Symptomy a pacienti.

Stendhalův syndrom postihuje především pacienty v rozmezí 26 až 40 let, kteří málokdy opouštějí domov.  Nejčastějšími průvodními symptomy Stendhalova syndromu je zrychlený tlukot srdce, závratě, omdlévání, žaludeční bolesti, dušnost a záchvaty paniky, u některých pacientů se také objevují halucinace nebo sexuální puzení. Tyto symptomy se mohou rozvinout v dočasnou psychózu.

Historie.

Tento stav byl pojmenován po známém francouzském spisovateli 19. století, Stendhalovi (vlastním jménem Henri-Marie Beyle), který jako první popsal svou zkušenost s tímto jevem během své návštěvy Florencie v roce 1817 ve své knize Neapol a Florencie: Cesta z Milana do Reggia: „"Byl jsem v jakési extázi, z myšlenky, že jsem ve Florencii, blízko velikánům, jejichž hrobky jsem viděl. Pohlcený rozjímáním o posvátné kráse... dosáhl jsem bodu, kdy člověk zažívá s nebeské pocity... Všechno mluvilo tak živě k mé duši. (...) Když jsem opouštěl kostel Santa Croce, měl jsem bušení srdce, jemuž v Berlíně říkají „nervy“. Život ze mě vyprchával. Šel jsem strachuje se, že upadnu."“  Ačkoliv se psychiatři dlouho přeli, zdali tento syndrom vůbec existuje, jeho dopad na jím postižené je dostatečně silný, aby si vyžádal nemocniční ošetření a dokonce antidepresiva. Personál florentské nemocnice Santa Maria Nuova je zvyklý na ošetřování turistů trpících závratným okouzlením a dezorientací po obdivování sochy Davida, mistrovských děl v galerii Uffizi a dalších pokladů tohoto toskánského města. Přestože existuje mnoho lidí poukazujících na tento jev již v raném 19. století, syndrom byl pojmenován až v roce 1979, kdy byl popsán italskou psychiatričkou Graziellou Magheriniovou. Stendhalův syndrom byl poprvé diagnostikován v roce 1982.  Zajímavou skutečností také je, že samotní Italové jsou vůči tomuto stavu imunní – možná je to způsobeno tím, že Italové znají Florencii velice dobře a jsou unaveni její krásou.

Výzkum a studie.

Doktorka Graziella Magherini studuje Stendhalův syndrom již od raných 80. let minulého století. Výsledky svého bádání shrnula v knize Stedhalův syndrom ("La Sindrome di Stendhal"), vydané v roce 1989. Podle Grazielly Magheriniové může pohled na výtvarná umění starých mistrů škodit mentálnímu zdraví jedince. Každý rok pozoruje, jak se u hrstky návštěvníků Florencie rozvíjí podivný patologický jev, způsobený setkáním s kulturními poklady města. Vysvětluje, že mnoho lidí přistupujících k uměleckým dílům podlehne syndromu. Ti ostatní mají mentální imunitu, 'vždy zůstávají racionálními' na rozdíl od estetického požitku z města.  Magheriniová označila jedince, kteří podlehli Stendhalovu syndromu, jako „neintelektuální, ale sensitivní a snadno podléhající emocím“. Dalším vysvětlením je psychický i fyzický stav turistů, kteří jsou většinou vystresováni neklidnou cestou.  Na rozdíl od moderní metodologie profesorky Magheriniové, Stendhalův syndrom naráží na dávný strach ze zhoubného působení kulturního umění na emocionální citlivost. Podle příkladu doktorky Magheriniové zaznamenali její kolegové z italské vědecké komunity více milostných reakcí na umění. Nedávno například sexuoložka Serenella Salomoni zveřejnila svou studii zabývající se Rubensovým syndromem, kde došla k závěru, že nádherné malby mohou provokovat silné sexuální pocity.

Místa provokující Stendhalův syndrom.

Místa, která nejčastěji provokují tyto záchvaty:  Další památky:

Jiné.

Profesor Antonín Heveroch (1869–1927) ve své knize "O podivínech a lidech nápadných" (dostupné ve Wikizdrojích) cituje podle Lombrosa mimo jiné tyto příklady: „Byron dostal křečovitý záchvat, když viděl hráti Keana. Malíř Francia umřel radostí, když viděl obraz Raphaelův. Ampère se bál, že umře radostí, když uviděl pobřeží janovské.“ (kapitola III)  O neschopnosti snést krásu světa mluvil Richard Burton v roce 1974 v rozhovoru s Michaelem Parkinsonem, který přání vyhnout se této kráse uvedl jako důvod svého alkoholismu (tři láhve tvrdého alkoholu denně).

Stendhalův syndrom (známý také jako Florentský syndrom nebo Hyperkulturémie) je psychosomatická nemoc, která způsobuje zrychlený tep, závratě, zmatení a dokonce i halucinace v případě, že je jedinec vystaven zkušenosti mající velký osobní význam, především při pohledu na umění. Termín se může použít i pro podobnou reakci na nezměrnou krásu přírody.

司汤达综合征(Stendhal syndrome)是指当人观赏艺术品时,内心受到冲击,引发诸如狂冒冷汗、晕眩、呕心、焦虑、哭泣、腹痛、心跳加速、性兴奋,甚或昏厥、出现幻觉等激烈反应。


Osobní život a vzdělání.

Narodil se jako druhorozený syn, což ho vylučovalo z asadovských dynastických pravidel dědění. Proto mohl studovat. Bašár Háfiz al-Asad vystudoval na univerzitě v Damašku a na Western Eye Hospital v Londýně lékařství a chtěl se stát očním lékařem. Začal kariéru oftalmologa, v Londýně se seznámil s Londýňankou syrského původu Asmu al-Akhras. Po nešťastné dopravní nehodě roku 1994, ve které přišel jeho starší bratr Basil al-Asad o život, se navrátil do Sýrie, z rozhodnutí otce se stal jeho vybraným nástupcem. Absolvoval vojenskou akademii v Homsu.  Se ženou Asmou mají tři děti.

Politická kariéra.

Po smrti jeho otce na srdeční infarkt 10. června 2000 byl v ústavě Syrské republiky změněn minimální věk na kandidaturu do prezidentského křesla, takže se mohl ve svých 34 letech stát otcovým následníkem. O měsíc později 10. července 2000 byl oficiálně zvolen v referendu 97,29 % hlasů prezidentem. V roce 2005 se musel s armádou stáhnout z okupovaného území Libanonu po propuknutí tzv. libanonské cedrové revoluce.  S Bašárovým nástupem k moci byly spojovány naděje na uvolnění a reformu syrského režimu strany BAAS, která je v Sýrii u moci od roku 1963. Hovořilo se dokonce o tzv. damašském jaru. Krátké období reforem z roku 2000 však proměnu režimu zevnitř nakonec nepřineslo.  Forma vlády, kterou staví Bašar al-Asad, je dnes politology považována za autoritářský režim. Asad vlastní režim popisuje jako sekulární, nicméně pozorovatelé a zahraniční experti popisují, že u moci se drží etnickými a sektářskými tlaky. Ačkoli byl dříve Asad viděn jako místní a mezinárodní, tedy mezi arabskými státy výjimečným, očekávání odborníků nenaplnil, když tvrdě zasáhl (a vojensky obléhal) podporovatele Arabského jara, čímž způsobil konflikt dnes známý jako Syrská občanská válka. Syrská opozice, EU, Spojené státy a většina státu Arabské ligy vyzvali Asada k rezignaci. Během syrské občanské války byl Asad obviněn za válečné zločiny a zločiny proti lidskosti organizací OSN.  V roce 2007 byl zvolen ještě jednou na další sedmileté období. Asad se hlásí k náboženskému směru alavitů. Od roku 2011 je terčem mezinárodní kritiky v souvislosti s jeho bojem proti rebelům v syrské občanské válce, která stále trvá (2018). V roce 2013 byl jeho režim obviněn vládami některých členských států OSN ze zneužití mezinárodně zakázaných chemických zbraní, jejich použití však nebylo dosud prokázáno.  Koncem dubna 2014 Asad ohlásil svou kandidaturu v prezidentských volbách. Byly to po desetiletích první prezidentské volby s více kandidáty. Tyto volby vyhrál a 16. července 2014 složil v damašském paláci prezidentskou přísahu na třetí sedmileté období. Evropská unie volby považuje za nelegální, spojenci Damašku naopak za demokratické.

Bašár Háfiz al-Asad (* 11. září 1965 ad-Darbasíja; arabsky بشار حافظ الأسد, Baššār Ḥāfiẓ al-Asad), je od roku 2000 prezidentem Sýrie. Jeho otcem je předchozí prezident Háfiz al-Asad.

巴沙尔·阿萨德(阿拉伯语: "",1965年-9月11日),现任叙利亚总统兼武装部队总司令、叙利亚阿拉伯复兴社会党总书记、元帅军衔、已故前总统哈菲兹·阿萨德之次子。2000年、2007年和2014年三次当选总统。


Příklad.

Například 7 je šťastné číslo a přísluší mu tato posloupnost:  číslo 1663 je také šťastné číslo:  i číslo 13, obecně pokládané za nešťastné (například triskaidekafobiky), je dle této definice šťastné číslo:

Chování posloupnosti.

Když formula_6 "není šťastné", pak se jeho posloupnost nedostane k 1. Namísto toho se zacyklí (například pro číslo 4): Pokud formula_6 má formula_10 číslic, poté součet druhých mocnin jimi vyjádřených čísel může být nejvýše formula_11 (to nastane, pokud jsou všechny číslice devítky).<br> Pro formula_12 a více je tedy každé číslo větší než 1000 se definovaným postupem zmenšuje. V číslech menších než 1000 je číslo, jehož součet druhých mocnin jeho cifer je největší, 999, které dá výsledek 3 krát 81, což je 243. U čísel v intervalech [244,999], [164,243], [108,163] a [100,107] je vidět, že každé číslo větší než 99 se tímto procesem rychle zmenšuje. Tedy bez ohledu na to, s kterým číslem se začne, nakonec vznikne číslo menší než 100. Každé číslo z intervalu [1,99] je buď šťastné nebo se zacyklí.

Šťastná prvočísla.

"Šťastné prvočíslo" je takové "šťastné" číslo, které je zároveň prvočíslem. "Šťastná prvočísla" menší než 500 jsou:  Všechna čísla, a tedy i všechna prvočísla tvaru formula_14 a formula_15 pro "n" větší než 0 jsou šťastná. Je tomu tak proto, že:  Palindromické prvočíslo 10 + 7426247×10 + 1, které má 150007 číslic, je taktéž šťastné číslo, neboť obsahuje mnoho nul, které součet neovlivňují a zbylá čísla dávají formula_16, což je šťastné číslo. Toto prvočíslo bylo objeveno Paulem Joblingem v roce 2005.

Šťastná čísla v jiné než desítkové soustavě.

Definice šťastných čísel je závislá na desítkové soustavě. Tuuto definici lze rozšířit na ostatní číselné soustavy.  K vyznačení čísel v jiných soustavách je možné používat číslo v pravém dolním indexu, které představuje zvolenou soustavu. Například formula_17 představuje číslo 4 ve dvojkové soustavě. V každé číselné soustavě existují "šťastná" čísla. Například čísla jsou "šťastná" pro jakoukoliv číselnou soustavu formula_19.  Ze stejného důvodu jako výše se lz přesvědčit, že každé "nešťastné" číslo v číselné soustavě formula_19 vede k zacyklení v číslech menších než formula_21. Využije se to, že když formula_22, pak součet druhých mocnin čísel vyjádřených číslicemi čísla formula_6 v soustavě formula_19 je menší nebo roven Lze dokázat, že tento výraz je vždy menší než formula_26. Z toho lze usoudit, že jakmile se posloupnost dostane do čísla menšího než formula_21, zůstane v tomto rozmezí, a musí se tedy zacyklit (neboť čísel menších než formula_21 je jen konečně mnoho) či se dostat na 1.  Ve dvojkové soustavě jsou všechna čísla šťastná. Všechna čísla ve dvojkové soustavě menší než 1000 jsou totiž šťastná:  Dvojková soustava je tedy šťastná číselná soustava. Další takovou soustavou je soustava čtyřková.

Šťastné číslo () je v matematice definováno následujícím způsobem: vezme se libovolné kladné celé číslo, nahradí se součtem druhých mocnin svých číslic (kromě nuly) a tento proces se opakuje, dokud se nedojde k číslu jedna (kde se proces zastaví) nebo dokud se v posloupnosti neobjeví některé číslo dvakrát (posloupnost se zacyklí). Ta čísla, která tímto způsobem skončí jedničkou, se nazývají šťastná, ostatní pak nešťastná.

快乐数有以下的特性:在给定的进制制下,该数字所有数码(英语:digits)的平方和,得到的新数再次求所有数码的平方和,如此重复进行,最终结果必为1。


Historie obrazu.

První zmínka o existenci portrétu malovaného Leonardem je z 29. dubna 1498 a je uvedena v korespondenci mezi Isabelle d'Este a Cecilií Gallerani.  Historii samotného obrazu ovšem není možné vystopovat dále než od konce 18. století. Tehdy (v roce 1798) jej koupil Adam Jerzy Czartoryski pro svou matku, princeznu Izabelu Czartoryskou. Mezi lety 1830 a 1876 (po nepokojích v Polsku v listopadu 1830) byl zavěšen v hotelu Lambert v Paříži, kde bylo sídlo polského přistěhovalectví. Poté byl obraz opět v Polsku, v novém Czartoryski Museum v Krakově. V letech 1914-20 znova dočasně opustil Polsko a byl umístěn v Německu, v drážďanské galerii. V roce 1920 se vrátil, ale v roce 1939 byl zabaven nacisty (obraz byl před nimi ukryt ve sklepení hradu Wawel, přesto byl nalezen a přitom došlo k jeho poškození, kvůli kterému musel být po válce restaurován) a odvezen do Kaiser Friedrich Museum v Berlíně. V roce 1940 bylo vyhověno žádosti generálního guvernéra Polska Hanse Franka o navrácení obrazu do Krakova a ten zde byl poté zavěšen v jeho kanceláři. Na konci druhé světové války byl ovšem odvezen do Frankova domu v Bavorsku, kde byl následně objeven spojeneckými vojsky.  Dáma s hranostajem se do Polska vrátila v roce 1946 a nyní je opět vystavena v Muzeu Czartoryských v Krakově.  Návrat obrazu do Polska v roce 1946 byl fotograficky zdokumentován. Na nádraží v Krakově jsou s obrazem Major Karol Estreicher, MFAA officer Lt. Frank P. Albright, Everett Parker Lesly a neidentifikovaný americký voják.  Obraz následně prošel rekonstrukcí a bylo na něm provedeno několik analýz, při kterých rentgen ukázal, že během uplynulých staletí došlo na obrazu k několika změnám. Za dámou byla například dříve namalována okna (nebo dveře?), dáma měla na hlavě průhledný závoj, který byl později retušován tak, aby vypadal jako vlasy a také spodní 2 prsty byly pozměněny.  V roce 2016 odkoupilo polské ministerstvo kultury od rodu Czartoryských celou uměleckou sbírku včetně Dámy s hranostajem.

Dáma.

Jako objekt portrétování byla identifikována Cecilia Gallerani (1473-1536), tehdy šestnáctiletá milenka vévody milánského Lodovica Sforzy, zvaného též podle svého zjevu Ludovico il Moro "(Ludvík Maur/mouřenín)", který byl Leonardovým zaměstnavatelem.  Rod Gallerani sice nebyl šlechtický, ale i tak patřil mezi vlivné milánské rody. Ceciliin otec Fazio zastával důležité posty u dvora a byl také velvyslancem Florencie. V 1483, ve věku deseti let, byla Cecilia zasnoubena s Stefano Viscontim, svazek byl ale v roce 1487 zrušen. V květnu 1489 poznala vévodu Lodovica Sforzu. Tomu tato krásná, inteligentní (byla aktivní účastnicí filozofických konverzací), vzdělaná (mj. hovořila plynule latinsky a řecky) a nadaná (ovládala hru na několik hudebních nástrojů a zpěv, psala básně) dívka brzo učarovala a pouze absence jejího vznešeného původu zabránila tomu, aby se stala jeho chotí. Jejich milostný poměr pokračoval i po vévodově svatbě s Beatrice d'Este a Cecilia mu porodila v květnu 1491 syna Cesara. Poté musela formálně opustit palác Sforzů, vévoda ovšem narozeného chlapce uznal za svého, styky s nimi nepřerušil a dostatečně je zabezpečil. Další dítě vévodovi porodila v roce 1493.  Právě z tohoto období pochází další z Leonardových ženských portrétů, nazvaný „Obraz dámy“ La Belle Ferronnière, u něhož není jasné, kdo je na něm zobrazen. Podle některých znalců da Vinciho díla by se mohlo jednat o portrét dvacetileté Cecilie Gallerani, což ovšem nebylo potvrzeno ani vyvráceno. Podle jiných znalců je portrétovaná dáma Lucrezia Crivelli, další vévodova milenka. V horním rohu „Dámy s hranostajem“ je napsáno „La belle FERIONIERE. LEONARD D’AWINCI“, tento zavádějící nápis byl ovšem na obraz dopsán zřejmě v 19. století. Analýza prokázala, že by ořechové dřevo, na které jsou oba obrazy malovány, mělo pocházet z totožného stromu.

Hranostaj.

Dáma drží v náručí zvířátko, které (zvláště v bílé barvě) bylo v období renesance bráno jako symbol cudnosti a čistoty a odkazovalo tak na nezkaženost portrétované dámy.  Podle názvu obrazu by se mělo jednat o hranostaje, dle zoologů se ale spíše jedná o albinotickou fretku. Hranostaj je totiž výrazně menší, je těžko ochočitelný a plachý (a byl by tedy nevhodnou předlohou pro pomalu a důkladně pracujícího Leonarda), navíc bílý je pouze v zimě a ve státech jižní Evropy většinou ani tehdy ne.  Označení zvířátka jako „hranostaj“ mohlo vzniknout i jako narážka na dívčino příjmení. „Gallé“, které je zkrácenou formou jména Gallerani, je totiž také řecké označení hranostaje.  Dalším možným vysvětlením, proč Dáma drží hranostaje, je, že bílá kožešina zvířete, takzvaný hermelín, býval používán na límce královských plášťů. Hranostaj v náručí by tak odkazoval na jistou spřízněnost s vládcem.

Odkazy.

Externí odkazy.

Czartoryski Museum v Krakově

Dáma s hranostajem je obraz namalovaný zřejmě Leonardem da Vinci, je nesignován (nepodepsán) a nedatován. Vznikl asi v letech 1488-90. Obraz je nyní vystaven v Polsku, v krakovském Muzeu Czartoryských, součásti Národního muzea v Krakově.

《抱银貂的女子》(又译作《抱银鼠的女子》;,英语:Lady with an Ermine)由意大利画家列奥纳多·达·芬奇在供职于米兰公爵卢多维科·斯福尔扎期间于1489年-1490年创作完成,是其四幅有关女性的作品中的一幅(其余三幅分别为《蒙娜丽莎》、《吉内薇拉·班琪》和《美丽的费隆妮叶夫人》),该画目前收藏于波兰克拉科夫的恰尔托雷斯基博物馆。


Popis.

Jedná se o vzrůstově spíše menší, bohatě větvené, beztrnné dřeviny. Většina druhů jsou keře vzpřímeného nebo poléhavého vzrůstu, několik zástupců jsou malé stromy (např. "Cotoneaster frigidus"). Kořenový systém je spíše povrchový, přizpůsobený konkrétnímu stanovišti. Skalníky mají dvojí typ větvičekː prodlužovací, které zajišťují růst, a zkrácené, nesoucí květy a plody; větve tak často formují strukturu "rybí kostry". Listy jsou jednoduché, střídavě postavené, celokrajné, vejčitého, obvejčitého nebo kopinatého tvaru, podle druhu 1-12 cm dlouhé a 1-10 cm široké, s opadavými palisty.  Drobné bílé, narůžovělé nebo růžové pětičetné květy mající 5–10 mm v průměru jsou oboupohlavné a vyrůstají jednotlivě, po dvou či po třech a nebo v chudých či bohatých chocholících, někdy převislých. Semeník je spodní, kalich je zformován v češuli, kališní cípy vytrvávají na plodu. Plody jsou malé (5–12 mm) červené, oranžové, fialové nebo černé malvice, kulovitého nebo soudkovitého tvaru, s peckovitým endokarpem obsahujícím 1-3 semena. Plody některých druhů jsou jedlé, jiné se uvádí jako mírně jedovaté.

Ekologie a rozšíření.

Skalníky vesměs preferují dostatek slunce, stálezelené druhy rostou i v polostínu. Vyžadují propustné, sušší a lehčí půdy, na živiny nejsou příliš náročné. Jsou odolné vůči zakouřenému průmyslovému prostředí. Druhy s přitisklým, poléhavým habitem jsou domovem ve vysokých horách (v Himálaji až 4000 m n. m.), zatímco mohutnější druhy obývají lesy a křoviny nižších poloh.  Areál rozšíření rodu zahrnuje palearktickou oblast severní polokoule, kde se vyskytují od severní Afriky přes Evropu, Malou a Střední Asii a Himálaj až po Čínu (zde roste největší počet druhů – až 59, z toho 37 endemických) a jihovýchodní Asii; přirozeně chybí v Japonsku a v Severní Americe. V Česku jsou původní skalník celokrajný a černoplodý, některé pěstované druhy (skalník Dielsův, rozkladitý, lesklý, puchýřnatý a další) zde příležitostně zplaňují.  Květy skalníků jsou hojně navštěvovány včelami a jiným opylujícím hmyzem, takže jsou v některých oblastech (např. na Britských ostrovech) využívány jako včelí pastva. Plody jsou požírány ptactvem, což přispívá k šíření semen.

Taxonomie.

Rod patří v rámci čeledi růžovitých do podčeledi "Amygdaloideae" (dříve "Spiraeoideae") a tribu "Maleae". Nejbližšími příbuznými rody jsou hloh ("Crataegus"), hlohyně "(Pyracantha"), blýskalka ("Photinia") a jeřáb ("Sorbus"). Počet popisovaných druhů kolísá mezi 50 až 300 vzhledem k existenci množství apomiktických mikrodruhů, které jsou některými autory považovány za samostatné druhy, jinými za pouhé variety. Rod bývá dělen do dvou sekcíː  Mezi jednotlivými druhy i napříč sekcemi dochází k časté hybridizaci, což značně komplikuje určení i systematické zařazení.  Odborný název "Cotoneaster" byl vytvořen z latinského slova "cotoneum" (kdoule) příponou "-aster" (připomínající něco).

Sadovnické využití.

Skalníky patří k velmi často pěstovaným okrasným dřevinám s všestranným využitím a pro tento účel bylo vyšlechtěno množství kultivarů a kříženců. Jejich hlavním estetickým účinkem je olistění (u opadavých druhů zvláště na podzim, kdy se barví do nápadných žlutých, oranžových, červených nebo červenohnědých barev, u stálezelených po celý rok) a dále nápadné barevné plody. Dekorativní je též kvetení drobnými, ovšem nepříliš příjemně aromatickými kvítky.  Lze je použít ke zpevnění svahů, ozelenění okrajů chodníků a cest, jako živé ploty či kulisové výsadby, hodí se na skalky i vřesoviště. Poléhavé druhy jsou pěstovány jako půdopokryvné dřeviny a jako náhrada trávníku, vzrůstnější i jako solitéry. Drobnější druhy se hodí pro přenosnou výsadbu do nádob i na tvorbu bonsají. Mají vesměs velmi dobrou regenerační schopnost, takže se dobře tvarují a i po radikálním zmlazení znovu obrůstají.

Skalník ("Cotoneaster") je rod stálezelených nebo opadavých keřů, méně často stromů, z čeledi růžovitých. Zahrnuje dle různých pojetí 50–90–300 druhů rostoucích v palearktické oblasti severní polokoule, tedy v Eurasii a severní Africe, s největším druhovým bohatstvím v Číně a Himálaji. Dva druhy jsou původní i v ČR, dalších několik zde příležitostně zplaňuje. Patří k velice často pěstovaným okrasným dřevinám.

栒子属(学名:'),又称舖地蜈蚣属"',为蔷薇科苹果亚科或绣线菊亚科的一群木本植物,分布于古北界(温带亚洲、欧洲、非洲北部),在中国西南部和西部山区有很强的多样性。栒子属与山楂属("Crataegus")、火棘属("Pyracantha")、石楠属("Photinia")和花楸属("Sorbus")有亲缘关系。


Pravidla.

Na začátku závodu vyráží 11 (případně 12) týmů z USA, aby si zazávodily kolem světa. V USA závod začíná a zároveň končí. Závod je rozdělen na jednotlivé etapy, přičemž jedna etapa se v drtivé většině rovná jedné epizodě. Konec etapy vytyčuje „zastávka v boxech“, na kterou se týmy musí dostat co nejdříve, protože poslední tým je ze závodu vyřazen. Výjimku tvoří předem určená nevyřazovací kola, kde tým postoupí do dalšího kola i přesto, že skončil poslední. První naopak získá zajímavou cenu, ať už finanční, hmotnou, nebo například dovolenou. Vítěz etapy má právo jak na cenu, tak i stejně jako i ostatní soutěžící, kteří jsou stále v závodě, na náskok, který si vybudoval. Příště tedy bude vyrážet z prvního místa před zbytkem startovního pole. V každé etapě na soutěžící čekají úkoly, které jim buďto pomohou směrem dopředu, nebo je naopak zbrzdí, vše záleží na jejich šikovnosti (více ve spodní části článku). Ve finále si to rozdají tři nejlepší týmy (ty, které zbyly) o 1 milion dolarů.

Peníze.

Nazačátku kola každý tým dostane určitý obnos peněz, kterým zaplatí všechny finance (např. jídlo, spaní v hotelu, vstupenky, taxi, vlak...) kromě letenek, které platit nemusí. Další výjimku tvoří ty týmy, které minulé kolo dorazily poslední, ale nebyly vyřazeny. Tyto týmy na začátku kola žádné peníze nedostanou a musí si peníze sehnat. Toto pravidlo platí pouze do 12. série, kde je nahrazeno retardérem.

Ukazatele.

Ukazatele ukazují, kam mají soutěžící pokračovat. Někdy také ukazují cestu při plnění objížďky nebo zátarasu.

Prvky ve hře.

Route Info.

ROUTE INFO (instrukce) - představuje instrukce k úkolu nebo informaci kam se mají soutěžící dostat, jaká je další destinace... Obsahuje ale i detaily, které nesmí být opomenuty. Tyto instrukce jsou vloženy v modrých "obálkách". Pokud instrukce ztratí musí je najít nebo se zeptat jiných týmů. Pokud nějaký tým vezme novou obálku ze schránky (např. The Amazing race 6), dostane 30 minut penalizaci. Týmy je vytahují z legendární černožluté obálky, která je symbolem celé soutěže. Týmy provází celým závodem. Od začátku první etapy, až ke konečnému vítězství. Pokud týmy poruší úkol v této obálce, dostanou penalizaci 30 minut a čas, který porušením nahnali.

Detour.

DETOUR (objížďka) spolu se zátarasem je základním pilířem každé etapy. Objížďka je povinný úkol pro všechny členy týmu. Zahrnuje možnost volby mezi dvěma úkoly, které jsou předem připraveny a tým se musí rozhodnout, který chce splnit.Většinou má každé své plus a mínus. Většinou jeden úkol se dá splnit rychleji, ale je fyzicky náročný. Druhý sice není fyzicky náročný, ale může trvat déle. Pokud tým nesplní objížďku, dostane po příchodu do cíle 6 hodin penalizaci.

Roadblock.

ROAD BLOCK (zátaras) spolu s objížďkou je základním pilířem každé etapy. Zátaras je povinný úkol pro jednoho člena týmu. Musí si však zvolit tuto osobu před tím, než si přečtou zalepené instrukce, co tento úkol obnáší. Vždy najdou v obálce nějakou otázku např. Kdo má hlad? nebo Kdo se nebojí výšek? na základě které se musí rozhodnout. Nemá tedy možnost výběru, jako při objížďce. Pokud jeden člen z týmu vezme zátaras, pak ho druhý nesmí vystřídat a tým je na něm zaseknutý do té doby, dokud ho nesplní. Pokud vybraný člen týmu zjistí, že je na něho úkol moc náročný a nedokáže ho splnit, dostane penalizaci 4 hodiny. Pokud se jim to z nějakého důvodu nepovede, vypadávají ze závodu, zátaras je povinný. V šesté sérii byla přidána novinka spočívající v tom, že nikdo nesmí splnit více než šest zátarasů během celého závodu.

Fast Forward.

FAST FORWARD (zkratka) se ve starších řadách objevovala v "každé" etapě. Od páté řady se objevuje jen zřídka. Je to možnost "přeskočit" všechny zbývající nebo následující úkoly. Může ji však získat ale jen jeden tým a navíc tuto možnost má každý tým v celém závodě jen jednou. Takže musí zvážit kdy je to nejvýhodnější. Vždy se jedná o nějaký úkol.

Switchback.

Switchback je úkol, který se objevil v některé z předešlých sérií a dal soutěžícím obzvlášť zabrat, nebo byl něčím zajímavý. Poprvé byl použit v 15. sérii, kdy se opakoval zátaras z 6. série, kde musela Lena rozbalovat balíky sena, aby našla obálku. Tento zátaras dělala 10 hodin a kvůli tomu byl její tým vyřazen. Další switchback se objevil v 20. sérii, kde se objevila zkratka z 5. a 7. série. Tým, aby získal zkratku, se musel zúčastnit hinduistického rituálu, kvůli kterému si týmy musely oholit hlavu.

U-Turn.

U-TURN (zpátečka, obrat) je druhým zákeřným prvkem hry. Je k zahrání hned po objížďce a tým, který ho využije může „obrátit“ jiný, kterému chce uškodit. Obrácený tým se pak musí vrátit a udělat druhý úkol objížďky. Celý tým je tedy zdržen a celkové pořadí se zamíchá. Obrat není povinný a žádný z týmů ho nemusí využít, to je ale díky velkému startovnímu poli dost nepravděpodobné. Obrat se objevuje v závodě maximálně 2x. Tým může využít U-Turn pouze jednou v závodě. Poprvé se objevuje v 12. sérii.

Yield.

YIELD (blokace) je předchůdce U-TURNu, objevuje se tedy ve starších řadách. Nejde o nic jiného, než o zdržení konkurenčního týmu. Tým, který využije „blokaci“, zdrží konkurenční tým na 30 minut. Ten po uplynutí času může v závodu pokračovat. Využít „blok“ na jiný tým stejně jako U-TURN není povinné, proto ho nikdo z týmů nemusí využít. Tým může využít blokaci pouze jednou v závodě. Blokace se poprvé objevila v 5. sérii a skončila v 11. sérii.

Speed Bump.

SPEED BUMP (retardér) je důležitý prvek hry. Některé etapy závodu jsou „nevyřazovací“, proto tým, který doběhne poslední nemusí být vyřazen. Pokud poslední tým má to štěstí a doběhl poslední zrovna v etapě, v které se nevyřazuje, čeká ho v další trest v podobě „retardéru“. To je úkol navíc, který musí v následující etapě splnit pouze on a nikdo jiný. Vyráží tedy z posledního místa a k tomu má časovou zátěž v podobě tohoto úkolu. Objevuje se až od 12. série.

Intersection.

INTERSECTION (křižovatka) je prvek hry, který se objevuje jen v některých řadách (řady 10, 11, 16). Donutí dva týmy, aby spolupracovaly. To je v některých sezónách, kdy jsou všichni na nože celkem obtížně realizovatelné, proto je tento prvek tak zajímavý. Spolupráce týmů je povinná, proto tým, který si není schopný najít parťáka, musí čekat na další, který by se s ním spojil a může tak ztratit mnoho času. Křižovatka ve většině případů platí pouze na jeden úkol objížďky nebo zátarasu. Poté jsou týmy rozpojeny a mohou dál pokračovat zvlášť.

Express Pass.

EXPRESS PASS (propustka) je herní prvek, který se poprvé objevil v 17. sérii. Většinou je předáván Philem v cíli 1. etapy a obdrží ho vítězný tým 1. etapy závodu. Tento tým ho může použít do obvykle 8. etapy k "přeskočení" jedné objížďky nebo zátarasu.

The Amazing Race, zkracováno jako TAR, je televizní reality show. Jde o soutěž obvykle dvoučlenných týmů sestavených z příbuzných, známých, partnerů a rodinných členů. Týmy musí za pomoci různých dopravních prostředků projet stanovenou trasu po celém světě. Tým, který to zvládne nejrychleji, vyhrává milion dolarů. Soutěž vznikla v roce 2001 v americké televizi CBS a jejím moderátorem je Phil Keoghan. K roku 2017 vzniklo už dvacet devět sérií a dvanáct zahraničních mutací (TAR Australia, Israel, Asia, Latino America, Norge, Brazílie, Kanada, Čína, Francie, Filipíny, Ukrajina, Vietnam). Byla zvažována i středoevropská (TAR Central Europe), ale projekt byl nakonec zrušen.

《惊险大挑战》(英语:"The Amazing Race")是美国CBS电视台从2001年开始按季播出的真人秀节目,记录多对选手在一个月中进行的环球竞赛。


Hlavní úkoly manažerského účetnictví.

Úkoly manažerského účetnictví můžeme rozdělit do tří základních skupin :
1. zjišťování skutečných jevů a informací;
2. kontrola těchto jevů, jejich rozbor a zpracování výstupních informací;
3. příprava informací pro samotné rozhodování a následně stanovení úkolů vyplývajících z rozhodovacích procesů.

Základní rozdíly mezi účetnictvím finančním a manažerským.

Povinný rozsah manažerského účetnictví (není dáno zákonem, musí být min. takové, aby dalo podklady pro finanční účetnictví – musí obsahovat kalkulace,...).  Zákon o účetnictví se vztahuje pouze na finanční účetnictví. Manažerské účetnictví si může vybudovat management podle svých potřeb tak, aby zobrazovalo hospodářské děje strukturovaně pro potřeby řízení. Musí však zajistit pro finanční účetnictví vždy minimálně tyto průkazné podklady o stavu a změně zásob vytvořených vlastní činností:

Oblasti manažerského účetnictví.

Manažerské účetnictví lze rozdělit podle obsahu, účelu a používaných metodik na několik samostatných oblastí. Toto členění se liší dle jednotlivých autorů..

Odpovědnostní řízení.

Subsystém odpovědnostního řízení působí v jednotě čtyř základních funkcí:  Základem je rozdělení evidence podniku na jednotlivé útvary, které se nejčastěji nazývají hospodářská střediska. Každý samostatně hospodařící vnitropodnikový útvar sleduje své náklady a výnosy a zjišťuje výsledek hospodaření. Tyto informace jsou podkladem pro hodnocení hospodárnosti a efektivnosti jednotlivých výrobků, prací a služeb, dělají se cenová rozhodnutí, odměňování jednotlivých pracovníků apod.
Při tvorbě hospodářských středisek by se měly uplatňovat především tyto zásady:  Zde plní nezastupiletnou roli vnitropodnikové účetnictví.
  Každé HS by mělo mít svůj název a organizační číslo. Počet a rozsah středisek závisí na konkrétních podmínkách, ve kterých účetní jednotka hospodaří.
  Ve výrobních podnicích se nejčastěji vyskytuje:

Kalkulace.

Pojem kalkulace lze obecně chápat jako činnost vedoucí ke zjištění či stanovení nákladů na kalkulační jednice, které jsou přesně druhově, objemově, časově a jakostně vymezeny, a to: V poslední době nabývají na významu zákaznické kalkulace, které jsou základem pro ocenění výkonů (výrobků nebo služeb) pro konkrétního zákazníka.

Režijní náklady.

Výše režijních (nepřímo přiřaditelných) nákladů s novým charakterem výrob (robotizace, automatizace) narůstá. Proto je velmi důležitou úlohou manažerského účetnictví jejich co nejpřesnější řízení.
Některé druhy režií:
 Existuje značné množství metod rozpouštění (rozpočtování) režijních nákladů. Ve všech metodách je základní problematikou určení správné rozvrhové základny.

Rozhodování.

Sem spadají především tyto rozhodovací úlohy:  V manažerském účetnictví se využívají mnohé metody obecné teorie rozhodování.

Analýza odchylek.

Cílem zjišťování odchylek je kontrola hospodárnosti a efektivnosti výroby nejen průběžně a konečným vyhodnocením, ale v prvé řadě zabráněním jejich vzniku. Zjišťují se dva typy příčin odchylek od plánovaných nákladů: Pro analýzu odchylek hrají důležitou roli správně stanovené normy a normativy.

Controlling.

Controlling je aplikovaná metoda řízení, jejímž smyslem je permanentní vyhodnocování skutečného průběhu podnikatelského procesu srovnáváním se žádoucím stavem. Analýza těchto odchylek podle příčin vzniku a odpovědnosti je těžištěm celého systému.
Jedna z velmi důležitých částí controllingu je reporting představující relativně komplexní systém ukazatelů a informací, které by měly vyhodnocovat nejen vývoj podniku jako celku, ale v takových dílčích částech a pohledech, které jsou z hlediska řízení rozhodující.
Podle svého obsahu se jedná o jednu oblast kompletního manažerského účetnictví, i když se někdy uvádí naprosto samostatně bez hlavičky manažerského účetnictví.

Enviromentální účetnictví.

Stále více nabývá na významu tato oblast manažerského účetnictví představující hodnotové informace dopadů činnosti podniků na životní prostředí. Toto souvisí s nárůstem zájmu veřejnosti o problematiku tzv. společenské odpovědnosti podniků (CSR).<br>Je to jedna ze součástí nefinančního reportingu, který mají podniky povinnost zveřejňovat.

Rozpočetnictví.

Jako součást manažerského účetnictví je zaměřeno na budoucnost.<br>Plní tyto hlavní úlohy:  Složení celkového rozpočtu firmy se skládá z rozpočtu:

Strategické řízení.

Vzhledem k tomu, že většina nákladů vzniká jako důsledek dřívějších rozhodnutí (ve výrobě odhad 80 až 90 %), proto nabývá na významu strategické manažerské řízení. Toto ovlivňuje ekonomiku podniku s odstupem několika let. Pouze malá část nákladů je krátkodobě ovlivnitelná.

Terminologie manažerského účetnictví.

V češtině byly používány postupně tyto pojmy:
  Již by se neměl zaměňovat pojem vnitropodnikové účetnictví s pojmem manažerské účetnictví. Vnitropodnikové účetnictví je účetnictvím, které slouží k tomu, aby byly náklady správně účetně vykázány tam, kde byly spotřebovány nebo pro koho byly tyto náklady spotřebovány.
  Ve světě jsou používány různé názvy, které se ale hlavním obsahem shodují s naším manažerským účetnictvím.

Historie manažerského účetnictví.

Pojem manažerské účetnictví vstoupil do povědomí odborných kruhů na evropském kontinentě po vydání zprávy účetních odborníků Angloamerické rady pro produktivitu, kteří v roce 1950 navštívili Spojené státy a popsali účel manažerského účentictví takto: "" Manažerské účetnictví podává účetní informace takovým způsobem, aby pomohly manžerům při tvorbě podnikové politiky a v každodenních operacích při podnikání.""<br>Uvádí se těchto pět etap ve vývoji manažerského účetnictví:

Manažerské účetnictví je soubor účetních technik a postupů určených pro shromažďování dat finančního i nefinančního charakteru a podávání zpráv (reportů) podporujících rozhodování pro zajištění potřeb různých uživatelů. Systém, který zobrazuje a zkoumá ekonomickou realitu – eviduje, třídí, seskupuje, analyzuje a uspořádává informace o podnikatelské činnosti do přehledů a výkazů a jiných podkladů ustících do návrhů či opatření, která mají napomoci řídícím pracovníkům při jejich rozhodování a řízení.
Manažerské účetnictví používá externí i interní, ekonomické i technické informace, v naturální i peněžní formě, a to jak z vnitropodnikového účetnictví, tak i z finančního účetnictví, a také využívá údaje z jiných zdrojů mimo účetní jednotku.
Jednou z jednoduchých definic manažerského účetnictví je poskytování finančních a nefinančních rozhodovacích informací manažerům. Proto se používá i obecnější pojem ekonomické a finanční řízení firmy nebo reporting.
Souhrnným termínem manažerského účetnictví bývá označován celkový soubor informací. Je určeno především pro interní potřebu hospodářské jednotky. Má důvěrný, interní charakter, proto jeho hlavní záměr je maximální pravdivost. Není (až na výjimky) regulováno státem. O jeho struktuře a využití si podnikový management rozhoduje sám ve vlastní pravomoci.
"„Manažerské účetnictví je nástrojem do nepohody.“" Bohumil Král
"„Potřeba informací úměrně vzrůstá především s finančními problémy firmy.“" Eva Stará
"„Manažerské účetnictví je otevřený systém.“" Rudolf Schroll

管理会计(英语:Management accounting)是应用会计学收集得来的之企业数据及报表,给予公司内部管理人参考和监控企业活动及适时作出决策及修订等。管理会计报表跟财务报表有所不同,后者有国际公认的国际财务报告准则及格式和内容。上市公司的财务报表是公开发表的,其中某些公司内部的数据是敏感的商业秘密,例如生产成本和采购价格等。而以上资料,在管理会计报表中可以清楚列出,方便指定的管理人的决策工作。


Vývoj.

V 60. letech 20. století začalo americké námořnictvo hledat nové palubní stíhací letadlo, které by bylo vhodným nástupcem letadel F-4 Phantom II. Nakonec podpořilo společný projekt firem General Dynamics a Grumman, který byl nazván F-111B. Tato stíhačka s měnitelnou geometrií křídel vycházela konstrukčně ze strojů General Dynamics F-111. Celkem bylo vyrobeno 7 prototypů F-111B, ale konstruktérům se nepodařilo splnit jednu z podstatných technických požadavků jakou byla nižší hmotnost. Letadlo bylo pro operace z paluby letadlové lodi příliš těžké a tak byl projekt v roce 1968 zrušen.  Následně námořnictvo vypsalo novou soutěž, v rámci které se do užšího výběru dostali dva uchazeči - McDonnell Douglas a Grumman. Zatímco McDonnell Douglas představil modifikovanou verzi F-15, Grumman přišel se svým Modelem 303. Grumman navrhoval vyvinout letadlo s měnitelnou geometrií křídel, které by bylo vybaveno moderním radiolokátorem Hughes AWG-9. Grumman získal značné zkušenosti s technologií měnitelné geometrie křídel při předchozím vývoji letadla XF10F Jaguar, které však bylo postaveno jen jako prototyp. V lednu 1969 proběhlo závěrečné vyhodnocení obou návrhů o měsíc později byla se společností Grumman podepsána smlouva na vývoj stíhačky F-14A. Firma Grumman navázala na svou tradici v pojmenování svých letadel po kočkách. Dala proto stíhačce F-14 přezdívku Tomcat, přičemž šlo odkaz na kočku admirála Thomase Connollyho (Tom's cat).  F-14A se vznesl poprvé k obloze 21. prosince 1970, jen 22 měsíců poté, co firma Grumman vyhrála soutěž na vývoj tohoto letadla. První prototyp absolvoval svůj první let o 16:00, což bylo poměrně pozdě, neboť v prosinci se na americkém východním pobřeží stmívá už o 17:00. Počasí také nebylo ideální, ale Grumman potřeboval provést první let do konce roku 1970, jinak by musel zaplatit námořnictvu pokutu za porušení smlouvy. V souvislosti s blížícími se Vánocemi si firma uvědomovala, že mnoho lidí začne čerpat dovolenou, aby si prodloužili vánoční svátky, takže to bylo "buď nyní nebo nikdy". 30. prosince 1970, během druhého letu první prototyp havaroval kvůli poruše hydraulického čerpadla včetně záloh. Posádka zcela ztratila kontrolu nad řízením letadla, přesto se jim podařilo bezpečně katapultovat. Následně bylo vyrobeno ještě 11 prototypů pro účely dalšího testování. Letoun poháněla dvojice proudových motorů Pratt & Whitney TF30-P-412 o tahu 92,90 kN, které byly vyvinuty z motorů TF-30-P-12 určených původně pro nestavěnou sérii palubních strojů General Dynamics F-111B. Radar Hughes AN/AWG-9 umožňoval dvoučlenné osádce vyhledávat vzdušné cíle do vzdálenosti 315 km v závislosti na jejich velikosti a střely s plochou dráhou letu do vzdálenosti 120 km.  Druhý Tomcat byl zalétán 24. května 1971, který do konce roku následovalo dalších sedm exemplářů. Během testů do roku 1973 došlo k dalším dvěma haváriím a zkušebnímu provozu na letadlových lodích USS Forrestal a USS Independence.  Podobný osud, jako v případě 1. prototypu, postihl ještě dvě letadla. 20. června 1973 havaroval 6. prototyp, na kterém probíhalo testování zbraní. Nehodu zapříčinila raketa AIM-7, která po vystřelení zamířila směrem nahoru a prorazila palivovou nádrž. To způsobilo požár a posádka musela nouzově opustit kokpit. 8. prototyp se kvůli požáru motoru zřítil 13. května 1974.  Sériová výroba letadel se po úspěšném absolvování všech testů spustila v roce 1972 a 22. září 1974 byly stroje F-14 zařazeny do služby v americkém námořnictvu.  Vývoj pokračoval stavbou dvou prototypů F-14B s výkonnějšími motory Pratt & Whitney F401-PW-400 o tahu po 124,90 kN. První z nich vzlétl 12. září 1973.  Počátkem roku 1980 překročila produkce F-14 500 kusů, včetně 80 letounů pro Írán (IIAF) realizovaná v rozmezí let 1976–1978. Íránské Tomcaty poháněly výkonnější a spolehlivější pohonné jednotky TF30-P-414, samotné stroje patřily do výrobních bloků F-14A-90-GR a F-14A-95-GR s radary AN/AWG-9.Výroba pokračovala verzí F-14C s dokonalejší elektronikou a F-14D s dvojicí turbodmychadlových motorů General Electric F110-GE-400 o tahu 120,10 kN s přídavným spalováním. Od roku 1995 byly všechny Tomcaty vybaveny značkovacím laserovým kontejnerem LANTRIN, dále pak byla provedena úprava kokpitu pro možnost použití brýlí pro noční vidění (NVG).  Letadla se během 32 let zúčastnila války v Perském zálivu, Iráku i Afghánistánu. Nakonec byly v roce 2006 vyřazeny z aktivní služby a zcela nahrazeny stíhačkami F/A-18 Hornet.

Konstrukce.

Drak.

Střední a zadní část trupu se skládá ze dvou oddělených v prostorů pro motory, spojených dohromady plochou konstrukcí, přezdívanou "palačinka". Ta přispívá k vyššímu vztlaku letadla, umožňuje připojit více zbraňových závěsníků a poskytuje prostor pro palivo a vybavení. V zadní části "palačinky" jsou aerodynamické brzdy, nacházející se v horní i spodní části, přičemž se mohou rozevřít pod úhlem až 60 stupňů. Spodní brzda je rozdělena na dvě části kvůli uložení aretačního háku. Po stranách trupu se nacházejí dvě velká obdélníková vstupní ústrojí. Přední část přívodů vzduchu je ostře zkosená směrem dolů, aby měl motor dostatek vzduchu i při manévrech s vysokým úhlem náběhu. Hlavní jednokolový podvozek se zatahuje dopředu do konstrukce, ve které jsou uchycena křídla a otáčí se o 90 stupňů, aby byly kola uložena ve vodorovné poloze. Dvoukolový přední podvozek se zasouvá směrem dopředu do šachty v nose letadla. V trupu Tomcatu se nacházejí tři celistvé palivové nádrže, které pojmou celkem 6185 l paliva. F-14 je také vybaven zatahovacím nástavcem k tankování během letu, který se nachází na pravé straně trupu. Tomcat nemá elektronický systém fly-by-wire nebo mechanismus umělé stability. Řídicí systém se skládá z konvenčních tyčí a kabelů, pružin, servomotorů a posilovačů. Všechny řídící plochy jsou poháněny mechanicky, pouze spoilery mají elektrický pohon.

Křídla.

Koncept měnitelné geometrie křídel umožňuje jejich nastavení v rozsahu od 20 do 68 stupňů. Pro potřeby skladování letadel na palubě letadlové lodi je možné manuálně sklopit křídla pod úhlem 75 stupňů. Toto je možné díky tomu, že křídla jsou připevněna k trupu o něco výš, než vodorovné ocasní plochy. Seřízení geometrie křídel je automaticky řízeno centrálním počítačem AiResearch CP-1166B/A. Během vzletu a přistávání, jakož i při nízkých rychlostech letu, jsou křídla nastavena pod úhlem 20 stupňů a dosahují tak maximální rozpětí 19,1 m. Při letu nadzvukovými rychlostmi jsou nastavena pod úhlem 68 stupňů. V případě nouze může však pilot odstavit systém a přebrat nad nastavením křídel kontrolu.

Kokpit.

Dvoumístná kabina posádky F-14 se skládá ze dvou samostatných kokpitů s tandemovým uspořádáním. Pilot sedí vpředu a v zadní části je sedadlo důstojníka zbraňových systémů. Oba členové posádky sedí na vystřelovacích sedačkách Martin-Baker GRU-7A s raketovým pohonem, které mohou být použity již v nulové nadmořské výšce a při nulové rychlosti. Pilot má tři displeje pro sledování letu, navigaci a taktická data, včetně ovládacích prvků letu a výzbroje. Důstojník v zadní části má ovládací prvky a displeje pro řízení palby prostřednictvím systému AWG-9. Má také určité přístroje, poskytující základní informace o letu, ale nemůže přebrat kontrolu nad letadlem. Jeho hlavní náplní je obsluha radaru, identifikace protivníka a vedení pronásledování nepřítele. Na rozdíl od Phantomu II, může každý člen posádky vystřelovat rakety.

Motory.

Pohon varianty F-14A zajišťovala dvojice motorů Pratt & Whitney TF30, vyvinutých původně pro F-111B. Každý z motorů disponoval při forsáži výkonem 92,9 kN a Tomcaty, vybavené tímto pohonným systémem, dokázaly vyvinout maximální rychlost 2,34 M. Motory TF30 však pro svou nespolehlivost sklidily vlnu kritiky už při jejich použití v počáteční produkční sérii Tomcatů. Tyto námitky se ukázaly jako opodstatněné již během války v Zálivu. V plně naložených Tomcatech, které tankovaly během letu ve výšce asi 7000m, docházelo k pumpáži (nesprávné fungování kompresoru), což bylo často doprovázeno vyšlehnutím plamenů z motorů. Proto byly další verze F-14 vybaveny spolehlivějšími a navíc výkonnějšími motory F110-GE-400. Každý z těchto motorů od firmy General Electric poskytoval při zapnutí přídavného spalování výkon 123,7 kN.

Avionika.

F-14 je vybaven pulzním dopplerovským radiolokátorem Hughes AN/AWG-9, který byl odvozen z radaru AN/ASG-18, vyvinutého pro F-108 Rapier a F-111B. AWG-9 umožňuje pilotovi pálit téměř simultánně na 6 nepřátelských letadel, přičemž dokáže sledovat dalších 24 cílů. Radar je v podstatě talíř o průměru 92 cm, který může být nakloněn směrem dolů a sledovat tak i nízko letící objekty. AWG-9 má dosah více než 200 km a v kombinaci se střelami dlouhého dosahu AIM-54 Phoenix, představoval v době zavedení F-14 velmi nebezpečný zbraňový systém.  První produkční série Tomcatů byla vybavena infračerveným senzorem AN/ALR-23, který se nacházel pod nosem letadla a umožňoval vyhledávat nepřátelské stroje na základě tepelných emisí. Ten se však ukázal jako neúčinný, a proto byl později nahrazen TV kamerou Northrop AAX-1, vybavenou stabilizovaným teleobjektivem.  Digitální přenos dat mezi Tomcatem a velícím střediskem na lodi zajišťovalo zařízení Harris ASW-27B. Tento systém bylo možné také použít k datové komunikaci mezi F-14 a letadlem včasné výstrahy E-2C Hawkeye. Díky němu si mohla letadla vzájemně předávat informace o vzdušných cílech, což pomáhalo posádkám Tomcatů získat širší obraz o taktické situaci. A navíc, pokud to taktika vyžadovala, ASW-27B umožňoval letadlu F-14 operovat bez použití vlastních senzorů.  Tomcaty byly zpočátku vybaveny radarovým výstražným systémem AN/APR-25 a AN/APR-27. Ty byly později nahrazeny systémem AN/ALR-45 nebo AN/ALR-50 a závěrečná produkční série dostala AN/ALR-67. Tyto systémy byly navrženy tak, aby varovaly posádku před raketami protiletadlového kompletu, jakým je například 2K12 Kub. Ochranu posádky F-14 před přiletajícími raketami zajišťují i výmetnice klamných cílů Goodyear AN/ALE-39.  K dalšímu avionickému vybavení F-14 patřil inerciální navigační systém Asn 92 Kainovia II a komunikační systém, který se skládal z UHF rádia ARC-51 (později nahrazen ARC-159).

Nasazení.

U.S. Navy.

Do služby v US Navy letoun vstoupil v červnu 1972 převzetím prvního sériového stroje, kde začal nahrazovat Phantomy.  V září 1974 zahájily letky VF-1 a VF-2 na palubě jaderné letadlové lodě USS Enterprise první osmiměsíční túru s F-14 v západním Pacifiku. Prvními atlantickými letky Tomcatů se staly VF-14 „Tophatters“ a VF-32 „Swordsmen“, které v červnu 1975 na palubě USS John F. Kennedy odpluly do oblasti působnosti americké 6. floty ve Středomoří.  Několik Tomcatů sloužilo v 80. létech u US Navy Fighter Weapons School „Top Gun“ na NAS Miramar.  Z U.S. Navy byl Tomcat vyřazen roku 2006 a nahrazen letouny F/A-18E/F Super Hornet.

Incident v zálivu Velká Syrta.

V srpnu 1981 nařídil Ronald Reagan námořní cvičení "Freedom of Navigation" v zálivu Velká Syrta, který Libye považovala za své výsostné vody. Americké F-14 se následně v několika soubojích s libyjskými stíhači utkaly. Cvičení se zúčastnila letadlová loď USS Forrestal se stíhačkami Phantom II a USS Nimitz, která nesla na palubě stroje F-14 Tomcat. 19. srpna 1981, během hlídkového letu u pobřeží Libye, zachytily americké F-14 na svých radarech blížící se dvojici Su-22, která se pokusila sestřelit dvojici letounů F-14A z perutě VF-41 „Black Aces“. Jedno z libyjských letadel vystřelilo na Tomcaty raketu, ta však minula cíl. Piloti F-14 ve složení Cdr. Henry „Hank“ Kleeman a Lt. Dave Venlet, a Lt. Larry Muczynski a Lt. Jim Anderson opětovali střelbu a připsaly zničení obou letounů řízenými střelami AIM-9L. Celý vzdušný souboj trval jen 45 sekund.  24. března 1986 se během operace Prairie Fire dostala do vzájemné konfrontace dvojice F-14A se dvěma libyjskými stroji MiG-25.

Válka v Zálivu.

Od 17. ledna 1991 se americké F-14 zapojily do plnění různých úkolů v rámci operace Pouštní bouře ("Operation Desert Storm") v Perském zálivu. Na mise do Kuvajtu a Iráku startovaly z pěti letadlových lodí: USS John F. Kennedy, USS Saratoga, USS America, USS Ranger a USS Theodore Roosevelt. V době, kdy operace Pouštní bouře začínala, byly F-14 jedinými americkými stíhačkami v aktivní službě, které měly za sebou skutečné vzdušné souboje s potvrzenými sestřely nepřátelských letadel. Paradoxně však během války v Zálivu vykonávaly převážně hlídkové lety. Vybaveny zařízením TARPS (Tactical Airborne Reconnaissance Pod) byly Tomcaty vysílány také na průzkumné mise, během nichž vyhledávaly irácké mobilní raketové systémy Scud. Jelikož hlavní roli při potlačování iráckého letectva sehrály stíhačky F-15C, připsaly si F-14 pouze jediný sestřel vzdušného cíle. Šlo o vrtulník Mil Mi-8, který byl zničen střelou AIM-9 Sidewinder 6. února 1991 a jednalo se o poslední vzdušné vítězství Tomcatů ve službách amerického námořnictva. Během celé letecké kampaně ztratilo americké námořnictvo jen jeden stroj F-14A, který byl 21. ledna 1991 sestřelen iráckým systémem S-75 Dvina. Oba piloti se stihli katapultovat, ale jen jednoho z nich americké speciální jednotky zachránili. Druhého zajala irácká armáda a byl vězněn až do konce války.

Válka v Kosovu.

Do ozbrojeného konfliktu v Kosovu, který probíhal mezi silami Jugoslávie a UCK se zapojila v roce 1999 i Severoatlantická aliance. Bombardovací kampaň trvala od 24. března do 11. června 1999 a angažovalo se v ní hlavně americké letectvo. Tomcaty vzlétaly z letadlové lodi USS Theodore Roosevelt a shodily celkem 350 laserem naváděných pum. Stroje F-14 spolu se stíhačkami F/A-18 zničily nebo poškodily 477 taktických cílů a 88 pevných cílů.

Operace Trvalá svoboda.

7. října 2002 vzlétly americké F-14 z letadlové lodi USS Enterprise a stíhačky F/A-18 z letadlové lodi USS Carl Vinson na první bombardovací misi v Afghánistánu. Hlavními cíli byly teroristické základny, zbraně a vozidla, výcvikové tábory a vojenské jednotky Talibanu.

Operace Irácká svoboda.

Na rozdíl od operace Pouštní bouře, kde se Tomcaty zapojily do bojových akcí minimálně, bylo působení F-14 v kampani Irácká svoboda, která probíhala v Iráku o 12 let později, mnohem masivnější. 52 stíhaček F-14D se kromě lokalizování iráckých oddílů a systémů protivzdušné obrany zapojovalo výrazně více do útoků na pozemní cíle. Vedle Super Hornetů, které se zúčastnily bojových akcí poprvé, ničily nepřátelské pozemní cíle 900kg pumami JDAM (GBU-31).

Írán.

V lednu 1974 objednal Írán 30 kusů F-14A (evidenční č. US Navy "160299" až "160328") pro íránské letectvo (IIAF), v červnu pak následoval kontrakt na dalších 50 Tomcatů ("160329" až "160377"). Výcvik prvních vybraných osádek IIAF, které před tím létaly na Phantomech, začal v USA v květnu 1974. Prvé dva Tomcaty převzal Írán 14. ledna 1976 včetně moderní výzbroje. V květnu následujícího roku již IIAF disponovalo 12 letouny F-14A. V létě 1977 došlo k prvnímu zásahu F-14A proti sovětskému letounu MiG-25R, které neustále narušovaly Íránský vzdušný prostor. Pilot Tomcatu se dostal do střelecké pozice a zaměřil cíl svými raketami, z diplomatických důvodů však nedostal rozkaz ke střelbě. Dodávky F-14A pro IIAF byly ukončeny v roce 1978 předáním 79. stroje. Poslední Tomcat zůstal v USA, kde sloužil k testům zařízení pro tankování za letu a zbraňových systémů. Po islámské revoluci v roce 1979 již do Íránu nedorazil a byl uskladněn na základně Davis-Monthan. Později byl předán US Navy a počátkem 90. let předán "Pacific Missile Test Centre" na kalifornské základně Point Mugu, kde byl v srpnu 2000 vyřazen. Jako první byla na F-14A přezbrojena 82. taktická výcviková peruť IIAF na základně Isfáhán-Chatámí. Následně pak tvořily výzbroj 71., 72. a 73. taktické stíhací perutě na základně Šíráz a 81. perutě dislokované na Isfáhán-Chatámí.  První ztráta Tomcatu ("160311") z výzbroje IIAF se odehrála 30. dubna 1977 při výcvikovém letu jihovýchodně od báze Isfahan-Chatámí se smíšenou osádkou íránského pilota a instruktora společnosti Grumman. 15. listopadu 1977 došlo k další havárii 140 km od základny s plně íránskou osádkou ("160346"). Po islámské revoluci bylo íránské letectvo přejmenováno na vojenské letectvo islámské republiky Írán ("Islamic Republic of Iran Air Force" -IRIAF) a během několika měsíců se stav letuschopných strojů podstatně snížil. Do léta 1980 stav Tomcatů činil pouze několik desítek akceschopných letounů. Dne 22. září 1980 zaútočilo na šest základen IRIAF a čtyři pozemního vojska irácké letectvo, čímž započala osmiletá íránsko-irácká válka, mj. o sporné území v oblasti Chúzistán, ukončená v srpnu 1988. K prvnímu vítězství Tomcatů IRIAF došlo 7. září 1980 sestřelem iráckého vrtulníku Mi-25, tedy několik dní před oficiálním zahájením konfliktu. Další sestřely si na svá konta připsaly osádky F-14A již 25. září zničením dvou strojů MiG-23MS, třetí Tomcaty IRIAF zlikvidovaly 2. října 1980. Do konce roku 1980 podlehly při leteckých soubojích s F-14A další tři irácké stroje MiG-21 (21. a 27. listopadu a 2. prosince). Následující rok otevřely konta sestřelů osádky F-14A sestřelením Su-22M-3 29. ledna, další dvě potvrzená vítězství následovala 21. dubna nad dvojicí letounů MiG-23BN íránského letectva. 25. března 1984 „Perské kočky“, jak se F-14A IRIAF v USA přezdívalo, zničily Tu-22, 6. října 1986 jim za oběť padla dvojice strojů Dassault Mirage F1EQ iráckých vzdušných sil ("Al Qauwa al Džauwíja al Iráqíja"). Další dva sestřely nárokovaly osádky Tomcatů 24. února 1987 (MiG-23ML a Mirage F1EQ), třetí pak v tomto roce 24. června (vrtulník S.A.321H). Během roku 1988 nahlásili íránští piloti a operátoři F-14A zničení celkem deseti Mirage F1EQ ve vzdušných soubojích, poslední sestřel pak zaznamenali 19. července 1989 (MiG-21). Naopak iráčtí piloti během celého konfliktu nahlásili celkem 11 vítězství nad Tomcaty protivníka, z toho poslední dva stroje podlehly novým iráckým letounům MiG-29 19. července 1988. 12 F-14A ztratilo IRIAF následkem závady na motorech a přechodu do kritického letového režimu při manévrovém boji.  Po ukončení konfliktu byly zbylé F-14A IRIAF v 90. letech rozděleny do 83. taktické stíhací perutě na základnách Teherán-Mehrabad a Shiraz, 82. taktické stíhací perutě na letištích Bushehr a Isfahan-Chatámí, odkud operovala rovněž 81. peruť.

Uživatelé.

Bývalí uživatelé.

USA

Grumman F-14 Tomcat je nadzvukový, dvoumotorový, dvoumístný vojenský letoun s měnitelnou geometrií křídla. Vyvinut byl v rámci programu VFX pro americké námořnictvo, poté co byl zrušen projekt F-111B. F-14 byl první z novějších amerických stíhacích letounů (tzv. "teen-series"), které byly navrženy s ohledem na zkušenosti ze vzdušných soubojů s MiGy během války ve Vietnamu.

F-14雄猫式战斗机(Grumman F-14 "Tomcat" Fighter)是美国海军曾使用的一款超音速空优及长程拦截用舰载战斗机。为双发喷射机、可变后掠翼与双尾翼、双座配置,由格鲁曼公司承包开发制造,专门负责以航空母舰为中心的舰队防空任务。首架F-14于1970年试飞,1974年正式服役,以取代F-4鬼怪式战机作为美国航空母舰舰队的防卫。F-14在服役后期曾追加低空导航暨夜间红外线标定䇲舱,具备有基本的精确对地攻击能力。F-14在美国海军服役32年后,于2006年9月22日正式退役,由F/A-18E/F超级大黄蜂式打击战斗机所取代。伊朗是唯一获准购买F-14的国家,而且一直操作至今。


Původ slova.

Slovo bylo do češtiny převzato z ruštiny (бес = bez, призор = dohled, dozor). Do češtiny slovo „bezprizorný“ zavedl novinář a překladatel z ruštiny Vincenc Červinka.  ASCS, SSČ a SSJČ jej uvádějí ve dvou variantách, variantu bezprizorný uvádějí jako první, SSJČ označuje variantu bezprizorní jako řidší. Český etymologický slovník Jiřího Rejzka uvádí jako základní variantu tvar bezprizorní a ve výkladu zmiňuje „dříve častěji bezprizorný“.  V přeneseném smyslu se užívá například pro opuštěná domácí zvířata, bezdomovce či uprchlíky, software či weby, území a stavby, zavazadla, myšlenky, projekty atd.  Ministerstvo financí v oficiální zprávě psalo v roce 2017 o bezprizorních nemovitostech („Zjistili jsme, že desítky tisíc nemovitostí jsou zapsány na neexistující státní subjekty nebo subjekty v konkurzu či likvidaci. Tento nepřijatelný stav jsme začali okamžitě řešit. Ve velmi krátkém čase jsme dokázali snížit počet bezprizorních nemovitostí o více než 26 procent a počet bezprizorních subjektů klesl dokonce o třetinu (...),“ řekla generální ředitelka ÚZSVM Kateřina Arajmu.“) a bezprizorních subjektech („Podařilo se snížit počet bezprizorních subjektů z 1381 na 920, tj. o 461 subjektů (33,3%). Z toho: subjekty zaniklé a nedohledané sníženy z 1 287 na 847, tj. o 440 (34,2 %), subjekty v likvidaci a konkurzu sníženy z 94 na 73, tj. o 21 (22,3 %).“)  Slovo mnohdy dostává širší společenský a psychologický kontext, jako výraz pro společenskou a hodnotovou odcizenost a nezakotvenost:  „Navzdory rafinovaným společenským vazbám zůstáváme bezprizorní. (...) Bezprizorní lidé jsou poznamenáni poznáním, že všechno kolem nich je provizorní. (...) Bezprizorní lidé hledají i jiné formy sounáležitosti. Například v nákupech, nebo třeba v cestování, v souznění s přírodou, v mudrosloví, ve fundamentalismu, v nacionalismu, ve velkých osobních výkonech, ve virtuální realitě, v hrách nebo v drogách. (...) Pochopit hloubku současné bezprizornosti znamená pochopit současné duševní obtíže moderního člověka. “  Václav Cílek pod titulkem bezprizornosti popisuje „individualismus, tedy nevyváženou péči o sebe samotného bez většího ohledu na okolí“ a trend krátkodobých a částečných pracovních úvazků, „nestandardního pracovního zařazení“, který považuje spolu s erozí dosavadních systémů sociální péče za charakteristiku čtvrté průmyslové revoluce (4IR).

Dětská bezprizornost.

„Děti ulice“, které ztratily rodiče a domov, žijí v různých úkrytech a živí se žebráním nebo drobnými krádežemi, se ve větších lidských společnostech vyskytovaly vždycky, zejména ve městech. Jejich počet prudce vzrůstá po válkách a velkých revolucích, ale také v obdobích krize. V moderních masových společnostech, kde se uvolnily širší příbuzenské vztahy, nemá dítě často nikoho, kdo by se o ně mohl postarat. Po jisté době "bezprizorného" života, kdy se děti musí živit například kapsářstvím, se navíc musí naučit skrývat a vyhýbat se dospělým lidem vůbec. Bezprizorné děti často tvoří menší gangy, podílejí se na prostituci, prodeji drog a podobně.  Nejstarší zmínky o tlupách „dětí ulice“ jsou z pozdně římské doby, v pamětech a románech se o potulném životě dětí lze dočíst zejména po válkách. V 19. století popisoval jejich osudy například Charles Dickens ("Oliver Twist") nebo Victor Hugo ("Bídníci"). Počet osamělých dětí po ruské revoluci dosahoval počtu 2 až 7 milionů a tím se stal předmětem veřejné diskuse a pozornosti. Dnes žije po světě podle velmi neurčitých odhadů UNESCO asi 100 milionů dětí na ulicích a ve slumech, zejména v Indii, v Brazílii a v afrických zemích. V USA se počet dětí ulice odhaduje na 1,3 milionu, v Německu na 20 tisíc.

Bezprizornost je situace, kterou vyjadřuje adjektivum bezprizorný, též bezprizorní (z rus. беспризорный, bez dohledu), znamenající ve zpodstatnělém použití původně dítě, které žije bez rodičů a rodiny jako bezdomovec, obvykle ve velkých městech. V přeneseném smyslu se v češtině toto adjektivum používá i pro jiné osoby a věci, o něž se nikdo nestará.

街童,泛指无家可归的儿童,是社会中的弱势群体,需要社会关怀。他们大部分以行乞、拾荒、卖东西,甚至偷窃为生,由于经常周围环境脏乱(比如有的流浪儿童安身在垃圾场),感染疾病的机会极高。缺少受教育的机会。有些会沦为童党或雏妓,甚至因感染疾病或受伤失救而死亡。


Rozhodčí.

K výkonu tenisového rozhodčího je třeba získání licence.

Hlavní rozhodčí.

Hlavní rozhodčí (angl. "chair umpire") řídí zápas, počítá stav, uděluje napomenutí hráčům a má právo měnit rozhodnutí rozhodčích nižší úrovně (čárových). Je konečnou autoritou v rozhodnutí o faktických otázkách. Hlavním cílem je plynulý průběh hry. Vede protokol o utkání. Sedí na vyvýšené stolici v češtině také nazývané „umpire“, ačkoli v angličtině slovo označuje jen „rozhodčího“. Stolice či židle rozhodčího se v angličtině nazývá „umpire’s chair“.

Čárový rozhodčí.

Čárový rozhodčí (angl. "line umpire") pomáhá hlavnímu při kontrole správnosti dopadu míče „do“ nebo „mimo“ tenisový dvorec. Stojí při okraji plochy tenisového dvorce ve směru probíhající čáry kurtu. Pro případ, že hlavní rozhodčí neslyší jeho výrok („aut“), gestikuluje pohyby ruky - připažení obou rukou směrem dolů je dobrý míč, upažení jedné ruky směrem ven z kurtu je míč mimo kurt. Čárový rozhodčí stojící na úrovni základní čáry dvorce kontroluje správné postavení tenisty při podání a signalizuje přešlap, tzv. chybu nohou.  Existoval i síťový rozhodčí, který oznamoval dotyk míče sítě při podání. Jeho funkci nahradil elektronický snímač kontrolovaný hlavním rozhodčím.  Pro úplný stav je třeba dvorec obsadit 10 čárovými rozhodčími, 9 rozhoduje na čarách a 1 je síťový.

Vrchní rozhodčí.

Vrchní rozhodčí (angl. "referee") má v gesci dodržování tenisových pravidel a soutěžního řádu dané soutěže (turnaje). Má právo rozhodnout všechny sporné momenty vyplývající z pravidel, rozhoduje o způsobilosti dvorce a míčů, o přerušení či ukončení zápasu pro tmu nebo z jiných důvodů.

Tenisový rozhodčí je jeden z účastníků tenisového utkání. Technickou funkcí rozhodčího je řízení soutěže, turnaje či daného zápasu. Jednání vychází z platných norem, pravidel tenisu, soutěžního řádu a rozpisu soutěže, které jednoznačně definují podmínky hry a její regulérní průběh.

在网球比赛中,需要一个官方的组织机构,根据国际网球联合会的规章制度来组织一项赛事,同时包括给球员提供各种其他的服务。这个官方的机构或赛事的主办单位被称为网球赛事委员会。


Příčiny.

Trpaslíci nesnesli potupu Durinova dědice Thróra, který byl v roce 2790 zabit skřety před branami Morie. Thrórův syn Thráin shromáždil většinu trpaslíků a vydal se pomstít vrahovi svého otce Azogovi. Mezi roky 2793-2799 dochází mezi skřety a trpaslíky k válce, ve které je většina skřetů pobita. Přeživší se stahují za svým pánem Azogem do Morie. Trpaslíci, kteří se kromě pomsty chtěli zároveň navrátit do sídla svých otců, na východní bránu Khazad-dûm zaútočí.

Průběh.

Trpasličí vojsko postoupilo údolím až k bráně, kde na ně již čekala obrovská skřetí armáda. Z počátku měli stvůry z Morie převahu, protože útočili z výšky. Ani počasí trpaslíkům nepřálo, byl chladný zimní den a slunce (které morijští skřeti nenávidí a ubírá jim sílu) nebylo vidět. Skřetům se podařilo zatlačit Naugrim vedené Tháinem do nedalekého lesa. Tehdy padli Thráinův syn Frérin, Balinův otec Fundin a mnozí další. Thráin a jeho druhý syn Thorin byli raněni. Thorin prý v boji ztratil svůj štít, proto sekyrou utnul dubovou větev, které poté používal místo štítu ke krytí. Právě díky této události získal své přízvisko "Pavéza (v originále Oaken Shield)".Bitva pokračovala se střídavým úspěchem. Zlom přišel až s příchodem oddílů ze Železných hor, které vedl Thráinův bratranec Náin. Ti přišli do boje později a svěží a tak se jim podařilo s pokřikem "Azog! Azog!" probít až k prahu Morie. Tehdy vyšel z brány Azog v čele své osobní stráže a pustil se do boje s Náinem. V tu chvíli byl však Náin už unaven bitvou, zatímco Azog byl dosud svěží. Ten proto nakonec v souboji zvítězil a seknutím do kovového límce na krku Náinovi zlomil vaz. Náhle však zpozoroval, že všichni skřeti prchají a bitva je rozhodnuta. Pokusil se utéct zpět za bránu, byl však dostihnut a zabit Náinovým mladičkým synem Dáinem.

Důsledky.

Ač bitva dopadla vítězně pro trpaslíky, ani jedna z bojujících stran na ni nevzpomíná v dobrém.  Skřeti byli poraženi a Mlžné hory od nich byly na dlouhou dobu očištěny. Většina přeživších prchla na jih. Usídlili se v Bílých horách na hranici mezi Gondorem a Rohanem. Když se počet skřetů rozrostl, začali pro Rohan představovat vážné nebezpečí a ze zálohy zabili Waldu, dvanáctého krále Rohanu. Teprve Waldův syn Folca se skřety v Bílých horách definitivně skoncoval.  Trpaslíci i přes vítězství po bitvě truchlili. Prý stěží polovina všech bojovníků byla schopna po bitvě opustit bojiště. Thráin, který byl v boji zraněn na noze a přišel o jedno oko, nabádal trpaslíky, aby s ním pokračovali do hlubin Morie. Většina přeživších však odmítala. Dáin, který jediný pohlédnul za bránu, připomenul dosud neporaženého balroga. Trpaslíci nemohli pohřbít všechny své padlé, jelikož pohřbívají zásedně do kamenných hrobů a takové práce by trvaly několik let. Proto se navzdory svým zvyklostem rozhodli padlé spálit. Bylo jim to proti mysli, ale všichni trpaslíci padlí v Azanulbizaru byli pro své potomky známí jako "spálení trpaslíci" a byli navždy ctěni. Les, který skáceli, aby mohli spálit těla svých padlých, již nikdy nevyrostl a kouř z pohřebních hranic byl vidět i v Lothlórienu. Každý trpaslík si také nesl domů těžký vak se zbraněmi a zbrojí padlých, aby tam nezůstaly napospas zbylým skřetům. Právě v této bitvě si Dáin získal nehynoucí slávu za svůj hrdinský čin proti Azogovi, protože mu tehdy bylo jen 32 let, takže byl podle počítání trpaslíků ještě klouček. Svou statečností se proslavil také Thráinův syn Thorin.

Bitva v Azanulbizaru, kterou elfové nazývají bitva v Nanduhirionu, byla rozhodujícím střetnutím ve válce mezi trpaslíky a skřety ve Středozemi, fiktivním světě J.R.R. Tolkiena. Byla svedena roku 2799 Třetího věku v údolí Azanulbizar (elfsky Nanduhirion, Obecnou řečí Rmutný dol). Trpaslíci se i přes vítězství neodvážili vstoupit do Morie, v které navíc nadále sídlil balrog, zvaný Durinova zhouba.

在英国作家托尔金的奇幻小说里,阿萨努比萨之战(英语:Battle of Azanulbizar)是中土大陆矮人与半兽人之间的一场惨烈战役,发生于第三纪元2799年的迷雾山脉脚下摩瑞亚东门之前。在精灵语中称之为南都西理安之战。


Historie.

Počátky Imeriny.

Počátky Imeriny jsou datovány okolo 13. století. Ústní tradice vypráví o třech panovnících ve 13. století následovaných dalšími sedmi možná až 11 panovníky. Jako poslední z nich je Uváděno jméno královny Rafohy a její dcery Rangrity – která dala království jméno známe dodnes IMERINA. Syn Rangrity, Andriamanelo byl vládcem království v letech 1540–1575. Zavedl v zemi mnoho změn. Imerina byla stále pouze maličká říše ale díky zavedení správních institucí začínala připomínat organizací společnosti skutečný stát.

Imerina za vlády Ralamba.

Dalším panovníkem byl syn Ralambo, který vládl v letech 1575–1610. Za jeho vlády došlo k rozšíření území Imeriny a jejímu uznání okolními národy. Nejen politické aktivity ho proslavily. Měl velký vliv na sociální a hospodářský rozvoj země. Říká se, že byl prvním "Malgašem", který jedl hovězí maso. Zda je to pravda není prokazatelné, ale důležité je, že za jeho vlády zavedl chov zebu, který byl do té doby neznámy. Změnil také hierarchické uspořádání systému moci. Král byl absolutní autoritou, která byla podporována a ospravedlňována posvátností tohoto úřadu. Posvátnost krále byla umocňována vysvěcením královského talismanu "sampy" a řadou dalších rituálů. Nejznámější rituál – "Fandroana" symbolická posvátná koupel panovníka, která se konala každý Nový rok Ralambo měl podle legendy dva syny a za nastupujícího vládce zvolil Andrianjaka protože jeho druhy syn Andriantompokoindrindra podle zdrojů byl posedlý hrou kterou vymyslel, "fanorona"

Fanorona.

Fanorona je poměrně složitá, propracovaná desková hra, připomínající dámu) nebo čínské go. Hraje se na speciální šachovnicí s černými a bílými kameny, jichž má každý hráč na počátku hry k dospozici 22. Fanorona se brzy rozšířila i mimo dvorské prostředí a změnila se v národní malgašskou zábavu. Také se prý užívala jako rozhodovací nástroj při některých soudních přích, jako metoda ordálu, běžnější však byl ordál jedem.

17. století Velké království a jeho rozpad.

Andrianjaka vládl v letech 1610-1630, za jeho vlády se znovu změnily hranice. Dalším přínosem za jeho panování bylo zintenzivnění pěstování rýže a vybudování množství zavlažovacích kanálů. Jako první z panovníku si za své královské sídlo zvolil Antananarivo, které bylo od té doby hlavním městem Imeriny(později celého Madagaskaru). Také docházelo k řemeslné specializaci – kovářské, hrnčířské dílny.  Po Andrianjakovi převzal vládu jeho syn Andriantsitakandriana a pak i jeho vnuk Andriantsimitoviaminandriandehibe. Následoval Andriamasinavalona, který se zapsal do dějin, zorganizoval největší a nejvlivnější rodové klany do 4 hlavních skupin. – Avaradrano, Marovatana, Ambodirano a Vakinisisaony.  Každý z těchto klanů dostal do správy 1⁄4 země a do jejího čela dosadil jednoho ze svých synů Po jeho smrti se však toto uspořádání rozpadlo a i samotné království se rozdělilo do 4 samostatných částí. 3 ze 4 území neodolaly nájezdům okolních národů zejména pak Sakalavům z Boiny. Pouze severní teritorium s hl. městem Ambohimanga zůstalo suverénní, a dokonce dokázalo rozšiřovat své území.

Znovusjednocení Imeriny.

Převratné změny přinesla vláda Andrianampoinimerina, který začal vládnout v roce 1783. Stal se nejvýznamnější osobou madagaskarských dějin. Pro Malgaše je něco jako „otec vlasti“. Za jeho vlády byla znovu sjednocena Imerina v původních hranicích před rozpadem na 4 samostatné celky. Během několika let pak bylo území nadále rozšiřováno. Pod nadvládu Imeriny se dostali i jiné mocné země např. Betsileů a Sakalavů. Tito dva se stávají vazalskými zeměmi, mohou si podržet své panovníky a jinak jsou v moci Imeriny Za vlády Andrianampoinimerina je nadále umocňován absolutistický statut panovníka ale také zavádí demokratické principy – kabary. Byla také zřízena rada se 70 členy, kde byly zastoupeny všechny třídní společnosti. Tato rada fungovala při rozhodování ohledně právních věcí a státních financí. Pozměnil a upravil také zákony. Byl ustanoven trestní zákoník, kontroloval pozemkovou reformu a usiloval o půdu pro každou rodinu, aby byla schopna odvádět daně či část výnosu rýže. Zemřel v roce 1810 a ze svých 24 dětí určil svým následovatelem Radamu.

Kabary.

Veřejná shromáždění, na nichž král předloží své plány a úmysly a od svých poddaných očekává, že se k nim vyjádří. Tyto KABARY se vyvíjely a v pozdější době se stávají vysoce vyvinutým řečnickým uměním využívaným ke speciálním příležitostem.

Otevření Imeriny světu.

Radama zdědil po otci nejen velkolepé království ale i velké ambice. Což potvrdil když vyslovil myšlenku „"ny riaka no valamparihiko,“ – „hranicí mých rýžovišť je moře“." Poprvé co byla vyslovena myšlenka na sjednocení celého ostrova. Radamuv nejvýznamnější počin bylo otevření Imerinského království okolnímu světu. Což přineslo neomezenou možnost přistěhovalcům z Evropy. Důsledky byly obrovské nejen kulturní ale také změna obživy, příchod vyspělého průmyslu (cihelny, manufaktury).

Návrat k tradičním hodnotám.

Ve 35 letech Radama zemřel a na trůn se dostala jeho sestřenice Ranavalona. Vládla po dobu třiceti tří let a její panování bylo ve znamení návratu k tradičním hodnotám. Byla odpůrkyní křesťanství a Evropy jako celku. Bála se ztráty nezávislosti Imeriny zavedla politiku izolacionalizmu. Ovšem rozloha Imeriny se neustále zvětšovala, země byla rozprostřena téměř po celém ostrově pouze oblasti na jihu zůstávaly samostatné.

Francouzská expanze.

Po smrti Ranavalony I. nastoupil na trůn neschopný Radama II., který však byl už roku 1863 sesazen a popraven. Královnou se stala jeho vdova Rasoherina a po ní nastoupila roku 1868 na trůn Ranavalona II. Ta roku 1869 konvertovala ke křesťanství a za její vlády proběhla rozsáhlá christianizační kampaň. Královna a její rádce Rainilaiarivony, který se stal i jejím manželem (nemohl se však kvůli nízkému původu stát králem), se politicky orientovali na Velkou Británii. To nebylo po chuti Francii a důsledkem byla francouzská expanze, ústící ve snahu připojit ostrov k Francii jako kolonii. V Imerině proběhlo v této době mnoho rozsáhlých nepokojů, čímž byla oslabena královská moc. Po smrti královny Ranavalony II. na trůn nastoupila její stejnojmenná dcera, ale hlavní vliv v království měl Rainilaiarivony. V roce 1895 vtrhli Francouzi do hlavního města a 30. září královnu sesadili. Rainilaiarivony byl zatčen, odsouzen a uvězněn v Alžírsku, kde zanedlouho zemřel. Francouzská nadvláda nad ostrovem trvala až do roku 1960, kdy Madagaskar znovu získal nezávislost.

Imerina je území ve středu ostrova Madagaskar. Počátky imerinského království jsou datovány do 13. století a trvají až do francouzské nadvlády v 19. století. Po jejím ukončení se celý ostrov Madagaskar stal samostatný. V současné době je Imerina jednou z mnoha oblastí tohoto ostrova.

伊默里纳王国(Merina Kingdom或Kingdom of Madagascar,1540–1897年官方名称为Kingdom of Imerina)又称莫里纳王国、梅里纳王国、马达加斯加王国(于19世纪初统一马达加斯加岛后成立),是马达加斯加岛上的一个古国由居住在岛中部伊默里纳高原的梅里纳人建立。14世纪初形成。16世纪统治著岛中部的广大地区。建都城于塔那那利佛。安德里亚南普伊奈梅里纳(Andrianampoinimerina,1787–1810年在位)及其子拉达马一世(Radama I,1810-1828年在位)时,进行了一系列政治及军事改革,基本统一了马达加斯加岛。19世纪遭到英、法的入侵,最终被法国所灭。


Historie.

Ostrovy Karolíny, v současnosti politicky rozdělené na Federativní státy Mikronésie a Palau, byly osídleny již před 3000 lety. 1. října 1525 byly objeveny portugalským kapitánem Diegem da Rochou, který je pojmenoval "Islas Sequeira". 1. ledna 1528 je znovuobjevil španělský mořeplavec Álvaro de Saavedra Céron. Roku 1686 byly ostrovy prohlášeny španělským územím a pojmenovány "Islas Las Carolinas". Prvními vlajkami, pravidelně vyvěšovanými na souostroví byly od roku 1874, kdy začalo osidlováni Karolín, vlajky španělské.  V roce 1899 Španělé prodali souostroví Německu, které je 18. července administrativně připojilo ke své kolonii Německá Nová Guinea. Na Karolínách se v této souvislosti začaly užívat vlajky císařství. Kolem roku 1912 začalo Německo uvažovat, podle britského vzoru, o jednotném vzoru vlajek pro své kolonie (a to i pro Novou Guineu). V roce 1914 byly návrhy vlajek vytvořeny, schváleny, ale po vypuknutí 1. světové války nebyly nikdy zavedeny.  7. října 1914 byly ostrovy obsazeny Japonským císařstvím a začaly se užívat japonské vlajky. 17. prosince byly Karoliny prohlášeny Společností národů za Mandátní území Tichomořské ostrovy pod správou Japonska. Ostrovy byly zároveň přejmenovány na "Ostrovy jižních moří". Roku 1935 byly prohlášeny za "nedílnou součást Japonského císařství".  Za II. světové války byly ostrovy obsazeny Spojenými státy americkými a oficiální vlajkou se stala vlajka USA, tehdy s osmačtyřiceti hvězdami. Později byly přidány další.  18. července 1947 byl formálně zrušen japonský mandát a ostrovy byly Organizací spojených národů začleněny do Poručenského území Tichomořských ostrovů. Od 20. října 1947 se spolu s vlajkou USA začala vyvěšovat i vlajka OSN.  3. října 1962 byla neoficiálně zavedena vlajka Poručenského území Tichomořských ostrovů. Vítězem soutěže byl Gonzalo Santos z ostrova Saipan. Vlajka byla tvořena světle modrým listem o poměru 10:19 (vliv vlajky USA). Na listu bylo do kruhu umístěno šest bílých pěticípých hvězd, tak aby jeden cíp směřoval od středu pomyslné kružnice s hvězdami. Šest hvězd symbolizovalo správní oblasti: Mariánské ostrovy, Marshallovy ostrovy, Palauské ostrovy, Yap, Truk a Ponape. Modrá barva symbolizovala Tichý oceán, bílá mír mezi různýmy národy na ostrovech. Vlajky byla poprvé vztyčena 24. října 1962. S účinností od 19. srpna 1965 byla tato vlajka přijata mikronéským kongresem (po schválení Vysokým komisařem Poručenského území Tichomořských ostrovů) jako oficiální vlajka. Vyvěšovala se však pouze společně s vlajkami USA a OSN.  1. dubna 1976 se od Poručenského území odtrhly Severní Mariany. Vlajka změněna nebyla, protože 1. ledna 1977 se od správní oblasti Ponape vyčlenila oblast Kusaie (či Kosrae) a počet hvězd na vlajce mohl být zachován. 12. července 1978 Spojené státy uspořádaly referendum o vzniku Federativních států Mikronésie. Obyvatelé Marshallových ostrovů a Palau federaci odmítlo a později (1986 a 1994) vyhlásily nezávislost.  Federativní státy Mikronésie vyhlásily nezávislost jednostranně 1. října 1979. Tento krok ale nenabyl právní síly, protože poručenský status OSN nebyl zrušen. Státní vlajka však byla přijata již 30. listopadu 1978 a je platná dodnes. Poprvé zavlála tato vlajka v den jejího přijetí v městě Kolonia na ostrově Ponape. Teprve 3. listopadu 1986 podepsali zástupci federace smlouvu s USA o volném přidružení a až 22. prosince 1990 schválila Rada bezpečnosti OSN zrušení poručenského statusu a země získala definitivně nezávislost.

Vlajky federativních států.

Federativní státy Mikronésie jsou federativní republikou skládající se ze čtyř spolkových států: Yap, Chuuk (do roku 1990 Truk), Pohnpei (do listopadu 1984 "Ponape") a Kosrae.  Vlajka státu Chuuk, jejímž autorem je Ophin Reselap, byla zavedena 3. října 1979. Tvoří ji modrý list o poměru 10:19, s uprostřed umístěnou siluetou kokosové palmy, kterou obklopuje kruh čtyřiceti bílých, pěticípých hvězd. Počet hvězd představuje počet municipalit (asi do roku 1993 jich bylo 38). Modrá barva symbolizuje Tichý oceán a mír, palma přírodní zdroje a výrobu kopry, hlavní součást obživy ostrovanů. Zobrazena je vlajka s 38 hvězdami. Vlajka státu Kosrae, jejímž autorem je Nena T. Lonno, byla zavedena 30. července 1981. Světle modrý list o poměru 37:70 obsahuje tradiční kámen na drcení plodů, nad nímž jsou čtyři bílé, pěticípé hvězdy (1 - 2 - 1) obklopené dvěma stylizovanými olivovými větvičkami. Modrá barva symbolizuje Tichý oceán, kámen představuje místní kulturu a zvyky, vědění a prosperitu ostrova v minulosti i v budoucnosti a hvězdy počet ostrovních municipalit. Olivové ratolesti jsou tradiční symboly míru, jednoty lidu a státu.  Vlajka státu Pohnpei, jejímž autorem je Rosendo Alex, byla zavedena v prosinci roku 1977. Od roku 1992 ji tvoří modrý list o poměru 1:2 (některé zdroje uvádějí poměr 2:3), s polovinou kokosového ořechu (v přirozených barvách), nad nímž je v kruhu 11 bílých, pěticípých hvězd. Kolem jsou dvě ratolesti kokosové palmy s bílým okrajem. Polovina ořechu symbolizuje domorodé, obřadní nádoby "sakau" (z kterého je vyrobena), palmové ratolesti připomínají ratolesti míru z vlajky OSN a připomínají význam palem pro hospodářství ostrovů. Do roku 1992 byl odstín listu (do té doby s poměrem 2:3) modré světlejší, počet hvězd v kruhu byl šest (připomínal počet největších ostrovů tehdejší správní oblasti Poručenského území Tichomořské ostrovy). Vzhled palmových ratolestí byl jiný.  Vlajka státu Yap, jejímž autorem je John Gilinung, byla zavedena 30. května 1980 a poprvé vztyčena 1. března 1981. Tvoří ji modrý (královská modř) list o poměru 37:70, v praxi se používá poměr 3:5. Uprostřed listu dvě bílé, soustředné kružnice, připomínající tradiční kamenná platidla "rai", bílá, pěticípá hvězda a bílá stylizovaná silueta kánoe s plachtou a tyčí se stabilizačním plovákem. Hvězda symbolizuje odvahu dosáhnout vytyčeného cíle, kánoe tradiční způsob dopravy a cestu ke všeobecné kultivovanosti a vzdělanosti. Kružnice představují jednotu státu a lidu.  Státy se dále dělí na municipality které (v některých případech) užívají své vlajky.

Vlajka Federativních států Mikronésie je tvořena světle modrým listem o poměru stran 10:19 (podle vlajky USA), v němž se nacházejí čtyři bílé pěticípé hvězdy, umístěnými v rozích pomyslného, na vrchol postaveného čtverce, jejichž jeden cíp směřuje vždy od středu vlajky. Průměr hvězd je roven pětině šířky listu.

密克罗尼西亚联邦国旗启用于1978年11月30日。蓝底,代表太平洋,四颗白色五角星代表了四个岛群,即雅浦(Yap)、楚克(Chuuk)、波纳佩(Pohnpei)和科斯雷(Kosrae)。


Vznik a vývoj.

Projekt vznikl na jaře 1963 na základě požadavku NATO na taktické transportní letadlo s vlastnostmi STOL (zkrácený vzlet a přistání). Projektem se zabývala italská firma Fiat, která navrhla řadu neobvyklých konstrukčních řešení. Nejkonvenčnejší z těchto návrhů zaujal italské ozbrojené síly a ty v roce 1968 objednaly dva prototypy "G.222" bez přetlakové kabiny a nákladního prostoru. První z těchto prototypů poprvé vzlétl 18. července 1970, druhý následoval o rok později. Verze s přetlakovým trupem mají vynikající vzletové vlastnosti s krátkou vzletovou dráhou a jsou schopny operovat z travnatých a nezpevněných ploch. Letadlo má v zadní části trupu umístěna nákladová vrata a integrovanou nakládací rampu. Výška stroje je na zemi nastavitelná pro lepší manipulační vlastnosti při nakládání nebo vykládání.  Italskému letectvu dodala společnost Aeritalia, vzniklá sloučením společností FIAT, Aerfer a Salmoiraghi Aerospace, jeden stroj G.222VS pro vedení radioelektronického boje. Versione Speciale má anténní systémy v oválném krytu nad SOP a pod přídí. Uvnitř trupu je počítačové zařízení pro zjišťování, zaznamenávání a vyhodnocování zjištěných údajů. Osádku tvoří navíc až 10 operátorů.  Verze G.222RM byla určena ke kalibraci pozemních letištních systémů z letové hladiny 3000, nebo 7000 m.  Protipožární verze byla označena G.222SAMA (Sistema Aeroportato Modulare Antincendio). Modulární paletizovaný protipožární systém lze namontovat bez úprav na kterýkoliv letoun tohoto typu. Vyvinula jej americká firma Food Machinery Corporation ze San José v Kalifornii. Alternativně lze místo hasicí směsi rozstřikovat chemikálie při ošetřování plodin.  Letoun verze Aeritalia G.222T objednalo libyjské letectvo, kterému USA odmítly prodat pohonné jednotky General Electric, byť vyrobené v licenci společnosti FIAT. Do draku letounu proto byla instalována dvojice motorů Rolls-Royce Tyne RTy.20 Mk.801 o výkonu po 3624 kW. Vzlet prvního exempláře proběhl 13. května 1980 a Libye následně odebrala dvacet kusů.  V konečném důsledku byla do jeho výroby zapojena většina italských leteckých firem, přičemž od roku 1990 jeho výroba spadá pod konsorcium firem Alenia Aeronautica.

Nasazení.

První sériový stroj poprvé vzlétl koncem roku 1975 a dodávky tohoto letadla začaly v roce 1976, přičemž první objednané letadlo bylo dodáno do Dubaje, čtyři stroje odebrala Argentina a dva Somálsko. Velikost objednávky italským letectvem zahrnovala 46 ks v různých verzích, a dalších 5 si objednalo italské ministerstvo civilní obrany.  G.222 používá také Thajsko, kde byly zařazeny k 603. peruti 6. křídla RTAF a Fuerza Aerea Venezuela.

Aeritalia G.222 (dříve Fiat Aviazione, dnes Alenia) je dvoumotorový střední transportní letoun se schopnostmi STOL. Původně byl vyvinut pro požadavky NATO, ale nakonec ho do služby (jediná z NATO) zařadila pouze Itálie. USA zakoupily pár kusů letounů G.222 a označily je C-27A Spartan. Zatímco C-27J Spartan je modernější letoun s motory a přístroji shodnými s letounem C-130J Super Hercules.

Alenia的G.222为一种中型短场起降军用运输机。原本是为满足北约的要求而研发,但最初只有意大利一个北约成员国采用此机。但是该机架构在1990年代与美国厂商合作改良,成为C-27J斯巴达人运输机,并得到国际市场的青睐。


Mládí.

Juliana byla jediná dcera královny Vilemíny a jejího manžela knížete Heinricha zu Mecklenburg. Panovala v Holandsku od abdikace své matky 4. září 1948 do vlastního odstoupení z trůnu v den svých narozenin 30. dubna 1980 (tento den, zvaný Dnem Královny – "Koninginnendag", se stal státním svátkem a dodnes je každoročně oslavován).  Matka budoucí nizozemské královny dělala vše pro to, aby její jediná dcera neměla podobný smutný osud jako ona a aby se mohla bavit a vyrůstat s dětmi svého věku. Následnice trůnu byla vychovávána v prostotě, v občanském prostředí, protože však nizozemská ústava předpokládala, že při dosažení osmnácti let věku bude připravena k převzetí trůnu, byla její výchova více akcelerována, nežli u jiných dětí. Dva dny po osmnáctých narozeninách uvedla matka mladou ženu do "“Raad van State” (Státní rady)". V tomtéž roce začala studovat na Univerzitě v Leidenu sociologii, ekonomii, základy práva, religionistiku, během studií se účastnila i přednášek o kultuře Surinamu a Antil, mezinárodních vztazích, mezinárodním právu, historii. Studovala privátně i základy islámu, náboženství praktikovaného v mnoha nizozemských koloniích. Získala titul doktora politických věd a velmi odpovědně se připravovala na svou budoucí roli královny.

Manželství.

V souladu se zaběhnutými zvyky královna Vilemína začala hledat pro Julianu vhodného ženicha. V roce 1936 při příležitosti zimních olympijských her v Garmisch-Partenkirchenu poznala Juliana knížete Bernarda van Lippe-Biesterfeld; její volba byla matkou akceptována a královský rod Orange-Nassau i celý nizozemský národ svatbu princezny a knížete Bernarda von Lippe-Biesterfeld (7. ledna 1937 – ve výroční den svatby Julianiných prarodičů, krále Viléma III. Holandského a královny Emmy de Waldeck and Pyrmont, padesát osm let předtím) se vzrušením přivítal. Všude se objevily oranžové stuhy, ulice a náměstí Haagu byly ozdobeny osvětlenými sloupy. Kníže Bernard byl atraktivní mladý muž a třebaže nebyl playboy, byl osobou dynamického netradičního životního stylu; princezna Juliana se do něho zamilovala hluboce a její láska trvala celý život, přetrvavši odloučení během druhé světové války stejně jako občasné neshody či mimomanželské vztahy a veřejně známé nelegitimní potomky knížete.  Z manželství vzešly čtyři dcery:

Panování.

V roce 1948 královna Vilemína ve prospěch dcery abdikovala. Nová královna se odstěhovala z ponurého královského paláce v Haagu, aby vedla na venkově spokojený život s knížetem Bernardem a svými čtyřmi dcerami. Ještě před nástupem na trůn musela během několika týdnů na podzim roku 1947 a poté ještě 1948 zastupovat svou matku jako regentka z důvodu její nemoci, během níž nebyla schopná vykonávat panovnické povinnosti.  Nizozemci měli Julianu nesmírně rádi, jejím trůnem však v roce 1956 otřásl případ negramotné léčitelky Greet Hofmans, ve kterou Juliana vkládala naději na vyléčení své nejmladší dcery z hrozící slepoty. Hofmansová postupně získala na královnu velký vliv (někdy bývá dokonce přirovnávána k Rasputinovi a jeho vlivu na carevnu Alexandru) a začala se dokonce pokoušet ovlivňovat politické dění ve státě, což vyvolalo velké pobouření a odpor. Juliana uvažovala o abdikaci, nakonec však zůstala na trůně, Hofmansová ovšem musela odejít.

Abdikace.

Po třiceti dvou letech panování královna Juliana – podobně jako její matka – abdikovala ve prospěch dcery. Své rozhodnutí ohlásila 31. ledna roku 1980 prostřednictvím televize: ""Nebylo by ode mne rozumné další vykonávání mé funkce, když dříve nebo později se síly člověka začínají vyčerpávat a nemohu dělat svou práci tak jako dříve."" Vybrala si den svých sedmdesátých prvních narozenin, aby podepsala abdikaci a z královského balkónu vyhlásila své poslední prohlášení: ""Odstoupila jsem z trůnu. Představuji vám Beatrix, vaši novou královnu. Jsem šťastna, že jí mohu předat vládu, neboť vím, že bude v dobrých rukou.""

Smrt.

V poslední dekádě minulého století Juliana trpěla progresivní senilitou, Alzheimerovou chorobou, což královská rodina dlouho odmítala přiznat, v roce 2001 nicméně princ Bernard v televizním vystoupení připustil, že Juliana již nepoznává nikoho z rodiny.  Zemřela v paláci Soetsdijk v Baarnu ve věku 94 let, 20. března 2004 – přesně 70 let po své babičce Emmě de Waldeck y Pyrmont. Zemřela ve spánku na komplikace spojené se zápalem plic.  Byla balzamována (na rozdíl od své matky, která si to nepřála) a 30. března 2004 byla pohřbena po boku své matky Vilemíny v královském panteónu v Nieuwe Kerk v Delftu.

Juliana Louise Emma Marie Wilhelmina (30. dubna 1909 v Haagu – 20. března 2004 v Soestdijku, Baarn) byla nizozemská královna, oranžsko-nasavská kněžna, meklenburská vévodkyně a lippsko-biesterfeldská kněžna. Vládla v Nizozemsku od 4. září 1948 do 30. dubna 1980.

朱丽安娜女王(Juliana Louise Emma Marie Wilhelmina,1909年-4月30日-2004年-3月20日),全名朱丽安娜·路易丝·艾玛·玛丽·威廉明娜,荷兰女王贝娅特丽克丝的母亲。1948年9月登基,任荷兰女王,1980年4月内禅让位给女儿贝娅特丽克丝。


Biografie.

Vilemína byla dcerou nizozemského krále Viléma III. a jeho druhé ženy Emmy Waldecko-Pyrmontské. Když se narodila, žil ještě Alexandr (1851-1884), poslední ze tří jejích nevlastních bratří z prvního manželství jejího otce s Žofií Württemberskou, a Vilemína nebyla brána do úvahy jako budoucí panovnice. Její otec však přežil i tohoto svého syna a sám zemřel, když princezna měla 11 let. Vilemína se stala královnou, do její plnoletosti ji však ve vládě zastupovala její matka jako regentka. Slavnostní intronizace nové královny (oficiální ujmutí se panovnické funkce), se proto konala až 6. září 1898.  V roce 1895 ve svých 15 letech navštívila britskou královnu Viktorii, která si při té příležitosti napsala do svého deníku:  Vilemína byla velmi energická, velmi dobře rozuměla obchodním záležitostem a její investice z ní učinily nejbohatší ženu tehdejšího světa. V roce 1901 se provdala za německého prince Jindřicha, vévodu meklenbursko-zvěřínského, playboye a pijáka, který ji podváděl a měl několik nemanželských dětí. I když se tvrdilo, že svatba byla uzavřena bez lásky, Vilemína zpočátku manžela opravdu milovala, a je pravděpodobné, že sympatie byly vzájemné. Nicméně Jindřich trpěl svou rolí manžela panující královny, ocitl se v pozici, kdy nebyl nic víc než dekorace, která byla povinna chodit jeden krok za královnou. V Nizozemsku nedisponoval žádnou mocí a Vilemína zajistila, aby to tak také zůstalo. Mezi příčiny manželských krizí však jistě patřila i série nezdařených královniných těhotenství. Ulehčení přineslo narození jediného potomka královského páru, princezny Juliány, 30. dubna 1909.  Královnu Vilemínu přesto čekal nelehký osud: drama první světové války, hospodářská krize v roce 1933 i úpadek Nizozemska jako koloniální velmoci, v roce 1940 dokonce své království musela opustit, když nacistické Německo její vlast okupovalo. Z exilu v Londýně pak na dálku řídila boj s německými okupanty. Za války královna málem zahynula při výbuchu bomby, která zabila několik jejích strážců a poškodila její venkovský dům blízko South Mimms v Anglii. Tehdy rozpracovala své představy o novém politickém a sociálním životě v Nizozemí po osvobození. Chtěla silný kabinet, formovaný lidmi aktivními v odboji. Po válce však byla zklamána, když viděla, že u moci jsou tíž politici jako před válkou. Na konci války se Vilemína rozhodla, že se již nevrátí do svého královského paláce, a přestěhovala se do sídla v Haagu, kde bydlela osm měsíců a cestovala po holandském venkově, aby se setkala s prostými lidmi.  V roce 1945 se triumfálně vrátila zpět do Holandska. Tři roky nato, 4. září 1948, po 58 letech vlády se Vilemína vzdala trůnu ve prospěch své dcery Juliány, která ji pro její nemoc musela během několika týdnů v letech 1947 - 1948 zastupovat jako regentka. Po abdikaci byla nazývána královnou matkou s titulem princezny.

Konec panování.

Po skončení její vlády začala autorita nizozemské monarchie klesat, ale láska země k této královské rodině pokračovala. Bývalá královna opět cestovala po zemi a dodávala síly svým občanům, zejména při katastrofální povodni v roce 1953. Na sklonku života sepsala vlastní autobiografii, která se jmenovala "Eenzaam, maar niet alleen" (Osamělá, ale ne samotná).  Vilemína zemřela ve svém sídle v zámku Het Loo 28. listopadu 1962 ve věku 82 let a byla pohřbena v kryptě královské rodiny v "Novém kostele" - Nieuwe Kerk v Delftu 8. prosince 1962. Pohřeb byl, na její žádost a v rozporu s protokolem, celý v bílých barvách. Královna tak chtěla dát najevo své přesvědčení, že pozemská smrt je počátek věčného života.

Vilemína Nizozemská, celým jménem Vilemína Helena Pavlína Marie Oranžsko-Nasavská ( "Wilhelmina Helena Pauline Maria van Oranje-Nassau" (31. srpna 1880 v Haagu - 28. listopadu 1962 na zámku Het Loo u Apeldoornu) byla nizozemská královna od roku 1890 do roku 1948, kdy abdikovala ve prospěch své dcery Juliany.

威廉明娜女王(Wilhelmina,全名为威廉明娜·海伦娜·葆琳·玛丽,"Wilhelmina Helena Pauline Marie"),(1880年-8月31日-1962年-11月28日),荷兰女王(1890年至1948年)和太上女王(女亲王头衔,1948年到1962年)。


Regulace táboření v Česku.

V Česku je táboření v lesích mimo vyhrazená místa zakázáno lesním zákonem. Zákon o ochraně přírody a krajiny obecně zakazuje táboření mimo vyhrazená místa v národních parcích (§ 16), v chráněných krajinných oblastech (§ 26) a v národních přírodních rezervacích (§ 29). V ostatních typech zvláště chráněných území stanoví bližší ochranné podmínky orgán ochrany přírody při vyhlášení takových území.  Obvykle se přespání „pod širákem“ za táboření nepovažuje. Za znaky táboření se považuje například rozdělávání ohně, aktivity spojené se stavěním přístřešku nebo vícedenní setrvání na jednom místě. Pokud je v některém chráněném území zakázáno i pouhé přespání, obvykle je to uvedeno jako zákaz nocování nebo formou časově omezené přístupnosti daného území, což je účelné například v některých chráněných ptačích oblastech. Ale například národní park České Švýcarsko byl vyhlášen vlastním zákonem, který obsahuje zákaz „nocovat“ ve volné přírodě mimo místa vyhrazená správou NP. Proto je kromě tábořišť možné vyhradit i pouhá nocoviště, série 6 nouzových nocovišť vybavených chemickými záchody byla zřízena například podél hlavní šumavské pěší trasy.  Na podzim 2007, když orgánem kompetentním k vydávání výjimek ze zákona na ochranu přírody a krajiny byla vláda, podal místopředseda Dětí Země Martin Hyťha demonstrativní žádost o výjimku, aby mohl legálně bivakovat v chráněných územích. Vláda žádost usnesením zamítla, Hyťha podal správní žalobu a v létě 2010 soud usnesení vlády zrušil pro nepřezkoumatelnost, protože nebylo nijak odůvodněné. Na podzim 2010, po novele zákona o ochraně přírody a krajiny, ministerstvo postoupilo žádost správám chráněných krajinných oblastí a národních parků a vydalo usnesení, podle kterého spaní pod širákem není tábořením ve smyslu zákona, pro které by bylo potřeba požádat o výjimku.

Táboření je souhrn činností, které umožňují pobyt ve volné přírodě spojený s možností přenocování. V dnešní době je to nejčastěji jedna z forem rekreace. Táboření je obvykle spojeno s jinými aktivitami, např. turistika nebo rybaření.

露营是一种休闲活动,通常露营者携带帐篷,离开城市在野外扎营,度过一个或者多个夜晚。露营通常和其他活动联系,如徒步、钓鱼或者游泳等。


Etnika Malgašů.

Malgašové se dělí do mnoha etnických podskupin (malgašsky foko), nejčastěji se udává 18-21 subetnik. Nejpočetnějším subetnikem jsou Merinové, kteří spolu s příbuznými Sihanaky a Betsiley žijí na náhorních plošinách v širším okolí hlavního města Antananariva. Na východě ostrova žijí Betsimisarakové a jim blízce příbuzná pralesní etnika. Západní část ostrova obývají subetnika Sakalava, Vezo, Bara a několik dalších, francouzsky se souhrnně označují jako Côtiers (lidé z pobřeží) ačkoli Barové žijí spíše ve vnitrozemí na jihozápadě ostrova. Horské a pralesní skupiny mají zřetelné mongoloidní rysy a světlejší barvu pleti, zatímco Côtiers jsou silně promísení s později příchozími Afričany a mají proto již typicky černošské rysy. Nejpočetnější etnickou skupinou jsou Merinové, kteří také sehráli v historii zásadní úlohu při formování madagaskarského státu Imerina.  Mezi horskými a pobřežními etniky se často vyskytují etnické třenice.

Náboženství.

Převážná část Malgašů jsou animisté a vyznávají tedy tradiční náboženství. Nejvyšší bůh je nazýván Zanahary nebo Andriananahary, vládne hromem a bleskem a je pokládán za stvořitele. Velice významný je kult předků, spojený s budováním nákladných hrobek, které jsou především u kmenů Antanosy a Mahafala na jihozápadě ostrova zdobeny dřevěnými sloupovitými skulpturami "aloalo". Mrtví bývají, obvykle při výročí svého úmrtí, vyjímání z hrobu, převlečeni do nového rubáše a opětovně pobřbeni. Tento rituál se nazývá "famadihana" a má charakter veselé slavnosti, při níž pozůstalí oslavují setkání se zemřelými. Jednotlivá subetnika mají různé návyky, liší se například různými "fady". což jsou místní tabu, týkající se hlavně uctívání předků, ale i některých zvířat. Systém fady omezuje životy Malgašů a jejich chování. V některých oblastech je například zakázáno lovit všudypřítomné lemury, protože jejich zabití přináší smůlu. Uctívaný je zejména největší druh lemura - indri. Uctívaným zvířetem je i skot zebu, přestože tradiční náboženství nezapovídá jeho zabíjení. Býci zebu bývají často obětováni při pohřbech nebo náboženských slavnostech. Tradiční léčitelé a věštci dosud hrají významnou roli zejména na venkově.  Zbylých 45% Malgašů jsou křesťané, převážně protestanté, méně katolíci. Menšina dosahující asi 10%, zahrnující především subetnikum Antankarana ze severu ostrova, jsou muslimové. Křesťanství a do jisté míry islám však jsou ovlivněny místními zvyky, kultem předků a dodržováním tabu.

Jazyk.

Jazykem Malgašů je malgaština. Navzdory etnické různorodosti mluví většina obyvatel stejným jazykem a místní nářečí se od sebe příliš neliší. Malgaština patří do malajsko-polynéské jazykové rodiny. Dříve se zapisovala písmem sorabe, což je derivát arabského písma, od 19. století se však zapisuje latinkou. Patří k baritským jazykům původem z jižního Bornea, odkud také zřejmě pocházela hlavní vlna osadníků směřující na Madagaskar.

Původ malgaštiny.

Holandský námořník a obchodník Frederick de Houtman publikoval roku 1603 slovník „Spraek ende woordboek, in de Maleysche en Madagaskarsche talen“, v němž položil vedle sebe malajské a malgašské výrazy a jasně tak ukázal jejich podobnost a příbuznost. Již od první poloviny 17. století se srovnávací studie malajštiny a malgaštiny stávaly stále přesnější a propracovanější. Roku 1708 publikoval jiný Holanďan Hadrian Reland jasná a systematická srovnání. Od té doby se příbuznost obou jazyků považuje za všeobecně prokázanou. Zhruba o 130 let později řadí W. V. Humboldt malgaštinu do indonéské větve malajskopolynézské jazykové rodiny (zvané někdy také austronéská). Zásadním krokem kupředu pak byla až práce Otto Christiana Dahla Malgache et Maanjan (1951). Dahl zjistil dosud nebývalou podobnost jazyka Maanjanců z Bornea s malgaštinou jak ve fonologii a syntaxi tak ve slovní zásobě.

Malgaši jsou etnická skupina obyvatel, kteří žijí na ostrově Madagaskar. Podle genetických výzkumů mají předky jak z afrických, tak i asijských populací – původní obyvatelé se zřejmě mísili s přistěhovalci z Indonésie, především z Bornea, kteří začali na ostrov přijíždět již kolem třetího století před naším letopočtem. Noví obyvatelé vyspělých námořních civilizací začali v horách pěstovat rýži, kterou si s sebou přivezli na svých vahadlových člunech. Pěstování rýže a ovocných plodin je, spolu s chovem dobytka, dosud hlavním zdrojem obživy Malgašů Kultura Malgašů byla do jisté míry ovlivněna kulturou arabskou a především východoafrickými Bantuy. První státní útvary zde vznikaly během 14. století, postupem času si vůdčí postavení vydobilo vnitrozemské království Imerina, které v 19. století ostrov politicky sjednotilo. Většina Malgašů dosud praktikuje tradiční náboženství, která se prolínají s křesťanstvím (45%) a islámem (10-15%).

马尔加什人(,)是对马达加斯加居住民族的总称。马尔加什人的祖先在公元前3世纪到5世纪之间乘船从印度尼西亚群岛地区来到马达加斯加,此一系列迁徙成为南岛语系民族最晚的永久性远距离迁徙,同时马达加斯加成为南岛语言距离其东南亚发源地最遥远的分布地区之一。在5世纪后,部分班图人迁徙到马达加斯加的西部沿海平原。18世纪末和19世纪初,梅里纳王国国王安德里亚纳姆波伊尼梅里纳及其继任者通过一系列战争,基本统一了东部高原的大部分地区。1895年,梅里纳王国首都安塔那那利佛被法国军队占领,马达加斯加成为法国殖民地。


Pojmenování.

V berberském jazyce slovo „fezzan“ (nebo „ifezzan“) znamená „drsné skály“. Pojmenování může být také odvozeno od latinského Phasania nebo Phazania, což znamená „země bažantů“ nebo být společné s biblickým slovem Phut.

Historie.

Ve starověku byla oblast Fezzán centrem městské civilizace Garamantes, v roce 19 př. n. l. se pak stala součástí Římské říše pod názvem Phazania. Většina obyvatelstva tehdy konvertoval ke křesťanství. Po nájezdech Vandalů do severní Afriky v 5. století získal Fezzán nezávislost.  V roce 666, ale oblast ovládly arabské kmeny a pod Arabskou říší zůstal Fezzán až do 10. století, kdy se znovu osamostatnil. V následujících stoletích se oblast střídavě dostávala pod cizí nadvládu a získávala nezávislost, například ve 13. století by Fezzán připojen k říši Kanem. V období od 16. do počátku 19. století bylo toto území pod nadvládou dynastie Bani Muhammad, původem z Maroka. Až v roce 1842 byl anektován Osmanskou říší.  V letech 1913-1915 byla tato převážně pouštní oblast obsazena italskými jednotkami a po 1. světové válce se stala součástí kolonie Italská Libye. Od roku 1938 v rámci provincie Libyjská Sahara. Během 2. světové války byla oblast obsazena francouzskými vojsky. Pod francouzskou správou zůstal Fezzán až do roku 1951, kdy se stal spolu s Kyrenaikou a Tripolskem součástí samostatné Libye. V roce 1963 bylo zrušeno federativní uspořádání.

Obyvatelstvo.

Populace je převážně arabského původu, najdeme zde ale také berberské a černošské obyvatelstvo. Většina z necelých 200 000 obyvatel Fezzánu je soustředěna v pouštních oázách v centrální oblasti a na jihu, zvláště ve městech Marzuq a Sabha.

Klimatické podmínky.

Pro tuto oblast je typické extrémní klima. Velmi horká léta zde střídají mrazivé zimy. Srážky jsou vzácné a nepravidelné.

Sídla.

Mezi největší města patří saharské oázy Marzuq, Sabha, Brak, a Zawilah.

Suroviny.

Oblast Fezzán je známá pro pěstování datlovníku, jehož miliony stromů pokrývají několik stovek hektarů v jednotlivých oázách. Pěstuje se zde mnoho různých druhů datlových palem. Jen v oáze Murzuk najdeme více než 30 odrůd. Mezi nejvyhlášenější patří Tillis, Tuati a Auregh. Produkci datlí doplňují obiloviny, ovoce a zelenina. Najdeme zde také velké ropné ložisko v oblasti Marzūq.

Fezzán (berbersky ⴼⴻⵣⵣⴰⵏ, arabsky فزان Fizzān, turecky Fizan, latinsky Phasania) je historický region v jihozápadní Libyi. Do revoluce v roce 1969 to byl jeden z jejích správních celků a do roku 1963 i jeden ze tří částí federace tvořící Libyi.

费赞( "Fizzān",柏柏尔语:Fezzan,,),又译菲赞,是北非的一个历史地区,属于撒哈拉沙漠的一部分,位于今利比亚西南部。