Počátky skupiny.

Základ skupiny The Moody Blues byl v kapele El Riot And The Rebels, kde hráli Ray Thomas (zpěv, harmonika, později flétna) a Mike Pinder (zpěv, piáno, později mellotron). Sestava i názvy se často měnily, až se ustálilo obsazení, kde hráli také bubeník Graeme Edge (dříve Gerry Levene & The Avengers), baskytarista Clint Warvick a Denny Laine (kytara, zpěv, harmonika, dříve Denny Laine & The Diplomats). Jako hold značce piva Mitchell & Butler chtěli použít pro svůj název iniciály M a B. Nejdříve skupinu pojmenovali The Moody Blues 5, posléze The M&B 5 a nakonec jen The Moody Blues. Stylově se soustředili hlavně na americké rhythm and blues. Z Birminghamu se dostali do slavného londýnského klubu The Marquee a díky manažeru Tony Secundovi brzy získali nahrávací kontrakt s firmou Decca. V září 1964 vyšel první singl, "Steal Your Heart Away", který nevzbudil větší ohlas, ale následující skladba se valčíkovém tempu "Go Now" vzala útokem žebříčky v Británii (1. místo) i USA (10. místo), prodalo se jí více jak milion kusů, takže skupina za singl obdržela i zlatou desku. Následující singly "I Don’t Want To Go On Without You", vlastní "From the Bottom of My Heart" a "Every Day" se sice v žebříčcích také objevily, ale už na vlažnějších pozicích a sláva skupiny rychle vyprchávala. Úspěch nemělo ani album "The Magnificent Moodies", ani následující singly a kapelu opustil nejdříve Clint Warvick, posléze i Denny Laine, který se později stal pravou rukou Paula McCartneyho ve skupině Wings. Novým baskytaristou se na čas stal "Rod Clarke", ale jeho brzy nahradil John Lodge (jeden z bývalých členů El Riot And The Rebels) a Eric Burdon z The Animals pak skupině doporučil jako kytaristu a zpěváka Justina Haywarda, který předtím natočil několik písniček s někdejší britskou hvězdou "Marty Wildem". Skupina se tak vydala v roce 1966 na turné po Evropě (jejich repertoáru stále vévodila Go Now, kterou nyní zpíval Justin Hayward), pracovala na vlastním repertoáru a v březnu začala natáčet singly s producentem Tonym Clarkem (později díky svému přínosu ke zvuku kapely označovaný jako šestý člen Moody Blues). Ani Haywardova "Fly Me High", ani následující Pinderova "Love And Beauty" ale úspěch neměly, i když je skupina propagovala v populárních rádiových pořadech na BBC.

Zlatá éra 1967-1972.

Podzim roku 1967 přinesl zásadní zlom v kariéře kapely, v sublabelu firmy Decca – Deram tehdy testovali nové nahrávací technologie Dynamic Sound System a rozhodli se natočit rockové podání Novosvětské symfonie Antonína Dvořáka. Za tím účelem oslovili Moody Blues, kteří nabídku přijali, ale prosadili si podmínku, že mohou natočit i vlastní skladby. Ty se vzápětí ukázaly silnější než rockové variace Dvořákovy symfonie a výsledkem bylo koncepční album rockových písní Moody Blues kombinovaných s mezihrami Londýnského symfonického orchestru (pod vedením Petera Knighta). Deska se jmenovala "Days Of Future Passed" a už obsahovala většinu rysů typických pro následující alba Moody Blues – psychedelická nálada skladeb s dominujícím zvukem Pinderova mellotronu, absence mezer mezi jednotlivými písněmi, zvláštně poetické texty a umělecky řešený obal (zde to byla zvláštní koláž s motivem horizontálně situované hlavy dívky, která vypadala stejně zleva i zprava). Album oživilo zájem o skupinu, v Británii obsadilo 27. místo žebříčku a ve Spojených státech později (vyšlo až 1972) dokonce 3. (celkově se v tamním žebříčku udrželo 102 týdnů). Den před vydáním alba vyšel pouze v Británii singl s Haywardovou skladbou "Nights in White Satin", která obsadila #19 a stala se jejich vůbec nejznámější písní. V USA vyšla na singlu jiná albová skladba "Tuesday Afternoon" (autorem byl opět Hayward) a získala tam #24. Celkový prodej alba vynesl skupině nejdříve zlatou a později platinovou desku. Skupina podpořená úspěchem začala připravovat druhé album s vlivy nábožensko-filosofických myšlenek Východu "In Search Of The Lost Chord". Autorsky na desku přispěli opět všichni členové skupiny, úspěch měly i dva singly z desky "Voices In The Sky" (Hayward) a "Ride My See-Saw" (Lodge). Deska obsahovala také zajímavou nahrávku Raye Thomase s textem o Timothym Learym (extravagantní „guru LSD“)"Legend Of A Mind". Autorem symbolického obalu desky byl, stejně jako u pěti následujících desek, Phil Travers. Album si vedlo výborně, v UK se umístilo na #5, v USA na #23 a vyneslo skupině další zlatou desku. V pořadí již čtvrté album Moody Blues se jmenovalo "On The Threshold Of A Dream", tentokrát se na něm projevil vliv střetu náboženství a psychedelie – členové skupiny se v té době hodně zabývali transcendentální meditací. Album vyšlo v dubnu 1969 a sklidilo obrovský úspěch – v UK získalo vytouženou pozici na vrcholu žebříčku, v USA se umístilo na #20 a v Top 200 se udrželo neuvěřitelných 136 týdnů. Stejně jako jeho předchůdce získalo zlatou desku a i z něj vyšel singl, tentokrát s Haywardovou skladbou "Never Comes The Day". Na koncertech Moody Blues dodnes hrají rychlou skladbu Justina Haywarda "Lovely To See You" a tematickou píseň o mytickém dvoře krále Artuše "Are You Sitting Comfortably?" skupina oživila i na svém turné v roce 2006. Z Moody Blues byly tou dobou už hvězdy na obou stranách Atlantiku. Po vzoru Beatles založili svou vlastní společnost "Threshold", která měla vydávat nejen jejich budoucí desky, ale objevovat i nové talenty. Debutem této značky byl singl "Watching And Waiting", který o pár dní předcházel novou desku kapely "To Our Children’s Children‘s Children" (Dětem dětí našich dětí). Koncepčně byla deska tentokrát ovlivněna dobýváním vesmíru člověkem (v době příprav alba Neil Armstrong jako první člověk vstoupil na Měsíc). Album vyneslo Moody Blues už čtvrtou zlatou desku, v UK získalo #2, ve Spojených státech #14. V prosinci 1969 vystoupili ve slavné "Royal Albert Hall", přičemž koncert byl zaznamenán, aby mohl později vyjít na albu "Caught Live +5". Rok 1970 pak znamenal změnu v nahrávacím stylu skupiny. Chtěli zjednodušit studiovou práci, aby mohli skladby lépe předvést na koncertech, což se výrazně projevilo během nahrávání alba "A Question Of Balance", většina skladeb vznikala přímo ve studiu bez předešlé přípravy. V dubnu 1970 vyšel k desce pilotní singl s Haywardovou protiválečnou písní "Question". Pětiminutová skladba bylo složena ze dvou zcela odlišných motivů – Hayward dle svých slov chvíli před začátkem natáčení intuitivně spojil dvě nedokončené samostatné písně, které do sebe zajímavě zapadly, a po vydání se nahrávka vyšplhala až na #2 v britském žebříčku (v USA pak #21). V srpnu singl doplnilo album "A Question Of Balance", opět složené z příspěvků všech členů skupiny, k výrazným skladbám patřily např. "Melancholy Man" (Pinder), "Dawning Is The Day" (Hayward) nebo "And The Tide Rushes In" (Thomas). Moody Blues album vyneslo již pátou zlatou desku (UK – #1, USA – #3) a titulní Question patří dodnes k finálovým skladbám jejich koncertů. Rok 1971 přinesl další desku "Every Good Boy Deserves Favour", pro jejíž název se stala inspirací upravená dětská říkanka pro zapamatování stupnice E G B D F. Opět koncepční deska s úspěšným singlem "The Story In Your Eyes" vynesla znovu zlatou desku za více jak milion prodaných výlisků a stala se zatím nejúspěšnější deskou Moody Blues, když v Británii získala první pozici žebříčku a v Americe druhou. V srpnu 1972 ve Spojených státech vyšla poprvé na singlu pět let stará píseň "Nights In White Satin" a získala #1 v žebříčcích Cashbox a Record World a #2 v Billboard’s Hot 100. Díky tomu znovu vyšla i v Británii a vedla si v žebříčku lépe než při prvním vydání, protože se tentokrát probojovala až do Top 10 (#9). Tento úspěch ještě podpořilo další zlaté album "Seventh Sojourn" a následující světové turné. Ačkoliv samotná LP deska vznikala v personální krizi skupiny (způsobené do velké míry symptomy ponorkové nemoci), obsahuje jedny z nejoceňovanějších písní Moody Blues, zejména Lodgeovy "Isn’t Life Strange" a "I’m Just A Singer (In a Rock And Roll Band)", Thomasovu "For My Lady" nebo Haywardovu "New Horizons".

Sólové projekty a comeback.

Dva roky po vydání desky Seventh Sojourn se po skončení turné v roce 1974 kapela rozhodla přerušit na čas činnost, aby se pročistilo ovzduší mezi hudebníky, Hayward později konstatoval, že pravděpodobně díky tomu nakonec skupina vydržela tak dlouho. Jedním z hlavních důvodů byla také častá absence Mikea Pindera, který zakoupil farmu v Americe, uvažoval hudební svět zcela opustit a věnovat se rodinnému životu. Nicméně čtyřletou pauzu vyplnili všichni členové kapely vesměs úspěšnými sólovými deskami, ze kterých vyčníval především projekt "Blue Jays", jak pojmenovali Justin Haward a John Lodge skupinu, kterou založili pro natočení stejnojmenné desky, také velmi úspěšného singlu "Blue Guitar" (v UK se dostal na #8, což z Haywardových předešlých písní překonala pouze "Question") a následného turné. Producent Tony Clarke zatím z jejich alb sestavil kompilační dvoualbum "This Is The Moody Blues", které opět získalo zlatou desku za více jak milion prodaných kusů. Na nové společné práci se Moody Blues sešli teprve v roce 1978 při natáčení alba "Octave". Název – oktáva – odkazoval nejen na hudební termín pro základní tónovou řadu, ale naznačoval také, že jde o osmé album skupiny. Z odstupem ale také symbolicky poukázal na uzavření druhé kapitoly vývoje skupiny. Desku točili v americkém domácím studiu Mikea Pindera, ale už během vzniku alba bylo jasné, že Pinder v kapele nezůstane. Na propagačních filmech k desce také už nefiguruje, ačkoliv na desku přispěl výraznou skladbou "One Step Into The Light". Nicméně i přes poměrně hořký vznik alba (během natáčení se kapela rozešla i s dlouholetým producentem Tonym Clarkem) byl úspěch desky enormní (UK – #6, USA – #13, zlatá i platinová deska), dobře se prodávaly i singly "Driftwood" (Hayward) a "Steppin' In A Slide Zone" (Lodge) a skupina ihned podnikla turné. Pouze Pindera nahradil švýcarský rodák a bývalý člen Yes Patrick Moraz, jehož mohutné klávesové aranže se staly dominantním zvukem skupiny v 80. letech.

80. léta.

Styl skupiny už naznačený albem "Octave" se po odchodu Pindera ještě výrazněji posunul, hudebně se více přizpůsobil trendům nastupující éry 80. let a pro mnohé fanoušky tak Moody Blues zůstávají především skupinou sedmi alb období 1967-1972. Vydání následující desky "Long Distance Voyager" bylo ohroženo soudními spory ohledně práv na užívání názvu Moody Blues, které vyprovokovali právníci Mikea Pindera, ale deska nakonec vyšla v létě 1981 a bezpečně skupině vynesla další platinové album, v Americe se usadila na prvním místě, v Británii na sedmém. Velký úspěch měly i singly (opět dodnes v repertoáru kapely) "Gemini Dream" (Hayward / Lodge) a "The Voice" (Hayward). Osmdesátá léta postupně přinesla alba "The Present" (UK – #15, USA – #26, 1983), komerčně úspěšná deska v produkci Pipa Wiliamse, i když v porovnání s předešlými alby měla přece jen lehce sestupnou tendenci, dále "The Other Side Of Life" (UK – #24, USA – #9, 1986) a "Sur La Mer" (UK – #21, USA – #38, 1988) obě v produkci Tonyho Viscontiho. Úspěch desek podpořily i často vysílané videoklipy na MTV s tematicky koncipovanými příběhy k písním "The Other Side Of Life", "Your Wildest Dreams" nebo "I Know You’re Out There Somewhere". Poslední zmíněnou skladbu později Hayward označil za svou nejoblíbenější ze všech, které napsal, a získal za ni dokonce prestižní skladatelskou cenu "Ivor Novello Award". Firma Polydor, pro kterou tehdy Moody Blues natáčeli, ovšem prosadila záměr, aby na těchto albech nezpíval Ray Thomas, jehož hlas se jim nezdál dostatečně vhodný pro komerční smeřování kapely (Thomas proto na alba nepřispěl ani autorsky). Tomu už se kapela vzepřela na desce "Keys Of The Kingdom" (UK – #54, USA – #94, 1991), kam Thomas přispěl svou "Celtic Sonant" a byl spoluautorem Haywardovy "Never Blame The Rainbows For The Rain". Během nahrávání Keys Of the Kingdom kapelu ovšem opustil Patrick Moraz. Sám svůj odchod zdůvodňoval tím, že měl dojem, že jeho talent je nedostatečně využíván. Naopak zbytek skupiny měl pocit, že se Moraz příliš tlačí do čela a kapelu vnímá spíše jako svou doprovodnou formaci (na rozdíl od Mike Pindera Moraz také nepřispíval na desky autorsky, s jedinou výjimkou písně "The Spirit", kterou napsal s bubeníkem Edgem). Tak či tak v kreditech alba Keys Of The Kingdom už uvedený není. Neoficiálně jej v Moody Blues nahradil Paul Bliss (neoficiálně proto, že se členem skupiny nestal, ale Moody Blues od té doby často na koncertních turné doprovází).

90. léta - současnost.

V roce 1992 uspořádali Moody Blues monumentální koncert s orchestrem "Colorado Symphony Orchestra" ve skalách "Red Rocks" (záznam vyšel na CD i DVD), což bylo vůbec poprvé, kdy je na koncertě doprovázel skutečný orchestr. V roce 1994 se k hudbě po 16 letech vrátil Mike Pinder a natočil album "Among The Stars", čímž spustil spekulace o svém možném návratu do Moody Blues. Ačkoliv by to ale asi fanoušci přijali s nadšením, jak on, tak Justin Hayward to označili za velmi nepravděpodobné. Na další studiové album Moody Blues museli příznivci kapely počkat osm let – až rok 1999 přinesl album "Strange Times", které přineslo několik překvapení. Justin Hayward napsal úvodní píseň "English Sunset" pod vlivem dobových trendů s prvky techna, John Lodge, který většinou představoval spíše rockovější pozici v kapele, se naopak představil s baladami "Wherever You Are, Love Don't Come Easy, Words You Say" a "Forever Now", Ray Thomas napsal jednu skladbu na desku "My Little Lovely", což byl jeho poslední příspěvek do repertoáru kapely, a Graeme Edge přispěl v duchu klasických alb Moodies závěrečnou poémou "Nothing Changes". Kritiky ceněné album bylo natáčeno v Itálii a skupina se jej po mnohaletých zkušenostech rozhodla produkovat sama. V té době také Hayward, Lodge, Thomas i Edge namluvili hlasy ke svým postavám v jedné epizodě seriálu Simpsonovi. V novém miléniu pak Moody Blues vydali CD a DVD s koncertem z Royal Albert Hall ("Hall Of Fame") a jejich muzika byla použita v 3D dokumentu IMAX "Journey into Amazing Caves" (s výjimkou nové písně "We Can Fly" a instrumentální nahrávky "Water" šlo o zajímavé hudební koláže kombinující novou orchestrální muziku s fragmenty starších písní skupiny jako "Question, Nights In White Satin" nebo "I Know You’re Out There Somewhere"). Ray Thomas se v roce 2002 po čtyřiceti letech strávených v showbusinessu rozhodl ukončit hudební kariéru a stáhl se do rodinného soukromí na svou farmu. Náhradou za něj se pro koncertní turné stala talentovaná flétnistka a zpěvačka Norda Mullen. Jako trio skupina připravila v roce 2003 vánočně laděné album "December", které obsahovalo jak vlastní písně s vánoční tematikou (nejvýraznější asi "December Snow"), tak i převzaté skladby (např. "Happy Xmas" Johna Lennona nebo White Christmas Irvinga Berlina). V roce 2005 vyšlo pak další DVD se záznamem koncertní show z Los Angeles ("Lovely To See You Live"). Moody Blues jsou stále aktivní kapelou, na turné jezdí především po Spojených státech, kde mají nejsilnější základnu fanoušků, výjimečně ale projedou i několik evropských metropolí (naposledy 2006).

Moody Blues a Čechy.

Perličkou je, že v létě 1968 Moody Blues přijeli do Prahy, kde měli mít koncert, ale po invazi vojsk Varšavské smlouvy je britská ambasáda odvolala. Skupina tehdy na Karlově mostě natočila promo snímek k "Nights In White Satin", který je k vidění i na serveru You Tube. Píseň "Ride My See Saw" s českým textem Ondřeje Suchého ("Hvězdný ples") natočila skupina "Beatings", píseň "Nights In White Satin" nazpívaly v češtině Marie Rottrová ("Slunce vstává") a Lucie Bílá ("Noc je jak satén"). Za komunistického režimu u nás žádná deska Moody Blues vyjít nemohla.

Několik zajímavostí.

- v anketách amerických časopisů Cashbox a Record World získali cenu za "nejlepší skupinu světa"- jen do roku 1978 prodali okolo "26 miliónů alb"- stali se prvními západními umělci, kteří byli pozvání do "Číny" (1974, nakonec zde ale nevystoupili)- jsou první rocková skupina, která "vyprodala dvě vystoupení za jeden večer v Madison Square Garden"- během let 1967 – 1981 získali za svá alba "deset zlatých desek a tři platinové "- během kariéry se dvakrát prakticky rozpadli a pokaždé se dokázali vrátit na výsluní slávy (1967, 1978)- "Keith Emerson" je označil za svou nejoblíbenější skupinu- Objevili se v seriálu Simpsonovi v epizodě "Ať žije Flanders".

Diskografie.

"Singly".

Lose Your Money / Steal Your Heart Away (1964) Go Now! / It's Easy Child (1964, UK #1 / USA #10) I Don't Want To Go On Without You / Time Is On My Side (1965, UK #33) From The Bottom Of My Heart / And My Baby's Gone (1965, UK #22 / USA #93) Everyday / You Don't (All The Time) (1965, UK #44) Stop / Bye Bye Bird (1966, vydáno pouze v USA #98) Boulevard De La Madelaine / This Is My House (But Nobody Calls) (1966, USA #119) Life's Not Life / He Can Win (1967) Fly Me High / I Really Haven't Got The Time (1967) Love And Beauty / Leave This Man Alone (1967) Nights In White Satin / Cities (1967, UK #19, reedice 1972: UK #9 / USA #2) Tuesday Afternoon / Another Morning (1968, vydáno pouze v USA #24) Voices In The Sky / Dr. Livingstone I Presume (1968, UK #27) Ride My See-Saw / A Simple Game (1968, UK #42 / USA #61) Never Comes The Day / So Deep Within You (1969, USA #91) Watching And Waiting / Out And In (1969) Question / Candle Of Life (1970, UK #2 / USA #21) The Story In Your Eyes / My Song (1971, v UK staženo, USA #23) Isn't Life Strange / After You Came (1972, UK #13 / USA #29) I'm Just A Singer (In A Rock'n'Roll Band) / For My Lady (1973, UK #36 / USA #12) Stepping In A Slide Zone / I'll Be Level With You (1978, USA #38) Driftwood / I'm Your Man (1978, USA #59) The Voice / 22.000 Days (1981, USA #15) Gemini Dream / Painted Smile (1981, USA #12) Meanwhile / 22,000 Days (1981, pouze USA) Talking Out Of Turn / Veteran Cosmic Rocker (1981, USA #65) Blue World / Going Nowhere (1983, UK #35 / USA #62) Sitting At The Wheel / Sorry (1983, USA #27) Running Water / Under My Feet (1984, pouze USA) Your Wildest Dreams / Talkin' Talkin' (1986, USA #9) The Other Side Of Life / The Spirit (1986, USA #58) I Know You're Out There Somewhere / Miracle (1988, UK #52 / USA #30) No More Lies / River Of Endless Love (1988) Say It With Love / Lean On Me Tonight (1991) Bless The Wings (That Brings You Back) / Once Is Enough (1991) English Sunset / Haunted (1999)

"Studiová alba".

"(žebříčkové umístění v Británii, USA a Nizozemsku)" The Magnificent Moodies (1965) Days Of Future Passed (1967, UK# 27, USA #3) In Search Of The Lost Chord (1968, UK#5, USA #23) On The Threshold Of A Dream (1969, UK#1, USA #22) To Our Children's Children's Children (1969, UK#2, USA #14) A Question Of Balance (1970, UK#1, USA #3, HOL #9) Every Good Boy Deserves Favour (1971, UK#1, USA #2, HOL #5) Seventh Sojourn (1972, UK#5, USA #1, HOL #11) This Is The Moody Blues (1972, UK#14, USA #11, "kompilace") Octave (1978, UK#6, USA #13, HOL #11) Long Distance Voyager (1981, UK#7, USA #1, HOL #9) The Present (1983, UK#15, USA Pop Albums #26, USA Billboard 200 #43, HOL #10) The Other Side Of Life (1986, UK#24, USA #9) Sur La Mer (1988, UK#21, USA #38, HOL #50) Keys Of Kingdom (1991, UK#54, USA #94, HOL #61) Strange Times (1999, USA #93) Journing Into Amazing Caves (2001, "soundtrack k filmovému dokumentu") December (2003)

"Alba "live"".

Caught Live + 5 (1977, USA #26) A Night At Red Rocks (1993, USA #93) Hall Of Fame (2000, USA #185)

"Sólové desky".

Justin Hayward & John Lodge.

"album" Blue Jays (1975, UK#4, USA #16) "singly" I Dreamed Last Night / Remember Me, My Friend (1975, USA #47) Blue Guitar / When You Wake Up (1976, UK #8, USA #94)

Justin Hayward.

"alba" Songwriter (1977, UK#28, USA #37) Night Flight (1980, USA #166) Moving Mountains (1985) Classic Blue (1989) The View From The Hill (1996) Live In San Juan Capistrano (1998) Spirits Of The Western Sky (2013, UK#81) "singly" London Is Behind Me / Day Must Come (1965) I Can’t Face The World / I’ll Be There Tomorrow (1966) One Lonely Room/Songwriter Part 2 (1977) Country Girl/Doin' Time (1977) Stage Door/Lay It On Me (1977) Forever Autumn (1978, USA #47) Marie/Heart of Steel (1979) Nightflight/Suitcase (1980) Nearer to You/It's Not On (1980) Silverbird/Take Your Chances (1985) The Best is Yet To Come/Marie (1985) Tracks of My Tears/Railway Hotel (1989) The Way of the World/The Promised Land (1996, CD singl) Broken Dream (1996, CD singl)

John Lodge.

"alba" Natural Avenue (1977, UK#38, USA #121) 10,000 Light Years Ago (2015) "singly" Say You Love Me / Natural Avenue (1977) Children of Rock'n'Roll / Piece Of My Heart (1977) Summer Breeze / Rainbow (1977) Street Cafe / Threw It All Away (1980) Sunny Sunshine Faces (charitativní CD singl, 2010)

Mike Pinder.

"alba" The Promise (1976, USA #133) Among the Stars (1994) A Planet With One Mind (1995, pouze mluvené slovo) A People With One Heart (1996, pouze mluvené slovo) "singly" Carry On/I Only Want To Love You (1976) Shining Lights (CD singl pro členy fan klubu)

Ray Thomas.

"alba" From Mighty Oaks (1975, UK#23, USA #68) Hopes Wishes and Dreams (1976, USA #147) "singly" High Above My Head/Love Is The Key (1975) One Night Stand/Carousel (1976)

Graeme Edge.

"(The Graeme Edge Band feat. Adrian Gurvitz)" "alba" Kick Off Your Muddy Boots (1975, USA #107) Paradise Ballroom (1977, USA #164) "singly" We Like To Do It/Shotgun (1974) The Tunnel/Bareback Rider (1975) Everybody Needs Somebody/Be My Eyes (1977)

Externí odkazy.

Oficiální stránky skupiny Fan site Podrobné české stránky o skupině Justin Hayward John Lodge Mike Pinder Patrick Moraz Denny Laine

The Moody Blues je anglická rocková skupina, slavná hlavně díky hitu "Nights In White Satin". O jejich schopnostech hovoří i deset zlatých alb (z toho tři platinová), která získali za desky vydané v rozmezí let 1967 -1981. Nejvýraznější postavou skupiny je zpěvák-skladatel a kytarista Justin Hayward, ale ke zvuku Moody Blues výrazně přispěli i další členové kapely, zejména John Lodge, Mike Pinder a Ray Thomas.

忧郁蓝调合唱团(英语:The Moody Blues)是1964年在英格兰伯明翰成立的英国摇滚乐团,他们最初以节奏蓝调音乐为主,但自从1967年的第二张专辑《Days of Future Passed》开始融合了摇滚和古典音乐,使忧郁蓝调合唱团成为艺术摇滚和前卫摇滚发展的先驱之一。该专辑被认为是「里程碑」和「最成功的概念专辑之一」。


Mládí.

Narodil se 14. listopadu 1650 v Haagu. Byl jediným dítětem nizozemského místodržitele Viléma II. a jeho manželky Marie Henrietty Stuartovny, dcery anglického krále Karla I.. Osm dní před jeho narozením jeho otec zemřel, ve věku 24 let na neštovice. Od roku 1659 strávil sedm let na Univerzitě v Leidenu, kde se mu dostalo formálního vzdělání, i když nikdy nebyl jejím studentem. V prosinci 1660 bylo rozhodnuto, že se má připravovat na budoucí státní funkci. Po smrti Vilémovy matky, která také zemřela na neštovice ve věku 29 let, se o jeho vzdělání začal starat její bratr, anglický král Karel II.

Nizozemský místodržitel.

Rok 1672 byl pro Nizozemskou republiku katastrofální, protože probíhala francouzsko-nizozemská válka i anglo-nizozemská válka. I když byla anglofrancouzská flotila poražena, francouzská vojska pronikla do provincií Gelderland a Utrecht. Vilém se stáhl se zbytky svého vojska do Holandska. Ludvík XIV. se domníval, že válka je skončena a tak zahájil mírová jednání, která Vilém, jako jmenovaný místodržitel, odmítl. Dne 7. července bylo dokončeno napuštění vodních kanálů a postup francouzské armády byl zastaven.  Karel II. vznesl proti Vilémovu soupeři Johanu de Wittovi obvinění, jež se stalo záminkou pro anglický útok, kde byl Johan de Witt zabit. Vilém poté dosadil do vysokých státních funkcí své spojence a pokračoval v boji proti Angličanům i Francouzům, proti nimž se spojil i se Španěly. Nizozemcům se podařilo provést několik úspěšných útoků na anglofrancouzskou flotilu a to přinutilo anglického krále k ukončení války. Francie se stahovala z nizozemského území postupně (s výjimkou Maastrichtu). V době války s Francií se snažil posílit svou pozici, a proto se oženil se svou sestřenicí Marií Stuartovnou, neteří Karla II. Doufal, že se tak zvětší šance na jeho nástupnictví na anglický trůn a umožní mu to posílit pozici proti Francii. Svatba se konala 4. listopadu 1677, Marie krátce po svatbě otěhotněla, ale těhotenství skončilo potratem. Po nemoci roku 1678 již nikdy neotěhotněla.

Slavná revoluce.

Po smrti Karla II. roku 1685 se stal králem jeho bratr Jakub a přijal jméno Jakub II. Jeho politika směřující k posílení královské moci a ke zrušení restrikcí namířených proti katolíkům vyvolávala od samého počátku všeobecnou nevoli. Vilém se zpočátku zdráhal napadnout katolickou Anglii, ale v dubnu 1688, když Francie byla zaměstnáná válkou proti Německu a Itálii, shromaždil vojsko pro invazi do Anglie. Byl si vědomý možného odporu Angličanů proti cizímu vojsku, a proto se do Anglie nechal pozvat významnými anglickými protestanty. V červnu se po patnácti letech manželství druhé Jakubově manželce Marii Beatrici d'Este narodil syn Jakub František Stuart, jenž v následnictví na královský trůn odsunul Vilémovu manželku na druhé místo. Veřejné mínění v Anglii bylo pobouřeno soudem se sedmi biskupy, kteří odmítli Jakubovu církevní politiku. Dne 30. června, kdy byli biskupové obviněni, poslala skupina sedmi vlivných protestantů Vilémovi formální pozvání. Ten se se svou armádou čítající 11000 pěšáků a 4000 jezdců vylodil 5. listopadu 1688 v jihozápadní Anglii. Podpora Jakuba poklesla, zvláště poté, co ho opustili všichni protestantští důstojníci a co Vilémovi vyslovili podporu i vlivní šlechtici. Jakub na to vyslal své zástupce k Vilémovi, aby s ním vyjednávali, ale sám se již raději připravoval na útěk. Později byl zadržen v přístavu rybáři, ale přesto se mu podařilo z Londýna uniknout. Vilém mu nakonec povolil jeho odchod do exilu. Nechtěl, aby se stal pro anglické katolíky mučedníkem.  Dne 13. února 1689 vydal parlament deklaraci práv, ve které uvedl, že v důsledku útěku Jakuba ze země je trůn volný. Vilém a jeho žena Marie se měli stát společně panovníky. Oba byli 11. dubna 1689 korunováni ve Westminsterském opatství. V den korunovace prohlásil skotský parlament Jakubovu vládu za ukončenou. Vilémovi a Marii byla nabídnuta skotská koruna, kterou přijali 11. května.

Bill of Rights.

Vilém podporoval vydání zákona o náboženské toleranci z roku 1689, který zajišťoval náboženskou svobodu pro některé protestantské nonkonformisty. Nicméně nebyl tak rozsáhlý, jak si Vilém představoval a stále omezoval svobodu katolické církve. V prosinci 1689 byl přijat jeden z nejdůležitějších ústavních zákonů v anglické historii – Bill of Rights. Tento zákon vycházel z předchozí deklarace práv a omezoval výsady panovníka. Mimo jiné uváděl, že panovník nesmí pozastavit platnost zákona schváleného parlamentem, vyhlásit nové daně bez souhlasu parlamentu, zakázat nošení zbraní protestantům, neúměrně odkládat volby do parlamentu, trestat poslance obou komor za projevy v parlamentních debatách, požadovat neúměrnou kauci nebo ukládat nepřiměřené tresty. Vilémovi se taková omezení nelíbila, ale do sporu s parlamentem nešel. Zákon také řešil otázku nástupnictví. Pokud by zemřel jeden z královské dvojice, pokračoval by druhý z nich jako samostatný panovník. Dalším nástupcem byla jmenována Mariina sestra Anna Stuartovna. Do následnictví byly zahrnuty i případné Vilémovy děti. Katolíci nebo ti, kdo by s katolíkem uzavřeli sňatek, byli z následnictví vyloučeni.

Parlament.

I když byli Whigové Vilémovými spojenci, zpočátku preferoval vyvážený postoj mezi Whigy a Toryi. Spolupracoval s Georgem Savillem, který byl známý svým vyváženým politickým přístupem. Whigové měli parlamentní většinu, ale Vilém trval na vybalancovaném poměru sil ve vládě. Tato situace vedla k neefektivní práci vlády a tak byl nucen vyhlásit nové volby. Po volbách začal preferovat spolupráci s Toryi. Ti ale odmítli podporovat jeho snahu pokračovat ve válce s Francií. Důsledkem byl Vilémův odklon k frakci Whigů zvané "Junto". Vláda Whigů ustavila Bank of England. Svolení k vytvoření banky vlastněné soukromými bankéři bylo jeho nejdůležitějším ekonomickým rozhodnutím, které položilo základ ekonomického vlivu Anglie v Nizozemsku v 18. století.

Nepokoje ve Skotsku a Irsku.

I když měl podporu jako panovník v Anglii, musel vzdorovat velkému odporu ve Skotsku a Irsku. Skotští jakobité, kteří považovali Jakuba II. za legitimního krále, vyhráli bitvu u Kiliecrankie, ale asi o měsíc později byli přesto poraženi. Vilémova pověst utrpěla po masakru v Glencoe, kde bylo zabito 78 Skotů, kteří odmítli přísahat věrnost Vilémovi a Marii. Na nátlak veřejnosti Vilém viníky tohoto krveprolití odvolal, přesto zůstali jeho oblíbenci. V Irsku pokračovaly boje se vzbouřenci podporovanými Francií mnohem déle, a to i poté, co Jakub II. po porážce v bitvě u Boyne unikl ze země. Po porážce francouzské flotily u La Hogue francouzská podpora Irsku ustala a nepokoje v zemi byly ukončeny mírovou dohodou.

Pozdní období.

Po smrti Marie v roce 1694, vládl sám. Jeho popularita klesala a to i přesto, že konvertoval k anglikanismu. Po uzavření mírové dohody s Francií roku 1697 ho Ludvík XIV. uznal jako anglického panovníka a přislíbil mu, že nepodpoří Jakuba II. v jeho pokusech nastoupit na anglický trůn. Manželství s Marií nepřineslo žádné potomky a Vilém nejevil snahu znovu se oženit. Mariině sestře Anně se narodilo několik dětí, ale všechny zemřely ještě v dětství až na jediného syna, Viléma, vévodu z Gloucesteru. Jeho smrt roku 1700 znamenala, že jediným možným nástupcem podle Bill of Rights zůstala princezna Anna. Obavy z možného návratu potomků Jakuba II. přimělo parlament k vydání zákona Act of Settlement 1701, kterým byla další nástupkyni určena vzdálená příbuzná Žofie Hannoverská a její protestantští potomci, pokud by Anna zemřela bez potomků a Vilém by se neoženil.  Roku 1702 zemřel na zápal plic, komplikaci po jeho pádu z koně během lovu. Byl pohřben ve Westminsterském opatství vedle své manželky.

Vilém III. Oranžský (14. listopadu 1650 Haag – 8. března 1702 Londýn) byl od roku 1672 místodržitelem Spojené provincie nizozemské, jejíž součástí byly provincie Holandsko, Zeeland, Utrecht, Gelderland a Overijssel. Jeho manželkou byla anglická princezna Marie II. Stuartovna. V roce 1689 po Slavné revoluci se mu podařilo předchozího katolického krále a manželčina otce Jakuba II. vyhnat do exilu. Po sesazení Jakuba II. z trůnu se stal králem Anglie, Irska, kde vládl jako Vilém III. a králem Skotska, kde vládl jako Vilém II..

奥兰治的威廉三世(;1650年-11月14日-1702年-3月8日),出生即继位为奥兰治亲王,1672年7月任荷兰省、泽兰省执政,1674年4月26日任乌德勒支省、海尔德兰省及上艾瑟尔省执政,1689年2月13日登基为英格兰国王威廉三世(英语:William III)、苏格兰国王威廉二世()和爱尔兰国王利亚姆(),直到1702年3月8日逝世为止,他在英格兰和奥兰治的排序刚好都是三世。1688年11月5日,威廉废黜岳父詹姆斯二世及七世而赢得了英格兰。威廉和妻子玛丽二世共治不列颠群岛,直到玛丽于1694年12月18日去世。他们共治时期通常被称为「威廉和玛丽」。


Podmínky na mladé Zemi.

Pro život je zcela nezbytná přítomnost vody. V současnosti převažuje názor, že kapalná voda existovala na Zemi již v hadaiku. Voda patrně pokrývala velkou část zemského povrchu. John W. Morse a Fred T. MacKenzie tvrdí, že oceány se poprvé mohly objevit jen asi 200 milionů let po akreci. Teplota zemského povrchu tehdy dosahovala asi 70–100 °C. Voda byla zpočátku silně kyselá, dosahovala pH asi 5,8, avšak poté se začala rychle neutralizovat. Velkým zastáncem této myšlenky je také Simon A. Wilde.  Podnebí bylo velmi horké a vlhké. Tvorbu nové zemské kůry doprovázela intenzivní sopečná činnost. Atmosféra měla slabě redukční charakter, s převažujícím oxidem uhličitým a dusíkem. Byla prosycená vodní párou, prachem a popelem. V menším množství obsahovala též amoniak, methan, oxid uhelnatý, vodík a další plyny, zcela však chyběl volný kyslík. Dostatek oxidu uhličitého a methanu v atmosféře vytvářel silný skleníkový efekt a chránil Zemi před zmrznutím, ačkoliv mladé Slunce zatím dosahovalo jen asi 75 % svého současného výkonu. Díky vysokým teplotám se voda intenzivně odpařovala, avšak četné nečistoty v ovzduší (prach a popel) napomáhaly opětné kondenzaci vodní páry. Proto Zemi často bičovaly prudké deště.  Podle teorie velkého impaktu se Země srazila s planetou, což mohlo způsobit, že se na povrch Země dostaly důležité stavební prvky života jako je uhlík, dusík a síra. Život tedy teoreticky mohl vznikat již od doby před 4400 miliony let, ačkoliv podmínky nebyly pro současné organismy nijak příznivé. Dříve se za hranici možné doby vzniku života považoval konec tzv. pozdního velkého bombardování asi před 3800 miliony let. Časté dopady meteoritů na zemský povrch měly mít zcela ničivý dopad na zemský povrch a případnou existující biosféru. Podle nejnovějších názorů nemuselo být bombardování meteority tak fatální. Předpokládá se, že dopadající tělesa působila spíše lokálně a v žádném případě nezasáhla celou planetu. I přes výrazný vliv na zemský povrch a klima mohla dopadající tělesa působit také pozitivně, vytvářet specifická vhodnější prostředí (např. hlubokomořské hydrotermální systémy) nebo přinášet na Zemi již hotové organické sloučeniny.

Filosofické, mytologické a náboženské pohledy.

Názory na vznik života se v lidské společnosti objevovaly odnepaměti. Ve starověkých dobách bylo stvoření života spojováno obvykle se samotným stvořením Země nebo vesmíru. Je známo nepřeberné množství různých představ, které se například ve starověkém Egyptě lišily škola od školy. Velmi často však byly dávány do souvislosti s neživou přírodou, což koneckonců bylo typické i pro některé starořecké filosofy. Podle Bible i (poněkud mladšího) Koránu byl svět i život stvořen silou Božího slova.  V současnosti se ve velkých náboženstvích vyskytují dva základní myšlenkové proudy. První přiznává přírodovědeckým teoriím velkou váhu, snaží se historické texty vykládat historicko-kritickou metodou jako dobové představy, jejichž výpověď má být primárně teologická či filosofická a jejímž smyslem není konkurovat moderní vědě. Existuje však také opačný názor, který se snaží držet starých mytologických výkladů. Usiluje o obhajobu a interpretaci historických představ v diskursu moderní přírodovědy (např. vědecký kreacionismus). Vědeckými metodami vyhledává slabá místa přírodovědeckých teorií, které původním náboženským představám odporují, nebo naopak klade důraz na takové interpretace historických textů a moderní vědy, které konstatují soulad (například spontánní evoluci života chápe jako formu aktu stvoření, který byl v historických textech popsán jen symbolicky či v kontextu dobového stavu poznání). Jednou z výrazných křesťanských osobností snažících se plně integrovat vědecké a náboženské pohledy byl francouzský geolog, paleontolog a jezuitský teolog Pierre Teilhard de Chardin, který svou syntézu biblických a vědeckých představ předložil ve svém hlavním díle "Le Phénomène humain" (česky "Vesmír a lidstvo"), které vyšlo až po jeho smrti v roce 1955. Již od roku 1923 ale měl kvůli svým názorům problémy s řádovými představenými i Vatikánem. Na druhém vatikánském koncilu mělo Chardinovo pojetí mnoho příznivců, kteří prosadili do koncilních dokumentů vstřícnější přístup, nicméně římské Officium se ještě v roce 1981 pokoušelo svým prohlášením tento vývoj zvrátit. (Podrobněji v článku Pierre Teilhard de Chardin). Popularizace souladu mezi vědou a vírou není mezi vědci ani mezi věřícími nijak výjimečná  Kreacionismus byl z velké části nahrazen v 90. letech 20. století teorií Inteligentního plánu, která ohledně vzniku života pouze konstatuje, že informace uložená v DNA živých bytostí má nejspíše jako jakákoliv jiná informace inteligentní příčinu, ale neřeší způsob vzniku života ani identitu „inteligentního designéra“.

Historické vědecké pohledy.

Naivní abiogeneze.

Do začátku 19. století lidé všeobecně věřili na spontánní vznik určitých forem života z neživé hmoty. Tato představa se dnes označuje jako naivní abiogeneze či teorie samoplození. Aristotelés věřil, že mšice se rodí z rosy, která padá na květiny, mouchy ze shnilého materiálu, myši ze znečištěného sena, krokodýli z hnijících polen na dně vodních ploch a podobně. V 17. století začaly být takovéto představy napadány; např. v roce 1646 Thomas Browne vydal dílo "Pseudodoxia Epidemica", ve kterém zpochybňoval falešné představy tehdejší doby. Jeho názory ale nebyly všeobecně přijímány. Například jeho současník Alexander Ross napsal: „Napadat toto (samoplození) znamená napadat rozum a zkušenost. Jestli to zpochybňuje, ať se vydá do Egypta, kde uvidí pole plná myší, které se zrodily z bahna Nilu.“ V roce 1665 Robert Hooke publikoval první nákresy mikroorganismů spatřené pod jednoduchým mikroskopem. Následoval ho v roce 1676 Antoni van Leeuwenhoek. Mnohým se zdálo, že objev mikroorganismů podporuje teorii samoplození, protože mikroorganismy se zdály být příliš jednoduché na to, aby se mohly rozmnožovat pohlavně a nepohlavní rozmnožování (mitotické) v té době ještě nebylo pozorováno.  První důkazy proti naivní abiogenezi poskytl v roce 1668 Francesco Redi, který dokázal, že v mase se neobjeví larvy much, aniž by k němu byly mouchy připuštěny. Postupně se ukazovalo, že, alespoň co se týče viditelných organismů, teorie samoplození neplatí. Alternativou k ní se stala teorie biogeneze, která tvrdila, že všechen život vzešel z prapůvodního života ("omne vivum ex ovo", latinsky „vše živé je z vejce“). Spor eskaloval v polovině 18. století a otázka se stala natolik palčivou, že se Francouzská akademie věd rozhodla udělit cenu tomu, kdo definitivně rozřeší otázku vzniku života. V roce 1768 Lazzaro Spallanzani ukázal, že ve vzduchu jsou přítomny mikroorganismy, které lze zabít vařením. V roce 1861 Louis Pasteur provedl několik experimentů, které ukázaly, že ve sterilním výživném prostředí se bakterie ani houby samy od sebe neobjevují. Pasteurovi byla následně udělena zmíněná cena Francouzské akademie věd.

Pokrok 19. století.

V polovině 19. století se teorii biogeneze kvůli práci Louise Pasteura a ostatních dostalo tolik důkazů, že se o teorii samoplození přestalo uvažovat jako o reálné alternativě. Pasteur po svých pokusech v roce 1864 prohlásil: „Teorie samoplození se už nikdy nezotaví ze smrtelného zásahu uštědřeného tímto jednoduchým experimentem.“ Kvůli vyvrácení naivní abiogeneze ale věda přišla o odpověď na otázku, jak se zrodil první život. V dopise Josephovi Daltonu Hookerovi z 1. února 1871 se k otázce vyjádřil Charles Darwin a nabídl řešení, že první život mohl začít v „malém jezírku, ve kterém byla spousta amoniaku a fosforečnanů, světla, tepla, elektřiny, atd., takže mohly vzniknout bílkoviny, které potom podléhaly dalším změnám.“ Dále vysvětlil, že „v dnešní době by taková hmota byla okamžitě pohlcena nebo vstřebána, což by se nestalo před tím, než život vznikl.“ Jinak řečeno, kvůli existenci živých organismů je potřeba zkoumat původ života ve sterilních laboratorních podmínkách.

Teorie panspermie.

Po celou dobu 19. a 20. století se vydělovala skupina vědců, kteří se domnívali (či domnívají), že mikroskopický život mohl na Zemi doputovat vesmírem – tato představa panspermie byla obhajována svého času např. H. von Helmholtzem, W. Thomsonem, S. Arrheniem a v pozdější době F. Crickem. V současnosti se předpokládá, že při nárazu vesmírných těles na zemský povrch by byly složitější organismy zničeny (byť by šlo o extrémofily). Přesto některé jednoduché organismy mohou přežít. Nově nalézané organické sloučeniny na povrchu meteoritů však podporují názor, že na Zemi se tímto způsobem mohly dostat v již kompletním stavu alespoň některé základní organické molekuly (pseudo-panspermie), tudíž že ne všechny základní stavební kameny života musely vzniknout přímo na Zemi. Jedná se stále o současnou hypotézu, která ale neřeší přímo otázku jak vznikl život, ale jak se dostal na Zemi.

Teorie prebiotické polévky.

Otázky kolem vzniku života opět rozbouřili až ve 20. letech 20. století nezávisle na sobě dva vědci – Brit John Burdon Sanderson Haldane a Rus Alexandr Ivanovič Oparin. Oba shodně publikovali teorie o postupném vzniku organických molekul z jednoduchých anorganických látek, přítomných na mladé Zemi.  Alexandr Ivanovič Oparin publikoval v roce 1924 v knize "Původ života" svou teorii koacervátů. Popsal v ní, jak ze základních chemických prvků vznikaly reakcí s vodními parami methan, amoniak, oxid uhličitý, oxid uhelnatý, oxid siřičitý, kyanovodík a další. Tyto sloučeniny dále pod vlivem tepla, ultrafialového záření a elektrických výbojů (simulující roli blesků) reagovaly s vodíkem a vodní párou a vytvářely složitější organické molekuly – aminokyseliny, sacharidy, lipidy i nukleotidy. Předpokládal tedy Pasteurem již zamítnuté zrození života z neživé hmoty, avšak pouze jedinkrát v historii Země. V současnosti již takto život vznikat nemůže, protože se citelně změnily podmínky. Zejména přítomnost volného kyslíku v atmosféře brání další syntéze organických molekul. Nicméně intenzivní elektromagnetické pole o velmi nízkých frekvencích (Schumannovy rezonance) vznikající z blesků může mít stále pozitivní účinek na život a jeho vývoj.  Oparin předpokládal, že organické molekuly se silnými dešti dostávaly do vody. V menších kalužích se mohly díky periodickému vysychání koncentrovat a vznikala tak ona prebiotická polévka. Zde spolu jednotlivé sloučeniny reagovaly a polymerovaly. Vznikaly tak bílkoviny z aminokyselin a nukleové kyseliny z nukleotidů. Oparin si dále všiml, že bílkoviny vytvářejí ve vodě koacerváty – kapičky, oddělené od okolí ostrým rozhraním, jakousi membránou. Mohou dokonce pohlcovat různé látky a zvětšovat tak svůj objem, až se nakonec vlastní vahou rozdělí na několik dceřiných kapiček. Tyto koacerváty byly podle Oparina zárodky prvních buněk, zvláště když pohltily mimo jiné i nukleotidy a nukleové kyseliny. Zdokonalováním a stabilizací membrány i genů se z těch úspěšnějších vyvinuly první živé organismy.  V roce 1952 provedli Stanley Miller a Harold Urey experiment, kterým se snažili ověřit teorii prebiotické polévky. V aparatuře namodelovali podmínky archaické Země včetně silně redukční atmosféry a zkoumali, zda se vytvoří organické molekuly. Experiment byl úspěšný, později však byla celá teorie opuštěna. Zejména proto, že novější výzkumy ukázaly na spíše neutrální než redukční charakter rané atmosféry. V ampulkách se vzorky z původního experimentu bylo posléze objeveno více než 20 různých aminokyselin, což je podstatně více, než Miller sám publikoval. Jen slabě redukční atmosféra však nestačí k vytvoření organických sloučenin podle popsané teorie. Myšlenka prebiotické polévky navíc ne zcela dobře propracovala otázku vzniku a vývoje genetického kódu. Tato teorie ale vedla k mnoha dalším experimentům, které prokázaly možnost vzniku organických sloučenin z anorganických látek.

Aktuální teorie.

S rozvojem moderní vědy se vynořilo velké množství nejrůznějších teorií, žádná z nich však zatím nebyla uspokojivě dořešena a experimentálně prokázána. Vyřešen dosud nebyl ani charakter prvních živých tvorů, představa jejich životního prostředí a způsob výživy. Stejně tak se liší názory na charakter prvního společného předka všech současných organismů. Přitom od prvních žijících organismů k němu vedla ještě dlouhá cesta.  Většina badatelů se shoduje, že se jednalo o heterotrofní jednobuněčné prokaryotní organismy, podobné dnešním bakteriím či archebakteriím a že autotrofní výživa je až novější adaptací. V moderní době se však stále silněji prosazují také návrhy autotrofních počátků. Téměř jisté je, že nejstarší buňky nevyužívaly fotosyntézu, ale jiné formy výživy. Velmi pravděpodobně nejprve spotřebovaly již existující chemické sloučeniny a až poté byly nuceny vytvořit složitější metabolické pochody, například metanogenezi.  Jisté není ani to, jestli byly první organismy mesofilní, psychrofilní nebo termofilní. To má význam zejména proto, že pro vznik některých důležitých organických látek je výhodnější vyšší teplota, avšak pro jiné je lepší chlad nebo i mráz a v teple jsou nestabilní, rozpadají se. Například výzkum Stanleyho Millera a jeho kolegů naznačil, že i když adenin a guanin potřebují k syntéze chlad, cytosin a uracil naopak vyžadují vysoké teploty. Na základě tohoto výzkumu Miller navrhl hypotézu, že život začal v prostředí, které kombinovalo nízké teploty na Zemi s výbuchy meteoritů.  Největším nepřítelem složitějších organických sloučenin i prvního života bylo silné ultrafialové záření necloněné ozonem. Život se proto musel rozvíjet v chráněném prostředí – nejčastěji se uvažuje o klidném prostoru pod vodou, zejména ve větších hloubkách oceánu. Podle posledních výzkumů je však jistá úroveň UV záření pro formování RNA nutná.  I nejjednodušší živé buňky musely mít alespoň vnější obal (membránu), fungující metabolismus a způsob přenosu genetické informace. Současné teorie o vzniku života se tak liší především podle toho, který z těchto tří pilířů upřednostňují. Vznik všech tří funkcí, jakkoli primitivních, byl však zřejmě silně provázán a není možné určit, která část vznikla jako první.

Teorie RNA světa.

RNA svět je hypotéza o vzniku života, podle které přenosu genetické informace pomocí DNA předcházelo období, kdy zachování informace zajišťovala RNA.  Podle teorie RNA světa tvořily první živé systémy na Zemi "nahé" samoreplikující se molekuly RNA bez membrány. Ribonukleová kyselina byla až během dalšího vývoje nahrazena dokonalejším systémem DNA a proteinů.  Stále však panují velké nejasnosti o vzniku molekul RNA v prebiotickém světě. Jejich syntéza by byla v tehdejším prostředí podle současných poznatků velmi komplikovaná. Největším problémem teorie RNA světa je ovšem velmi malá stabilita molekul ribonukleové kyseliny. Existence nechráněných molekul je v prostředí rané Země téměř vyloučená. I kdyby jejich syntéza proběhla, velmi rychle by se opět rozložily, zejména pod vlivem silného ultrafialového záření necloněného ozónem.  Z toho důvodu byl navržen tak zvaný pre-RNA svět, ve kterém by hlavní slovo měl jednodušší polymer s možností přenosu informací a autoreplikace, který by však byl stabilnější než RNA a mohl snáze vzniknout. Dosud však není uspokojivě vyřešen charakter takové pre-RNA sloučeniny, nejčastěji se za předchůdce ribonukleové kyseliny považuje peptidová nukleová kyselina (PNA). Problematický je také způsob přechodu pre-RNA světa na RNA svět, stejně jako pozdější převzetí úlohy replikace molekulou DNA.

Teorie hydrotermálních průduchů.

Hydrotermální průduchy, zvané také černí kuřáci, se nachází na mořském dně ve velkých hloubkách (kolem 2000 metrů) v blízkosti středooceánských hřbetů. Z „kuřáků“ proudí velké množství horké zásadité mineralizované vody, která se mísí s chladnou, mírně kyselou vodou okolního oceánu. Díky tomu se obsažené minerály v okolí průduchů sráží.  Tato místa hluboko na mořském dně byla na rozdíl od zemského povrchu, stíhaného následky sopečné činnosti a dopadů meteoritů, velmi klidná a stabilní a nedocházelo zde k extrémním výkyvům podmínek. Prostředí hydrotermálních systémů bylo také bohaté na minerály a kovy, které mohly fungovat jako katalyzátory mnoha reakcí, například při syntéze aminokyselin. Navíc teorie vzniku života v okolí černých kuřáků řeší i to, že některé sloučeniny potřebují ke své syntéze chlad a jiné teplo. Proto se tu mohlo dařit organickým molekulám, schopným vytvářet série samoudržujících chemických reakcí. To znamená, že zpočátku ani nebyly potřeba informační molekuly a jejich nutnost se objevila až s tím, jak se zárodky života vyvíjely do větší složitosti.  Ačkoliv byly hydrotermální průduchy objeveny a popsány až v roce 1977, velmi záhy začaly být dávány do souvislosti se vznikem života na Zemi. V současnosti je tento názor spíše opouštěn, protože experimenty dosud neprokázaly funkčnost teorie. Mnohé organické sloučeniny by se při vysoké teplotě u průduchů dříve rozložily, než by stačily syntetizovat do složitějších molekul a také RNA by byla v tomto prostoru nestabilní.  Prostředí hydrotermálních průduchů vyhovuje teorii pyritového světa. Její autor, německý chemik Günter Wächtershäuser předpokládá, že život vznikl na povrchu sulfidů železa – mackinawitu či pyritu. Sulfidy železa, které se mimo jiné sráží i v okolí černých kuřáků, mohly sloužit jako katalyzátory při vzniku různých organických látek i při prvních metabolických pochodech. Svoji podpůrnou funkci si udržely do té doby, než si prvotní "nahé" organické molekuly vytvořily buněčnou membránu a další složitější struktury, schopné nezávislého metabolismu a přenosu informací.  Mořské hydrotermální prameny však nejsou schopné produkovat dostatečné množství sloučenin pro život. Původem života by tak mohly být spíše suchozemské termální prameny. Nebo jen malé teplé rybníky zasažené malými meteority. Periodicky vysychající jezera mohla zajistit zvýšenou koncentraci fosforu nutného pro život.

Teorie živých jílů.

Teorie živých jílů je zajímavá, avšak nikoliv všeobecně přijímaná hypotéza o vzniku života na zemi, kterou navrhl v roce 1982 britský chemik a molekulární biolog Graham Cairns-Smith. Základem je fakt, že minerální krystaly rostou podle určité struktury, dělí se a následně rostou dál. Pro vznik života jsou podle autora vhodné zejména jíly, složené z mnoha různorodých plochých krystalků, které navíc dokážou měnit své prostředí (například kyselost vody) a mohou se po vyschnutí šířit větrem do dalších míst. Mají tedy některé vlastnosti dnešních živých organismů.  Jílové minerály jsou navíc schopné na sebe díky své struktuře vázat organické látky. V období hadaika a archaika tak mohly fungovat jako katalyzátory pro syntézu klíčových organických molekul včetně RNA. Dokázaly i chránit první biomolekuly před silným ultrafialovým zářením, které je jedním z hlavních problémů RNA světa. Podle nových studií jsou molekuly RNA, navázané na tyto minerály odolnější, zůstává jim ale přitom možnost reagovat s okolím a přenášet informaci. Jíly tak umožnily koncentraci biomolekul na svém povrchu a nastartování metabolismu i genetického systému. Poté, co se geny zdokonalily natolik, že byly schopné přežít samostatně, pak jílové prostředí opustily.  Další výzkumy odhalily, že jílové minerály, které mohou katalyzovat polymeraci nukleotidů na RNA, také katalyzují vznik mastných kyselin vhodných k vytvoření prvotních membrán. Jílové částečky s navázanou RNA díky tomu mohly být uzavřeny do vznikajících membrán, čímž by se přímo vytvořily jednoduché protobuněčné struktury.  Život však mohl vzniknout i na jiných minerálech či horninách. Například živce a zeolity mají na erodovaném povrchu mikroskopické jamky, které mohly být vhodným prostředím pro vznik života. Kámen mohl fungovat jako katalyzátor prvních reakcí, organické molekuly zde byly dobře chráněné před různými vnějšími vlivy včetně ultrafialového záření a jednotlivé jamky (komůrky) mohly nahrazovat i buněčné stěny. Protoorganismům by zpočátku stačilo vytvořit pouze lipidové „víčko“, chránící před vysycháním a zajišťující stabilitu probíhajících reakcí. To by až později mohlo obepnout celou buňku a umožnilo by jí tak existovat i v jiném prostředí.

Další teorie.

Existují i mnohé další, méně známé teorie vzniku života. Svět lipidů vychází z faktu, že základním stavebním prvkem buněčných membrán současných živých organismů jsou fosfolipidy, které jsou schopné ve vodním prostředí samovolně vytvářet lipidovou dvojvrstvu. Prvními předchůdci života tak mohly být samovolně vznikající lipidové membrány, které v sobě mohly uzavřít organické látky a dokázaly svou částečnou propustností přijímat a pohlcovat živiny z okolí. Uvnitř těchto membrán pak mohly probíhat různé chemické reakce, až se vyvinul systém, jak uchovat katalytické funkce metabolismu i genetickou informaci. Membrány prvotních organismů nemusely být vytvořeny z fosfolipidů, ale z některých vhodnějších molekul, jako například mastných kyselin či monoglyceridů.  Svět zinku. Podle této teorie život vznikl na pórovitém povrchu sfaleritu (sulfid zinečnatý), který se v prostředí rané Země mohl hojně srážet například v prostředí hydrotermálních systémů. Sfalerit svými katalytickými vlastnostmi umožňoval vznik prvních biopolymerů a bránil jejich rychlému rozpadu pohlcováním nebezpečného ultrafialového záření.  Vznik života pod ledem. Hypotéza pracuje s variantou, že teploty na rané Zemi byly kvůli nedostatečnému výkonu mladého Slunce velmi nízké a povrch oceánů pokrývala vrstva ledu. Chladná voda pod tímto ledovým krunýřem mohla být vhodným prostředím pro vznik života, chráněným před ultrafialovým zářením i dopady meteoritů. Teorie řeší problém s nestabilitou některých molekul v horkém prostředí. Některé reakce by však probíhaly zřejmě mnohem pomaleji a vznik živých buněk by trval velmi dlouho. Ovšem existuje tzv. paradox slabého mladého Slunce, který ukazuje na to, že i přes malý počáteční výkon Slunce byla teplota na Zemi vyšší. Izotopické analýzy vzorků ukazují, že teplota moří byla v době vzniku života zhruba 70 °C.  Alexander V. Vlassov spojuje chladné prostředí s možností vzniku RNA světa. Jeden z experimentů Millerovy skupiny ukázal, že z amoniaku a kyanidu ponechaném v mrazicím boxu mezi lety 1972–1997 vzniklo sedm různých aminokyselin a jedenáct typů nukleových bází. Christof Biebricher byl zase schopen v mrazivých podmínkách vytvořit molekuly RNA dlouhé 400 nukleových bází tak, že do směsi vložil malé množství nukleových bází – adeninu, cytosinu a guaninu – a jednoduchou „šablonu“ RNA, podle které se nové molekuly tvořily. Důvodem, proč tyto reakce probíhaly tak rychle při nízkých teplotách, je eutektické mrznutí. Když se vytvoří ledový krystal, zůstane čistý a připojují se k němu pouze molekuly vody. Nečistoty, jako např. sůl nebo kyanid, jsou vyloučeny a shlukují se dohromady, čímž spolu reagují častěji, než kdyby byly smíchány s vodou.  Vznik života pod povrchem Země. Tato teorie předpokládá, že organismy ukryté pod zemským povrchem, podobně jako některé současné zemní bakterie, mohly bez problémů přežít velké pozdní bombardování.  Přirozená zemská radioaktivita mohla teplem či pohonem gejzírů vytvořit prostředí pro vznik života.  Citrátový cyklus a jeho nebiologičtí předchůdci mohli hrát také důležitou roli ve vzniku života.

Vznik života (biogeneze) je v současnosti ne zcela vyjasněná událost, během které se z neživé hmoty stala hmota živá, jež se začala rozmnožovat, vyvíjet a přeměňovat svoje okolí. Jedná se o vědecko-filosoficko-náboženskou otázku, kdy se jednotlivé strany snaží předložit své teorie či důkazy o tom, jak k této události došlo.

自然发生论,或者说生命起源,指的是自然历程中无生命物质如何演变为有机分子乃至生命的学说。


Život.

Mládí a výcvik.

Narodil se 25. května 1931 v Leningradu. Jeho matka je Alexandra Jakovlevna, hlavní inženýrka závodu, byla Běloruska z města Čašniki (nyní Vitebská oblast), otec byl Michail Fedorovič, mladší výzkumník, Ukrajinec z Černigovské oblasti. Za války jej rodiče poslali k babičce do Černigova. Postupně absolvoval nejrůznější školy přes střední až k leningradské fakultě mechaniky, kde v roce 1955 promoval a začal pracovat v konstrukční kanceláři Sergeje Koroljova OKB-1. Ten jej doporučil k výcviku kosmonautů a v roce 1966 se tak stalo. Hned na počátku výcviku se však zranil a tak se dál věnoval hlavně studiu. Obhájil diplomovou práci s tématem cesty k Měsíci a po uzdravení a lékařských testech do výcviku vrátil. Byl určen náhradníkem k letu Sojuzu 9 v roce 1970. V roce 1975 již do vesmíru letěl.

Lety do vesmíru.

První let v kosmické lodi Sojuz 17 absolvoval v roce 1973 s kosmonautem Alexejem Gubarevem. Startovali z kosmodromu Bajkonur a jejich cílem byla orbitální stanice Saljut 4. Na oběžné dráze strávili měsíc a pak přistáli s kabinou na padácích v Kazachstánu.  O dva roky později letěl v Sojuzu 26 s Jurijem Romaněnkem k orbitální stanici Saljut 6. Zde jako člen dlouhodobé základní posádky přivítal dvě další lodě, Sojuz 27 a Sojuz 28, kde byl i československý kosmonaut Vladimír Remek. Během služby se k nim připojila i první nákladní loď typu Progress. Grečko se vrátil dolů v lodi Sojuz 27 po třech měsících strávených mimo Zemi, což byl tehdy světový rekord..  Třetí let absolvoval až o osm let později. Letěl na osm dní se Sojuzem T-14 na orbitální stanici Saljut 7. V té době mu bylo 54 let.

Po letech.

V rámci výcviku se zúčastnil několika expedic do Pamíru a na Sibiř, protože zde získané znalosti byly využity při snímkování zadaných oblastí z vesmíru a dalším výzkumným úkolům. V roce 1978 byl pozván i do Československa, kde mj. obdržel 27. dubna Zlatou hvězdu hrdiny ČSSR. Byl v náhradní posádce sovětsko-indického letu Sojuz T-11. V roce 1984 obhájil disertaci o optických výzkumech zemské atmosféry a získal titul doktora fyzikálně matematických věd. Byl ženatý a měl dvě děti.

Georgij Michajlovič Grečko,, (25. května 1931 Leningrad – 8. dubna 2017), byl sovětský kosmonaut. Do kosmu na orbitální stanice Saljut se dostal třikrát na lodích Sojuz jako palubní inženýr.

格奥尔基·格列奇科(,1931年-5月25日-2017年-4月8日)是一位苏联太空人,参加过多次太空飞行,包括联盟17号、联盟26号和联盟T-14。


Laserová myš.

V roce 2004 začala používat firma Logitech jako první na světě ke snímání pohybu místo senzoru optického laserový senzor. Myš nesla jméno Logitech MX1000, byla bezdrátová (využívala bezdrátovou technologii FastRF), napájená dobíjecím Li-ion akumulátorem a její cena na českém trhu byla 2 500 Kč. Snímání pohybu myši optikou je známé od prvopočátku tohoto vstupního zařízení - od kuličkové myši. Jen senzory se přesunuly z vnitřku myši na místo původní kuličky. První laserová myš Logitech měla asi dvacetinásobně vyšší rozlišení než myši optické. Na jejím vývoji spolupracovala s Logitechem firma Agilent Technologies.

Laserová myš - evoluce.

Rozdíl mezi optickou myší, využívající odrazu od osvětleného povrchu LED diodou, je v přesnosti a intenzitě infračerveného laseru a ve vyšším rozlišení senzoru. Laserové myši mají také výkonnější mikroprocesor. Pouhým pohledem je pak laser na rozdíl od optiky neviditelný. Paprsek vyzařuje přes lesklý prstenec, který zaznamenává odraz laseru.

Povrch a rychlost.

Kromě přesnosti spočívá přednost laserové myši v možnosti snímat povrch na lesklých a jiných nevhodných površích pro myši optické. Výjimkou je pouze čiré sklo a zrcadlo, i když i na těchto materiálech umí některé nejmodernější laserové myši pracovat. Příkladem je myš A4Tech X6-76D. Špičkové laserové myši využívají snímač o rozlišení 5600 DPI. Citlivost lze u některých typů (A4Tech X750F) přímo na myši přepínat v rozmezí 1000 až 5600 DPI. Nároční uživatelé pak sledují hodnoty zrychlení při rychlých pohybech. Zde se udává hodnota akcelerace až 20 G, rychlost snímání přes 7 000 snímků za sekundu (6,4 megapixelů za sekundu) a maximální rychlost, kdy je snímač schopen správně reagovat, 114 cm za sekundu.

Uživatelé.

Mezi uživatele špičkových laserových myší patří především hráči počítačových her a grafici. Zvláště pro první skupinu nabízí výrobci mnoho vylepšení. Mezi to patří například možnost měnit váhu myši přídavnými závažími. Těžší myš umožňuje přesnější ovládání, než myš lehká. Mezi další možná vylepšení patří různé teflonové kluzáky, které umožňují posun myši s co nejmenším odporem. Důraz hráčů je též kladen na konstrukci a materiál přívodního kabelu zapojení USB (u myší drátových). Výjimkou nejsou ani různobarevné a různotvarové kryty myší.

Optická myš je v informatice typ počítačové myši, která používá pro detekci pohybu světlo odražené od povrchu, po kterém se myš pohybuje.

光电鼠标(亦称“”)通过发光二极管和光电二极管来检测鼠标对于一个表面的相对运动,它不像机械鼠标一样通过鼠标球的旋转驱动两个互相垂直的轴的转动来获得鼠标移动的位置。 最早的光电鼠标需要使用预先印制的鼠标垫表面上才能检测到鼠标的运动,而现在的光电鼠标如果在透明的表面上工作,就不能检测到鼠标的运动,如玻璃镜面。激光二极管可以使之达到更好的分辨率和精度。使用电池供电的无线光电鼠标通过间歇性闪烁光学元件以节省电力,只有检测到运动时,发光二极管才会稳定地亮起。


Datum vydání a platformy.

Grand theft Auto IV bylo od začátku vyvíjeno pro konzole nové generace - Xbox 360 a Playstation 3. Jako datum vydání pro tyto konzole byl původně oznámen 16. říjen 2007, ale v srpnu 2007 vyvojářská společnost Rockstar Games oznámila odložení hry. Hra nakonec byla vydána 29. dubna 2008. PC verze byla vydána 2. prosince 2008 v USA a 3. prosince 2008 v Evropě.

Engine.

Grand Theft Auto IV používá jiný engine než předchozí díly série. Jde o engine RAGE (Rockstar's Advanced Game Engine), který poháněl například hru Table Tennis (také z dílny Rockstar Games). RAGE spolupracuje s fyzikálním enginem Euphoria od NaturalMotion, který zajistil mnohem realističtější fyziku a pohyby ve hře.

Popis hry.

Příběh.

Niko Bellic je 30letý chudý válečný veterán plný nenávisti a s nečistým svědomím. Pochází ze Srbska v jižní Evropě. Po všech hrůzách, které za jugoslávské války prožil už nevěří na normální život. Přijíždí do Ameriky, do města Liberty City jako přistěhovalec, nejen proto, aby utekl od své minulosti a našel lepší život, ale hlavně se pomstít člověku, který za války zradil jeho přátele. Do Liberty City ho také přivedla touha žít "Americký sen" jako Roman Bellic, Nikův bratranec, který mu v dopisech psal o svém skvělém životě plném holek, peněz a sportovních aut. Později se ukáže, že Roman Nikovi lhal a potřebuje pomoct. Jediná věc v jeho životě je alkohol a gamblerství. Je zadlužen a mafie si na něj brousí zuby. Niko se do této situace zaplete. Nezbude mu tedy nic jiného než Romanovi pomoci a tvrdě si tento "Americký sen" vypracovat. Během Nikovy cesty zločineckým podsvětím bude pracovat pro zlodějíčky, vrahy, vymahače, zkorumpované úředníky a časem i pro ty největší mafiánské rodiny celého Liberty City. Získá spoustu přátel i spoustu nepřátel. Nikovi nezbude nic jiného než přežít.

Místo.

Grand Theft Auto IV se odehrává v Liberty City, jehož předobrazem je New York. Liberty City zabírá asi 3/4 rozlohy San Andreas, ale výškově je mnohem členitější, například díky mrakodrapům. Skládá se ze čtyř čtvrtí - Broker (Brooklyn), Algonquin (Manhattan), Dukes (Queens) a Bohan (Bronx). Navíc je součástí Liberty City čtvrť Alderney (část New Jersey). Rockstar Games předělal i jména některých budov a památek - například budova MetLife se ve hře jmenuje Getalife, Socha Svobody je Socha Štěstí a podobně.

Doba.

Grand Theft Auto IV se odehrává na podzim v roce 2008.

Mobilní telefon.

Mobilní telefon bude mít v GTA IV mnohem větší význam než dříve. Niko ho bude mít pořád u sebe a bude ho moci využít i jako organizér, foťák, domluvit si pomocí něj schůzku či misi nebo ho využijete k cheatům (některé z nich mohou blokovat získávání trofejí). Jediný ohlášený mobilní operátor ve hře ponese jméno Whiz Mobile. Mobil lze také využít v multiplayeru ke kontaktu. V singleplayeru jde na mobil stáhnout z internetu ve hře schémata či vyzvánění.

Přátelé.

Během hry je možné si získávat kamarády, se kterými když bude Niko ve styku, tak mu přinesou různé výhody. Bratranec Roman nabídne taxi zadarmo a přítel Little Jacob umožní Nikovi nakoupit levně zbraně. Také Brucie vás vezme do jeho helicoptery a letět. Dwayne vám může vám poslat Posily, a Packie také zvaný Patrick McReary vám může přinést bombu a vy ji můžete dát pod jaké auto budete chtít, ale když v misi <nowiki>"Blood Brothers"</nowiki> zastřelíte Derrika také zvaný Derrick McReary tak pak Francis bude mít specialní abilitu jako ostatní ale tato je velice užitečné protože Francisovo abilita je že vám může strhnout 3 hvězdy hledanosti.

Přídavné epizody.

První stahovatelná zpoplatněná epizoda nesoucí název "GTA IV: The Lost and the Damned" vyšla v únoru 2009 exkluzivně pro herní konzoli Xbox 360. Tuto epizodu je možno zakoupit za 1600 MS Points na Xbox Live Marketplace a zabírá cca 1,8 GB místa na pevném disku konzole.  Hlavní hrdina přídavku se jmenuje "Johnny Klebitz". Jedná se o člena motorkářského gangu "The Lost". Příběh přídavku se mimo jiné několikrát protíná s příběhem základní hry. Epizoda přidává do hry novou hudbu, nové módy hry pro více hráčů, 6 nových zbraní a nová vozidla.  Druhá epizoda "The Ballad of gay Tony" vyšla 22. října 2009. Datadisk vyšel s BALLAD, nebo si ji koupíte jako "Episodes From Liberty City", což znamená, že obsahuje oba dva tituly a nemusíte mít původní GTA: IV. Hlavní postava 2. titulu je Luis Fernando Lopez, který je osobní strážce a obchodní partner Tonyho Prince, který je nejznámějším gayem v Liberty City. Luis se velmi se podobá zpěváku Donu Omarovi.

Trailery.

První trailer s podtitulem ""Things Will Be Different"" vyšel o půlnoci z 29. na 30. března 2007. Druhý vyšel 28. června 2007 a měl podtitul ""Looking For That Special Someone"". Třetí trailer, pojmenovaný ""Move up, ladies"", byl vydán 6. prosince 2007. Dne 27. března 2008 vyšel z dílen Rockstar Games čtvrtý a zároveň poslední trailer s názvem ""Good lord, what are you doing?" aka "Everyone's a rat"". Ani jeden z trailerů neukazoval záběry přímo z hraní ("gameplay" záběry). Všechny čtyři trailery najdete na oficiálním stránkách hry.

Teaser sites.

První teaser site spustili Rockstar Games v pátek 13. července 2007. Jde o stránku rádia, které se skrývá pod zkratkou WKTT.  Opět se můžeme těšit na minihry - například kulečník. Dále bude možné hrát bowling, šipky, herní automaty, chodit na různé Show (ty bývají opravdu vtipné, ale je třeba ovládat angličtinu, pokud nedisponujete českou verzí), opět možnost navštívit striptýzový bar, zajít do baru se opít (to je velmi pěkně udělané, protože se Niko motá a padá na zem, a dokonce při jízdě v autě sám zatáčí) a nakonec je možné zajít na jídlo podobně jako v. Ve hře je spousta interaktivních objektů. Můžeme se například nechat vyvést na mrakodrap plošinou na mytí oken, je tu spousta automatů a videoher, a mezi velké novinky patří televize. Dokonce se dá najít i lanovka. Dále můžeme třeba rozsvěcovat dálková světla u dopravních prostředků.

Grand Theft Auto IV (GTA IV, GTA 4) je jedenáctý díl herní série Grand Theft Auto, vyvinutý firmou Rockstar Games pro herní konzole Xbox 360, Playstation 3 a PC. GTA IV používá engine RAGE (Rockstar Advanced Game Engine) a fyzikální engine Euphoria od společnosti NaturalMotion. Děj hry se odehrává ve fiktivním městě Liberty City, které je založeno na současném New Yorku. V průběhu hraní lze naladit několik rádií, například "Vladivostok", kterému coby moderátorka propůjčila svůj hlas ukrajinská zpěvačka Ruslana.

是「侠盗猎车手系列」第十一个作品,Rockstar Games原定游戏在2007年10月16日于PlayStation 3和Xbox 360平台上推出,但因Playstation 3版开发不顺导致发售日期延后到2008年4月29日。游戏使用全新的RAGE引擎。而Windows平台则于12月2日于北美发售。Xbox 360平台上有两个独立的资料片,第一部为《侠盗猎车手:失落与诅咒》,第二部为《侠盗猎车手:夜生活之曲》,分别在2009年2月17日和10月29日释出。在2010年初,官方宣布Xbox 360上的两部资料片将以「自由城之章」为名,移植至PC与PS3平台,同年4月13日美版发售,4月16日欧版发售。于2017年2月9日开始向下相容于Xbox One。


V češtině.

V češtině se využívá zřídka. V hovorové řeči se jím může (nepovinně) označit vypuštění hlásky, např. "pad’" (= "padl"), "nes’" (= "nesl"). Dále je možné se s ním setkat ve starší české literatuře, kde se používá ve spojeních typu "ty’s" (= ty jsi) či "viděl’s" (= viděl jsi). V současné spisovné češtině se apostrof v takových případech ("tys, byls/bylas, žes" apod.) nepíše. Je možné se s ním setkat také ve slovech přejatých z cizích jazyků ("d’Artagnan, l’humanité"), kde označuje tzv. elizi.

V jiných jazycích.

V angličtině se používá k přivlastňování ("Peter’s wife", "Goethe’s works"), kdežto v němčině zpravidla nikoli ("Peters Frau", "Goethes Werke"); v němčině se při přivlastňování píše pouze po "s, ss, ß, tz, z, x" ("Marx’ Schriften"). Apostrof se také objevuje v anglických názvech společností ("McDonald’s"), což ovšem všechny jazyky nerespektují (v ruštině bez apostrofu: Макдо́налдс). Mimoto stejně jako v češtině označuje, že jsou některá písmena vynechána (anglicky "its" = "jeho" (od "it") × "it’s" = "it is", v němčině hovorové "hab’ = habe", "hatt’ = hatte" apod.) (apokopa).

Typografie.

Z typografického hlediska má apostrof většinou tvar „malé devítky nahoře“.  Je podobný diakritickému znaku malého háčku (kličky) u minusek ď, ť (ve slovenštině také Ľ, ľ). Apostrof by měl být větší a výraznější než háček, aby nedocházelo k záměně znaků.  V psacím písmu a v některých jednodušších typech tištěného písma se může podobat značce minuty (úhlové i časové), případně též koncovému znaku jednoduchých uvozovek.

Zápis na počítači.

Typografický apostrof (’) lze ve Windows zapsat kombinací +. Na Macu (na české klávesnici) kombinací +. Jde však o znak identický s „americkou“ pravou jednoduchou uvozovkou (right single quotation mark).  Ve zdrojových kódech se používá ASCII apostrof ('), který lze zapsat přímo z klávesnice (ve Windows též kombinací +().  Znak ( ́), který vznikne, když se na české klávesnici stiskne mrtvá klávesa čárky a mezera, není apostrof. V Linuxu pomocí unicode (Ctrl+Shift+u, pak dopsat číslo) napíšeme český apostrof číslem 2019 (U+2019); případně compose sekvencí (+), nebo (+).

Ve slovnících.

V etymologických a dialektologických slovnících se v polovičních uvozovkách (<nowiki>'...'</nowiki>), tvořených dvěma apostrofy, uvádí význam výrazu (např. "Katze 'kočka"').

Apostrof, česky řidčeji nazývaný také odsuvník, je interpunkční znaménko. Jedná se o nepísmenný grafém, který v běžném textu označuje vypuštění jednoho nebo více znaků. Mívá buď „strojopisnou“ (') nebo „typografickou“ (’) podobu, neměl by však být zaměňován s diakritickou čárkou ( ́).

撇号('或’,英语:apostrophe,又称上标点、略缩号、省字号、省年号、高撇号或缩写号),是一种标点符号,有两种用途。一是用于英语的缩写词、名词所有格、复数。另一个用途是作为单引号。在英文中,「'」(U+0027) 和「’」 (U+2019) 的用途是一致的,但在正式出版和排版中,更推荐使用codice_1 (U+2019)。


Historie.

Antické a římské období.

Během 2. století př. n. l. se jeruzalémské Staré město rozkládalo až do tzv. Západních kopců. Tyto 773 metrů nad mořem se nacházející výšiny, na nichž dnes stojí arménská a židovská čtvrť, stejně jako hora Sion, byly na všech stranách obklopeny příkrými údolími s výjimkou severovýchodní výspy. Hasmonejští králové nechali obehnat oblast impozantními městskými hradbami a věžemi, které Flavius Iosephus v prvním století označuje jako „první zdi“.  Herodes Veliký, který převzal moc po pádu hasmonejských vládců, nechal v letech 37–34 přidat k opevnění tři masivní věže. Věže byly vybudovány na zranitelném severozápadním cípu Západních kopců, kde se dnes nachází Davidova věž. Jejím smyslem nebyla jen obrana města, ale sloužila také jako královský palác nedaleko hory Sion. Herodes pojmenoval nejvyšší, 145 stop vysokou věž na památku svého bratra, prince Fasaela, který spáchal sebevraždu. Další věž byla pojmenována Miriamina, podle Herodovy druhé manželky, která byla popravena a pohřbena v jeskyni západně od věže. Třetí věž král pojmenoval Hippicus, po jednom ze svých přátel. Ze všech tří věží pouze Fasaelova věž stojí dodnes. Poté, co byl Jeruzalém zničen roku 70 Římany, sloužilo místo Davidovy věže jako kasárna pro římské vojsko. Když Římané ve 4. století přijali křesťanství za své státní náboženství, v citadele se usadila komunita mnichů.

Éra Arabů a křižáků.

Když roku 638 Arabové dobyli Jeruzalém, noví muslimští vládci citadelu obnovili. Mocné základy citadely o téměř pět set let později odolaly náporu útoku křižáků v roce 1099, kde se po dobytí a vyplenění města ukryl jeruzalémský místodržící se svojí gardou.  Během křižácké vlády vykonaly pouť do Jeruzaléma tisíce západních křesťanů, kteří do města vstupovali Jaffskou branou. K ochraně poutníků před hrozbou různých nomádských banditů křižáci postavili věž obehnanou příkopem na vrcholu citadely a odeslali hlídky střežit cestu do Jaffy. Citadela také sloužila jako palác křižáckým králům v Jeruzalémě.  V roce 1187 sultán Saladin dobyl Jeruzalém od křižáků. V roce 1260 mamlúci Davidovu věž zničili, ale později ji znovu postavili. V rozmezí let 1537-1541 byla Davidova běž přestavována osmanskými Turky, kteří navrhli impozantní vchod, za nímž stálo umístěné dělo. Po dalších čtyři sta let sloužila citadela jako pevnůstka turecké posádky v Jeruzalémě. Turci vybudovali v Davidově věži mešitu a přistavěli minaret, který citadele dominuje dodnes. Někdy v době po pádu Jeruzalémského království začal být komplex nazýván Davidovou věží.

Moderní dějiny.

Poté, co byly osmanské jednotky a jejich němečtí spojenci v první světové válce v Palestině poraženi generálem Allenbym, deklarovali Britové obsazení Jeruzaléma na prostranství před vchodem do Davidovy věže.  Během britského mandátu v Palestině (1917-1948) ustanovil britský vysoký komisař na ochranu městského kulturního dědictví. Organizace zrenovovala a znovu zpřístupnila citadelu veřejnosti, jako místo pořádání veřejných kulturních akcí. Ve třicátých letech dvacátého století bylo v komplexu citadely otevřeno "Muzeum palestinského folklóru", které představilo i lidová řemesla a styl oblékání.  V roce 1948, během první arabsko-izraelské války, Arabská legie obsadila Jeruzalém a navrátila citadele její historickou úlohu coby kasáren s velitelstvím a dominantním přehledem napříč židovským Jeruzalémem. Po skončení Šestidenní války a sjednocení Jeruzaléma v roce 1967 se Davidově věži navrátila její úloha kulturního centra.

Muzeum v Davidově věži.

Muzeum jeruzalémské historie v Davidově věži bylo otevřeno v roce 1989 Jeruzalémskou nadací. Muzeum se nachází v sérii komnat v původní citadele. K muzeu náleží také nádvoří s archeologickým nalezištěm s vykopávkami, starými až 2 700 let.  Exhibice 4000leté jeruzalémské historie, začínající jako kanaánského města až do moderní doby. Muzeum využívá různé mapy, videoprojekce, hologramy, kresby a modely a v různých částech výstavy zobrazuje Jeruzalém pod vládou různých vládců. V roce 2002 muzeum navštívilo přes tři a půl milionu návštěvníků.

Davidova věž (hebr., "Migdal David") je antická citadela umístěná poblíž Jaffské brány, vstupu do starého města jeruzalémského. Pevnost byla vybudována na strategicky slabém bodu obrany starého města v 2. století př. n. l. a během historie byla několikrát křesťanskými, muslimskými, mamlúckými a osmanskými dobyvateli zničena a znovu obnovena. Citadela obsahuje důležité archeologické naleziště, kde byly nalezeny předměty staré až 2 700 let. Památka je také oblíbeným místem pro konání výdělečných akcí, ukázek řemesel, koncertů apod.

大卫塔(, "Migdal David",, "Burj Daud")是一古老的城堡,靠近耶路撒冷老城的雅法门。


Život.

Základní a střední vzdělání získala doma a na soukromé škole ve Folkestone; vystudovala historii a botaniku na King's College for Women v Londýně, zabývala se také studiem anglického folklóru a uměleckými řemesly. V roce 1907 konvertovala ke křesťanství; atmosféra málo příznivá svobodnému myšlení, která zavládla po odsouzení modernismu papežem Piem X., ji odradila od vstupu do římskokatolické církve a Underhillová se později stala anglikánkou. V roce 1910 se seznámila s baronem von Hügel, jehož názory (zejména přesvědčení o ústřední roli mystiky v náboženství) hluboce ovlivnily její dílo.  Od své konverze se věnovala charitativní činnosti, ale především a ve stále větší míře psaní a přednáškám o mystice a duchovním životě. V roce 1921 jako první žena v historii přednášela o teologii v Oxfordu, roku 1927 se stala členkou King's College v Londýně, roku 1939 obdržela čestný doktorát teologie na univerzitě v Aberdeenu. Byla první ženou, která přednášela o teologii klerikům anglikánské církve a vedla v ní duchovní cvičení.  Za první světové války pracovala jako dobrovolnice ve štábu Královského námořnictva; později se stala pacifistkou a kritizovala britskou účast v druhé světové válce.

Dílo.

V roce 1911 vydala Underhillová své nejznámější dílo, "Mystiku" ("Mysticism. A Study in the Nature and Development of Spiritual Consciousness"). V roce 1915 následovala monografie o Janu Ruysbroekovi, holandském mystikovi 14. století ("Ruysbroeck"), v roce 1936 kniha o podstatě bohoslužby ("Worship") a vedle toho řada kratších děl. Underhillová je rovněž autorkou několika sbírek básní (např. "Theophanies", 1916) a románů ("The Grey World", 1904).

"Mystika".

Pětisetstránková "Mystika" je dnes v oboru studia mystiky takřka klasický text (odvolává se na ni mj. Henri Bergson ve spisu "Dva zdroje morálky a náboženství," u nás ji mezi válkami citoval filosof Vladimír Hoppe). Do roku 1932 vyšla dvanáctkrát, mírně rozšířené dvanácté vydání se od té doby stále znovu přetiskuje (naposledy 1999; od r. 2005 je úplný text v různých formátech přístupný na internetu). Je založena na studiu velkého množství pramenů - především křesťanských mystiků (Terezie z Avily, Jan od Kříže, Kateřina Sienská, Juliána z Norwiche, Mechthilda z Magdeburku, anonymní spis Oblak nevědění, Pseudo-Dionysios Areopagita, Dante, George Fox a další), mystiků na pomezí křesťanské ortodoxie (Mistr Eckhart, Jakob Böhme, William Blake) a mystiků islámských (al-Ghazzálí, Rúmí a další). Výklad, kterému tento bohatý materiál podrobuje, označuje Underhillová jako "nepokrytě psychologický"; tato psychologie ovšem vychází z takového pojetí světa, kde je člověk schopen bezprostředního kontaktu nejen se smyslovou skutečností, ale i se skutečností transcendentní včetně poslední Skutečnosti - Absolutna. Mystická zkušenost je pro Underhillovou právě bezprostřední setkání s touto poslední Skutečností. Literární nadání, velká schopnost vcítění (a snad i vlastní mystické zkušenosti) umožnily Underhillové podat i obtížné problémy mystiky čtivě, srozumitelně a bez zkreslujícího zjednodušování. Neustále přitom kriticky odděluje jádro mystiky - úsilí o setkání a sjednocení s transcendentním řádem - od kulturně a historicky proměnlivých vnějších rysů.

Podstata mystiky.

V první části knihy ("Mystický fakt") konfrontuje mystickou zkušenost s různými proudy filosofie, soudobou psychologií, s teologií a magií a podává interpretaci symbolů, které mystikové při popisu své zkušenosti nejčastěji používají. Zde také uvádí pět charakteristických znaků mystiky:

Mystická cesta.

Druhá část popisuje vývoj duchovního vědomí, tj. mystickou cestu. Underhillová přejímá tradiční trojité dělení na cestu očišťování (via purgativa), cestu osvícení (via illuminativa) a cestu sjednocení (via unitiva), věnuje však velkou pozornost ještě dalším dvěma stádiím - "mystickému probuzení" a "temné noci duše". Výsledné schéma má tedy pět fází:  Mystická cesta se tedy podobá výstupu po spirále, jejíž jedna strana je osvícena a druhá ve stínu: v první, třetí a páté fázi cesty převažují "stavy rozkoše", v druhé a čtvrté "stavy utrpení". V rámci tohoto schématu ovšem Underhillová podrobně studuje rozmanité konkrétní podoby mystického života.  V této druhé části knihy také podává výklad v podstatě doprovodného psychologického fenoménu vidění a hlasů; analyzuje rovněž stavy kontemplace, extáze a vytržení.

Dějiny evropské mystiky.

Ke dvanáctému vydání "Mystiky" připsala Underhillová krátký, ale hutný dodatek - "Historický přehled evropské mystiky od začátku křesťanské éry do Blakeovy smrti". Vývoj evropské mystiky má podle ní podobu křivky o třech vrcholech. Prvního vrcholu dosahuje ve 3. století (Órigenés, Plótínos, Porfyrios).  Na začátku středověku má evropská mystika dvě hlavní podoby - neoplatónskou (Pseudo-Dionysios Areopagita, Augustinus) a umírněnější benediktinskou; jejich další vývoj však lze sledovat až od 11. století (Anselm z Canterbury, později Bernard z Clairvaux, Hildegarda z Bingenu, Richard od sv. Viktora). Od 12.-13. století vidíme specifické typy mystiky v Německu (Mechthilda z Magdeburku aj.) a v Itálii (František z Assisi, Jacopone da Todi, Anděla z Foligna a další).  Druhý, nejvyšší vrchol křivky - zlatou dobu mystiky - představuje mystika 14. století (Ramón Llull, Dante, Mistr Eckhart a jeho žáci, Ryusbroek, Kateřina Sienská, Brigita Švédská a řada anonymních spisů), třetím vrcholem je pak mystika 16. století (Terezie z Avily, Jan od Kříže, Ignác z Loyoly, Růžena Limská, Jakob Böhme).

Evelyn Underhillová (6. prosince 1875, Wolverhampton, Anglie – 15. června 1941, Londýn) byla anglická náboženská spisovatelka, autorka knih o mystice a křesťanské spiritualitě.

伊芙琳•恩德晓(Evelyn Underhill),英国作家,和平主义者,作品关注灵性修炼和基督教神秘主义。1911年出版《神秘主义》("Mysticism")。


Charakteristika.

Určitým protikladem (současně však i alternativou) proti měně národní je doplňková měna. Rozdíl je například v rozsahu té které měny a v povinnosti jí platit určité položky v občansko-právních vztazích každého občana; některé doplňkové měny též nejsou zatíženy některými daněmi. Rozdíl po právní stránce (právní rámec zákonné měny) obsahuje mimo jiné:

Historie.

Čína.

"Tento text vychází z překladu anglického hesla."  První zákonná měna se objevila v Číně a její používání se rozšířilo během dynastie Jüan a Ming. Dynastie Sung (960–1279) byla první, která zavedla papírové bankovky (státovky), zvané ťiao-c' (交子, jiaozi). V 10. století byly vydány v několika hodnotách určitého množství zlata, stříbra nebo hedvábí a opatřeny několika razítky proti padělání. Směna však nebyla v praxi povolena. Počítalo se s tím, že každá z bankovek bude v oběhu tři roky, po nichž se vymění za novou za 3% poplatek. Jen malá část z bankovek se však vrátila zpět, a protože byly vytištěné nové, nastala inflace. Ani nařízení, že se s ťiao-c' bude platit část daní, situaci nezvrátilo a ťiao-c' postupně upadly v nemilost.  Dynastie Jüan, která následovala po Sung, již počítala s tím, že bude papírová měna součástí měnového systému v zemi. Byla první dynastií, která používala papírovou měnu jako převládající oběhové platidlo. Zakladatel této dynastie, Kublajchán, dal za své vlády tisknout papírovou měnu zvanou čchao (钞, chao). V roce 1294 se tisk čchao pokusil zfalšovat perský ilchán Gajchatu, aby tak refundoval své prostopášné vládnutí, ale krátce poté byl zavražděn.  Ve svých zápiscích z cestování se o čchao zmiňuje i Marco Polo, který se podivuje nad důvěrou v toto platidlo. Princip zástupné hodnoty papírové měny byl pro něj dosud cizí.

Evropa.

V politicky roztříštěném středověku vznikaly a zanikaly různé měny, což mělo vždy stejný průběh. Panovník měnu založil měnovou reformou, přičemž obsah drahého kovu se v mincích postupně snižoval, až se snížil natolik, že se hodnotě mince přestalo důvěřovat a ta se vytratila. To byla podoba středověké inflace. Existence několika druhů mincí najednou, které bylo třeba směnit, vedla v té době ke vzniku bank (z italského "banco" - lavice, na níž směnárník seděl). Tato situace i přesto obchod velmi komplikovala, a proto se hlavně v pozdním středověku panovníci snažili měnu centralizovat, případně stanovovat i její směnný poměr.  K posunu k zákonné měně pomohlo ještě několik dalších vlivů. Prvním byla existence směnek a druhým rozvoj obchodu a vyšší válečné výdaje, které v raném novověku přinesly nouzi o drahé kovy. Tento problém zvětšil také španělský import stříbra z Ameriky, který prudce srazil jeho cenu v porovnání se zlatem a zpochybnil ho jako základ měny. Velmistr Maltézského řádu na to za války s Turky roku 1565 zareagoval ražením drobné měděné mince s nápisem „Ne kov, nýbrž důvěra“ (lat. Non aes sed fides). Hodnota mince tedy přestávala záviset na obsahu kovu a začal být dána pouze rozhodnutím panovníka a ochotou trhu minci v té hodnotě přijímat.

Anglie.

Směnky se staly v tomto trendu vhodným pomocníkem, jak je vidět například na anglické, tzv. záznamové destičce se zářezy, které označovaly sumu. Destička se rozlomila na dvě poloviny, jednu část získal věřitel, druhou dlužník. Jméno věřitele se zapisovalo přímo na destičku a dlužníkem byla Královská pokladna. Tyto destičky zavedl Jindřich I. Anglický okolo roku 1100. Měly s nimi být placeny daně a měly vyřešit nedostatek zlata. Destičky původně představovala potvrzení o zaplacení daně. První polovinu si nechal výběrčí a druhou plátce. Postupně se z ní však stalo platidlo, které bylo v Anglii v oběhu 726 roků a bylo zrušeno až v roce 1826.

Itálie.

Další zajímavý příklad směnek se objevil na počátku 12. století v severoitalských městech, především v Benátkách. Jejich vznik byl motivován živým obchodním ruchem, který zahrnoval i obchod mezi italskými a dalšími evropskými městy. Obchod obvykle komplikovala různost měn v cizích zemích. Obchodník proto musel často svou měnu měnit za cizí. Komplikace nastávaly i kvůli zákazu vyvážet měny, a nakonec kvůli tomu, že obchodník byl nucený sebou vozit velkou sumu peněz. Riskoval tedy přepadení. Proto se staly směnky vhodným nástrojem k placení. Odpadl s nimi problém se směnou za cizí měnu i riziko přepadení. Tím vznikly směnky vlastní. Díky své spolehlivosti pak byly používány jako platební prostředek na úkor reálných peněz představovaných mincovní soustavou z drahých kovů.  Další použití papírových peněz zaznamenal Irving Washington. Nouzově je používali Španělé během obléhání Granady v letech 1482–1492.

Švédsko.

Nouze zavedla papírové peníze i do dalších částí Evropy, kde se staly náhradou za nevyhovující nebo nedostatkové kovové mince. Ve Švédsku byly v 17. století platebním prostředkem měděné pláty, které se brzy staly pro svou hmotnost a kvůli rychle ztrácející hodnotě nevhodné. Nizozemský obchodník Johan Palmstruch, který v roce 1657 založil Stockholmskou banku, proto navrhl vydávání dočasných papírových peněz. Ty bylo možné kdykoliv vyměnit za měděné nebo stříbrné mince. Počáteční úspěch ale vedl k vydání přílišného množství bankovek. Stockholmská banka neměla dostatek kovových platidel k výměně a v roce 1667 zkrachovala. Tisk papírových peněz si nakonec vzal na starost švédský parlament.

Čechy.

Bankovky se nicméně rychle začaly šířit i do dalších zemí Evropy. Na území Čech se první papírové peníze objevily v roce 1762. Tehdy byly za vlády Marie Terezie vydány takzvané bankocedule (též bankocetle). Název vznikl podle označení na bankovkách Wiener Stadt Banco Zettel. Jejich vydání mělo splatit státní dluh, který vznikl po sedmileté válce s Pruskem. I tyto papírové peníze však postupně přicházely o jakékoliv krytí, roku 1811 tak přišel státní bankrot a konec bankocedulí.  O pět let později byla ve Vídni zřízena národní banka, jejímž úkolem bylo vydávat bankovky a udržovat měnu. Po vyhlášení samostatnosti Československé republiky v roce 1918 platila v ČSR i nadále rakousko-uherská měna, československá měna se osamostatnila až v roce 1919.

Francie.

Také ve Francii doprovázel první zavedení papírových peněz bankrot. Válka o dědictví španělské, ve které Anglie a Francie patřily k hlavním aktérům, vyprázdnila jejich státní pokladny. Francii navíc sužovala lidová povstání a hrozil hospodářský kolaps. Když "král Slunce" Ludvík XIV prvního září 1715 zemřel, zanechal státní dluh ve výši 2,4 miliardy livrů (livre = tehdy platná stříbrná mince). Zemi hrozil státní bankrot a regentská vláda vévody Filipa Orleánského, který vládl za nedospělého Ludvíka XV., hledala jakékoliv východisko.  Tehdy nadešla chvíle pro anglického dobrodruha Johna Lawa. Ten byl 5. května 1716 zplnomocněn královským výnosem založit Všeobecnou banku (Banque Generale). To učinil a rozpoutal historicky první vědomou a chtěnou inflaci. Správně rozpoznal, že peníze nejsou hodnotou, ale prostředkem směny hodnot. Chyboval však v tom, když si myslel, že nezáleží na množství peněz v oběhu, ale jen na rychlosti jejich oběhu – v bohaté společnosti byl dle něj oběh peněz rychlý, kdežto v chudé pomalý. Chtěl proto emitovat velké množství i nekrytého oběživa, aby se oběh peněz zrychlil, zákon nabídky a poptávky rozhýbal hospodářství a společnost zbohatla.  Následkem dalších jeho kroků byl v roce 1720 státní bankrot, jehož následky přispěly i ke vzniku Francouzské revoluce.  V Rakousku a dalších evropských zemích byly papírové peníze a povinnost je přijímat uzákoněny až v souvislosti s krytím státních dluhů po napoleonských válkách, a lidé se jim velmi dlouho bránili.

Kanada.

"Tento text vychází z překladu anglického hesla "  V 17. století se v Nové Francii, nyní část Kanady, obchodovalo pomocí bobřích kůží. S rozšiřující se kolonií se začaly více používat i mince z Francie, kterých byl obvykle nedostatek. V roce 1685 se snížily vlivem neúspěšných vojenských expedicí proti Irokézům a nižších příjmů z daní vládní peněžní rezervy. Obvykle by to bylo řešeno zpožděním plateb obchodníkům za nákupy, ale v případě plateb vojákům tu bylo riziko vzpoury. Proto Jacques de Meulles přišel s geniálním řešením, dočasným vydáním papírových peněz ve formě hracích karet. Zabavil všechny hrací karty v kolonii, rozřezal je na kusy, napsal hodnotu na každý kus, podepsal je a vydával je vojákům jako náhradu za zlato a stříbro. Kvůli neustálému nedostatku všech druhů peněz v koloniích byly tyto karty přijaty obchodníky a veřejností a volně šířeny v nominální hodnotě.  Toto první použití bylo pouze dočasné. První karty byly vydány v červnu roku 1685 a za tři měsíce vykoupeny. Až o pár let později byl zpozorován jejich potenciál a guvernér Nové Francie je uznal jako oficiální oběživo.  Kanadská královská mincovna i dnes vydává peněžní hrací karty na památku své historie. V současnosti jsou však z 92,5 % stříbrné se zlatými okraji. Její vlastní hodnota tedy převyšuje jejich zákonem danou hodnotu. Banka Kanady a kanadští ekonomové tuto ranou formu papírové měny často používají k ilustraci pravé povahy peněz v Kanadě.

Amerika.

"Tento text vychází z překladu anglického hesla "  První forma zákonné měny v amerických koloniích byly úvěrové listy. Regionální vlády vydávaly stvrzenky, kterými mohli jejich držitelé platit daně, a ony s nimi chtěly platit své pohledávky. Protože však měly určitou nominální hodnotu a bylo možné je převést na lokální platidla, postupem času se začaly objevovat i v nedaňových transakcích. Stvrzenky se vyskytovaly zvláště v Pensylvánii, Virginii a Massachusetts a byly vydávány zejména na nákup stříbra, které pak vláda využila, ale zaplatila až později. I zde se objevovalo riziko inflace, ale i tak se stvrzenky uchytily a cykly deflačních klasických peněz, které následovaly inflační stvrzenky, pokračovaly celé 18. a 19. století. Často měly národy dvě měny a se stvrzenkami se obchodovalo jako se slevou ke klasické platbě.  Během Americké občanské války vydávala Federální vláda bankovky známé jako „greenbacks“. Jejich vydání bylo omezeno Kongresem na cca 340 miliónů dolarů. V roce 1878 se poprvé o bankovkách mluvilo jako o „zákonné měně“.

20. století.

Po první světové válce vlády a banky slibovaly převádět bankovky a mince na požádání na komodity, kterými byly kryty. Náklady spojené s válkou, opravami a ekonomickým růstem byly však natolik velké, že byla tato možnost později zamítnuta. Pokud se náhodou stalo, že k úplnému zamítnutí nedošlo, vlády často řešily dluhy nově vytištěnými nekrytými bankovkami. To vedlo např. ve výmarské republice k hyperinflaci.  Mezi roky 1944 a 1971 stanovila Brettonwoodská dohoda hodnotu 35 amerických dolarů na jednu trojskou unci zlata. Ostatní měny svou hodnotu odvozovaly právě od dolaru. USA také přislíbilo, že vykoupí zlatem dolary z ostatních centrálních bank. Obchodní nerovnováha byla upravována výměnou dolarů za zlato nebo půjčkami od Mezinárodního měnového fondu.  Brettonwoodský systém zkolaboval tím, co se stalo známé jako Nixonův šok. Ten představoval sérii ekonomických opatření přijatých prezidentem Spojených států Richardem Nixonem v roce 1971, včetně jednostranného zrušení přímé směnitelnosti amerického dolaru za zlato. Od té doby se globálně používá systém národních zákonných měn s volně pohyblivými směnnými kurzy mezi sebou. Od zrušení tohoto systému už měna není kryta zlatem nebo dalšími komoditami. Není ji možné vyměnit za drahý kov v pevně stanoveném poměru.  V současnosti jsou drahé kovy předmětem obchodu, jejich cena se mění, kdežto emitentem bankovek je státní banka a ručitelem měny pouze stát. Se zavedením bankovních účtů a úvěrů nemusely být peníze dokonce kryty ani kovem a od 19. století ani bankovkami. To postihuje čím dál víc měnové zásoby. Peníze dnes už nejsou ani papír, ale záznamy v počítačových systémech. Jistota v ně se tím příliš nezměnila: nadále za měnu ručí stát, nepřímo ale všichni jejich držitelé, které jsou zpravidla nuceni je přijímat.  "Další související informace naleznete v článku Dějiny peněz."

Měna s nuceným oběhem či peníze s nuceným oběhem jsou peníze vytvořené mocí úřední, tedy takové peníze, jejichž hodnota je stanovena zákonem. Měna s nuceným oběhem se objevuje i pod názvy zákonná měna, fiat měna (obdobně fiat peníze), kde slovo fiat je ve významu "rozkaz" či "nařízení" (v angličtině) nebo "budiž tak" (v latině). Měna s nuceným oběhem je zákonné platidlo, neboť jí lze splácet úvěry a finanční obligace. Mezi měny s nuceným oběhem patří všechny současné státní/národní měny.

法定货币(英语:Fiat Money),简称法币,是政府发行的纸币。发行者亦没有将货币兑现为实物的义务,只依靠政府的法令使其成为合法通货的货币。法定货币的价值来自拥有者相信货币将来能维持其购买力,但货币本身并无内在价值(Intrinsic value)。


Pesticidy.

Firma patří společně s firmami BASF a Syngenta mezi tři největší evropské výrobce pesticidů a mezi šest největších producentů pesticidů na světě.

Medikamenty.

Společnost Bayer patřila mezi první výrobce aspirinu. Od roku 1898 do 1910 společnost Bayer prodávala heroin jako „lék“ pro lidi závislé na morfinu do té doby, než bylo objeveno, že se v játrech mění na morfin, tento objev společnost zdiskreditoval a tím skončil legální prodej heroinu coby léku.

Geneticky modifikové zemědělské plodiny.

V posledních letech významně investovala do obchodu s GMO a čelí řadě problémů. Nejvýznamnější z nich je nekontrolovaný únik geneticky modifikované rýže LL RICE 601. V červnu 2008 Státní zemědělská a potravinářské inspekce nařídila stáhnout z obchodní sítě desetitisíce balení rýže firmy Podravka-Lagris, která obsahovala ilegální příměs GM rýže, která nebyla schválena ani pro lidské potraviny ani jako krmivo pro dobytek.  Podobné problémy byly zaznamenány i v dalších zemích Irský úřad pro bezpečnost potravin prokázal nelegální kontaminaci GM rýži LL 601 ve výrobcích značek American Easy Cook a St. Bernard Easy Cook v obchodech řetězce Marks & Spencer, který poté stáhl z pultů veškerou americkou rýži. Americkou dlouhozrnnou rýži přestaly prodávat i švýcarské supermarkety MIGROS a COOP poté co objevily ilegální kontaminaci GM rýží LL 601. Japonsko v srpnu 2006 v reakci zcela zastavilo dovoz dlouhozrnné rýže z USA. Problém ilegální kontaminace americké rýže objevila firma Bayer CropScience 31. července 2006 a informovala o něm americké úřady, ale nikoli veřejnost.

IG Farben během 2. světové války.

Společnost IG Farben se aktivně podílela na pokusech, které byly uskutečňovány na vězních v koncentračních táborech. Výzkum probíhal v koncentračním táboře Mauthausen, dále probíhal výzkum v koncentračním táboře Osvětim pod vedením známého doktora Mengeleho označovaného jako „anděl smrti” za svou zálibu dělat pokusy na vězních koncentračního tábora. Bayer platila 200 říšských marek za usmrcenou osobu samotnému Mengelemu, obětmi se stali vězni jeho pseudovědeckých pokusů jako byla brutální sterilizace žen, dále prováděl pokusy na dětech, které označoval jako „svá malá morčátka“, ty byly podrobovány různým operacím hlavy, míchy.

Bayer AG je významná německá agrochemická a farmaceutická akciová společnost založená roku 1863 ve městě Barmen (dnes je součástí města Wuppertal). Divize Bayer AG zahrnovaly k 31. prosinci 2017 celkem 301 společností s 99 820 zaměstnanci. Hlavní sídlo firmy se od roku 1912 nachází v Leverkusenu. Společnost se zabývá vývojem, výrobou a prodejem chemikálií a hummánních i veterinárních léčiv. Je nástupce nechvalně proslulé firmy IG Farben, která za druhé světové války vyráběla cyklon B.

拜耳股份公司(Bayer AG ; )是一家德国制药及化工跨国集团(康采恩),主要专业领域为医疗保健与作物科学,德国股票指数DAX的成分公司,世界500强之一。其总部位于德国勒沃库森,最著名的产品是阿斯匹灵,这也是该公司最早开发的产品。美国生物技术公司孟山都为旗下部门。


Firemní struktura.

Firma Novartis je veřejně obchodovaná, holdingová společnost. Je rozdělena do několika různých divizí. Nejvýznamnější je divize Pharma, která je zaměřena na originální léčiva. Divize Pharma se dále dělí na dvě obchodní jednotky (General Medicine a Oncology). Dalšími divizemi jsou OTC (se zaměřením na volně prodejné léky), Animal Health (se zaměřením na léčbu zvířat) a Vaccines and Diagnostics (se zaměřením na preventivní léčbu). Novartis vlastní i společnosti Alcon (výrobce preparátu na péči o oči) a Sandoz (2. největší generická společnost na světě). Společnost Novartis vlastní i menšinové podíly v ostatních významných farmaceutických společnostech. Například jde o třetinový podíl ve švýcarském konkurentovi Roche nebo zhruba čtvrtinový v Idenix Pharmaceuticals.  Novartis je dle žebříčku 30. nejúspěšnější podnikatelská společnost na světě za rok 2010.

Produkty.

Novartis vyvíjí, vyrábí a distribuuje originální léčivé, imunologické a diagnostické přípravky určené k terapii pohybového aparátu, rakoviny, astmatu či vysokého tlaku. Zabývá se také vývojem a výrobou léčivých a imunologických přípravků pro zájmová zvířata, dobytek a ryby.  Mezi nejvýznamnější léčivé přípravky v portfoliu firmy Novartis patří například imatinib (prodávaný pod obchodním názvem Glivec nebo Gleevec), jež slouží na léčbu chronické myeloidní leukémie, dále valsartan (obchodní název Diovan) pro léčbu vysokého krevního tlaku, fingolimod (obchodní název Gilenya) pro léčbu roztroušené sklerózy, ranibizumab (obchodní název Lucentis) pro léčbu podmíněné makulární degenerace, oktreotid (obchodní název Sandostatin) pro léčbu akromegalie a zoledronát (obchodní název Zometa) pro prevenci a léčbu skeletálních komplikací u pacientů s rakovinou nebo na léčbu osteoporózy.

Vedení a hospodaření firmy.

Předsedou představenstva korporace je Joerg Reinhardt. Generálním ředitelem je od roku 2010 Joseph Jimenez, který ve funkci nahradil Daniela Vasellu. Finančním ředitelem je od roku 2013 Harry Kirsch.  Firma měla v roce 2014 tržby zhruba 58 miliard USD (+0,2%), čistý zisk pak dosáhl cca 10,3 miliardy USD (+12%). V roce 2014 měl Novartis 133 413 zaměstnanců.

Novartis (Novartis International AG) je mezinárodní farmaceutická společnost založená ve švýcarské Basileji. Patří mezi největší farmaceutické firmy na světě. Podle žebříčku 2000 největších firem časopisu Forbes jí patří 57. místo na světě. Vznikla v roce 1996 spojením dvou švýcarských firem: Ciba-Geigy a Sandoz Laboratories. Výzkumné laboratoře firmy, stejně tak její výroba, jsou rozmístěny po celém světě (např. USA, Švýcarsko, Velká Británie).

诺华(Novartis)是一家总部位于瑞士巴塞尔的制药及生物技术跨国公司。它的核心业务为各种专利药、消费者保健、非专利药、眼睛护理和动物保健等领域。诺华公司成立于1996年,由位于巴赛尔的两家化学品及制药公司“汽巴-嘉基”(Ciba-Geigy)和“山德士”(Sandoz)合并而成。