Historie.

Soči a jeho okolí mají bohatou historii, o čemž svědčí archeologické nálezy v regionu. Své stopy zde zanechaly předantické kultury, antika, raný i vrcholný středověk, sovětské i postsovětské období.

Nejstarší dějiny.

Na základě nálezů pazourkových zbraní se předpokládá, že první lidé přišli do oblasti Soči přes Kolchidu z Malé Asie před 400-350 tisíci lety, to znamená v období raného acheuléenu. Tyto nejstarší nálezy byly objeveny v Chostinském rajónu na břehu řeky Psou. Nejznámějším sídlištěm doby kamenné v Soči je Achštyrská jeskyně, osídlená před 250 tisíci lety.  Ve 3. tisíciletí př. n. l. zde žily kmeny Majkopské kultury. Právě odsud přicházeli podle asyrských historiků v 8.-7. století př. n. l. do Přední Asie a Malé Asie Kimmeriové.  Řecký cestovatel a geograf Skylaks z Kariandy roku 522 př. n. l. uvedl, že zde žijí kmeny Achájů a Heinochů. Řecká kolonizace černomořského pobřeží Kavkazu začala přibližně v 6.-5. stol. př. n. l. Někdy roku 85 př. n. l. se kmeny Heinochů a Kolchida staly závislými na Pontském království. Podle starořeckého geografa Strabóna byly zdejší kmeny Heinochů známy v antickém světě coby piráti. Aristotelés je dokonce označoval za lidojedy.  V 1.-5. století n. l. probíhala římská kolonizace černomořského pobřeží Kavkazu.

Středověk.

Během 6. a 11. století tento prostor spadal nejdříve pod království Lazika a potom pod Abchazské království, oblast byla pod silným vlivem Byzantské říše. V této době zde vznikly desítky křesťanských chrámů. Dodneška se v sočské části Loo dochovala severní zeď byzantské baziliky z 11. století.  Od 14. do 19. století spadalo území Soči pod Čerkesko, žili zde převážně Abchazové, Ubychové a Adygejci. Čerkesko bylo celou tuto dobu v podstatě autonomní součástí Osmanské říše, díky čemuž sem pronikal sunnitský islám.

Ruské impérium.

V důsledku rusko-turecké války v letech 1828-1829 (součást Kavkazské války) připadlo území dnešního Soči Ruskému impériu. Muslimští Čerkesové se však nehodlali s ruskou nadvládou smířit a za dodávek zbraní od Britů, Francouzů a polské emigrace vedli odboj s cílem vrátit se zpět pod muslimskou Osmanskou říši. Rusové byli však v tomto nekompromisní, brutální vojenské represe z jejich strany vedly k masivní migraci původního obyvatelstva, zejména do Osmanské říše. Takto vysídlené oblasti byly potom doosidlovány z Ruska, v první fázi zejména kubáňskými kozáky. Proto je dnes převážná většina obyvatel v tomto regionu ruské národnosti.  Město Soči potom vzniklo 21. dubna 1838 jako pevnost Alexandrija, zbudovaná u ústí řeky Soči. Na území dnešního Soči také vznikla pevnost Svatého Ducha (1837), která položila základy dnešnímu Adleru, pevnosti Lazarevská a Golovinská, které daly vzniknout osadám Lazarevskoje a Golovinka (vše dnes součásti Soči). Tyto pevnosti měly za cíl především zamezit obchodu s otroky a distribuci zbraní povstalcům.  Roku 1839 byla pevnost Alexandrija přejmenována na Navaginské opevnění na počest Navaginského pluku, který se vyznamenal v Kavkazské válce.  V roce 1864 bylo vybudováno nové opevnění s názvem Dachovský post, od roku 1874 Dachovský Posad.  V roce 1874 započala výstavby katedrály svatého Michaela archanděla.  Roku 1896 získala osada jméno Soči podle řeky, na jejichž březích stála. Původ názvu řeky není zcela jasný. Od roku 1917 je Soči městem.  Na počátku 20. století se Soči začalo měnit v lázně. První vodoléčebný objekt byl zbudován 1902, první lázně "Kavkazská riviéra" následovaly roku 1909.

Sovětský svaz.

Během občanské války probíhaly v těchto místech urputné boje, po jistou dobu se Soči nacházelo v rukou Gruzínské demokratické republiky. Rudá armáda město definitivně ovládla až v dubnu 1920.  Roku 1934 vypukla generální rekonstrukce a přestavba, vznikl hlavní prospekt Stalina (dnes Lázeňský prospekt), nová sanatoria, vysoká škola lázeňství, divadla a jiná turistická infrastruktura. Ze Soči se stalo výstavní rekreační středisko, i sám Stalin si zde nechal zbudovat své letní sídlo "Bočarov ručej". Na počátku 2. světové války zde fungovalo již 61 sanatorií (v období války povětšinou proměněných na vojenské nemocnice).  V roce 1961 bylo území města značně rozšířeno o Adlerský a Lazarevský rajón a vzniklo současné administrativní členění.

Ruská federace.

Po rozpadu SSSR a ztrátě Krymu se stalo Soči jednou z nejvýznamnějších rekreačních oblastí Ruska. Roku 1993 získalo status lázní federálního významu. Rezidence Bočarov ručej je k dispozici ruským prezidentům, Vladimir Putin ji využíval k různým politickým jednáním, v roce 2017 např. s Angelou Merkelovou, Recepem Tayyipem Erdoğanem, Benjaminem Netanjahu, Bašárem al-Asadem či Milošem Zemanem.  Roku 2007 bylo Soči vybráno jako místo pořádání XXII. zimních olympijských her. Pořadatelství si vyžádalo obrovské investice, vzniklo velké množství nových sportovišť, ubytovacích kapacit i veřejné infrastruktury. Zároveň prudce vzrostl počet obyvatel.  Pořadatelství velkých sportovních akcí už Soči zůstalo, přičemž se z velké části využívá zázemí vybudované v souvislosti s olympiádou. V olympijském parku se jezdí Grand Prix Ruska, v roce 2018 se zde konalo mistrovství světa ve fotbale.

Geografická charakteristika.

Poloha.

Město se nachází u 43. rovnoběžky, to znamená přibližně na úrovni Nice, Toronta, Almaty nebo Vladivostoku. Jeho hranice tvoří z jihozápadu Černé moře, z východu řeka Psou a horní tok Mzymty, ze severu hřbety Západního Kavkazu, ze západu řeky Magri a Šepsi.  Hlavními příčinami turistického zájmu o Soči jsou teplé subtropické klima, moře, minerální prameny, blízkost hor a rozvinutá turistická infrastruktura. Panenské kolchidské lesy Západního Kavkazu, zasahující na území města, jsou zaneseny na seznam světového dědictví UNESCO.  Město Soči se rozprostírá podél Černého moře v délce asi 145 km. Z celkových 3502 km2 rozlohy města připadá asi 81 % na chráněná území (Kavkazská chráněná krajinná oblast, Sočský národní park). Městská zástavba zaujímá pouze 8,1 % rozlohy.

Klima.

Stejně jako všechna ruská města u Černého moře na jih od Tuapse, i Soči se nachází v mořském subtropickém pásu.  Na sočské podnebí má značný vliv moře (v létě ochlazuje, v zimě ohřívá) a hory (chrání město před chladnými severskými větry). Klima je velmi vlhké (zejména u pobřeží), podobné se vyskytuje ještě v sousední Abcházii a také na jihovýchodě USA (Mississippi, Louisiana, Alabama, Georgie).  Nejvyšší úhrn srážek připadá na zimní období, především v podobě dešťových srážek. Zima je teplá, léto horké a vlhké, díky přítomnosti moře jsou však letní teploty snesitelné. Ačkoliv Soči leží na severní hranici subtropů, mrazy a sníh zde nejsou výjimkou, i když přímo na pobřeží se vyskytují velmi vzácně.  Podnebí zde umožňuje pěstovat čaj – na nejsevernějším místě v Evropě.

Obyvatelstvo.

Roku 2016 bylo Soči 5. největším městem Jižního federálního okruhu, 49. největším městem Ruska a 4. největším městem na pobřeží Černého moře. Nejvíce obyvatel se hlásí k Ruské pravoslavné církvi, která zde provozuje více než 30 chrámů a kaplí a ženský klášter. Vedle toho se zde nalézají svatostánky Arménské apoštolské církve či Řecké pravoslavné církve a dvě mešity.

Národnostní složení.

Struktura současného obyvatelstva se formovala především v sovětském období vlivem intenzivní migrace.  Roku 1897 bylo národnostní složení města následující: Při sčítání lidu roku 2010 bylo národnostní složení v Soči následující:

Ekonomika.

Základem hospodářství Soči je cestovní ruch, přičemž se město spoléhá zejména na ruské návštěvníky. Město má velké množství kulturních, historických, přírodních a architektonických památek. Jsou zde balneologické lázně a naleziště léčivé sirovodíkové vody Macesty. Turisty láká také Sočský národní park a Kavkazská chráněná krajinná oblast, zapsané v roce 1999 v rámci Západního Kavkazu na seznam památek Světového dědictví UNESCO. Na celém sočském pobřeží se nachází nespočet hotelů, penzionů, sanatorií a ubytoven. Své služby turistům nabízí množství kaváren, barů, zábavních center, aquaparků, přístavišť aj.  Nezanedbatelný je zde také potravinářský a zpracovatelský průmysl. Funguje zde masokombinát, konzervárna ryb, drůbežárna, sádky, křepelčí farma, včelařství, továrna na zpracování čaje či pekárny.  Ve venkovských částech Soči se daří zemědělství, zejména sadařství, pěstování čaje, citrusů a jiných teplomilných kultur jako fejchoa, mišpule či kiwi. Dále se zde pěstují subtropické květiny a korkové duby.

Doprava.

Soči je velkým dopravním uzlem jižního Ruska. Nachází se zde Mezinárodní letiště Soči, sedm železničních nádraží (Soči, Adler, Lazarevskaja, Chosta, Olympijský park, Krasnaja Poljana, Loo), řada železničních zastávek a dva přístavy.  Páteř veřejné městské dopravy tvoří vlaky, které jsou velmi výhodné zejména kvůli mimořádné délce města. Tu doplňují maršrutky, autobusy a taxi. V dobách SSSR také existovala městská vrtulníková doprava, spojující letiště s centrem města. Projekt trolejbusové sítě nebyl realizován.  Spíše vyhlídkový charakter mají dvě pozemní lanové dráhy a tři visuté lanovky (další lanovky se nachází v lyžařských střediscích).

Sport.

Soči je známé svou tenisovou školou, která vychovávala v mladém věku některé šampiony – např. Jevgenije Kafelnikova nebo Marii Šarapovovou, která se odsud v sedmi letech přestěhovala na Floridu.  Roku 2014 byl založen hokejový klub HK Soči, který hraje od sezóny 2014/2015 v KHL.  Působí zde fotbalový klub FK Soči, který nahradil zaniklý FK Žemčužina-Soči.

Olympijské hry.

Poprvé Soči kandidovalo na pořádání zimních olympijských her 2002, které ale byly přiděleny Salt Lake City. V červenci 2005 Ruský olympijský výbor oznámil kandidaturu města na pořádání Zimních olympijských her 2014. Město se o hry ucházelo za silné podpory ústřední vlády a samotného prezidenta Ruské federace Vladimira Putina. Součástí plánu se stalo vybudování některých sportovišť v blízkém sousedství kavkazských přírodních rezervací, což se stalo předmětem kritiky ekologických organizací. Mezinárodní olympijský výbor svými hlasy 5. července 2007 rozhodl, že hry se uskuteční právě v Soči. Hry se konaly v pobřežním olympijském sektoru v městské části Adler a v horském středisku Krasnaja Poljana.  V souvislosti s konáním her vznikla ve městě řada nových sportovních objektů jako stadiony Bolšoj, Fišt a Šajba, haly Adler-Arena, Ajsberg, Leďanoj kub či středisko skokanského lyžování Russkije Gorki.

Formule 1.

Na 100. výročí posledního Grand Prix Ruska se Velká cena konala poprvé v rámci série Formule 1 v roce 2014 po skončení Olympijských her. Dohoda je, že F1 bude v Rusku jezdit po dobu sedmi let od roku 2014 do roku 2020. Trať v ruském letovisku Soči vede sportovišti, kde se v zimě 2014 konaly první zimní olympijské hry v Rusku.

Soči () je ruské lázeňské město v Krasnodarském kraji, nacházející se mezi pobřežím Černého moře a úpatím Kavkazu, 1700 km od Moskvy. Žije zde přes 400 tisíc obyvatel. Soči s předměstskými oblastmi je roztaženo do délky 147 kilometrů a může proto být v závislosti na pojetí evropských hranic označováno za nejdelší město v Evropě.

索契(、亚美尼亚语:Սոչի, 格鲁吉亚语:სოჭი,拉丁字母转写:Sochi),另译素溪,俄罗斯联邦克拉斯诺达尔边疆区与阿布哈兹接界处、黑海沿岸,是俄罗斯受欢迎的渡假胜地。2013年有人口368,011人。索契是苏联作家尼古拉·奥斯特洛夫斯基的疗养地点,他在这里写成了《钢铁是怎样炼成的》。这里有奥斯特洛夫斯基的故居博物馆。


Příčinnost v běžné řeči a ve filosofii.

České slovo „příčina“ se odvozuje od slovesa „přičinit se“ a znamenalo tedy všechno, co se o nějakou věc či událost přičinilo. Podobně i řecké "aitia", které znamená příčinu, ale také vinu, zavinění. V běžné řeči tedy užíváme spíš širší pojem kauzality a počítáme s tím, že příčin může být víc.  Tak je tomu v Aristotelově teorii příčinnosti, kterou převzala scholastika. Aristotelés rozlišuje čtyři druhy příčin:  Teprve součinnost všech čtyř může způsobit, že se dům skutečně postaví. Přitom platí, že následek je přiměřený příčině, že „podobné působí podobné“.  Podle I. Kanta je kauzalita jednou z apriorních podmínek poznání, které se zpravidla ptá právě po příčinách. Vysvětlit nějakou věc nebo událost znamená často najít její příčiny, například při policejním vyšetřování. Kant rovněž ukázal, že ze základní představy kauzality, to jest vztahu příčiny a následku, se také odvozuje směr či smysl času: příčina nutně předchází následek a nikdy to nemůže být naopak. Z toho plyne nevratnost (irreversibilita) času.

Vědecká kauzalita.

Kauzalita v logice.

Logika rozlišuje

Kauzalita v přírodních vědách.

Novověká přírodní věda, která se chápe nejen jako poznání, ale také ovládnutí přírody, potřebovala k tomu jiný pojem příčiny nutné a dostačující: příčina musí být jedna a musí zaručovat, že následek skutečně nastane. Tak rozumí příčině a kauzalitě klasická věda. Od 19. století se pojem příčiny ve vědě poněkud rozšířil, protože zahrnuje i příčiny, jejichž následky nejsou nutné, ale jen více či méně pravděpodobné. Vztah mezi příčinou a následkem se také udává statisticky, mírou korelace. Nicméně k technickým aplikacím vědy je třeba, aby příčina byla jedna, anebo aspoň výrazně převládala, jinak se totiž nedá k účelné aplikaci využít. Vyjádřením této kauzality je přírodní zákon. Ve 20. století došlo k největšímu nárůstu v kauzálním vyjadřování.  Německý fyzik Max Born (1949) charakterizoval představu kauzality třemi body:  Tento výměr, platný pro klasickou fyziku, relativistická fyzika musela pozměnit a v kvantové fyzice neplatí. Nicméně koncept kauzality v nějaké podobě platí i zde: Koncept absolutní kauzality je v teorii relativity omezen relativností současnosti. Kauzální příčina a jejím následek musejí být odděleny časupodobným intervalem. Kauzální následek se musí vzhledem ke kauzální příčině nacházet v absolutní budoucnosti, tedy ve světelném kuželu budoucnosti. Kvantová teorie zachovává koncept kauzality (včetně superpozice stavů i časového vývoje) na úrovni amplitud pravděpodobnosti v systému nenarušeném měřením, nikoli však již na úrovni měřitelných výsledků.  Jak ukázal Ilja Prigogine, kauzalita je důležitým faktorem, který umožňuje teoretický přechod od matematické formulace fyzikálních zákonů, nezávislé na směru toku času (zákony klasické mechaniky a elektrodynamiky) k vysvětlení makroskopické fyzikální realizace pouze jednoho z možných řešení (pouze zpožděné a nikoli advancované elektromagnetické potenciály, rozbíhavé a nikoli sbíhavé vlny od bodového zdroje), či přechodu k nevratnosti (druhý termodynamický zákon).

Kauzalita výkonových veličin v systémové dynamice.

Zdroj dodává do systému energii v čase, tedy výkon. Ten je dán součinem výkonových veličin úsilí e () a toku f (), tedy formula_1. Zdroj energie působí jen jednou veličinou, připojený systém kauzálně odpovídá odběrem druhé veličiny, podle impedance toho dvojbranu. Následuje přechodový jev podle dynamiky systému:  Součin tohoto páru veličin odpovídá výkonu. Měniče fyzikálních působení převádí jeden pár výkonových veličin na jiný.

Transformátor a gyrátor.

Měniče lze dělit podle jejich vlivu na kauzalitu, experimentálně lze tyto funkce ověřit po ustálení systému po připojení ke zdroji energie na pouze jednu stranu dvojbranu:

Revererzibilita toku výkonu.

Fyzikální výkonová kauzalita se tedy prakticky projevuje například při rekuperaci energie, kdy stroj nebo i celá soustava strojů při pokusu o obrácení toku výkonu může, ale také nemusí pracovat reverzibilně: Například tramvaje mohou brzdit  Některé fyzikální procesy nesplňují předpoklad "dynamického systému", a berou energii ze stavu prostředí, například přeměnou hmoty, tedy ze statického systému. Kauzalita dynamických výkonových veličin se pak ztrácí, je porušen předpoklad dynamiky systému a závislosti na čase:

Kauzalita a dynamičnost výkonu.

Z pohledu fyzikálního systému tedy veškeré zdroje energie spadají pod statické systémy, v totiž dochází pouze k přeměnám energie, a to podle výkonových veličin spojených do párů fyzikální výkonovou kauzalitou. Naopak při modelování dynamických systémů pomocí výkonové fyzikální kauzality nesmí docházet k přeměnám hmoty (chemickým, skupenským, jaderným), protože pak se energie stává stavem a samotný "tok výkonu" zaniká. Když se z děje se stává jev, nejsou již splněny předpoklady takového fyzikálního modelování.

Karma - zákon příčiny a následku z pohledu východní filosofie.

Z buddhistického pohledu neznamená karma „osud”, ale může být přeložena jako „čin” nebo „příčina a následek”.

Kauzalita (z lat. "causa", příčina) znamená příčinnost, kauzální vztah mezi příčinou a jejím následkem. V silnějším smyslu přesvědčení, že nic se neděje bez dostatečné příčiny (determinismus).

因果关系(英语:causality 或 英语:causation)是一个事件(即“因”)和第二个事件(即“果”)之间的作用关系,其中后一事件被认为是前一事件的结果。一般来说,一个事件是很多原因综合产生的结果,而且原因都发生在较早时间点,而该事件又可以成为其他事件的原因。


Život.

Narodila se v Londýně televizním hercům Judy Loe a Richardu Beckinsaleovi, který zemřel v roce 1979 ve věku 31 let. Judy Loe se později provdala za režiséra Roye Battersbyho, který měl již 5 dětí z předchozího manželství. Kate má nevlastní sestru Samanthu, která je také herečka. Během dospívání Kate trpěla anorexií, kterou však překonala. Vystudovala Oxfordskou univerzitu, obor francouzská a ruská literatura. V době studia žila jeden rok v Paříži. Po pradědečkovi má z části barmský původ.

Kariéra.

Její první role byla ve filmu "One Against the Wind", jenž se odehrává v období 2. světové války. Ač byla rozhodnutá stát se herečkou, nakonec dala přednost univerzitě. Během studií na Oxfordu dostala roli ve filmové adaptaci Shakespearovy hry "Mnoho povyku pro nic" režiséra Kennetha Branagha. Tato role byla v životě Kate zlomová, neboť při natáčení poznala svého budoucího manžela Michaela Sheena. Během studií na Oxfordu hrála Kate v dalších filmech jako např. "Jutský princ" nebo "Odhalení". Následovaly role ve filmech, které byly mimo Británii méně známé, kupříkladu thriller "Pronásledovaný", romantická komedie "Emma" či drama "Téměř bez šance". Po několika rolích v méně známých filmech, přišla role velká, a to konkrétně ve filmu "Pearl Harbor", kde ztvárnila zdravotní sestru Evelyn. Následovala role v romantické komedii "Lásce na stopě", či v dramatu "Laurel Canyon". Poté přišel další zlomový bod v životě Kate, a to když přijala roli upírky Selene v akčním fantasy "Underworld". Zlomový bod to byl ze dvou důvodů, jednak to byla prozatím jedna z jejích největších filmových rolí, a také proto, že se poznala s režisérem filmu Lenem Wisemanem, kterého si později vzala. Následovaly role ve filmech "Ďáblíci", kritikou nepřijímaný "Van Helsing" a naopak úspěšný "Letec", kde si po boku Leonarda DiCapria zahrála jednu z nejslavnějších a nejkrásnějších hereček 20. století, Avu Gardner. Poté přišlo druhé pokračování upírské fantasy "", komedie "Klik - život na dálkové ovládání", thriller "Nic než pravda", drama "Všichni jsou v pohodě" a další.  V roce 2012 si zahrála hlavní role ve třech vesměs chladně přijatých filmech a to v "Kontrabandu" po boku Marka Wahlberga, dále jako Selene v pokračování upírské ságy "" a nakonec v remaku filmu "Total Recall", kde si zahrála manželku Colina Farrela.

Osobní život.

Kate je kuřačka, přestala prý jen když čekala dítě.

Kathryn Bailey „Kate“ Beckinsale (* 26. červenec, 1973 Londýn) je anglická herečka, která je známá z filmů "Pearl Harbor" (2001), "Van Helsing" (2004) a "Underworld" (2003).

凯特·贝琴萨(英语:Kate Beckinsale,1973年-7月26日)生于英国伦敦的女演员,牛津大学校友,代表作为电影《珍珠港》、《凡赫辛》、《拦截记忆码》、《决战异世界》系列电影。


Historie.

Klub byl založen 12. srpna 1970 sloučením klubů "Stade Saint-Germain" a "Paris FC", za kterým stála skupina investorů. Do čtyř let od vzniku se PSG probilo mezi prvoligová mužstva. Během 80. let prožil klub éru prvotních úspěchů včetně mistrovského titulu číslo jedna roku 1986. Ještě předtím opanoval rovnou dva ročníky domácího poháru, a to v letech 1982 a 1983. Za výrazné postavy klubové historie platily prezidenti Daniel Hechter a Francis Borelli. Hvězdami na trávníků byli Carlos Bianchi, Mustapha Dahleb, Luis Fernández nebo Safet Sušić.  Pozitivní vývoj pokračoval 90. lety. V květnu 1991 se stala vlastníkem klubu televizní společnost Canal+. To zajistilo vyšší rozpočet a více peněz na případné posily. Při úspěšné jízdě Pohárem UEFA v ročníku 1992/93 zdolalo pařížské mužstvo řecký PAOK, italský Neapol, belgický Anderlecht Brusel a španělský Real Madrid. Konečnou bylo semifinále, kde PSG ve dvojzápase nestačilo na Juventus Turín. Pohár vítězů pohárů získal pařížský celek v sezoně 1995/96 a v té další došel do finále, kde podlehl Barceloně. Dařilo se rovněž ve francouzských soutěžích.  Po roce 2000 nastalo desetiletí bez ligového titulu, ačkoli v mužstvu působili v útoku platní fotbalisté jako Ronaldinho a Pauleta. Koncem této dekády došlo k prodeji PSG ze strany společnosti Canal+.  Během dne 30. června 2011 koupila 70% podíl v klubu katarská společnost Qatar Sports Investments.  Mezi roky 2012 až 2013 se naplno projevila finanční síla PSG dovolující příchod zvučných posil. Do útoku dorazil z AC Milán Zlatan Ibrahimović, který se stal nejlépe placeným fotbalistou ligy. Ze stejného milánského klubu přišel stoper Thiago Silva. Oba hvězdní hráči vyšli Pařížany na částku mezi 60 až 80 miliony eur. Nadaný záložník Marco Verratti byl další posilou z italského prostředí za částku přibližně 10 milionů eur. Ostatní posily zahrnovali hráče jako Ezequiel Lavezzi (křídlo), Lucas Moura (křídlo), Gregory van der Wiel (krajní obránce) a David Beckham (záložník). V polovině ligového ročníku se PSG dělilo o nejvyšší příčku s Lyonem a Marseille, všechny tři týmy do té doby nasbíraly 38 bodů. Po 30 kolech už Pařížané disponovali sedmibodovým náskokem a závěr zvládli na výbornou, když sedmkrát vyhráli a jen jednou remizovali. Ibrahimovićovy branky a asistence dvojice Javier Pastore a Jérémy Ménez a také 23 zápasů v Ligue 1 s čistým kontem sehrály klíčovou roli v zisku titulu.  Pařížský celek vkročil do sezóny 2017/18 rekordně posílen o brazilskou ofenzivní hvězdu Neymara a monackou hvězdu z posledního roku Kyliana Mbappého, kteří měli podpořit hrotového útočníka Édinsona Cavaniho. Opory Ángel Di María, Marco Verratti, Julian Draxler, Javier Pastore a Thiago Silva v mužstvu zůstaly. Během ligového srpna svěřenci kouče Emeryho třikrát vyhráli – 2:0 nad Amiens, 3:0 nad Guingampem a 6:2 nad Toulouse.  Ve dvou záříjových zápasech Ligy mistrů Paříž zdolala Celtic 5:0 na jeho hřišti a Bayern Mnichov 3:0 na vlastním a pro oba tak připravila jejich historickou prohru v Evropě. V pátém zápase porazila doma Celtic 7:1, pro klub to byla nejvyšší výhra v jakékoli evropské soutěži. Po postupu do čtvrtfinále se PSG chopilo vedení 4:0 nad Barcelonou, odvetné utkání na Camp Nou ale přišel kolaps a prohra 1:6 a tudíž vyřazení. Na domácí půdě Emery dotáhl mužstvo ke treblu, když získal domácí pohár, ligový pohár a první místo v lize 13 bodů před AS Monaco.  Před ročníkem 2018/19 se role kouče chopil Thomas Tuchel. Na začátku srpna se tým v čínském Šen-čenu utkal o francouzský superpohár "Trophée des champions" a PSG v tomto utkání porazilo AS Monaco 4:0. Novými posilami se stala jména jako gólman a mistr světa Gianluigi Buffon a obránce Thilo Kehrer. Úvodní záříjové utkání Ligy mistrů se Pařížané vydali do Liverpoolu, kde anglickému soupeři podlehli 2:3. Na domácím hřišti naopak 2:1 vyhráli a společně s Liverpoolem postoupili ze skupiny zahrnující též Neapol a CZ Bělehrad. Osmifinále přineslo opakující se neúspěch, když tým nenavázal na příznivý výsledek z Old Trafford a doma padl s Manchesterem United 1:3. Na konci dubna vkročilo PSG do finále domácího poháru jako favorit a proti Rennes se dostalo po 20 minutách do vedení 2:0, ovšem soupeř dokázal srovnat na 2:2 a po nerozhodnutém prodloužení uspěl v penaltovém rozstřelu 6:5. PSG prohrálo finálový zápas poprvé od roku 2011 a prováhalo příležitost zisku čtvrtého double v pěti letech. Vyjma superpoháru triumfovalo PSG na ligové půdě, kde si zajistilo prvenství s předstihem.  Trenér Tuchel prodloužil spolupráci a jeho spory se sportovním ředitelem Antero Henriquem ustaly s odchodem druhého jmenovaného, jehož nástupcem se stal bývalý fotbalista Leonardo. Na poli francouzského fotbalu mělo být PSG znovu favoritem s novými posilami v podobách záložníků jako Idrissa Gueye, Ander Herrera a Pablo Sarabia. Na úvod skupinové fáze Ligy mistrů tým vyhrál nad Realem Madrid 3:0 díky gólům Di Maríi (2×) a Meuniera aniž by soupeř vystřelil na bránu. Na jaře překonal osmifinále proti Dortmundu, brzy ale vypukla krize okolo Covid-19, která zastavila i dění ve fotbale.

Paris Saint-Germain Football Club (známý také jako Paris SG či PSG) je profesionální francouzský fotbalový klub sídlící v Paříži. Klub byl založen 12. srpna 1970. Vznikl díky dohodě dvou klubů z Paříže - "Paris FC" a "Stade Saint-Germain", kteří ze svých nejlepších hráčů složili tento klub. PSG hraje od roku 1974 francouzskou nejvyšší soutěž Ligue 1 a je nejdéle nesestoupivší tým z této soutěže v historii. Během této doby získal 8× mistrovský titul v Ligue 1. Na domácí scéně získal klub 12× francouzský fotbalový pohár, 8× zvítězil v ligovém poháru a 9× ve francouzském Superpoháru. Spolu s Olympique de Marseille jsou jedinými francouzskými kluby, které vyhrály v některém z evropských pohárů (mimo Pohár Intertoto). Konkrétně získal Pohár vítězů pohárů v sezoně 1995/96. V roce 1994 byl jmenován týmem roku podle "Mezinárodní organizace fotbalových historiků IFFHS" a v roce 1998 se dostal na první místo "Žebříčku koeficientů UEFA". Klub vlastní katarská společnost Qatar Sports Investments.

巴黎圣日耳门足球俱乐部(,),是一家位于法国首都巴黎的足球俱乐部,目前比赛于法国足球甲级联赛,球队主场为王子公园体育场。


Geografie.

Leží v Dolní Galileji v nadmořské výšce 200 m pod úrovní moře, v příkopové propadlině u břehů Galilejského jezera. Břehy jezera zde prudce stoupají na hřbet zlomové vyvýšeniny, která se severojižním směrem táhne v délce přibližně 10 km. V blízkosti města ji tvoří vrch Tel Ma'on (250 m n. m.). Právě tento kopec se nachází nad městem Tiberias, jehož historické jádro sice leží přímo u břehu Galilejského jezera, ale novější obytné čtvrti stoupají po svazích až na vrcholové partie Tel Ma'on. Okraje zástavby Tiberiasu tak mají výškový rozdíl téměř 500 metrů. Dál k jihu pak zmíněný terénní zlom pokračuje horou Har Menor a vysočinou Ramat Porija. Jeho východní svahy, přivrácené k jezeru, jsou jižně od Tiberiasu pokryty lesoparkovým komplexem Ja'ar Švejc ("Švýcarský les"), který člení četná vádí padající odtud k jezeru (například vádí Nachal Bereniki). Dál k západu od města pokračuje volná, zemědělsky využívaná krajina Dolní Galileje, jež opět prudce klesá do Javne'elského údolí. Pouze úzký hřbet vybíhá k severozápadu a umožňuje tak plynulé silniční spojení mezi Tiberiasem a vnitrozemím Izraele.  Severně od města je jednolité zlomové pohoří lemující břehy jezera narušeno částečným poklesem údolí Bik'at Arbel, kterým k jezeru prochází vádí Nachal Rakat. Toto údolí tvoří rovinatý mezistupeň, jenž na severovýchodní straně opět strmě spadá ke Galilejskému jezeru u vrcholku Har Arbel.  Tiberiadu obývají Židé, přičemž osídlení v tomto regionu je převážně židovské. Výjimkou je vesnice Chamam cca 5 kilometrů severozápadním směrem, kterou obývají izraelští Arabové.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 90, jež sleduje západní břeh Galilejského jezera. Od západu sem ústí dálnice číslo 77.

Dějiny.

Město bylo pojmenováno na počest římského císaře Tiberia. Samo jméno Tiberias se v Římě ujalo ze starořeckého ("Tiberiás", v moderní řečtině, "Tiveriáda") a po jeho adaptaci na semitské jazyky si uchovalo ženský rod – ostatně v hebrejštině je název města možné vnímat jako popis ženy, která "„je krásná svým vzhledem (tov = dobrý, krásný; re'ija = vzhled).“"  Bylo vybudováno kolem roku 20 králem Herodem Antipou, synem Heroda Velikého na místě zničené vesnice Rakkat, a stalo se hlavním městem jeho království v Galileji.  Za Herodových časů se Židé odmítli v těchto místech usadit, protože přítomnost hřbitovů byla považována za nečistou. Nicméně Antipas rozkázal město osídlit a násilně nechal přestěhovat obyvatele Galileje do svého nového hlavního města. Židovský soud (sanhedrin) se do Tiberiady nakonec přestěhoval také. Po vyhnání všech Židů z Jeruzaléma v roce 135 se Tiberias a město Seforis staly novými centry židovské kultury. Počátky Mišny, která se později vyvinula v Jeruzalémský talmud, mohly proto být sepsány zde.  V roce 613 zdejší židovští vzbouřenci proti byzantskému císaři Herakleiovi začali pomáhat jeho perským nepřátelům. Během byzantské a arabské nadvlády poklesl význam Tiberiady a město bylo zpustošeno válkami a zemětřeseními. I přes úpadek města, komunita zdejších masoretských učenců vzkvétala od 8. do konce 10. století. Tito učenci vytvořili systematickou písemnou podobu vokalizace antické hebrejštiny, která je v judaismu dodnes používána. Vrchol masoretská komunita zažila s příchodem Árona ben Moše ben Ašera, který vybrousil vokalizaci hebrejského textu, dnes známou jako "tiberiadský systém". Během křížových výprav se Tiberias stala centrem Galilejského knížectví, vazalského panství v Jeruzalémském království. Oblast se někdy také nazývala Tiberiadské knížectví nebo Tiberiad. Sultán Saladin město oblehl během své invaze do jeruzalémského království v roce 1187 a v 4. července porazil křižáky v bitvě u Hattínu, když se pokoušeli město od Saladina osvobodit. V té době byla původní oblast města opuštěna a obyvatelé se přesunuli na jeho severní stranu, tam, kde je dnešní centrum města.  V roce 1558 si Gracia Mendes Nasi, bohatá židovská bankéřka z rodu aragonsko-portugalských nucených konvertitů (inkvizicí nazývaných marranos), pronajala od tureckého sultána Sulejmana I. prostor Tiberiady. Nechala rekonstruovat městské hradby, vybudovala židovskou vysokou školu (tzv. ješivu) a podporovala evropské Židy, prchající před inkvizicí, kteří se mohli v Tiberiadě usadit. Další období rozkvětu nastalo pro město za sto let, kdy byla znovu zničená Tiberias osídlena chasidskými Židy.  Během 18. a 19. století město zažilo příliv rabínů, kteří z Tiberiady vytvořili centrum židovského náboženství. Tiberias se stala jedním ze čtyř svatých měst, společně s Jeruzalémem, Hebronem a Safedem. V roce 1837 bylo ale město silně poškozeno zemětřesením.  V roce 1936, na počátku arabského povstání v Palestině bylo město dějištěm násilností, při kterých bylo Araby zabito několik Židů. Během války za nezávislost v roce 1948 bylo město ovládnuto izraelskými silami a arabská populace byla vysídlena.  Dnes je Tiberias jedním z nejvyhledávanějších turistických letovisek v severním Izraeli. Jižně od města stojí velká Nemocnice Porija.  V říjnu roku 2004 kontroverzní skupina rabínů vznesla nárok na zastupování různorodých společností v Izraeli, podnikla obřad v Tiberiadě a vyhlásila ustavení nového Sanhedrinu.  Profesor Jic'har Hirschfeld z Hebrejské univerzity v Jeruzalémě vedl dlouhotrvající archeologické vykopávky v Tiberiadě, do kterých se zapojilo i mnoho dobrovolníků. V listopadu 2006 profesor Hirschfeld náhle zemřel na mozkovou mrtvici. Vykopávky pak převzali dobrovolníci.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu, ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, přibližně osob).  Jde o středně velkou obec městského typu s dlouhodobě stagnující populací. K 31. prosinci 2017 zde žilo lidí.

Tiberias či Tiberiada (hebrejsky "Tverja", "Teverja"; arabsky, "Ṭabaríja", v oficiálním přepisu do angličtiny Tiberias, přepisováno též Teverya nebo Tveria) je město v Izraeli, v severním distriktu.

提比里亚或太巴列(,"Tveria","Tiveria",,"",,"Tiberiás",,"Tiveriáda",英语:Tiberias,),以色列城市,位于巴勒斯坦北部加利利海畔的下加利利。1948年被以色列占领。目前是以色列的一个古城。


Kariéra.

Vzestup na vrchol (1994–2000).

Do profesionálního tenisu nahlédla Williamsová pod trenérským vedením svých rodičů Richarda Williamse a Oracene Priceové v roce 1994 a hned se málem postarala o překvapení, když na turnaji v Oaklandu měla set a break k dobru proti nasazené jedničce Sánchezové Vicariové, ale výhodu neproměnila. Ještě v dalších dvou letech startovala na profesionálním okruhu WTA Tour spíš výjimečně.  V roce 1997 ale vstoupila razantně mezi nejlepší hráčky světa, když hned při své první účasti na US Open postoupila až do finále, kde ale prohrála s Martinou Hingisovou 0:6 a 4:6.  Rok 1998 přinesl tzv. „Williams Family Mixed Doubles Grand Slam“. Sestry Williamsovy byly členkami vítězného páru v soutěži smíšené čtyřhry na všech čtyřech grandslamových turnajích. Venus se na tomto zvláštním úspěchu podílela vítězstvími s partnerem Justinem Gimelstobem na Australian Open a na French Open. Ve dvouhře na všech grandslamech postoupila až do čtvrtfinále, na US Open vyhrála ještě jeden zápas navíc, zvítězila v již zaniklém Grand Slam Cupu a v turnajích v Miami, tehdy známější pod místem čtvrti Key Biscayne, a v Oklahoma City a na konci roku byla světovou pětkou.  O rok později její seznam vítězství čítal dokonce pět turnajů a dva grandslamové tituly ve čtyřhře se sestrou Serenou. Stále ale čekala na grandslamový průlom ve dvouhře, i její sestra se dočkala dřív – vyhrála podzimní US Open.  V roce 2000 se Williamsová dočkala. Zvítězila ve Wimbledonu i na US Open, kromě toho získala další tři tituly v WTA Tour. Její účast a účast její sestry zvýšila enormně zájem o tenisový turnaj na olympijských hrách v Sydney. Venus vyhrála obě zlaté medaile, ve dvouhře i se sestrou ve čtyřhře.

Vrchol nadvlády Williamsových (2001–2003).

Ještě dva roky trvala nadvláda obou sester. Na začátku roku 2001 vyhrály spolu čtyřhru na Australian Open, čímž zkompletovaly svou sbírku deblových titulů z turnajů Grand Slamu. Venus obhájila vítězství ve Wimbledonu i na US Open, ve Flushing Meadows neztratila v průběhu turnaje jediný set. Když potom navázala dobrým začátkem nového roku, stala se 25. února 2002 poprvé světovou jedničkou, jako první hráčka černé pleti v historii. Sestry Williamsovy v tomto roce vyhrály dohromady 15 titulů, Venus sedm, Serena osm. Na čele světového žebříčku strávila Venus v roce 2002 ve třech oddělených obdobích celkem 11 týdnů.  S výjimkou Paříže 2003 sestry Williamsovy ovládly grandslamové turnaje – od French Open 2002 do Wimbledonu 2003 hrály pětkrát ze šesti turnajů spolu ve finále, Venus pokaždé prohrála. V semifinále Wimbledonu 2003 jí v semifinále po zranění proti Kim Clijstersové pomohlo přerušení zápasu kvůli dešti, zápas otočila a postoupila do čtvrtého finále ve Wimbledonu v řadě.  14. září 2003 byla zavražděna starší sestra Venus a Sereny Yetunda Priceová. Dopad této události a k tomu zranění, která vyřadila obě sestry do konce roku z turnajů, přispěly ke konci jejich dominance.

Snaha o návrat (2004–2005).

V roce návratu se Venus Williamsové dařilo střídavě. Vyhrála turnaje v Charlestonu a Varšavě, ale ve finále v Berlíně musela vzdát kvůli zranění. Na Grand Slamech byla nejdále ve čtvrtfinále v Paříži, ve Wimbledonu k její porážce přispěl verdikt rozhodčího Teda Wattse, který v tiebreaku druhého setu omylem připočítal míček navíc její soupeřce Chorvatce Špremové. V americké podzimní sezóně ji třikrát porazila Lindsay Davenportová, včetně čtvrtého kola US Open.  Na turnaji v Miami v roce 2005 sice Venus Williamsová vypadla v semifinále, ale před tím porazila poprvé za posledních 3,5 roku sestru Serenu. Vítězství na menším turnaji v Istanbulu a na French Open porážka od Bulharky Karatančevové, později potrestané za doping, nenaznačovaly podstatné zlepšení. Wimbledon ale přinesl změnu. V semifinále vyřadila obhájkyni titulu Šarapovovou a ve finále odvrátila proti Davenportové mečbol a v nejdelším finále ženské dvouhry všech dob zvítězila na turnaji potřetí v kariéře. Odvrátit mečbol a vyhrát se ve finále ženské dvouhry ve Wimbledonu nikomu nepovedlo 70 let.  Venus Williamsová byla jako 14. nasazená papírově nejslabší hráčkou, která kdy vyhrála Wimbledon – až do roku 2007, kdy sama svůj rekord překonala.  Druhá polovina roku 2005 nebyla pro Venus Williamsovou tak úspěšná, nevyhrála žádný turnaj a na US Open byla ve čtvrtfinále.

Cesta ke čtvrtému Wimbledonu (2006–2007).

Rok 2006 pro ni také nezačal dobře. Na Australian Open prohrála hned v prvním kole s Bulharkou Pironkovovou a další tři měsíce stála kvůli zranění. Na antuce se jí nedařilo a ve Wimbledonu vypadla ve třetím kole se Srbkou Jelenou Jankovićovou. Problémy se zápěstím, které ji trápilo už v tomto utkání, ji pak vyřadily ze zbytku sezóny a také z Australian Open 2007. Po devíti letech vypadla kvůli zraněním z první světové patnáctky. Když se po čtyřech měsících vrátila na dvorce, vyhrála v únoru turnaj v Memphisu. Ve světovém žebříčku se ale pohybovala až ve čtvrté desítce.  Na dalších turnajích neprošla dál než do semifinále, ale na French Open se blýskla ve druhém kole podáním o rychlosti 206 km/h, nejrychlejším servisem v historii ženského tenisu.  Wimbledon ji znovu zastihl ve vrcholné formě. Odvrátila hrozící vyřazení od Japonky Morigamiové ve třetím kole, kdy prohrávala 6:2, 3:6 a 3:5. Od té chvíle bylo její vystoupení suverénní, proti Šarapovové, Kuzněcovové, Ivanovićové ani ve finále proti Marion Bartoliové už neztratila ani set a v šestém wimbledonském finále počtvrté zvítězila. Vinou předchozích zranění byla Venus Williamsová nasazená až jako číslo 23, ještě o devět míst níž než při vlastním rekordu z roku 2005. Získala prémii 700 tisíc dolarů, poprvé v historii ve Wimbledonu shodnou jako pro vítěze mužské dvouhry. O vyrovnání podmínek se před tím sama zasloužila pokračováním kampaně B. J. Kingové, např. ostrou kritikou před začátkem Wimbledonu 2006 na stránkách New York Times.

Poslední Grand Slam a premiérové vítězství na Turnaji mistryň (2008).

Po úspěšné sezóně přišla přišel další povedený rok. Sezónu začala exhibicí v Hongkongu, kde ve finále porazila Marii Sharapovou. Na Australian Open ji zastavila ve čtvrtfinále Ana Ivanovičová. Únor nebyl pro Venus příliš úspěšný. Ze dvou turnajů vyhrála pouze jeden zápas. V březnu prohrála v semifinále turnaje v Bengalúru se sestrou Serenou po velkém boji 3-6, 6-3 a 6-7. Na domácím turnaji v Miami došla do čtvrtfinále, kde ji připravila porážku Světlana Kuzněcovová. Po útlumu na antuce, kde na dvou turnajích vyhrála vždy pouze 2 zápasy, naposledy ovládla grandslamový turnaj - Wimbledon. V semifinále porazila 6-1 a 7-6 Jelenu Dementěvovou a ve finále oplatila únorovou porážku sestře Sereně.  Po trávě skončila ve čtvrtfinále Letních olympijských her. Na podzim vyhrála turnaj v Curychu. Závěr sezóny si okořenila premiérovým vítězstvím na WTA Tour Championships. V základní skupině porazila nejprve Dinaru Safinovou, Jelenu Dementěvovou a 5-7, 6-1 a 6-0 Serenu Williamsovou. V semifinále zdolala srbku Jelenu Jankovićovou 6-2, 2-6 a 6-3 a ve finále ji nedokázala zastavit ani čtvrtá Ruska, se kterou na turnaji hrála, Věra Zvonarevová. Tu porazila ve třech setech 6-7, 6-0, 6-2.

Finále ve Wimbledonu a na Turnaji mistryň (2009).

Rok nezačala moc dobře. Na Australian Open vypadla již ve druhém kole se Španělkou Carlou Suárezovou Navarrovou. Po nevydařeném vstupu do sezóny si na únorových turnajích připsala 2 tituly. První titul byl z kategorie Primer 5 - Dubai Duty Free Women's Open. Kromě výhry ve finále nad Virginií Razzanovou 6-4 a 6-2, porazila v semifinále sestru Serenu. Druhý únorový vavřín vyhrála na antuce s mexickém Acapulcu. Tam v semifinále vyřadila Češku Strýcovou poměrem 6-0 a 6-3 a finále na Američanku nenašla recept ani Italka Flavia Pennettaová, se kterou si poradila snadno 6-1, 6-2. Poté přišla obhajoba čtvrtfinále turnaje v Miami, kde nestačila mladší sestru Serenu.  Na jarní antukové části se jí dařilo střídavě. Uhrála jedno kolo v Charlestonu, pak došla do semifinále oblíbeného turnaje v Římě. Cestou porazila Lucii Šafářovou, Čakvetadzeovou a Radwańskou. Potom už nestačila na pozdější vítězku turnaje Dinaru Safinovou 7-6(3), 3-6, 4-6. Na Madrid Open vypadla již v prvním kole a v kole třetím vypadla na French Open.  Wimbledon ale Venus zastihl ve velmi dobré formě. Do finále se probojovala bez ztráty setu. Ve čtvrtfinále porazila hladce 6-1 a 6-2 Polku Agnieszku Radwańskou, v semifinále drtivě oplatila nedávnou porážku z antuky Safinové poměrem 6-1 a 6-0. Ve finále narazila již potřetí v letošní sezóně na sestru Serenu, kterou už ale porazit nedokázala. Finále prohrála ve dvou setech 6(3)-7 a 2-6.  Formu z trávy si přivezla i na domácí turnaj ve Stanfordu, kde se probojovala až do finále, ale tam velmi překvapivě prohrála s Francouzskou Marion Bartoliovou. Z následujících dvou turnajů vyhrála pouze jeden zápas a na US Open ji v osmifinále připravila porážku Kim Clijstersová 0-6, 6-0 a 4-6.  Na asijských turnajích se spíše trápila. V Tokiu prohrála hned na úvod s Ruskou Anastasijí Pavljučenkovovou. Potom vyhrála jeden zápas v Pekingu, ale v dalším kole znovu prohrála s Pavljučenkovovou.  Na WTA Tour Championships to nevypadalo, že by se vůbec posunula ze základní skupiny. V prvním zápase nestačila na Dementěvovou, potom potřetí v roce na sestru Serenu. Pak ale přišla výhra nad Světlanou Kuzněcovovou. I přes jednu výhru se dostala do semifinále, kde stejně jako loni porazila Srbku Jelenu Jankovićovou, tentokrát poměrem 5-7, 6-3 a 6-4. Ve finále znovu nestačila na sestru Serenu a stejně jako v základní skupině 2-6 a 6-7.

Žádné vyřazení v prvním kole (2010).

Sezóna 2010 byla pro Venus oproti jiným rokům poměrné krátká, ale povedená. Na každém turnaji porazila nejméně 2 soupeřky. Sezónu začala jako 6. hráčka světa.  Na prvním Grand Slamu v Austrálii se probojovala do čtvrtfinále. Tam už ale nestačila na Číňanku Li Na. Obhájila titul na Dubai Duty Free Women's Open. Ve finále si poradila s Azarenkovou. Titul obhájila také na antuce v Acapulcu. Do třetího finále během dvou měsíců se probojovala i na domácím turnaji v Miami. Tam už ale účast ve finále v trofej nepřetavila a prohrála hladce 2-6,1-6 s Kim Clijstersovou.  V Římě si připsala 2 vítězství. Loňské zaváhání na Madrid Openu, kde vypadla loni již v prvním kole, napravila. Došla až do finále, kde překvapivě nestačila na Francouzku Aravane Rezaïovou. Antukovou část roku uzavřela na French Open třemi výhrami.  Na trávě ve Wimbledonu to vypadalo, že chytla ještě lepší formu než doposud. Hladce došla až do čtvrtfinále, ale tam ji senzačně vyřadila Bulhrka Cvetana Pironkovová 2-6 a 3-6.  Koncem léta nehrála žádný přípravný turnaj před US Open. I přes dvouměsíční pauzu došla na posledním Grand Slamu sezóny do semifinále. Tam už neměla síly na pozdější šampionku turnaje Kim Clijstersovou. Po americké tour předčasně ukončila sezónu.  Rok zakončila na 5. příčce.

Velké zdravotní komplikace (2011).

V tomto roce toho Venus moc nenahrála. Z kraje roku prohrála oba zápasy na exhibici v Hongkongu. Ve třetím kole Australian Open skrečovala kvůli bolesti zad Němce Petkovicové. Až do začátku června se kvůli přetrvávajícím problémům se zády na kurtech neobjevila.  Po zranění zkoušela štěstí na trávě v Eastbourne, kde překvapivě došla do třetího kola. Ve Wimbledonu se probojovala do osmifinále, kde ji stejně jako minulý rok ve čtvrtfinále porazila Cvetana Pironkovová.  Poslední zápas sezóny vyhrála v prvním kole US Open, do druhého zápasu proti Němce Sabine Lisické nenastoupila kvůli nemoci.  Nešťastný rok zakončila až na 102. příčce.

Březnový návrat na tour (2012).

Venus přišla o téměř 4 měsíce sezóny. Na kurty se vrátila jako 134. hráčka v druhé půlce března.  První turnaj, který Venus absolvovala, byl domácí turnaj v Miami. Velmi překvapivě se dostala až semifinále, ve kterém nestačila na pozdější vítězku Agnieszku Radwańskou po setech 4-6 a 1-6. Cestou do semifinále zastavila například světovou trojku Kvitovou nebo Ivanovićovou.  Relativně dobře se jí dařilo na antuce. Čtvrtfinále v Charlestonu, druhé kolo na netradiční modré antuce v Madridu, římská prohra ve čtvrtfinále s Marií Šarapovovou a porážka ve druhém kole s Radwańskou na French Openu naznačovalo změnu.  Ve Wimbledonu prohrála již v prvním kole s Jelenou Vesninovou hladce 1-6 a 3-6. ve stejném areálu pak dosáhla během Letních olympijských her na čtvrtfinále, kde ji připravila porážku Němka Kerberová. Oba travnaté podniky však opanovala se svou sestrou Serenou, aby získaly svůj společný pátý wimbledonský triumf a třetí deblovou olympijskou medaili. V obou finálových zápasech porazily Američanky české duo Hlaváčková a Hradecká.  Během US Open Series odehrála podnik v Cincinnati, kde se jí podařilo projít po dvou výhrách na d hráčkami první desítky do semifinále. V něm po boji podlehla Li Na. Na US Open porazila pouze Bethanii Mattek-Sandsovou, aby ji v dalším kole porazila letos už podruhé Angelique Kerberová. Závěr roku se Venus osladila triumfem na malém halovém turnaji kategorie International v Lucemburku, kde přehrála nepříjemně hrající Rumunku Monicu Niculescuovou. Sezónu tak zakončila na 24. místě.  Rok zakončila na 24. místě.

Ztracená forma a klesání žebříčkem (2013).

Rok začala na týmové soutěži Hopmanův pohár, kde si připsala tři výhry. Na prvním Grand Slamu rokuvypadla ve třetím kole s Marií Šarapovovou 1-6 a 3-6. Na přelomu února a března se probojovala z pozice první nasazené mezi čtveřici nejlepších na malém podniku ve Florianópolis, mezi nimiž nestačila na Olgu Pučkovovou po setech 6-4, 4-6 a 5-7. Kvůli nemoci nenastoupila v Miami k zápasu třetího kola proti Sloane Stephensové.  Úvod antukové části sezóny se Venus povedl. Došla do semifinále domácího turnaje vCharlestonu, kde se poprvé od konce roku 2009 utkala s mladší sestrou a světovou jedničkou Serenou, proti které uhrála jen tři gamy. Na antuce v Římě ani na Frech Open vypadla vždy v prvním kole.  Poprvé v kariéře musela kvůli zranění vynechat Wimbledon. Na kurty se vrátila až v generálce na US Open v Torontu. Po jedné výhře si připsala v Cincinnati a na US Open  Turnaj v Tokiu už ale naznačoval podstatné zlepšení. Ve druhém kole například překvapila tehdejší světovou dvojku - Azarenkovou. Tu porazila 6-2 a 6-4. Dále porazila Halepovou, Bouchardovou, ale v semifinále nestačila na pozdější vítězku Petru Kvitovou až ve zkrácené hře třetí sady. Jejím posledním turnajem v sezóně byl turnaj v Pekingu. Na něm vypadla hned v prvním kole.  Rok zakončila na 47. místě.

Návrat do Top 20 (2014).

Jako nenasazená hráčka začala rok na turnaji karegorie International ASB Classic, kde došla až do finále. V něm prohrála ve třech setech druhé nasazené hráčce Ivanovićové. Na Australian Open prohrála dobře rozehraný úvodní zápas s Ruskou Jekatěrinou Makarovovou 6-2, 4-6 a 4-6. únor se Venus povedl. Na Qatar Ladies Open sice prohrála ve druhém kole s Kvitovou, ale oblíbený turnaj kategorie Primer v Dubaji vyhrála.V osmifinále oplatila lednou porážku Ivanovičové, ve čtvrtfinále porazila Pennettaovou a v semifinále osmou nasazenou Dánku Caroline Wozniackou. Ve finále porazila Alizé Cornetovou snadno 6-3 a 6-0. Cornetová v semifinále vyřadila první nasazenou Serenu Williamsovou, kterou v tomto roce porazí ještě dvakrát. Vítězství na tomto turnaji ji vyneslo na 29. místo.  Na antuce se Venus spíše nedařilo. Vyhrála 2 zápasy v Charlestonu a po jednom vyhraném kole v Římě i na French Open.  Ve Wimbledonu prohrála třetí kolo s Petrou Kvitovou. Tento souboj je často označován jako nejlepší zápas ve Wimbledonu 2014 ženské dvouhry nebo jako předčasné finále. Kvitová vyhrála 5-7, 7-6(2) a 7-5.  Americkou sérii začala ve Stanfordu. Vyhrála tam 2 kola a porazila například Bělorusku Azarenkovou. Potom přišel zlomový turnaj celé kariéry. Prolomila smůlu na Rogers Cupu Kanadě, kde se jí nikdy nedařilo. V osmifinále porazila Kerberovou, ve čtvrtfinále Suárez-Navarrovou, v semifinále poprvé od 20.2. 2009 sestru Serenu 6(2)-7, 6-2 a 6-3. Finále proti Agnieszce Radwańské prohrála. Účast ve finále ji zajistila místo na 20. příčce. V Top 20 byla poprvé od května 2011. Na US Open došla do třetího kola, tam ji zastavila Sara Erraniová, která vyhrála divoký zápas 6-0, 0-6 a 7-6(5). Finále si Venus zahrála ještě na malém podniku v Québecu. Ve finále nestačila na Chorvatku Lučićovou Baroniovou. Na premiérovém ročníku Wuhan Open prohrála hned své úvodní představení a v Pekingu po dvou výhrách nenastoupila kvůli nemoci k zápasu proti Kvitové. V listopadu se zúčastnila ITPL. Všechny 4 zápasy prohrála.  Úspěšný rok zakončila na 18. místě.

Od března zpět v Top 10 (2015).

Stejně jako v předchozím roce došla Venus na lednovém turnaji v Aucklandu až do finále. Letos ho však vyhrála, když ve finále porazila Dánku Wozniackou 2-6, 6-3 a 6-3. Velkého úspěchu dosáhla i na Australian Open, kde se probojoval do čtvrtfinále. Cestou do něj porazila například Polku Radwaňskou. Mezi nejlepší čtyři hráčky ji už nepustila mladá Američanka Madison Keysová.  V únoru pomohla americkému Fed Cupovému týmu proti Agrentině, když vyhrála nad Paulou Ormaecheaovou a Irigoyenovou. Na turnaji v Dubaji ji v osmifinále vyřadila Lucie Šafářová. V Dauhá se probojovala až do semifinále. Dostala se do něj po váhrách nad Dellacquová z Austrálie, Češkou Barborou Strýcovou a letos podruhé nad Agnieszkou Radwaňskou. Do finále ji nepustila Azarenková, které podlehla ve třech setech. Na březnovém turnaji v Miami přešla přes Urszulu Radwańskou, Samantha Stosurová a po výhře 6-3 a 7-6(1) přes Dánku Wozniackou. Ve čtvrtfinále ji porazila pozdější finalistka turnaje Španělka Carla Suárezová Navarrová po setech 6-0, 1-6 a 7-5.  Antuková část roku se Williamsové nepodařila. V Madridu skončila hned v úvodním kole na raketě Azarenkové. V Římě úhrála dvě kola, aby ji v osmifinále porazila Rumunka Simona Halepová. French Open opustila hned po úvodním zápase, ve kterém ji porazila ve dvou setech krajanka Sloane Stephensová. Na Wimbledonu zvládla první tři kola bez ztráty setu, aby ve čtvrtém kole nepřešla přes sestru Serenu Williamsovou. Dále se představila na Instanbul Cupu, kde prohrála již v prvním kole s kvalifikantkou Katerynou Bondarenkovou. US Open series začala na Rogers Cupu, kde obhajovala finálovou účast z loňského roku, ale hned v prvním kole byla nad její síly Němka Sabine Lisická. Tato výhra ji odsunula pryč z top 20. Dalším turnajem bylo americké Cincinnati, kde prošla do druhého kola, ve kterém se měla utkat s Anou Ivanovićovou. K utkání ovšem nenastoupila z důvodu virového onemocnění. Na posledním grand slamu sezóny figurovala jako nasazená třiadvacítka. V prvním kole se utkala s Portoričankou Mónicou Puigovou, se kterou vedla již 6-4, 5-3 a měla hned tři mečboly, ale druhý set prohrála v tiebreaku, třetí sadu již ale zvládla a zápas vyhrála. Ve druhém kole si poradila ve třech setech s krajankou Irinou Falconiovou. Třetí i čtvrté kolo zvládla bez ztráty setu, kdy nejprve porazila dvanáctou nasazenou Belindu Bencicovou a následně kvalifikantku Anett Kontaveitovou. Až ve čtvrtfinále ji zastavila ve třech setech její sestra Serena Williamsová, se kterou to bylo páté střetnutí na US Open a celkově již sedmadvacáté.  Pátou výhru proti hráčce top 10 v sezóně zaznamenala v prvním kole Wuhan Open, kde porazia světovou sedmičku Agnieszku Radwańskou. Dále si poradila ve druhém kole s kvalifikantkou Julií Göergesovou. Jednalo se o její sedmistou kariérní výhru (stala se devátou ženou v Open éře, která toto dokázala). Ve třetím kole si připsala další výhru proti hráčce top 10, když přehrála Carlu Suárezovou-Navarrovou. Jejími dalšími soupeřkami byly Johanna Kontaová a Roberta Vinciová, které obě porazila ve třech setech. Ve finále se utkala s osmou nasazenou Španělkou Garbiñe Muguruzaovou, která zápas ve druhém setu skrečovala a americká hráčka tak získala nejcennější titul za posledních pět let. Následující týden prohrála již ve druhém kole na China Open. Semifinále si zahrála na Hong Kong Open, kde nestačila na pozdější vítězku Jelenu Jankovićovou.  Díky sezónním výsledkům se bývalá nejlepší hráčka světa stala náhradnicí pro WTA finals v Singapuru a kvalifikovala se na WTA Elite Trophy v Ču-chhaji, kde byla nasazenou jedničkou. Zvládla oba zápasy skupiny A, kdy přehrála Medison Keysovou a Čeng Saj-saj a postoupila tak do semifinále, kde popáté za sebou zdolala Italku Robertu Vinciovou. Svou čtyřicátou devátou trofej získala po finálové výhře nad Karolínou Plíškovou, kterou zdolala ve dvou setech. Rok zakončila jako světová sedmička a získala cenu WTA pro Comeback roku.

Wimbledonská semifinalistka a stříbrná olympijská medaile (2016).

Sezónu zahájila na exhibičním turnaji v Thajsku, kde prohrála se Sarou Erraniovou a Angelique Kerberovou. Dále se zúčastnila turnaje ABS Classic, kde byla nasazenou jedničkou a obhájkyní titulu, ale prohrála již v prvím kole s osmnáctiletou Darjou Kasatkinovou. (Jednalo se o první turnaj Williamsové od Australian Open 2011, kde hrála jako hráčka Top 10). Na Australian Open byla osmá nasazená, ale podlehla rovněž v prvním kole Britce Johanně Kontaové. Pomohla americkému Fedcupovému týmu k výhře 4–0 nad Polskem, když vyhrála oba své singlové zápasy. Dalším turnajem bylo Taiwan Open, kde ve finále přehrála Misaki Doiovou a vyhrála svůj čtyřicátý deváty kariérní titul.  Poprvé za posledních 15 let se zúčastnila turnaje v Indian Wells, poté co jej obě sestry od roku 2001 bojkotovaly (Serena se zúčastnila již v roce 2015), ale prohrála v prvním kole s Kurumi Narovou. Následující týden ji na Miami Open vyřadila ve druhém kole kvalifikantka Jelena Vesninová. Jednalo se o nejhorší výsledky v Indian Wells a Miami za celou její dvaceti tříletou kariéru. Antukovou sezónu zahájila výhrou nad Alison Riskeovou v Charlestonu, aby prohrála ve třetím kole s Julií Putincevovou. V programu měla účast na Madrid Open, ale odhlásila se z důvodu zranění. Následující týden prohrála ve druhém kole italského Rome. Na French Open byla nasazenou devítkou a zvládla zápasy prvního a druhého kola bez ztráty setu. Ve třetím kole potřebovala na Francouzku Alizé Cornetovou tři sety, ale postoupila do čtvrtého kola, ve kterém si zahrála poprvé od roku 2010. Dvoustou kariérní prohru zaznamenala proti osmé nasazené Timee Bacsinszké, která americkou hráčku přehrála ve dvou setech. V deblové části turnaje si zahrála po boku sestry Sereny Williamsové a vyhrály první grandslamový zápas od US Open 2014.  US Open series začala na turnaji ve Stanfordu, kde figurovala jako nasazená jednička. Ve druhém kole porazila Magdu Linetteovou a následně krajanky Catherine Bellisovou a Alison Riskeovou ve čtvrtfinále, respektive semifinále. Zahrála si tak své osmé finále na tomto podniku, ale nestačila v něm ve třech setech na Britkou Johannou Kontaovou. Na základě dosavadních výsledků se posunula v žebříčku WTA až na 6. místo, což bylo nejvyšší umístění od diagnostikování Sjögrenova syndromu v roce 2011. Účastnila se také turnaje v Kanadském Montréalu, kde ve druhém kole zvládla ve dvou setech zápas s Barborou Strýcovou, aby ve třetím kole skončila na raketě krajanky Madison Keysové.  Dvouhra a čtyřhra na olympijským turnaji v Riu de Janeiru se Američance příliš nepovedly, kdy skončila v obou soutěžích již v úvodním kole. Jednalo se o vůbec nejhorší výsledky v její olympijské kariéře. Společně s Rajeevem Ramem se zúčastnila také soutěže ve smíšené čtyřhře, kde nejprve porazili pár z Nizozemska, poté co odvrátili mečbol. Dále porazili Itálii a Indii ve čtvrtfinále, respektive semifinále a zajistili tak ryze americký boj o zlatou medaili. V tomto americkém finále prohráli s párem Bethanie Matteková-Sandsová a Jack Sock. Díky zisku stříbrné medaile se zařadila po bok krajanky Kathleen McKaneové Godfreeové, jako jediné hráčky, které získaly medaili ze všech tří tenisových soutěží a taky jediné tenistky, které vlastní celkem 5 olympijských medailí.  Na US Open pokořila další rekord, a to nejvíce účastí na turnajích velké čtyřky, kdy překonala Amy Frazierovou se jednasedmdesáti účastmi. Poprvé od roku 2010 figurovala na všech čtyřech grandslamech mezi první desítkou nasazených. Postupně porazila v prvním kole Katerynu Kozlovovou, ve druhém Julii Göergesovou a ve třetím dvacátou šestou nasazenou Lauru Siegemundovou. Nezvládla až zápas čtvrtého kola, kde nepřešla přes desátou nasazenou Karolínu Plíškovou.  Neuspěla při obhajobě titulu ve Wuhanu, když prohrála ve třetím kole s turnajovou devítkou Světlanou Kuzněcovovou. Tato prohra ji odsunula z Top 10 podruhé v roce. Následující týden ji v prvním kole China Open zdolala až 223. hráčka světa Pcheng Šuaj. Kvalifikovala se na WTA Elite Trophy, kde byla obhájkyní titulu, ale rozhodla se neúčastnit. Sezónu zakončila jako světová sedmnáctka.

Finále na Australian Open a Wimbledonu (2017).

Sezónu zahájila tradičně na ABS Classic, kde vyhrála svůj první zápas proti Jade Lewisové, aby následně odstoupila z důvodu bolesti paže. Na prvním grand-slamu sezóny figurovala jako třináctá nasazená. Postupně porazila Katerynu Kozlovovou, kvalifikantku Stefanie Vögelovou, Tuan Jing-jingovou a Monu Barthelovou v prvních čtyřech kolech. Ve čtvrtfinále si poradila s dvacátou čtvrtou nasazenou Anastasijí Pavljučenkovovou, což znamenalo padesátou výhru a Australian Open. Čtvrtfinálový zápas zde vyhrála poprvé od roku 2003, kdy porazila Danielu Hantuchovou. V semifinále zdolala americkou vycházející hvězdu Coco Vandewegheovou ve třech setech a postoupila tak do prvního grand-slamového finále od Wimbledonu 2009 a prvního finále na Australian Open od roku 2003. Dále nastavila rekord Open éry v rozpětí mezi finálovými účastmi na grand-slamech (20 let), kdy si první finále zahrála v roce 1997 na US Open. Až ve finále nestačila na svou mladší sestru Serenu Williamsovou, ta přepsala historii, když vyhrála již dvacátou třetí grand-slamovou trofej (překonala rekord Open éry Steffi Grafové. V následujícím týdnu se zúčastnila turnaje St. Petersburg Ladie’s trophy, ale prohrála ve druhém kole s pozdější šampiónkou Kristinou Mladenovicovou. V Indian Wells dokázala otočil duel proti bývalé jedničce Jeleně Jankovićové, kdy prohrávala již 1–6, 1–4 a čelila třem mečbolům. Jednalo se o první výhru V Indian Wells od roku 2001. Porazila Lucii Šafářovou a kvalifikantu Pcheng Šuaj ve třetím, respektive čtvrtém kole a oplatila jim tak dřívější porážky. Ve čtvrtfinále nestačila na pozdější vítězku Jelenu Vesninovou. V následujícím týdnu zaznamenala první výhru nad hráčkou Top 10 od roku 2015, když porazila ve čtvrtém kole Miami Open Světlanu Kuzněcovovou. Ve čtvrtfinále zvládla zápas se světovou jedničkou Angelique Kerberovou a stala se nejstarší hráčkou, která porazila světovou jedničku. V prvním semifinále v Miami od roku 2010 prohrála po třetí za sebou s pozdější šampiónkou Johannou Kontaovou ve dvou setech. Jednalo se již o čtvrtou prohru v řadě s pozdější šampiónkou.  Na zelené antuce v Charlestonu podlehla v semifinále ve třech setech Lauře Siegemundové. Poté co ve druhém setu odvrátila mečbol, ve třetím nevyužila své dva mečboly a následně zápas prohrála. Z Madrid Open se odhlásila pro zranění prvé ruky. Debut na evropských antukových dvorcích zaznamenala na Italian Open, kde porazila Jaroslavu Švedovovou a Lesji Curenkovou bez ztráty setu. Dále zvládla zápas se světovou šestkou Johannou Kontaovou ve třetím kole, ale prohrála ve třech setech v prvním čtvrtfinále v Římě od roku 2012 s Garbiñe Muguruzaovou. V průběhu tohoto zápasu dokázala trefit velmi povedený lob, díky kterého vyhrála cenu WTA pro úder měsíce května. Na French Open zvládla úvodní tři kola proti Wang Čchiangové, Kurumi Narové a Elise Mertensové, aby prohrála opět ve čtvrtém kole s Timeou Bacsinszkou, tentokrát ve třech setech.  US Open Series zahájila na Rogers cupu, kde ve třetím kole nestačila na pátou nasazenou Elinu Svitolinovou, Další týden se představila v Cincinnati, ale prohrála již ve druhém kole s Alshleigh Bartyovou.  Na posledním grandslamu sezóny mohla v případě souhry událostí útočit na post světové jedničky. Figurovala zde jako devátá nasazená a postupně porazila v prvním kole ve třech setech Slovenku Viktórii Kužmovou, ve druhém kole ve dvou sadách Francouzku Océane Dodinovou, ve třetím kole řeckou hráčku Marii Sakkariovou, ve čtvrtém kole ve třech setech Španělku Carlu Suárezovou Navarrovou a došla tak až do čtvrtfinále. V něm sehrála velmi kvalitní bitvu s Petrou Kvitovou. Zápas trval přes dvě a půl hodiny a rozhodl jej až tie-break třetího setu, který lépe zvládla rodačka z Kalifornie. Semifinále sehrála s krajankou Sloane Stephensovou. V první sadě hrála dvojnásobná šampionka US Open nervózně a uhrála pouze jeden gem, ve druhé zase naopak nadělila soupeřce kanára a rozhodoval až třetí set. Ten byl již vyrovnaný a skončil lépe pro Stephensovou. I přesto si bývalá světová jednička semifinálovou účastí zajistila po US Open návrat do top 5.

Soukromý život.

Venus vede vlastní společnost navrhující interiéry "V Starr Interiors", která má sídlo v Jupiteru na Floridě. Firma navrhla například studio pro televizní program "Tavis Smiley Show" na stanici PBS a vytvořila také design bydlení sportovců, který byl součástí kandidatury New Yorku na pořádání letních olympijských her 2012.  V roce 2001 vyhlásil časopis "Ladies' Home Journal" Venus Williamsovou jednou z 25 nejmocnějších žen v Americe.

Hráčské statistiky.

"Statistiky a dosažené výsledky tenistky obsahuje článek Hráčské statistiky Venus Williamsové"

Fed Cup.

Venus Williamsová se zúčastnila 8 zápasů ve Fed Cupu za tým Spojených států amerických s bilancí 14-2 ve dvouhře a 3-2 ve čtyřhře.

Venus Ebony Starr Williamsová (* 17. června 1980 Lynwood, Kalifornie) je americká profesionální tenistka, čtyřnásobná olympijská vítězka a bývalá světová jednička ve dvouhře i čtyřhře žen. S mladší sestrou Serenou Williamsovou patří mezi nejlepší hráčky současnosti, vyhrála 23 grandslamových titulů, z toho sedm ve dvouhře. Zvítězila také v obou ženských tenisových soutěžích na Letních olympijských hrách 2000 v Sydney a ve čtyřhře žen na LOH 2008 v Pekingu. V ženském tenise vydělala historicky druhou nejvyšší finanční částku za první Serenou Williamsovou.

维纳斯·厄布里·斯塔尔·威廉姆斯(英语:Venus Ebony Starr Williams,1980年-6月17日,简称维纳斯·威廉姆斯)是美国职业网球女运动员,同时也是同时代女网天后塞雷娜·威廉姆斯的亲生姐姐(所以通常称呼维纳斯为“大威廉姆斯”,简称“大威”,而塞雷娜则被称为小威廉姆斯、小威)。


Poloha a základní informace.

Regionální okres leží v jihozápadní části Britské Kolumbie. Jeho území tvoří západní polovinu regionu Lower Mainland, který se rozprostírá v širším okolí města Vancouver. Východní část regionu zabírá Regionální okres Fraser Valley. Pří sčítání lidu v roce 2001 měl tehdy ještě Velký Vancouver 1 986 965 obyvatel. V roce 2006 žilo v kraji již 2 116 581 obyvatel, což reprezentuje 6,5% nárůst za pět let. Tato čísla ukazují, že zde žije polovina obyvatel provincie Britská Kolumbie. Z třiceti nejvíce zalidněných samosprávních územních celků v provincii se třináct nachází v oblasti Metro Vancouver. Oblast se rozprostírá na ploše 2 877,36 km2.

Obce v oblasti Metro Vancouver.

Metropolitní oblast se skládá z 21 "začleněných" obcí a jednoho "nezačleněného" volebního území.

Nezačleněná volební oblast A.

Nezačleněná Electoral Area A - Volební oblast A zahrnuje všechny nezačleněné území v rámci hraníc kraje, včetně ostrova Barnston a oblasti patřící Univerzitě Britské Kolumbie (University Endowment Lands). Na území této oblasti žije 8 813 obyvatel (2005).

Indiánské rezervace.

Na území regionálního okresu leží 17 indiánských rezervací, v kterých žije 7177 domorodců (2005).

Etnické rozdělení populace.

Indiánská populace se pohybuje na úrovni 1,9 % z celkového počtu obyvatel.

Administrativa.

Základní úlohou Regionálního okresu Metro Vancouver je správa veřejných služeb a zdrojů v metropolitní oblasti. Patří mezi ně zejména zabezpečení a údržba vodních zdrojů a vodovodů, kanalizace a odpadů, doprava, ubytování a péče o kvalitu ovzduší a parků. Metro Vancouver se stará o 19 parků a několik přírodních rezervací. Systém vodovodů se rozprostírá na ploše přes 2600 km2. Dostatek pitné vody zabezpečují pro obyvatele tři vodní nádrže - Coquitlam, Capilano a Seymour. Clevelandova přehrada, součást vodní nádrže Capilano poskytuje přes 40 procent pitné vody pro potřeby kraje.  Regionální okres Metro Vancouver zajišťuje provoz sítě městské hromadné dopravy TransLink, sítě silnic, dálnic a mostů v oblasti. TransLink provozuje systém "AirCare" - péče o ovzduší, který se zaměřuje na zlepšení kvality ovzduší snížením škodlivých emisí z výfukových plynů automobilů. V rozmezí let 1992 až 2002 došlo ke snížení emisí v ovzduší v městských oblastech o 35 procent.

Regionální okres Metro Vancouver je jeden z regionálních okresů v kanadské provincii Britská Kolumbie. Skládá se z metropolitního území obklopující město Vancouver. Označuje se také jako Metropolitní území Vancouveru () nebo Velký Vancouver (). Metro Vancouver se až do srpna 2007, kdy došlo ke změně názvu, oficiálně jmenoval Regionální okres Velký Vancouver (, GVRD)

大温哥华区域局(英语:英语:Metro Vancouver)是加拿大不列颠哥伦比亚省的一个区域局,位于不列颠哥伦比亚省西南部的低陆平原,是包含温哥华在内的都会区。就是大温哥华地区。区域局的最大城市是温哥华,行政中心则在本拿比。大温区域局的主要职能是管理和协调区内各城镇的共享资源以及应付各城镇所面对的共同问题,如区域性规划、食水供应、污水处理、交通、空气质量等。


Vznik.

Navázání kontaktů a vytipování vhodné chvíle pro vyhlášení nezávislosti připravil pro chorvatské fašistické představitele německý zástupce, Edmund Wessenmayer.  Krátce po vstupu německých armád do Jugoslávie vyhlásil proto dne 10. dubna 1941 v Záhřebu domácí představitel ustašovců Slavko Kvaternik ve jménu Ante Paveliće Nezávislý stát Chorvatsko ("Nezavisna Država Hrvatska – NDH"). Vyhlášení bylo odvysíláno rádiem do všech koutů tehdejšího Chorvatska.  Nový stát měl rozlohu okolo 100 000 km2 a 6,5 miliónu obyvatel. 12. dubna byla sestavena provizorní chorvatská vláda. 15. dubna dorazil Ante Pavelić do Záhřebu a přijal titul vůdce národa, "poglavnik". 17. dubna sestavil Pavelić svoji vládu z domácích i exilových představitelů "Ustaše". Členy byli např. Slavko Kvaternik (ministr Domobrany), Andrija Artuković (ministr vnitra), Mile Budak (ministr školství), nebo Mladen Lorković (ministr zahraničí). Parlament, sabor, byl čistě formální institucí. Nový režim prohlásil za svůj cíl vytvoření „křesťansko-korporativního státu“.

Formování státu, vliv velmocí.

Itálie se snažila dostat Chorvatsko pod svůj vliv. Na setkání mezi německým ministrem zahraničí Ribbentropem a jeho italským protějškem Cianem v Imperial Hotelu ve Vídni 21. a 22. dubna 1941 požadovala Itálie jaderské pobřeží od Rijeky po Kotor a personální unii Itálie a Chorvatska pod savojskou dynastií. Ribbentrop tušil, že italské požadavky by Pavelićův režim zničily. Navíc italská generalita ani italský král příliš nepodporovali Mussoliniho dalmatské výboje. Proto došlo ke kompromisu, ve kterém Itálie získala jen část dalmatského pobřeží od Zadaru po Split a většinu dalmatských ostrovů. Do své sféry vlivu dostala Itálie moři bližší polovinu NDH, severní část připadla do zájmové oblasti Německa. Oba státy do svých sfér umístily vlastní vojenské jednotky.  Podle římské dohody z 18. května 1941, ve které byla určena i chorvatsko-italská hranice, si Chorvatsko nesmělo postavit válečné námořnictvo ani stavět vojenské objekty na jaderském pobřeží a nemohlo uzavírat bez italského vědomí mezinárodní smlouvy. Chorvatská armáda byla v italské zájmové sféře podřízena italské. Za panovníka NDH byl vybrán italský princ Aimon, vévoda ze Spoleta, který měl nastoupit jako Tomislav II. Do Chorvatska však nikdy nepřijel. Chorvatsko a Itálie uzavřely i společnou měnovou a celní unii. Přistoupení k Ose podepsalo Chorvatsko 15. května 1941 v Benátkách. Po celou dobu války byla NDH ve sporu s Maďarskem o oblast Medjumurje, dohoda o společné hranici však nikdy nebyla podepsána. I když se Pavelić snažil získat si Německo přátelskou politikou jako určitou protiváhu proti Itálii, přenechal Hitler nakonec vliv v NDH Mussolinimu. Hitler přímo v září 1941 řekl Pavelićovi, že o jeho zemi rozhodují jen Italové.  Německo si v Chorvatsku hlídalo jen své ekonomické zájmy prostřednictvím generála Glaise von Horstenau. Německé vojsko hlídalo klíčové komunikace a využívalo chorvatský průmyslový pontenciál; nikoliv ovšem pouze způsobem, že by byla produkce továren vyvážena do Říše, nýbrž byla řada závodů kompletně rozmontována a i s dělníky převezena do Německa. Později se Němci stáhli z větší části "svého" území, neboť byl stále aktuálnější problém dostatečného počtu vojenských sil na Východní frontě a také v Srbsku, kde propukaly sporadické nepokoje a řádili jak četnici, tak komunističtí partyzáni.  V prosinci 1942 navrhovali Italové, aby Chorvatsko přijalo stejný statut, jaký měla Albánie, výměnou za to by byla k NDH připojena Dalmácie. Záhřebská vláda nabídku odmítla.

Politická situace.

Na konci 30. let byly antijugoslávské tendence v chorvatské společnosti nezanedbatelné. Odtržení od nenáviděného království přivítala většina veřejnosti, včetně vlivné Chorvatské selské strany. Uchopení moci ustašovským hnutím a přímé zapojení do války, cizí okupace a násilná politika vůči příslušníkům jiných národů však vyvolala buď pochybnosti, nebo odpor. Členové HSS byli několikrát vyzváni, aby přešli k režimu, učinila to však jen malá část, která byla značně neaktivní a i nadále zachovávala nepřátelský až rezignovaný postoj k tehdejší situaci. Mezi srbským obyvatelstvem rostly sympatie k partyzánskému hnutí a komunistům, kteří hlásali rovnost všech národů v nové a federativní Jugoslávii.

Postavení nechorvatského obyvatelstva.

V duchu nacistické ideologie byl také na území NDH prohlášen za jediný „árijský národ“ národ chorvatský, odvozující svůj původ údajně již od dávných Gótů. Již 17. dubna 1941 byly přijaty první zákony na ochranu chorvatského národa, který ovšem tvořil jen 50 % obyvatelstva NDH. Dále byly schváleny zákony namířené proti Srbům a Židům. Židé byli buď odvezeni do koncentračních táborů v Německu, nebo v Chorvatsku, některým se podařilo uprchnout do italského prostoru, kde protižidovská opatření neplatila, část se přidala k partyzánům. Naproti tomu bosenští Muslimové byli považováni za nejčistší složku chorvatského národa. NDH byla prohlášena za zemi dvou náboženství, katolického a islámského. V Záhřebu vznikla úpravou meštrovićova pavilonu mešita. Hlavním důvodem pro podporu bosenských muslimů byla hlavně snaha rozklížit vztahy se Srby v Bosně a naklonit si toto obyvatelstvo na stranu tehdejšího režimu. Tato myšlenka, ač může znít značně překvapivě, nebyla v chorvatském prostředí nová; již nějakou dobu si s ní pohrávala řada chorvatských politických proudů, které se objevovaly již v druhé polovině 19. století.  Srbové tvořili asi 30 % obyvatel státu, ovšem podle vyjádření ministra Milovana Žaniće pro ně nebylo v Chorvatsku místo. Byli proto masově vyháněni, zabíjeni a nuceni ke konverzi ke katolictví. V NDH vzniklo několik koncentračních táborů, největším z nich tábor Jasenovac, dalšími byly např. Kerestinec, Stara Gradiška nebo Koprivnica. Počet obětí koncentračního tábora Jasenovac se odhaduje asi na 80 000. Na mnoha místech byly ustašovskými jednotkami vyvražděny celé srbské vesnice. Teror se projevil už v květnu 1941 při nájezdech tzv. divokých ustašů. Již v srpnu Němci a Italové proti této brutalitě protestovali. Toto období bylo později v dobách zhoršených srbsko-chorvatských vztahů 80. a hlavně 90. let 20. století popisováno jako "srbská genocida".

Češi.

Ustašovský režim chtěl v Chorvatsku žijící českou menšinu prohlásit za Chorvaty. České školy byly již v červenci 1941 uzavřeny, menšinové spolky rozpuštěny a někteří jejich funkcionáři byli uvězněni.

Armáda.

Chorvatská armáda se formovala od května 1941, dělila se na elitní jednotky Ustaše a jednotky Domobrany, v roce 1943 měla 130 000 příslušníků. Po německém útoku na SSSR vyslalo Chorvatsko 8 000 vojáků dobrovolnické Chorvatské legie, aby se přidalo po bok německých armád.  V rámci anektované Bosny působila 13. horská divize SS Handžar, kterou tvořili ponejvíce bosenští Muslimové.

Náboženství a NDH.

Představitelé chorvatské katolické církve se k režimu stavěli rozdílně. Někteří duchovní ustašovce podporovali, např. sarajevský arcibiskup Šariš, naproti tomu mostarský biskup Alojzije Mišić odmítal ve své diecézi ustašovské násilí. Záhřebský arcibiskup Alojzije Stepinac se snažil v několika dopisech Pavelićovi protestovat proti ustašovským excesům a koncentračnímu táboru Jasenovac. I když Stepinac nikdy veřejně ustašovský režim neodsoudil, soukromě se snažil pomáhat jednotlivým Židům. Pavelić byl nucen zabývat se neklidnou etnickou situací v zemi, aby úplně neztratil německou podporu, protože teror příliš nepřispíval ke klidu, který Německo v této oblasti potřebovalo. 21. února 1942 vyhlásil ustanovení Chorvatské pravoslavně církve. 7. června 1942 byl do úřadu metropolity této nové církve uveden ruský porevoluční emigrant Grigorij Maksimov pod jménem Germogen. Církev nikdy nezískala vliv mezi srbskými pravoslavnými. Kvůli rostoucímu neklidu a etnickému konfliktu v Bosně a Hercegovině se někteří představitelé bosenských Muslimů rozhodli více spolupracovat s Němci ve snaze získat autonomii. 1. listopadu 1942 zaslali Hitlerovi memorandum, ve kterém odsoudili poměry panující v NDH a žádali vytvoření vlastní armády, tzv. Bosenské stráže podřízené wehrmachtu a snažili se získat příslib vzniku německého protektorátu, tzv. Župy B. (osny), Němci tyto požadavky odmítli, jediné co vzniklo, byla 13. horská divize SS „Handschar“ (1. chorvatská).

Válka v NDH.

Už od léta 1941 ztrácelo Chorvatsko kontrolu nad svým územím. Venkovské oblasti se staly centrem povstalců. 13. listopadu 1941 si německý generál Glaise von Horstenau stěžoval, že jen asi třetina NDH je v rukou chorvatské vlády. K novému režimu nebyli přátelsky nakloněni ani levice a intelektuálové. Na území Bosny a Hercegoviny působil odboj srbských četniků a komunistických partyzánů. Do chorvatských záležitostí proto musely zasahovat Německo a Itálie. Ustašovci si mezi Chorvaty nikdy nedokázali vytvořit širokou lidovou základnu. Oproti německé NSDAP nedokázali ustašovci nadchnout masy, např. Ante Pavelić žil z obavy před atentáty v ústraní, na veřejnosti se ukazoval jen zřídka. Podporu nacházelo hnutí snad jen na venkově, hlavně v oblastech Liky a Kordunu. 10. září 1943 se Itálie vzdala, NDH bylo slíbeno připojení bývalé italské Dalmácie. Partyzáni, kterým se roku 1943 dostalo významné mezinárodní podpory, stále více posilovali své pozice. Situaci mezi chorvatskými představiteli se stávala stále více napjatější, vytvořila se skupina, která chtěla uzavřít mír se Spojenci a skupina, která chtěla stát po boku Německa až do hořkého konce. V červenci 1944 byli zatčeni Mladen Lorković a Ante Vokić za přípravu prospojeneckého převratu. V říjnu 1944 padl Split a fronta se na půl roku ustálila. V únoru 1945 padl Mostar, v dubnu Vukovar. Chorvatská armáda se začala stahovat do Rakouska, aby se vzdala Spojencům. Zbylí ustašovci se neúspěšně snažili předat moc do rukou kardinála Stepinace. Pavelić uprchl do Rakouska a zemřel ve Španělsku v roce 1959. 8. května 1945 vstoupily partyzánské jednotky do Záhřebu.

Nezávislý stát Chorvatsko () bylo označení pro chorvatský stát, existující v dobách druhé světové války jako loutková země Třetí říše a Itálie pod vládou tehdejších ustašovců.

克罗地亚独立国(克罗地亚语:Nezavisna Država Hrvatska;德语:Unabhängiger Staat Kroatien;意大利语:Stato Indipendente di Croazia)是一个由纳粹德国和意大利王国在入侵南斯拉夫之战后将南斯拉夫肢解后扶植的其中一个傀儡政权,短暂出现于1941年到1945年间。领土约包括克罗地亚(不含达尔马提亚)以及波斯尼亚和黑塞哥维那和斯洛文尼亚北部及塞尔维亚的伏伊伏丁那部分。


Popis.

Réva vinná ("Vitis vinifera") odrůda "Chardonnay" je jednodomá dřevitá pnoucí liána dorůstající v kultuře až několika metrů. Kmen tloušťky až několik centimetrů je pokryt světlou borkou, která se loupe v pruzích. Úponky révy jsou krátké, umožňují této rostlině pnout se po pevných předmětech. Většinou znaků připomíná "Chardonnay" odrůdu "Rulandské bílé". Růst je středně bujný až bujný s polovzpřímenými až vodorovnými letorosty. Vrcholky letorostů jsou světle zelené, středně silně bíle vlnatě ochmýřené, někdy slabě pigmentované antokyaniny, růžově skvrnité, s karmínovými okraji. Internodia a nodia jsou na zadní straně zelená s červenými pruhy, na osluněné straně takřka červená, skoro lysá, pupeny jsou silně pigmentované antokyaniny. Mladé lístky jsou takřka bez pigmentace antokyaniny, žlutozelené, zprvu se šedivým, později se zlatavým nádechem, až nakonec jsou zelené s bronzovým nádechem, zpočátku pavučinovitě ochmýřené, později skoro lysé. Jednoleté réví je eliptického průřezu, rýhované, tmavě hnědé.  List je středně velký, tvar čepele je pětiúhelníkový až okrouhlý, list je celokrajný, tedy nečleněný, bez vyznačených laloků až tří-, vzácněji pětilaločnatý s mělkými až středně hlubokými, otevřenými horními bočními výkroji, které jsou lyrovité s oblým dnem. Vrchní strana čepele listu je tmavozelená, lesklá, středně puchýřnatá, zvlněná, jemně chloupkatá, spodní strana je hustěji chloupkatá. Výkrojek řapíku je u dospělého listu na obou stranách ohraničený žilnatinou, je ve tvaru U až lyrovitý, většinou otevřený s oblým dnem. Žilnatina listu v oblasti napojení řapíku je velmi slabě pigmentovaná antokyaniny. Řapíky listů jsou kratší či stejně dlouhé, jako medián listu. Listy na podzim citronově žloutnou.  Oboupohlavní pětičetné květy v hroznovitých květenstvích jsou žlutozelené, samosprašné. Plodem je malá až středně velká (12-16 mm, 1,3 g), kulatá bobule nestejnoměrné velikosti, s tenkou, slabě až průměrně ojíněnou slupkou. Barva bobule je žlutozelená, líčko je zlaté, na osluněné straně jsou řídké malé tečky. Dužina je měkká, řídká a šťavnatá, nezbarvená, sladké, neutrální chuti, s 2-3 semeny. Stopečky bobulí jsou středně dlouhé, obtížně oddělitelné. Hrozen je malý až středně velký (11-13 x 8-10 cm, 90-100 g), středně hustý až hustý, válcovitě-kuželovitý, nevětvený, s relativně krátkou, průměrně lignifikovanou stopkou.

Původ a rozšíření.

"Chardonnay" je moštová odrůda vinné révy ("Vitis vinifera"), spontánní kříženec odrůd "Pinot" a "Gouais Blanc". Pochází z francouzského vinařského regionu Burgundsko. Dlouho se předpokládalo, že je odrůda "Chardonnay" identická s odrůdou "Rulandské bílé" ("Pinot Blanc"), později byla považována za mutaci této odrůdy. Proto se ve Francii jmenovala "Pinot Chardonnay". Roku 1896, na vinařském kongresu v Chalon, byly odrůdy světoznámá stejnojmenná vína a "Rulandské bílé" vyhlášeny za samostatné.  V současné době patří "Chardonnay" mezi módní bílé odrůdy a spolu s odrůdami "Sauvignon" a "Ryzlink rýnský" nepochybně dává jedna z nejkvalitnějších bílých vín světa. Není sice nejrozšířenější odrůdou co do osazených ploch vinic, ale rozhodně vede v počtu vinařských regionů. Je až s podivem, kde všude se Chardonnay pěstuje. Mimo Francii byla odrůda roku 2007 pěstována především v USA, na 44.500 hektarech, hlavně ve státech Kalifornie, Oregon a Washington, pouze Kalifornie produkuje ročně přes 500 milionů lahví vína této odrůdy. Dále ji najdeme v Austrálii na 32.150 ha, v Itálii na 11.800 ha, v Moldavsku na 10.000 ha, v Jihoafrické republice na 8.230 ha, v Chile na 8.548 ha, v Argentině na 5.150 ha, na Novém Zélandu na 3.800 ha, v Německu na 1.120 ha, na celém světě byla roku 2010 pěstována na cca 175.000 ha, v jejím rozšiřování nezaostávají ani v Izraeli, ve státech Jižní Ameriky, ba i v Indii a v Číně. Ve Francii bylo "Chardonnay" roku 2008 pěstováno na 42.017 hektarech vinic, registrováno je zde 31 klonů. Je hlavní bílou odrůdou burgundské oblasti AOC Chablis, kde dává na těžkých vápenitých kimeridžských jílech světoznámá stejnojmenná vína. Výborně se ji daří též v AOC Cote de Beaune, slavné apelace, jako Cotton-Charlemagne, Meursault, Puligny-Montrachet, Chassagne-Montrachet, Pouilly-Fuissé či St-Véran znějí každému milovníku bílého burgundského velmi lákavě. Na křídových půdách oblasti AOC Champagne tvoří odrůda složku šampaňských vín. Dále ji najdeme v oblastech Beaujolais, Alsasko, Savojsko, Touraine, tvoří například součást cuvée vín AOC Bourgogne, Saumur, Orléans, Touraine, Vins du haut Poitou, Vins du Thouarsais atd.  U nás se "Chardonnay" od nepaměti pěstovalo ve smíšených výsadbách s odrůdou "Rulandské bílé", dnes obě odrůdy najdeme ve vinicích většinou samostatně, nejhojněji v podoblastech Mikulovské a Slovácké. Do Státní odrůdové knihy České republiky byla odrůda zapsána v roce 1987, od té doby je registrovanou odrůdou i v SR. Podíl vinic v ČR roku 1999 činil 1,7 %, roku 2010 již 4,5 %, roku 2007 byla vysazena na 727 ha. Průměrné stáří vinic roku 2010 činilo 12 let. Ve skladbě nově vysazovaných vinic v letech 2001-2004 je Chardonnay osmou odrůdou. Na Slovensku roku 2007 tvořila 1,14 % plochy vinic, byla vysazena na 213,5 ha. Udržovateli odrůdy v ČR je Ampelos, Šlechtitelská stanice vinařská Znojmo, a.s., Ing. Alois Tománek, Ing. Miloš Michlovský, CSc., Šlechtitelská stanice vinařská Polešovice a ŠSV Velké Pavlovice.

Mutace odrůdy "Chardonnay".

Mutace této odrůdy jsou dnes již většinou považované za samostatné odrůdy. Řadí se mezi ně "Chardonnay Blanc Musqué", moštová odrůda s jemnou muškátovou chutí dužiny bobulí i z nich vyrobeného vína, "Chardonnay Rosé" a "Chardonnay Noir".

Příbuzné odrůdy.

Do skupiny odrůd "Pinot" jsou řazeny vedle odrůd "Pinot Blanc" ("Rulandské bílé"), "Pinot Gris" ("Rulandské šedé") a "Pinot Noir" ("Rulandské modré") dále ještě odrůdy "Pinot Meunier" ("Mlynářka"), "Pinot Précoce Noir" ("Jakubské"), "Auxerrois Blanc" a "Chardonnay" se všemi mutacemi těchto odrůd. Na Novém Zélandu je registrována ještě odrůda "Pinot Blanc Hatif", která je, dle názvu, ranějšího zrání než odrůda "Rulandské bílé".

Název.

Název odrůdy je odvozen od názvu obce Chardonnay, nacházející se v Burgundsku, v departementu Saône-et-Loire na východě Francie. Termín samotný má původ v latinském „Cardonnacum“, v překladu „území ve vlastnictví muže jménem Cardus“ a vznikl někdy koncem Římského období. Zároveň ovšem také znamená „místo, zarostlé bodláky“. Oblast Mâconnais, kde leží obec Chardonnay, tak může být místem, odkud se odrůda rozšířila do celého světa, i když někteří ampelografové označují za místo původu odrůdy (též burgundskou) oblast Chablis.  Další, lokálně používaná synonyma odrůdy jsou : "Шардоне, Пино Шардоне, Нуарьен блан, Вейсер Клевнер, Мориллон, Вейс едлер" (vše Rusko), "Arboisier, Arnaison, A. Blanc, Aubain, Aubaine" (Burgundsko), "Auvergnat Blanc, Auvernas, A. Blanc, Auvernat Blanc, Auxeras, A. Blanc, Auxerras, Auxerrois Blanc, Auvernat, A. Blanc, Auxeras, Auxerras Blanc, Auxois, Auxerrois Blanc" (mylně), "Auxois, A. blanc, Bargeois Blanc, Beaunois" (Burgundsko), "Biela Klevanjika, Blanc de Champagne, B. de Cramant, Breisgauer Süßling, Burgundi Feher, Chablis, Chardenai, Chardenay, Chardenei, Chardennet, Chardonnay Blanc" (název dle VIVC), "Chardonnet, Chatenait, Chatey Petit, Chatte, Chaudenay, Chaudenet, Chaudent, Clävner', Clevner Weiß, Cravner, Epinette, E. Blanc, E. Blanche, E. de Champagne, Ericey Blanc, Fehér Burgundi, F. Chardonnay, Feinburgunder, Gamay Blanc" (mylně), "Gelber Burgunder, G. Weißburgunder, Gentil Blanc, Große Bourgogne, Klawner, Klevanjka Biela, Klevner, Lahntraube" (Německo), "Lisant, Luisant, Luizannais, Luizant, Luzannois, Mâconnais, Maurillon Blanc, Melon Blanc, M. d ́Arbois, Moreau Blanc, Morillon" (Rakousko-Štýrsko), "M. Blanc, Moulon, Noirien Blanc, Obaideh" (arabsky), "Petit Chatey, Petite Sainte-Marie, Pineau Blanc, P. Blanc Chardonnay, Pino Sardone, Pino Shardone, Pinot Blanc Chardonnay, P. B. a Cramant, P. Chardonnay, P. de Bourgogne, P. Giallo, P. Blanc, Plant de Tonnerre, Romère, Romeret, Roučí Bílé, Rousseau, Roussot, Ruländer Weiß, Sainte Marie Petite, Sardone, Shardone" (Rusko), "Shardonne, Später Weißburgunder, Weiß Clevner, W. Edler, W. Klewner, W. Silber, Weißer Clevner" (Alsasko), "W. Ruländer".

Pěstování.

Letorosty vyzrávají dobře, z 90 %, plodnost dřeva je nízká, 40 %. Odrůda je náchylná ke sprchávání, zejména v zahuštěných výsadbách. Proti poškození mrazy je středně odolná, jarní mrazíky ji také někdy ohrožují. Pro hlinité půdy jsou vhodné podnože SO-4 a T 5C, pro půdy nižší bonity a velké tvary je vhodnější K 5BB. Odrůdě vyhovuje jak střední tak i vysoké vedení s řezem na delší tažně. Výnos je středně vysoký, 9 až 12 t/ha při cukernatosti 16 až 23 °NM a aciditě 8-12 g/l. Při středním výnosu a dobrém ročníku lze očekávat vysoce jakostní sklizně vhodné k produkci výběrových vín. Důležité je načasování sklizně, jelikož při dozrávání hrozny ztrácí poměrně rychle kyseliny, a naopak se zvyšuje hladina cukrů.

Fenologie.

Vegetační cyklus odrůdy trvá 138-140 dní při sumě aktivních teplot 27-28 °C. Rašení je spíše rané, doba květu je raná. Sklizňová zralost začíná v druhé polovině září až počátkem října.

Choroby a škůdci.

Proti napadení houbovými chorobami je odrůda méně odolná, ohrožuje ji plíseň révová ("Plasmopara viticola") i padlí révové ("Uncinula necator"), v deštivém počasí též plíseň šedá ("Botrytis cinerea").

Poloha a půdy.

Odrůdě se daří v mnohem širší škále klimatických a půdních podmínek než většině ostatních odrůd, její náročnost na stanoviště a půdu je podobná, jako u " Rulandského bílého". Ideální jsou svahovité pozemky s velmi dobrou expozicí k slunečnímu záření. Dobře prospívá ve výhřevných, teplých, hlinitých půdách, ale i v půdách lehčích, kamenitých, pokud jsou dostatečně hluboké, s vyšším obsahem vápníku a s dostatečnou vododržností, ne však převlhčené. Chardonnay prosperuje na vhodném křídovém či vápencovém podloží, bujně roste a vysoce plodí.

Víno.

„Chardonnay revoluce“ proběhla v 70. a 80. letech 20. století a její dozvuky stále pozorujeme. Magické pojmenování odrůdy si patrně nejdříve získalo obchodně lehce zmanipulovatelného amerického konzumenta, který vyvolal celosvětovou „chardonnaymanii“. Většina konzumentů v supermarketech ochotně natáhne ruku po láhvi s nápisem „Chardonnay“, aniž by často vůbec věděli, že se jedná o odrůdu révy. Chardonnay se po celém světě stalo symbolem snadno pitelného bílého vína s jemně ovocitým aroma.  Neznamená to však, že by to nebyla skvělá odrůda. Nejen skvělá, ale i vděčná a univerzální. Neposkytuje pouze prvotřídní suchá tichá vína, vhodná i na barikové zušlechťování, ale je i vhodnou odrůdou na výrobu šumivých vín (jako složka cuvées). Neutrální charakter odrůdových vín je předurčuje nejen k barikování, ale i ke kupážování s jinými odrůdami. "Chardonnay" se opravdu náramně daří ve směsích s odrůdami "Sémillon", "Chenin Blanc", "Colombard" či "Pinot Blanc". Také jablečno-mléčná fermentace "Chardonnay" prospívá.  Pro kvalitu vín odrůdy Chardonnay je důležité, aby se vždy zpracovávaly hrozny dobře vyzrálé, převážně na suché víno s vyšším obsahem alkoholu. Vyšší obsah zbytkového cukru chuť vína často nepříjemně rozšiřuje. Barva vín bývá světle žlutá, zelenožlutá až nazlátlá. Vůně intenzivní, plná, harmonická, chuť plná, dlouho doznívající, jemně kořenitá, s elegantní kyselinou, minerální až křemenná. Ve vůni a chuti můžeme hledat zelené jablko, hrušku, citrusové plody, kdoule, broskev, mango, papáju, cassis, banán, třešně, moruše, meloun, ananas, pomerančovou marmeládu, smetanu, máslo, med, akátový a pomerančový květ, plátky růží, fialky, karamel, skořici, lékořici, lískový oříšek, (pražené) mandle, ocelové tóny, minerály, vanilku, toastování. Při vyšších přívlastkových kvalitách se objevuje tropické ovoce, negativní jsou však jakékoli připálené tóny, které jsou způsobené sběrem v nevhodné aromatické zralosti.  Odrůda dává vzniknout špičkovým i podprůměrným vínům, ctí terroir, své specifické prostředí. Výraz vína se mění podle klimatických a půdních podmínek. Chardonnay ze severnějších poloh může být čisté a spíše neutrální, v chuti minerální až ocelové s tóny zelených jablek a citrusů, s výraznou kyselinkou. Pokud hrozny vyzrají opravdu dobře, projevuje se vůní zralých hrušek, květů akátu a grepu. Na těžkých půdách mají vína minerální charakter a někdy zelené tóny ve vůni. K optimální zralosti takových vín dochází až po 8 až 10 letech. Z teplých oblastí získává tropické tóny, především mango, banán, ananas, broskev a meloun, někdy i smetanu, med a karamel. V chuti se pak tyto vjemy potvrzují, navíc dominuje plnost s krémovým a máslovým pocitem na patře. Nejlepší vína mají vyváženou kyselinu a hutnou až olejovitou konzistenci s máslovitým závěrem. Taková vína obecně stárnou rychleji a optimum jejich zralosti bývá dosaženo po 3 až 5 letech zrání v láhvi. Při výrobě vína v malých dubových sudech typu barrique vystupuje též aroma podle stupně vypálení vnitřních stěn sudu (toastování), víno získává vanilkové až hřebíčkové tóny. Nebezpečí číhá v přehnaném barikování, kdy jsou sudy vypáleny do vyššího stupně a aroma se mění v kouřové až spálené a silně pak dominuje vínu. Proto barikování musí být opatrné. Pouze jemný dotek sudu dodá to správné vanilkové aroma, které podpoří ovocné složky vína.  Příkladem excelentního projevu místních podmínek může být Chablis. Jeho mineralita a ocelová příchuť není napodobitelná nikde jinde na světě. Zásluhu na tom má především půda kimmeridžského vápence a chladnější klima. Odrůda také naplno dozrává na jihu Francie, v oblasti Languedoc, kde se často podobá vínům z Nového světa. V Itálii se pěstuje nejčastěji na severu, ve Španělsku se nejlépe projevuje v oblasti Somontano. Samozřejmě se jí daří ve střední a jižní Evropě, například u nás, dále v Rakousku, na Slovensku, v Maďarsku, Slovinsku, Bulharsku a Moldávii. V Rumunsku a na Novém Zélandu se vyrábí verze botrytického, přírodně sladkého vína. V Kalifornii se Chardonnay produkuje ve velkém. Většina vinic je situována v oblastech Napa a Sonoma, vína mají v chuti výraz tropického ovoce s dotekem vanilky z nového dřeva. V 70. letech nastala exploze vín Chardonnay v Austrálii. Pravidlem byla těžká, viskózní vína se silnou dřevitou chutí a vysokým obsahem alkoholu. To se změnilo, australská vína jdou spíše do citrusů a nektarinek, především v chladnějších oblastech, jako Adelaide Hills nebo Geelong. V Chile se začalo Chardonnay více vysazovat až od 90. let a spousta slunce spolu s vyššími polohami mu náramně svědčí. Dokonce i JAR si odrůdu oblíbila; nejvíce osázeny jsou regiony Robertson, Stellenbosch a Worcester. Často tam nechají víno kvasit v dubovém sudu, což vůni vanilky mnohem lépe zapracuje do těla.  Chardonnay je také základní surovinou pro výrobu špičkových šumivých vín, nejen v oblasti Champagne, kde tvoří asi jednu třetinu ploch vinic. Odrůdová vína z oblasti Champagne se na etiketě označují slovy „Blanc de Blancs“. Do kupáží s odrůdou Chardonnay jsou v této oblasti povoleny odrůdy Pinot Meunier a Pinot Noir.  Ve výčtu mnohostrannosti můžeme pokračovat dále; vždyť také nejlepší ledová, slámová či botrytická vína pocházejí právě z této odrůdy. Víno z Chardonnay není předurčeno pro mnohaleté zrání, ale naproti tomu např. nejlepší burgundská zvládnou bez vady na kráse 10-30 let zrání. Běžně Chardonnay konzumujeme do 5 let po sklizni.

Stolování.

V gastronomii lze vína kombinovat s rybami, mořskými plody, bílým masem a těstovinami, hodí se k měkkým sýrům s bílou plísní, paštikám a bílým omáčkám. Dobře doplňuje hustší polévky, pokrmy s bílým masem a smetanové omáčky.  Zejména pstruh na másle je v kombinaci s Chardonnay jedinečný. Základní Chardonnay "Petit Chablis", mnohdy nazývané ústřicové víno, se hodí k stejnojmennému pokrmu, který nechybí na žádné francouzské štědrovečerní tabuli. Plnější vína jsou vhodná v kombinaci s mírně upraveným hovězím a vepřovým masem. Vyzrálé přívlastkové víno k bažantovi a k divočině.

Chardonnay (zkratka Ch, výslovnost [šardoné]) je starobylá moštová odrůda révy vinné ("Vitis vinifera"), určená k výrobě bílých vín, spontánní kříženec odrůd "Pinot Noir" a "Gouais blanc". Pochází z francouzského vinařského regionu Burgundsko.

霞多丽(法语:Chardonnay,发音:[ʃaʁ.dɔ.nɛ]),亦译莎当妮,属欧亚种,原产自法国勃艮第,现在在全世界范围内广泛种植号称葡萄皇后。可以酿造变化多端的白葡萄酒。


Historie.

Počátky města spadají do roku 1492, kdy nechal moskevský velkokníže Ivan III. postavit na pravém břehu řeky Narvy, přímo proti livonskému levobřežnímu městu Narvě, ruskou pevnost Ivangorod, aby zabezpečil získané území před hrozbou vojenské síly Livonské konfederace a ochránil severní přístup k důležitému správnímu centru Novgorodu.  Malý čtvercový hrad se čtyřmi rohovými věžemi byl postaven za pouhé dva měsíce, ale již v roce 1496 Švédové poslali proti proudu Narvy 70 lodí a po zdrcující dělostřelecké palbě tato pevnost padla. Jelikož si Rusko nemohlo dovolit nechat tento důležitý přístup nekrytý, ještě v tomtéž roce obsadilo ruiny a zahájilo velkorysou přestavbu. Plocha hradu při ní byla rozšířena osmkrát, hradby zesíleny a zvýšeny na 19 metrů. I v dalších letech byla pevnost ještě několikrát přestavována a posílena předsunutým opevněním.  Když na začátku roku 1558 zahájil car Ivan IV. Livonskou válku, proti vojenskému paktu Livonské konfederace s Polsko-litevskou unií, byla z této pevnosti po dlouhou dobu ostřelována Narva. Důkladně opevněné město s vlastním hradem však odolávalo až do července, kdy je po sérii ničivých požárů Rusové dokázali obsadit a vybudovali most přes řeku spojující obě opevnění.  V následujících stoletích už byla historie obou sídel těsně provázána, ačkoliv jejich držení přecházelo střídavě do různých rukou.  Švédské království, které získalo oblasti původního Livonska a vedlo s Carským Ruskem řadu mnohaletých územních válek, drželo Ivangorod mezi lety 1581–1590 a 1612–1704. V listopadu roku 1700 v jeho blízkosti proběhla bitva u Narvy, při níž početně výrazně silnější ruské síly utrpěly v mrazivé vánici drtivou porážku, ale to již byla obě sídla chápána především jako neocenitelné zázemí, ve kterém vítězná švédská armáda také přečkala zimu a Ivangorod považovali pouze za součást města Narvy. Staré hraniční pevnosti s nepočetnou posádkou totiž nedokázaly vzdorovat moderním mnohatisícovým armádám s dělostřeleckou výzbrojí a tak zanikaly nebo nalezly nové uplatnění, v tomto případě jako opevněné předměstí.  Oficiálně byl Ivangorod součástí města Narvy od roku 1649 až do 1945, kdy byla řeka Narva určena za vnitřní administrativní hranici mezi Sovětským svazem a jednou z jeho autonomních republik - Estonskou republikou. Hranice se tak vrátila přesně do míst, kudy procházela v roce 1492, z hlediska jeho městského statutu se tím ale nic nezměnilo.

Současnost.

Po rozpadu Sovětského svazu v roce 1991 se Narvské předměstí Ivangorod stalo malým městečkem Ruské federace s počtem pouhých 10.000 obyvatel, zatím co Narva se 65.000 obyvatel je třetím největším městem Estonské republiky.  V současné době je most mezi městy Narva a Ivanogorod významným hraničním přechodem mezi Ruskou federací a Evropskou unií.

Ivangorod nebo Ivanohrad (rusky "Ивангород", estonsky "Jaanilinn", finsky "Iivananlinna") je město v ingerské části Leningradské oblasti Ruska. Leží na řece Narvě naproti estonskému městu Narva, které je také partnerským městem. Přes řeku vede most tvořící hraniční přechod mezi Evropskou unií a Ruskou federací.

伊万哥罗德(俄语:';爱沙尼亚语:')是俄罗斯列宁格勒州的一个城镇,位于圣彼得堡以西159千米,座落纳尔瓦河右岸俄罗斯与爱沙尼亚的边境处,与爱沙尼亚城市纳尔瓦隔河相望。伊万哥罗德2002年人口11,206人,以伊万哥罗德堡垒闻名。


Rozšíření a způsob života.

Korunáč vějířový se vyskytuje na severu Nové Guineje, od řeky Siriwo až po zátoku Astrolabe a také na ostrovech Yapen a Biak, kam byl pravděpodobně vysazen. Jeho přirozeným biotopem jsou deštné lesy a bahnitá údolí nížin.  Většina korunáčů se vyznačuje především robustní postavou a jsou podobně velcí jako krocan. Dalším jejich charakteristickým znakem je chocholka z peří, ze stran zploštěná. Její pera jsou dlouhá, na konci mají chomáček a opravdu připomínají vějíř. Obě pohlaví se od sebe neliší, jen mláďata jsou méně vybarvená než dospělí. O chování korunáčů v jejich přirozeném prostředí toho není příliš známo, ale lze se domnívat, že se chovají jako jiné příbuzné druhy v podobném areálu rozšíření.  Jako ostatní holubovití je to společenský druh, obvykle cestují v párech nebo malých hejnech, ve kterých hledají potravu. Živí se spadlým ovocem a bobulemi a možná i občas drobnými bezobratlými živočichy, které hledá na zemi. V zajetí je možno korunáče úspěšně chovat, jestli dostávají jako krmení hlávkový salát, rýži, mrkev a burské oříšky, ale má velmi rád hlavně divoké fíky. Korunáči žijí na stromech, kam se také schovávají, když hrozí nebezpečí.  Samci se pravidelně účastní agresivních bojů. V těchto bojích holubi nafouknou hrudník a opakovaně zvedají svá křídla jako by se chystali udeřit protivníka. Občas se opravdu udeří, ale většinou se sebe ani nedotknou a jen se snaží navzájem zastrašit. Většinou jsou vůči ostatním mírumilovní, boje se stupňují k začátku namlouvání. V toku samec předvádí před samicí tance a uklánění. Samice vyjadřuje svou ochotu k partnerství tak, že roztáhne křídla do šířky a zdvihne je, běhá také s mírně pokrčenýma nohama kolem samce a vydává krátké sykavé zvuky. Hnízdo je ve srovnání s jinými hnízdy holubů poměrně silné a korunáč ho staví z větví na stromě. Z chovu v zajetí je známo, že samice snáší jediné vejce, na němž sedí oba rodiče a pravidelně se střídají. Hnízdění trvá 30 dní, asi po měsíci mládě opustí hnízdo, ale rodiče je krmí až do stáří 13 měsíců.  Korunáč vějířový se může dožít i 50 let.

Korunáč vějířový ("Goura victoria"), nesprávně nazýván holub vějířový je pták z čeledi holubovitých. Dorůstá velikosti 58–73 cm. Svým zbarvením patří k nejkrásnějším ptákům ve své čeledi; má dva příbuzné: korunáče modrého a korunáče červenoprsého.

维多利亚冠鸠(英文:Victoria Crowned Pigeon,学名:"Goura victoria")是鸽形目中体积最大的品种之一,分布于印度尼西亚及巴布亚新几内亚。与其他鸽类相比,该种最显著的特征就是它巨大的扇形头冠。头冠由白色和紫色羽毛组成。同其他冠鸠一样,该种雌性和雄性之间外观差异很小。雄性体型略大于雌性。野生种的寿命尚不确定,饲养种的寿命可达到30年。维多利亚冠鸠通常成对或以小组集群出没,大部分时间生活在地上。该种以水果、植物种子、软体动物、无脊椎动物、螃蟹为食。该种用树叶和树枝在灌木和树上建造巢穴,该种实行一夫一妻和终生配偶制。雌性每次产卵一或二枚,雄性和雌性轮流孵化,孵化期30天,幼鸟羽化期4周。这之后双亲仍会喂养幼鸟2到3月。


上帝之手 (2001年電影)

Děj.

Agenta FBI Wesleyho Doylea (Powers Boothe) během vyšetřování série vražd v Texasu vyhledá mladík (Matthew McConaughey), který se představí jako Fenton Meiks, jenž tvrdí, že zná identitu hledaného sériového vraha nazývaného „Ruka boží“. Byl jím jeho bratr Adam, který zavraždil řadu lidí a potom sám sebe. Film je z části retrospektivním pohledem na 20 let staré události, kdy Fentnova otce v noci osloví anděl s tím, že si jej Bůh vyvolil, aby na Zemi skoncovali s démony. Postupně jim bude dávat seznam na Zemi žijících démonů, které mají „neutralizovat“. Vše se nezamlouvá 12letému Fentonovi, který si myslí, že je jeho otec obyčejný vrah a pokusí se ho udat policejnímu šerifovi. Šerif chlapci nevěří, ale na naléhání Fentona si jde prohlédnout protibouřkový úkryt - kde se mají hrozné vraždy odehrávat. Šerif nic nenalézá, a tak odchází, ale při odchodu je Fentnovým otcem usmrcen. Vraždy po čase pokračují, stejně tak sílí odpor malého Fentona k hrůzným činům. Otec dostává poselství od anděla, že je Fenton také démon, on mu však nevěří a stále se snaží, aby Fenton spatřil pravdu. Zamyká jej tedy do protibouřkového krytu na více než týden ve snaze nalézt Boha. Fentona vysvobodí jeho otec, poté co je na pokraji smrti, Fenton poté tvrdí, že spatřil Boha, který mu vyjevil tento plán. Podílí si tedy na únosu dalšího démona, ale když dojde na usmrcení démona, zabijí svého vlastního otce.  Po 20 letech tedy přichází Fenton s agentem FBI na hrůzné pohřebiště, ale místo vyšetření vražd je agent usmrcen, protože byl na seznam dalších démonů – zabil totiž chladnokrevně svoji matku. Před svojí smrtí se agent dozvídá, že před ním nestojí Fenton, ale jeho mladší bratr Adam, který pokračoval v otcově úkolu, a poté co mu Bůh dal na seznam démonů i jeho bratra Fentona, „neutralizoval“ i jeho. I když si Adam de facto přišel pro agenta na stanici FBI, kde jsou kamery, nebyl odhalen, protože Bůh rozmazal záznam z videokamer.

Lovec démonů (anglicky: "Frailty" - slabost) je psychologický thriller z roku 2001, který režíroval Bill Paxton. Hrají Bill Paxton (otec Meiks) a Matthew McConaughey (syn Fenton).

上帝之手是2001年的一部心理恐怖电影,由比尔·帕克斯顿执导,并由他本人和Matthew McConaughey领衔主演。