentgenového záření a také ultrafialového záření ve formě fotonů.

Pozorování.

Při pozorování teleskopem z povrchu Země a za využití správné techniky může být vypočítána velikost koma obklopující kometu. Konkrétní metoda, nazývána driftová, nebo také proudová („drift“ v anglickém jazyce), spočívá v nastavení teleskopu ve stálé pozici a měření času za který viditelné těleso přejde přes rám viditelného pole. Tento změřený čas se vynásobí kosinusem deklinace komety a vynásobí se.25, to by se mělo rovnat průměr komety v obloukových minutách. V případě známé vzdálenosti ke kometě může být determinována zdánlivá velikost. V roce 2015 zaznamenal přístroj na měření ALICE na sondě Rosetta od ESA přítomnost prvků vodíku, kyslíku, uhlíku a dusíku v oblasti koma u komety 67P/Čurjumov-Gerasimenko. ALICE je spektrograf zaměřený na ultrafialové záření a napomohl zjištění, že elektrony vznikající vlivem UV záření se srážely a roztrhávaly molekuly vody a oxidu uhelnatého.

Halo z plynného vodíku.

Přístroj „"Stargazer"“, jinak také OAO-2 objevil ohromné halo vodíku obklopující některé komety. Vesmírná sonda Giotto detekovala vodíkové ionty na vzdálenost 7,8 milionů km daleko od Halleyovy komety při jejím průletu v roce 1986. Halo z plynného vodíku, bylo zaznamenáno o patnáctkrát větším průměru než má Slunce (12,5 milionů mil). Tento poznatek podpořil volbu pro zkoumání za využití sondy Pioneer od Venuše na danou kometu. Z mise bylo determinováno, že kometa vydává do okolí 12 tun vody za sekundu. Plynný vodík nebyl z emisí určen z toho důvodu, že při pozorování za využití teleskopů na povrchu Země je atmosféra Země pro tyto konkrétní vlny neprostupná. Způsob jakým jsou molekuly vody rozloženy na vodík a kyslík byl studován přístroji ALICE. Nejdříve foton UV záření ze Slunce zasáhne molekulu vody v oblasti koma a ionizuje jí, tím že vystrčí ven energetický nabitý elektron. Tento elektron dále zasáhne další molekulu vody v oblasti koma, rozloží jí tím na dva atomy vodíku a jeden atom kyslíku. Při procesu se tyto jednotlivé atomy energeticky nabijí a emitují charakteristické UV vlnové záření detekované přístroji ALICE.  Vodíkové plynové halo třikrát větší než je Slunce, bylo také detekováno přístroji Skylab kolem Kohoutkovy komety v 70. letech 20. století. SOHO zaznamenal obal plynného vodíku větší než je 1 AU v poloměru kolem komety Hale-Bopp. Voda vycházející z komety je rozložena radiací ze Slunce a dále interakce s vodíkem emituje UV záření. Některá plynná hala komet byla naměřena i o deseti miliardách metrů na šířku (tedy 1010 větší jak Slunce). Samotné atomy vodíku jsou velmi lehké a mohou cestovat velmi velké vzdálenosti, než podlehnou ionizaci vlivem Slunce. Když podlehnou atomy vodíku ionizaci jsou obvykle rozmetány slunečním větrem.

Složení.

Výzkumná mise Rosetta nalezla přítomnost oxidu uhelnatého, oxidu uhličitého, amoniak, metan a metanol v oblasti koma u komety 67P, stejně tak přítomnost malého množství formaldehydu, sirovodíku a kyanovodíku, oxidu siřičitého, sulfidu uhličitého. Největší naměřené množství u plynného obalu komety 67P bylo vody, kyslíku, oxidu uhličitého a oxidu uhelnatého. Poměr mezi kyslíkem a vodou vycházející z komety zůstával stejný po dobu několika měsíců.

Koma je plynný obal obklopující jádro komety, který se formuje při výrazně eliptickém oběhu komety konkrétně v době blízkého míjení Slunce. Když se jádro komety přiblíží k Slunci, tak se zahřeje a jednotlivé části sublimují. Tento proces zapříčiňuje „rozmazaný“ vzhled komet pozorovaných teleskopy a odlišuje je od pozorovaných hvězd. Samotné slovo koma pochází z řečtiny „kome“ (κόμη), znamenající „vlasy“ z kterého bylo později odvozeno slovo cometa (latina) v češtině zastarale vlasatice. Koma je obecně tvořeno ledem a prachovými částicemi z komety. Voda převládá téměř 90% těkavých látek, které vystupují z jádra komety v době, kdy je kometa v přibližné vzdálenosti 3 – 4 AU od Slunce. Molekuly vody (HO) jsou rozkládány především vlivem fotodisociace a v menší míře vlivem fotoionizace. Vzhledem k fotochemii, nehraje solární vítr velkou roli v destrukci vodních molekul. Větší prachové částice poměrně stabilně kopírují oběžnou dráhu komety, zatímco menší prachové částice jsou tlačeny vlivem radiačního záření do zadní části, dále od Slunce a tvoří ohon komety. Výzkumníci a astronomové vydali 11. srpna studie, ve kterých byl poprvé použit radiový teleskop ALMA, který detailně pozoroval rozložení HCN, HNC, formaldehydu a také prachu uvnitř plynných obalů komet C/2012 F6 (Lemmon) a C/2012 S1 (ISON). Druhého června 2015 oznámila NASA, že spektrograf ALICE na sondě Rosetta studující kometu 67P/Čurjumov-Gerasimenko determinoval přítomnost elektronů (ve vzdálenosti 1 km od jádra komety) produkovaných vlivem fotoionizace, radiací ze Slunce na molekuly vody. Původní předpoklad počítal s přítomností fotonů, degradací molekul vody a oxidu uhličitého uvolněných z jádra komety do oblasti obklopujícího koma.

彗发,是环绕在彗核周围的云状物。彗星在绕太阳的轨道上运转,当接近太阳时,太阳的热力会使彗核物质熔解并升华为气体,就形成了彗发;但要注意的是,彗发并不包括彗尾(下段另述)。


Popis.

Tana severní je drobný živočich o hmotností 100 až 150 gramů, její délka těla je od 12,5 do 18 cm, osrstěný ocas má dlouhý 14,5 až 17,5 cm. Má dlouhé štíhlé tělo, zřetelné ušní boltce a velké černé oči. Končetiny mají stejně dlouhé, chodidla jsou lysá, prsty mají zakřivé drápky. Mají dlouhý čenich bez viditelných hmatových vousků a stejně jako ostatní tany vyvinutý podjazyk, který požívají k čistění své šedivé až šedočerné srsti.

Stravování.

Jsou to všežravci, živí se různými tropickými plody, semeny i listy určitých stromů, ale hlavně svým protáhlým čenichem prohledávají spadlé listí a trouchnivějící dřevo, aby tam nalezli hlavní složku své potravy bezobratlé i drobné obratlovce, někdy uloví i malé savce. Při hledání potravy se orientují převážně zrakem, málo čichem.

Způsob života.

Jsou to výrazně denní živočichové, zdržují se na stromech i na zemi. Stejně hbitě jako po zemi se pohybují ve větvích, dlouhé pohyblivé prsty s ostrými drápy umožňují pevné uchycení větví. Kořist chytají a usmrcují špičatými předními zuby, stoličky používají k drcení potravy. Při žrádle sedí na zadních nohou a kořist si přidržují předními končetinami po způsobu veverek. Samec se samicí sdílí společné hnízdo v dutině stromů.

Rozmnožování.

Samice po 45 až 55 dnech březostí rodí 1 až 2 holá mláďata vážící jen 10 až 15 gramů, která ukládá do nového hnízda v dutině stromu. Rodiče shánějí přes den potravu a přebývají v jiném hnízdě, samice přichází mladé nakojit jen jednou denně. Mláďata rychle rostou, asi měsíc stará mláďata jsou odstaven a již žijí společně s rodiči a ve věku dvou měsíců jsou téměř stejně veliká. Pohlavní dospělost dosahují za 2 až 4 měsíce. Dožívají se v přírodě asi pěti let a v umělých chovech 12 let.

Chov v zoo.

Tento druh je chován přibližně ve čtyřech desítkách evropských zoo (stav jaro 2019). V rámci Česka se jedná o čtyři zoo:

Chov v Zoo Praha.

V Zoo Praha je tento druh k vidění od roku 2001. O rok později se podařilo odchovat první mládě. Původně byly tany vystavovány v pavilonu malých živočichů, který se proměnil v pavilon Afrika zblízka. Od roku 2004 jsou vystaveny v pavilonu Indonéská džungle. Právě mládě tan severních v tomto pavilonu se v prosinci 2004 stalo vůbec prvním odchovem této významné chovatelsko-expoziční stavby. V průběhu roku 2018 byla odchována tři mláďata. Na konci roku 2018 bylo chováno pět jedinců. Na počátku února 2020 přišla na svět dvě mláďata a v závěru následujícího měsíce následovala další dvě.

Tana severní ("Tupaia belangeri") je drobný savec z čeledi tanovitých. Obývají tropické pralesy Jihovýchodní Asie do nadmořské výšky 1000 metrů.

树鼩(学名:)树鼩科树鼩属的动物,分布在东南亚各国。在中国大陆,分布于广西、海南、贵州、云南、四川、西藏等地,主要生活于热带和亚热带森林、灌丛、村落附近。该物种的模式产地在缅甸仰光附近。


Historie.

Nejstarší hradby.

Již Julius Caesar nazývá Paříž oppidem, tedy opevněným sídlištěm: Tedy: "Je to oppidum Parisiů, které se nachází na ostrově v řece Seině." Ovšem není jisté, jedná-li se skutečně o dnešní ostrov Cité. Bezpečná je ovšem informace, že v roce 285 n. l. při nájezdech barbarů během stěhování národů uprchli obyvatelé z Lutetie na levém břehu a opevnili se na ostrově Cité, kde na východní straně vystavěli hradby z kamenů vzatých z Arènes de Lutèce. Toto galořímské opevnění tedy chránilo pouze ostrov. Co se týče nejstaršího opevnění města z 10. století, které již stálo na pravém břehu, existovaly dlouhou dobu pouze hypotézy vycházející z umístění ulic a pomístních názvů. Teprve nedávno však byly nalezeny stopy opevnění na rohu ulic "Rue de l'Arbre-Sec" a Rue de Rivoli v 1. obvodu, což umožnilo určit alespoň přibližně jeho trasu.

Hradby Filipa II. Augusta.

Více je toho známo o hradbách krále Filipa II. Augusta, který nechal rozšířit opevnění kolem města v letech 1190-1215 a území zahrnovalo 253 ha na obou stranách řeky. Tyto zdi byly později zakomponovány zčásti do pozdních hradeb, částečně i do obytných domů. Výstavba hradeb probíhala během bojů francouzského krále s Plantagenety. Aby ochránil město v době své nepřítomnosti, nařídil před odjezdem na třetí křížovou výpravu vybudovat kamenné hradby kolem celé Paříže. Na pravém břehu vznikaly hradby v letech 1190-1209 a na levém břehu 1200-1215. Upřednostnění pravého břehu při výstavbě mělo strategické důvody. Případný útok anglického krále by pravděpodobně vedl od severozápadu a levý břeh nebyl z důvodu menšího osídlení tolik významný. Při této příležitosti byl dobře opevněn i královský palác Louvre.

Hradby Karla V..

Ačkoliv hradby z přelomu 12. a 13. století zahrnovaly i ornou půdu a vinice, pro případ dlouhodobého obléhání, počet obyvatel stále stoupal, půda byla zabírána pro výstavbu a pěstování zemědělských plodin se přesouvalo mimo městské hradby. Rovněž se rozvíjela předměstí, především Saint-Honoré na západě. Stoletá válka mezi Francií a Anglií si vyžádala výstavbu nových městských hradeb. V roce 1356 začal na pravém břehu Étienne Marcel stavět hliněný val několik set metrů od hradeb, který byl dokončen v roce 1358. Král Karel V. poté nařídil, aby byl tento val opevněn a doplněn vodním příkopem napájeným ze Seiny. Výstavba nových městských hradeb byla dokončena roku 1383 za jeho nástupce Karla VI. Na pravém břehu nahradily předchozí opevnění Filipa II. Augusta. Nová zeď obklopovala území o rozloze 439 ha, na kterém žilo zhruba 150 000 obyvatel. Hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu Seiny západně od Louvru, který tak přestal být součástí opevnění a zahrnovaly především čtvrť Marais. Karel V. během povstání Étienna Marcela opustil královský palác na ostrově Cité a přesídlil do paláce Saint-Pol na pravém břehu. Ten však byl špatně chráněn, proto byl systém hradeb zpevněn právě zde. Součástí těchto hradeb byla i pevnost Bastila vystavěná v letech 1370-1382.

Hradby Ludvíka XIII..

U příležitosti výstavby nového opevnění byla tato středověká hradba částečně zbořena a nahrazena novou za vlády Ludvíka XIII. V letech 1633-1636 k ní byla připojena ještě další část hradeb na západě podle plánů Jacquese Lemerciera. Také tyto hradby byly rozšířeny pouze na pravém břehu řeky. Toto opevnění se také nazývá jako žluté příkopy ("Fossés jaunes").  Tyto hradby byly zbořeny relativně brzy, v roce 1670 za nástupce Ludvíka XIV. Stavby byly strženy, příkopy zasypány a namísto nich byly zřízeny široké bulváry. Z těchto hradeb se dochovalo jen velmi málo hmotných pozůstatků. V místě starých bran byly postaveny triumfální oblouky Porte Saint-Denis a Porte Saint-Martin.

Fermiers généraux.

V letech 1785-1788 byla kolem Paříže postavena zeď zvaná "Fermiers généraux". Na rozdíl od předchozích hradeb nebylo jejím hlavním cílem chránit hlavní město, ale sloužila k daňovým účelům. Na zboží, které bylo dovezeno do Paříže, byla uvalena nepřímá daň (spotřební daň) tzv. akzise a veškeré zboží proudící do Paříže mohlo procházet pouze přes brány této zdi. Výběrem této daně byla pověřena finanční společnost "Ferme générale" založená v roce 1726, která se starala o výběr nepřímých daní. Zeď "Fermiers generaux" zahrnovala již 3370 ha. Byla zbořena po roce 1860, kdy se hranice Paříže posunuly až k novým hradbám. Dnes se z tohoto opevnění dochovaly některé stavby sloužící právě ke kontrole zboží a výběru daní.

Thiersovy hradby.

V letech 1840-1845 byly za vlády Ludvíka Filipa postaveny nové hradby ve větší vzdálenosti (asi 5 km od města), které prosadil politik Adolphe Thiers. V roce 1860 byly hranice Paříže posunuty až k těmto hradbám a bylo zahájeno odstranění zdi "Fermiers généraux". Nové hradby byly dlouhé 33 km a měly 94 bašt a 17 městských bran. Za hradbami se ještě táhl pás volného prostranství tzv. zone non aedificandi, kde mohly být v případě potřeby umístěny těžké zbraně. Ovšem už v době svého vzniku byl tento druh obrany města zastaralý, což se ukázalo během první světové války, kdy válečná technika, především děla tzv. Tlustá Berta nebo Pařížanka mohly ostřelovat Paříž z velké vzdálenosti. 19. dubna 1919 vstoupil v platnost zákon, dle něhož město odkoupilo hradby za 100 miliónů franků s podmínkou zákazu výstavby v zone non aedificandi. Téhož roku byla zahájena jejich postupná demolice.

Prstenec pevností.

Souběžně s výstavbou Thiersových hradeb byl budován systém opevnění ve vzdálenosti zhruba 5 km od nich. Jednalo se o 16 pevností kolem Paříže.  Protože se během Prusko-francouzské války ukázalo opevnění Paříže jako neúčinné, byl v letech 1874-1885 vybudován kolem Paříže další pás pevností ve vzdálenosti zhruba 20 km. Jednalo se o 196 staveb (58 malých pevností a 278 baterií)

Pařížské hradby byly systém městského opevnění Paříže, které obklopovalo město až do počátku 20. století. S tím, jak se zvětšovala Paříž, rozšiřovaly se i prstence hradeb kolem ní, takže se během staletí vytvořilo několik odlišných opevňovacích systémů. Rozlišuje se sedm základních hradeb.


Život.

Narodil se v rodině českého emigranta Aloise Kroce (16. června 1879 – 15. ledna 1937, Chicago), který pocházel ze Stupna 16 km od Plzně (jiné zdroje hovoří o sousední vesnici Břasy na Plzeňsku); Alois Kroc byl prvorozeným synem Františka Kroce – hostinského v Horním Stupně č. 53 a Barbory rozené Hákové z Radnice. Český původ měla i matka Rose Mary Hrachová. Většina životopisů uvádí jako místo jeho narození Chicago, což bylo město s největší koncentrací českých imigrantů v Americe.  V mládí vystřídal řadu zaměstnání. Během první světové války zfalšoval údaje o svém věku, aby mohl nastoupit k Červenému kříži jako řidič sanitky (potkal se zde mj. s Waltem Disneyem, který učinil to samé, co on). Na frontu se však nedostal, válka po vstupu Američanů do ní rychle skončila.  Po válce to zkoušel jako jazzový pianista, realitní makléř a prodejce papírových kelímků firmy Lily-Tulip Cup Co. Poté sedmnáct let cestoval po celých USA jako prodejce multimixérů na mléčné koktejly pro firmu Prince Castle, vynálezce Earla Prince, který vynalezl nový typ mixéru. V roce 1953 ho zaujalo, že bratři Richard a Maurice McDonaldové si do své restaurace v San Bernardinu v Kalifornii objednali větší množství jeho mixérů. Chtěl podnik vidět na vlastní oči. A ohromil ho. Kroc byl fascinován systémem práce, který McDonaldové vymysleli, a který připomínal Fordův systém výroby v továrnách. Díky němu byla příprava jídla zkrácena na půl minuty, zatímco běžný standard všech restaurací v USA tehdy byl dvacet minut. Tehdy - ve svých 52 letech - Kroc přišel s nabídkou, že vstoupí do podniku s McDonaldovými a dodá jim obchodní model, který měl již dávno promyšlený: on bude jezdit po Spojených státech a nebude zakládat pobočky, jako to dělají jiné firmy a restaurační řetězce, ale bude nabízet místním drobným podnikavcům tzv. franšízy. Tedy značku a know-how, za něž centrální firma bude dostávat část ze zisku. A právě tímhle modelem z Mc Donald's brzy vytvořil největší restaurační řetězec v USA.  Jedním z Krocových přínosů firmě též bylo, že zavrhl tehdy oblíbené hot dogy a vsadil na hamburgery s mletým masem, v nichž viděl budoucnost.  V roce 1961 Kroc za 2,7 milionu dolarů koupil firmu celou. Roku 1963 pokořila hranici miliardy prodaných hamburgerů za rok. V roce 1966 vstoupila na newyorskou burzu, rok poté, po vybudování více než 700 restaurací ve své vlasti, Kroc založil první dvě mimoamerické jídelny - v Kanadě a Portoriku.  V roce 1974 Kroc odstoupil z vedení firmy a zakoupil baseballový tým San Diego Padres. Ale byl - při své proslulé věčné nespokojenosti a pedantismu - tak nespokojen s výkony hráčů, že ho raději předal svému zeti.  Ve svých 75 letech se pokusil porazit svou celoživotní náklonnost k alkoholu a podstoupil protialkoholní léčení. Šest let poté zemřel.  Jím vybudované impérium k roku 2015 působilo ve 120 zemích světa a stalo se symbolem konzumerismu, rychlého a jednoduchého moderního způsobu života, Spojených států a západní kultury vůbec. Stalo se také ale terčem kritiky, zejména kvůli údajně nezdravé stravě vedoucí k obezitě pravidelných zákazníků.  V roce 2016 byl o Krocovi natočen životopisný snímek "Zakladatel" s Michaelem Keatonem v hlavní roli, který nevynechal ani negativní stránky jeho charakteru, jako byla agresivita a nemilosrdnost.

Raymond „Ray“ Albert Kroc (5. října 1902 Oak Park – 14. ledna 1984 San Diego) byl americký podnikatel, známý hlavně díky tomu, že od bratrů McDonaldových koupil restauraci a značku McDonald’s a svou obchodní expanzí způsobil v 2. polovině 20. století nebývalý rozmach tzv. fast-food stravování. Jeho obchodní model napodobilo mnoho dalších firem. Časopis "Time" ho zařadil mezi 100 nejdůležitějších osob století.

雷蒙德·阿尔伯特·“雷”·克洛克(英语:Raymond Albert "Ray" Kroc,1902年-10月5日-1984年-1月14日),美国企业家,生于伊利诺伊州。1955年,他接管了当时规模很小的麦当劳公司的特许权,将其发展成全球最成功的快餐集团之一。他被《时代》杂志列为全球最有影响力的企业创始人之一。1974年开始,他成为圣地亚哥教士棒球队老板。


První generace SA/FB.

První generace se vyráběla do roku 1985. Byla označována jako SA/FB. V roce 1980 bylo vyrobeno 3000 vozů speciální edice LS. V letech 1981 a 1984 prošel model faceliftem.  První série (1978–1980) Tato série RX-7 měla vystavené ocelové nárazníky a vysoko postavenou registrační značku V Japonsku byla představena v březnu roku 1978, nahrazující vůz Savanna RX-3. Hlavní návrhář Mazdy byl Matasaburo Maeda, jehož syn Ikuo pracoval na designu Mazdy 2 a Mazdy RX-8. V květnu 1980 Mazda vytvořila 2500 kusů speciálních severoamerických modelů známých jako LS (Leather Sport). Tato edice byl vlastně vylepšený model GS s přidanými LS znaky na každém B-sloupku, speciálními pruhy, a zlatými eloxovanými koly. Všechny LS edice přišly vybaveny hnědým, celokoženým interiérem, kůži potaženým volantem, koženou řadicí pákou, odnímatelným slunečním štítem, vylepšenou audio zástavbou, elektricky stahovatelnými okny, a dalším vybavením montovaném ve standardní edici GS.  Druhá série (1981–1983) měla integrované, umělou hmotou kryté nárazníky, široké, černé gumové boční lišty, jiná zadní světla a zlepšené součásti pro řízení motoru. Edice GSL nabízela volitelné kotoučové brzy na všech kolech a zadní diferenciál s omezeným prokluzem (LSD). V Evropě byla FB úspěšná zejména pro zvýšení výkonu ze 105 PS (77 kW) vozů první série; ročník 1981 měl nyní 115 PS (85 kW). Evropský trh měl také auta vybavená kotoučovými brzdami na všech kolech již jako standardní výbavu.  Třetí série (1984–1985) představila vylepšený přední spodní štít. Severoamerické modely dostaly odlišné uspořádání budíků na přístrojové desce (atmosféricky plněná S3 RX-7 je jediný vůz poháněný rotačním motorem který nemá tachometr uložený uprostřed). GSL edice pokračovala i této třetí sérii, ale Mazda představila "pod-edici" GSL-SE. GSL-SE měla motor 1.3 L 13B RE-EGI produkující 135 hp (101 kW) a 135 lb·ft (183 N·m). GSL-SEs nabízely stejné možnosti jako edice GSL, LSD a zadní kotoučové brzdy, ale brzdové kotouče byly větší, proto Mazda použila jinou rozteč šroubů kol 4x114.3 (4x4.5"). Edice měla také vylepšený podvozek s tužšími tlumiči a pružinami. Mazda se vrátila k použití externího chladiče oleje.  1984 RX-7 GSL má udávanou spotřebu 8.11 litrů na 100 km /při jízdě ve městě 12.37 l/100 km. RX-7 GSL je schopna akcelerovat z 0 to 80 km/h za 6.3 sekund. Ovladatelnost a zrychlení vozu byly na tehdejší dobu vynikající. Tato generace RX-7 měla rozdělení hmotnosti mezi přední a zadní nápravu 50/50 a váhu pod 1,100 kg. Byla to nejlehčí generace RX-7 jaká kdy byla vyráběna. Modely s motorem 12a akcelerovaly z 0 na 100 km/h za 9.2 s. Motor 12A produkoval 100 hp (75 kW) v 6,000 rpm, a dokázal tak vůz dostat přes hranici 190 km/h.  V roce 1985 Mazda představila edici RX7 Finale v Austrálii. Byla to poslední ze série a vyrobila se v omezeném množství. Edice Finale disponovala výkonnostními možnostmi a speciální plaketou zobrazující číslo vyrobeného kusu s nápisem "Last of a legend" ("Poslední z legendy"). The Finale měla speciální nálepky a začerněnou část mezi oknem a zadními výklopnými dveřmi.  Možnosti a modely se lišily podle zemí. Jiné uspořádání palubní desky a změny v interieru ve třetí sérii byly pouze pro severoamerické modely. Severní Amerika byla jediný trh, který nabízel první generaci RX-7 s motorem 13B se vstřikováním paliva, model GSL-SE. Prodeje první generace RX-7 byly velmi dobré, s celkovou produkcí 474,565 kusů; 377,878 (skoro 80%) byly prodány v USA. V roce 2004, Sports Car International jmenoval toto vozidlo na sedmou příčku jejich žebříčku Top Sports Cars of the 1970s ("Nejlepší sportovní vozy 1970").

Savanna RX-7 Turbo.

Po představení prvního rotačního motoru přeplňovaného turbodmychadlem ve vozech Luce a Cosmo, podobný, také s přímým vstřikováním paliva a bez intercooleru, byl motor 12A Turbo, dostupný pro vrcholné modely třetí série v Japonsku. Byl představen v září 1983. Výkon 165 PS (121 kW) v 6,500 otáčkách za minutu. Obě lopatkové turbíny turba of byly remodelovány a zmenšeny, turbína mela o 20% vyšší rychlost než v používaném konvenčním motoru. Savanna Turbo byla vyráběna pouze krátce, protože nová generace RX-7 byla za rohem.

Druhá generace FC.

Série 4 (1986–1988) byla dostupná jako atmosférický motor, se vstřikováním paliva a označením 13B-VDEI, produkující 146 hp (108 kW). Model s turbodmychadlem, (1987–1988) známý jako Turbo II na Americkém trhu, měl 182 hp / 185 ps (135 kW). Série 5 (1989–1992) disponovala zlepšeným stylingem a lepším řízení motoru, jako lehčí rotory a vysokokompresní poměr 9,7:1 pro atmosférické motory a 9.0:1 pro Turbo. Atmosféricky plněná Série 5 FC měla 160 hp (119 kW), zatímco Série 5 Turbo měla 200 hp / 205 ps (147 kW). Druhá generace RX-7 ("FC", VIN začínající JM1FC3 or JMZFC1), v Japonsku pořád známá jako Savanna RX-7, dostala kompletní změnu stylu, připomínající Porsche 944 nebo Porsche 924. Designéři Mazdy se pod vedením Akia Uchiyamy soustředili na Porsche 944 jako na inspiraci pro design FC, neboť byl vůz vytvářen hlavně pro prodeje na americkém trhu, v závislosti na výborných prodejích první generace, kde se jí v USA prodalo skoro 80% celkové produkce. Tato strategie byla zvolena po tom, co Uchiyama a ostatní z designového týmu strávili nějaký čas ve Spojených státech, kde sbírali zkušenosti a názory majitelů předchozí generace RX-7 a dalších sportovních vozů, populárních na americkém trhu. Porsche 944 prodávaná celkově dobře a v té době nabízela vodítka k tomu co by mohli nadšenci do sportovních aut na budoucí Mazdě RX-7 shledávat atraktivní, vzhledově i výbavou. Zatímco SA22/FB byla čistě ryzí sportovní vůz, FC byla vedena k širší použitelnosti, jako vůz, který se dá bez větších problémů využívat každý den a přitom přináší spolehlivost a pohodlí. Ovládání a řízení vozu bylo hodně zlepšeno, s menším sklonem k přetáčivosti jakými trpěla FB. Technologie zadní nápravy byla vylepšena a bylo použita mnohem více moderní nezávislé zavěšení. I řízení bylo více přesné. Kotoučové brzdy zde byly také standardem, některé modely (S4: Sport, GXL, GTU, Turbo II, Convertible; S5: GXL, GTUs, Turbo, Convertible) nabízely čtyřpístkové přední brzdy. Zadní sedadla byly volitelné na některých modelech, většinou na americkém trhu. Mazda také představila Dynamic Tracking Suspension System (DTSS). Turbo 2 používalo dmychadlo se systémem twin scroll. Menší primární komora turbodmychadla je určena k redukci turbodíry v nižších otáčkách motoru. V těch vyšších je otevřena druhá komora, čímž dostaneme z motoru o 33% více výkonu než z atmosférické jednotky.  FC byla o 363 kg těžší než její předchůdce, to jí však nezabránilo v úspěchu na stránkách tisku. FC RX-7 se stala importovaným automobilem roku 1986 podle magazínu "<nowiki>Motor Trend'</nowiki>"s, a Turbo II se podruhé objevila v žebříčku Deset Nejlepších magazínu "Car and Driver v roce" 1987.  Na japonském trhu byla dostupná pouze Turbo verze, atmosférické motory byl určeny výhradně pro export. Mazda prodala 86,000 kusů jen v USA v roce 1986.  Australian Motors Mazda vypustila limitovanou edici v množství 250 kusů zvanou 'Sports' Serie 4; žádná z nich neměla posilovač řízení, elektricky stahovaná okna a zadní stěrač v závislosti ke snížení hmotnosti vozu. V Japonsku byla speciální série zvaná Infini s produkcí pouhých 600 vozů ročně. Co edice nabízela? Logo Infini na zádi, vylepšený podvozek, upravenou řídící jednotku, navýšení výkonu, menší hmotnost, 15- palcová hliníková BBS kola, Infini logo na volantu, aero spoiler kit, bronzově zbarvená okna a jiné. Automobil byl považován za vrchol v modelu RX-7 (dokud nepřišla FD). Infini IV přišla s dalšími prvky jako černá sportovní sedadla, 16palcové BBS kola, a ostatní věci použité předtím. Byly zde i jiné série: Series I byla představena v roce 1987, Series II v 1988, Series III v 1990, and Series IV v roce 1991.

Convertible.

Mazda představila verzi se stahovací střechou v roce 1988, osazenou atmosférickým motorem. Convertible měl sundavací pevnou sekci nad pasažéry a skládací textilní zadní část s vyhřívaným zadním oknem. Pro složení střechy bylo nutno odjistit dva háčky,  poté automaticky sklopit zadní část, vylézt z vozidla a sundat pevnou část manuálně. Mazda tak představila první integrovaný windblocker, pevný panel byl složen za předními sedadly, aby blokoval nechtěné proudění vzduchu přímo k pasažérům a zpříjemnil tak jízdu v otevřeném režimu.  Několik větších automagazínů té doby označilo RX-7 Convertible jako jeden z nejlepších kabrioletů dostupných na trhu. (Automobile Magazine/Leden 1988, Performance Car Magazine/Leden1989). Mazda vyvezla přibližně 5000 kusů do Spojených států v roce 1988. Produkce se zastavila v roce 1991 poté, co Mazda prodala 500 kusů omezené serie příkladu pro rok 1992 pouze pro domácí trh. V Japonsku, UK a ostatních regionech kromě USA byla dostupná i verze Turbo.

GTUs (1989-1990).

V roce 1989, s představením faceliftu FC RX-7, a pro připomenutí dominance RX-7 v závodech IMSA, Mazda představila model s označením GTUs. Začala s lehkým modelem GTU, který přišel s manuálním stahováním oken, bez zadního stěrače, slunečního okna. GTUs přidala prvky, které najdeme na verzích Turbo, jako přední čtyřpístkové brzdy, zadní chlazené brzdy, posilovač řízení závislý na rychlosti vozidla, jednodílný přední spoiler, sedadla z modelu Turbo, volant potažený kůží, 16palcová kola, pneumatiky 205/55VR, a viskózní typ diferenciálu s omezeným prokluzem. To umožňovalo rychlejší akceleraci pro nepřeplňované motory 13B.

Třetí generace FD.

Třetí generace se vyráběla od roku 1991 do roku 2002. Nově byl použit sekvenční twin turbo systém. Při normální jízdě je v činnosti pouze první turbo, zatímco po překročení 4000-4500 rpm se plynule přidá i druhé. Toto řešení je bohužel vykoupeno nižší spolehlivostí. Při zvyšování výkonu proto majitelé třetí generace obvykle jdou cestou přestavby na single turbo. V roce 1999 motor RX7 dosáhl výkonového stropu 276 HP, který domácí automobilky nesměly překročit. Třetí generace získala respekt především díky své dobré ovladatelnosti na limitu - velice nízké celkové těžiště, perfektní rozložení váhy 50:50 a "FMR layout" (těžiště motoru za přední nápravou, zadní náhon).  1991 Series 6 - 13B-REW 252 HP  1996 Series 7 - 13B-REW 261 HP (zjednodušeny výfukové svody, nová 16-bit řídící jednotka motoru)  1999 Series 8 - 13B-REW 276 HP (vylepšené twin turbo)

Spirit R.

Ukončení výroby RX7 bylo oslaveno limitovanou edicí 1500 kusů "Spirit R", které byly dále rozděleny na A, B a C.  Spirit R Type A - nejagresivnější model, pouze dvousedadlový, pětistupňová manuální převodovka  Spirit R Type B - pětistupňová manuální převodovka, sedadla 2+2  Spirit R Type C - čtyřstupňová automatická převodovka, sedadla 2+2

Závodní verze.

První generace s motorem 13B v roce 1979 dostala možnost účasti na 24 hodin Le Mans, nicméně neprošla kvalifikací. O rok později se Mazda kvalifikovala a umístila na 21. pozici, jednalo se o vůz RX7 FB 12A. V roce 1991 se s prototypem 787B (4 rotor R26B, 700HP, 607 N·m) automobilce podařilo zvítězit a dodnes je jedinou japonskou automobilkou, která tento závod vyhrála. Mazdy startovaly také ve vytrvalostních okruhových závodech Daytona a Spa. Vyhrály také britské mistrovství cestovních vozů BTCC. Několik vozů první generace startovalo v rallye ve skupině B

Mazda RX-7 Group B.

Mazda RX-7 byla jediným soutěžním vozem s Wankelovým motorem, který startoval v nejvyšší kategorii mistrovství světa v rallye. Účast zajišťoval Mazda Rally Team Europe a hlavní posádka jezdila ve složení Invar Carlson a Benny Mellander. Vůz byl v nevýhodě, protože neměl pohon všech kol. jeho největšími soupeři tak byly vozy Nissan 240 RS, Porsche 911 a Opel Manta 400. Vůz nebyl nikdy výrazně úspěšný, ale byl velmi spolehlivý. Po zrušení skupiny B se většina vozů přesunula do národních šampionátů. Největším úspěchem bylo třetí místo na Acropolis rallye 1985.  Vůz měl samonosnou karoserii. Wankelův motor byl o objemu 1308 cm, který dosahoval výkonu 300 koní a točivého momentu 270 Nm. Motor byl osazen dvojitým karburátorem Weber.

Mazda RX-7 byl sportovní automobil, který v letech 1978 až 2002 vyráběla japonská automobilka Mazda. Předchůdcem byla Mazda RX-3 a nahradil jí vůz Mazda RX-8. Celkem bylo vyrobeno 811 634 vozů. K pohonu vozu sloužil výhradně Wankelův motor.

马自达RX-7()是由日本马自达汽车公司自1978年至2002年间制造贩售、搭载转子引擎的双门跑车。关于车名的由来,「R」代表Rotary转子引擎,「X」为代表未来的象征记号,而「7」是马自达内部的车型代码,比如马自达2、马自达5分别为小型车、轿式多功能休旅车车型。在车迷之间,则常以车型代号的开头二字譬如「FC」、「FD」来做为各代车型的暱称。


Porovnání s ostatními formáty.

Poměr signálu a šumu na jeden pixel je definován počtem fotonů na pixel a tzv. „čtecím šumem snímače“. Proto tedy nemůže být obrazový šum snímače APS-C přímo porovnáván s menšími nebo většími velikostmi senzorů, protože jeho vlastnost shromažďování světla je do značné míry definována spíše celkovým optickým systémem než samotným snímačem.

Označování výrobci.

Většina výrobců fotoaparátů a objektivů pro APS-C snímače nepoužívá označení APS-C, ale svoje vlastní. Zde je většina, se kterou se lze setkat:  Takto označené objektivy tudíž nelze použít na kinofilmové fotoaparáty a tzv. fullframové digitální fotoaparáty, protože by nepokryly celé pole snímače (filmu) a okraje fotografie by byly černé nebo výrazně ztmavené.

Objektivy pro APS-C.

Výrobci Canon, Fuji, Nikon, Pentax a Sony vyvinuli objektivy přímo pro těla fotoaparátů s jejich ořezovým faktorem. Zatímco Canon používá faktor 1,6×, ostatní 4 firmy používají 1.5×.  Těla APS-C mají menší snímač. Například 28mm objektiv je širokoúhlý na tradičním 35mm filmovém políčku. Ale stejný objektiv na APS-C těle s crop faktorem 1.6× bude ekvivalentem 45mm objektivu pro 35mm filmové políčko. Několik výrobců třetích stran, jako je Tamron, Tokina a Sigma vyrábí i širokoúhlé objektivy navržené pro APS-C snímače.

Canon.

Canon uvedl roku 2003 řadu objektivů Canon EF-S spolu se zrcadlovkou Canon 300D. Tyto objektivy mají zadní část objektivu blíže ke snímači. To má několik výhod včetně vyšší světelnosti objektivů a delší ohniskové vzdálenosti (což znamená „větší zoom“). EF-S objektivy jsou kompatibilní s APS-C fotoaparáty Canon vyjma Canonu EOS D30, Canon EOS D60 a Canon EOS 10D.  EF-S objektivy nelze fyzicky nasadit na fullframové fotoaparáty Canon. Později uvedla firma na trh řadu objektivů EF-M, pro řadu fotoaparátů EOS M, což jsou bezzrcadlovky s výměnnými objektivy. EF-M objektivy nelze nasadit na zrcadlovky Canon. EF-M objektivy jsou mnohem blíže ke snímači než fullframové fotoaparáty (EF) Canon i APS-C fotoaparáty (EF-S).

Nikon.

Nikon vyrábí DX objektivy pro své APS-C fotoaparáty. Ty jsou kompatibilní se všemi zrcadlovkami Nikon vyrobenými od roku 1977. Objektivy této řady s krátkou ohniskovou vzdálenosti trpí vinětací, když jsou nasazeny na filmové fotoaparáty, ale objektivy s delší ohniskovou vzdáleností jsou většinou použitelné. Když jsou objektivy nasazeny na fullframové fotoaparáty Nikon FX, tělo fotoaparátu se automaticky přepne a ořízne obraz na velikost DX. Toto lze změnit v nastavení.

Sony.

Sony má dvě řady objektivů pro své APS-C fotoaparáty. DT pro fotoaparáty s bajonetem A-mount, což jsou zrcadlovky a α SLT pro bezzrcadlovky s bajonetem E-mount. DT objektivy jsou kompatibilní s jakoukoli zrcadlovkou s A-mountem, ale jsou vyrobeny převážně pro fotoaparáty DSLR-A100 až A700, Konica Minolta 5D a 7D a APS-C fotoaparát Alpha SLTs. DT objektivy jsou kompatibilní i s fullframovými fotoaparáty jako je DSLR-A850, DSLR-900 nebo SLT-199 v ořezovém módu.  Objektivy s E-mountem jsou kompatibilní se všemi APS-C MILCs, od NEX-3, NEX-5 až po současné a3000, a5100 a6500. Též je lze nasadit na fullframové bezzrcadlovky jako je A7R II, také v ořezovém módu.  Sony vyrábí také objektivy s označením FE, s bajonetem E-mount, které jsou vyrobeny tak, aby pokryly celý fullframový snímač.

Crop faktor (faktor ořezu).

Ohnisková vzdálenost objektivů je většinou uváděna ve vztahu k velikosti kinofilmového políčka (36 × 24 mm). Většina dnes nabízených digitálních fotoaparátů má ovšem menší snímač, a je tudíž nutné fyzickou ohniskovou vzdálenost objektivu vynásobit podle toho, jak je daný snímač velký. To, kolika je nutné násobit, udává právě crop faktor.

Advanced Photo System type-C (APS-C) je označení formátu obrazových snímačů používaných v digitálních fotoaparátech.

先进摄影系统C型(英文:Advanced Photo System Classic,缩写:APS-C),是一种数码相机所使用的感光元件的规格之一。尺寸略等于先进摄影系统C型的大小,为25.1毫米× 16.7毫米,比例为3:2。