Erdős-Rényi modely "G"("n","p") a "G"("n","m").

Pod pojmem Erdős-Rényi model se rozumí buď model "G"("n","p") nebo velmi podobný model "G"("n","m"). Zatímco model "G"("n","p") je z matematického hlediska ve většině případů jednodušeji analyzovatelný, byl to model "G"("n","m"), který byl popsán v původním článku Erdőse a Rényiho z roku 1959. Gilbert ve svém článku popsal model "G"("n","p").  Pro přirozené číslo "n" a číslo "p", 0≤"p"≤1, je můžeme definovat náhodný graf "G"("n","p") jako graf na množině vrcholů {1,...,"n"} do kterého je každý možný pár vrcholů vložen jako hrana s pravděpodobností "p" (a tyto hrany jsou vloženy nezávisle). Náhodný graf "G"("n",0.5) odpovídá uniformní distribuci na množině všech grafů s množinou vrcholů {1,...,"n"}.  Pro přirozené číslo "n" a "m", formula_1, definujeme náhodný graf "G"("n","m") jako graf na množině vrcholů {1,...,"n"} do kterého je vložena náhodná množina "m" hran. Modely "G"("n","p") a "G"("n","m") pro formula_2 se chovají přibližně pomalu, neboť realizace náhodného grafu "G"("n","p") bude mít podle zákona velkých čísel s velkou pravděpodobností přibližně  formula_3 hran.  Mezi nejdůležitější oblasti v teorii náhodných grafů patří studium prahových funkcí monotónních grafových vlastností. Místo formální definice uveďme příklad. Pro libovolné formula_4 platí, že pro formula_5, náhodný graf formula_6 asymptoticky skoro jistě není hamiltonovský, zatímco pro formula_7, náhodný graf formula_8 asymptoticky skoro jistě hamiltonovský je. Jinak řečeno, pro "n" jdoucí do nekonečna je limita pravděpodobnosti, že je formula_6 hamiltonovský 0, zatímco ta stejná limita je 1 pro formula_10. Podobná prudká změna chování se projevuje vzhledem k mnoha přirozeným grafovým vlastnostem a je popsána Friedgutovou větou.  Podobně jako v uvedeném příkladu hamiltonovskosti se ve většině praktických modelů stejně jako ve většině matematické teorie uvažuje režim kdy "p" jde k nule podle zvolené funkce v "n."  Vlastnosti Erdős-Rényi náhodných grafů inspirovaly koncept kvazináhodných grafů.  K rozvoji teorie náhodných grafů přispěli zejména Paul Erdős, Béla Bollobás a Alan Frieze.

Dolní odhad Ramseyova čísla.

Nejdůležitější kvantitativní otázkou v Ramseyově teorii je zkoumání čísla "R"("k","k"). To je definováno jako minimální číslo "r" takové, že každý graf na "r" vrcholech obsahuje kliku nebo nezávislou množinu velikosti alespoň "r". Erdős implicitním použitím technik tehdy ještě neexistující teorie grafů ukázal v roce 1947, že formula_11. (Nepatrně přesnější odhad stejnou metodou je možný. Za sedm dekád od Erdősova důkazu byl před obrovské úsilí tento dolní odhad na "R"("k","k") vylepšen pouze málo.) Přesněji, Erdősův důkaz může být chápán jako důkaz tvrzení, že pro formula_12 platí, že "G"("n",0.5) s kladnou pravděpodobností neobsahuje ani kliku ani nezávislou množinu velikosti "k". Tato interpretace důkazu je jedním z nejzákladnějších aplikací pravděpodobnostní metody. Díky podobným aplikacím jsou náhodné grafy nejužitečnější třídou objektů pro aplikace pravděpodobnostní metody.

Jiné modely.

Jiné modely náhodných grafů zahrnují model náhodných stromů, model náhodných regulárních grafů a Barabási–Albertův model náhodných bezškálových sítí. Barabási–Albertův model v mnoha případech může lépe vystihovat reálný model (sociální sítě, epidemiologie,...). Náhodné grafy je možno vnímat jako speciální třídu perkolačních modelů.  Podobným způsobem jako náhodné grafy lze zavést náhodné "k"-uniformní hypergrafy a další náhodné struktury.

V matematice rozumíme pojmem náhodný graf specifickou distribuci na konečných grafech. Tato distribuce je typicky zadána na grafech na pevné množině vrcholů. Proto si náhodný graf lze představit jako danou množinu vrcholů do níž jsou "náhodně přidány hrany". Studium náhodných grafů iniciovali v roce 1959 nezávisle Edgar Gilbert a Paul Erdős a Alfréd Rényi. Původní článek Erdőse a Rényiho byl výrazně obsažnější než Gilbertův a proto se modelu, který zavedli (a jim příbuznému), říká Erdős-Rényi model náhodných grafů. Tento model je v současnosti jednou z nejstudovanějších náhodných diskrétních struktur v matematice (spolu s modely statistické fyziky, jako například Isingův model). Náhodné grafy se používají v informatice, fyzice, biologii a dalších oborech k modelování náhodně vznikajících interakcí. V těchto aplikacích stejně jako v matematické teorii náhodných grafů se zkoumá zejména asymptotické chování grafů na limitně velkém počtu vrcholů.

在数学中,随机图是指由随机过程产生的图。随机图的理论处于图论和概率论的交叉地带,主要研究各种经典随机图的性质。第一批关于随机图的结果是保罗·埃尔德什和阿尔弗雷德·雷尼在1959年至1966年的一系列论文中提出的ER随机图。


Použití v medicíně.

U lidí je indikován při infekci těmito parazity: "Enterobius vermicularis" (roup dětský); "Trichuris trichiura" (tenkohlavec lidský); "Ascaris lumbricoides" (škrkavka dětská); "Ancylostoma duodenale", "Necator americanus" (měchovci); "Strongyloides stercoralis" (hádě střevní); "Taenia" spp. (tasemnice). U zvířat je indikován při infekcích hlísticemi rodu "Trichuris", "Ancylostoma", "Uncinaria", "Ascaris", "Toxocara", "Toxascaris", "Strongyloides". U lidí je mebendazol např. v přípravku Vermox, u zvířat je obsažen v preparátu Telmin KH nebo Rafendazol.

Vedlejší účinky.

Mebendazol je většinou dobře snášen. Hydrofobní povaha molekuly má za následek nízkou míru absorpce ve gastrointestinálním traktu, do krevního oběhu se tak dostane velmi malá část léčiva. Nicméně, mohou se objevit vedlejší účinky jako bolest hlavy, zvracení nebo průjem. Při větších dávkách může dojít ke snížení množství bílých krvinek nebo ztrátě vlasů.

Mechanismus účinku.

Mebendazol selektivně inhibuje syntézu mikrotubulů vazbou na kolchicin vazebnou doménu β podjednotky tubulinu. Narušení cytoplazmatických mikrotubulárních struktur v intestinálních buňkách parazitů vede k narušení příjmu glukózy do buněk a následné smrti parazita.  Mebendazol ovšem vykazuje i účinek na savčí buňky. Zde dochází opět k inhibici polymerace tubulinu, především při formaci dělicího vřeténka nezbytného pro mitózu buňky. Takovéto narušení vede k apoptóze. Nádorové buňky vykazují oproti těm zdravým vyšší senzitivitu k mebendazolu, což z něj činí potenciální chemoterapeutikum.

Výzkum.

Mnohé studie dokazují výraznou protinádorovou schopnost mebendazolu, a to dokonce i v případě nádorů rezistentních vůči konvenční chemoterapii, jako je například melanom.  Protinádorové vlastnosti mebendazolu jsou přisuzovány jeho schopnosti inhibovat formaci dělicího vřeténka, je však zřejmé, že spektrum potenciálních mechanismů tohoto léčiva je mnohem širší. Mebendazol inhibuje mimo jiné formaci další mikrotubulární struktury, primárního cilia, které je potřebné v signalizační kaskádě Sonic hedgehog. Dále je mebendazol schopný inhibovat proteinkinázy jako VEGFR2, BRAF nebo ABL, které mají často důležitou funkci v biologii nádorových buněk.  V neposlední řadě některé studie poukazují na schopnost mebendazolu ovlivňovat buňky imunitního systému. Aktivací kinázy ERK1/2 indukuje mebendazol expresi prozánětlivých cytokinů, jako je IL-8, TNFα, IL-6 a IL-1β. Mebendazol je také evidentně schopný indukovat diferenciaci makrofágů do M1 fenotypu, který je při léčbě nádorových onemocnění kýžený v mikroprostředí nádoru.

Mebendazol (methyl-(5-benzoyl-1"H"-benzimidazol-2-yl)karbamát) je širokospektrální antihelmintikum ze skupiny benzimidazolů. Jedná se o léčivo s účinkem proti střevním hlísticím a tasemnicím.

甲苯咪唑(英语:Mebendazole,简称MBZ),又名安乐士、美鞭达唑,为治疗多种寄生虫感染的指定用药。治疗对象包含蛔虫、蛲虫、线虫、绦虫、、滴虫、包囊虫,以及鞭虫类的感染。该药属于口服药物。 甲苯咪唑的药物耐受性很高。常见的副作用有头痛、呕吐以及耳鸣。使用过大剂量的话恐有骨髓抑制的疑虑 。在怀孕期间使用的安全性之研究尚不明确 。甲苯咪唑是种可广泛使用苯并咪唑类的。 甲苯咪唑在1971年开始正式使用,是名列世界卫生组织基本药物标准清单中的药品,也是基础医疗系统里很重要的药物之一。此药也是作为通用名药品在使用。单剂的量贩价大约介于0.004到0.04美元间 。在美国,一剂的售价约为18美元。


Rodina a vzdělání.

Narodil se v rodině amerického důstojníka Johna S. McCaina, Jr. (1911–1981) v roce 1936 na americké vojenské základně v Panamském průplavovém pásmu, které v té době bylo výsostným územím USA. Jeho otec i dědeček byli oba čtyřhvězdičkovými admirály válečného námořnictva USA. Také jeho starší sestra Sandy a mladší bratr Joe působili na různých postech válečného námořnictva.  V roce 1951 se rodina McCainů usadila v severní Virginii. Tehdy 15letý John McCain vystudoval v roce 1954 episkopální střední školu v Alexandrii. V roce 1958 ukončil studium na Námořní akademii Spojených států v Annapolis.

Vojenská služba.

Válka ve Vietnamu.

Války ve Vietnamu se účastnil od roku 1967 jako námořní letec. V červenci téhož roku bylo jeho letadlo v Tonkinském zálivu ještě před vzlétnutím z paluby mateřské lodi zasaženo při neúmyslném odpálení rakety. McCain unikl z letadla chvíli před tím, než jedna z bomb na palubě jeho letadlo rozmetala. Během následného požáru zahynulo 132 členů posádky, sám McCain byl střepinami zasažen do nohy a do hrudi.  O tři měsíce později byl sestřelen nad Hanojí při náletech na Severní Vietnam během operace Rolling Thunder. Stihl se katapultovat a se zlomenou nohou a rukou byl zajat. Propuštěn byl po více než pěti letech, když odmítl výměnu za Vietnamce zajatého armádou USA. V zajetí byl mučen a dva roky strávil na samotce, kde se pokusil spáchat sebevraždu. Po návratu do USA prošel rekonvalescencí a vrátil se do služby. Od doby zajetí měl trvalé psychické i fyzické následky. Nebyl schopen zvednout ruce výš než před sebe.  Za svou službu obdržel celkem pět vysokých amerických vojenských vyznamenání.

Politická kariéra.

Senátorem.

Po odchodu z armády vstoupil do politiky. V roce 1982 byl zvolen do Sněmovny reprezentantů a v roce 1986 byl zvolen senátorem za stát Arizona. Tuto funkci poté pětkrát obhájil ve volbách v letech 1992, 1998, 2004, 2010 a 2016.  Většinou podporoval politiku republikánské administrativy prezidenta Ronalda Reagana, ale postavil se např. proti Reaganově snaze vetovat americké ekonomické sankce vůči rasistickému režimu v Jihoafrické republice. Později se např. zasazoval o vyšší zdanění cigaret spolu s demokratickou administrativou prezidenta Billa Clintona.

Skandál Keating Five.

Skandál zvaný "Keating Five" propukl v roce 1989 na pozadí širší úvěrové krize, která se v té době ve Spojených státech odehrávala, a týkal se korupce a machinací při získávání finančních příspěvků na politickou kampaň.  McCain byl spolu s dalšími čtyřmi senátory USA (A. Cranston, D. DeConcini, J. Glenn a D. W. Riegle) obviněn z korupce způsobené záměrně liknavou intervencí v případu banky Lincoln Savings & Loans, jejíž předseda Charles H. Keating se dopouštěl účetních podvodů a překračoval kvótu banky pro přímé investice (podle pozdějšího vyšetřování o 615 milionů dolarů). Keating byl velmi blízkým McCainovým přítelem (několikrát i s rodinami trávili společně dovolenou na Bahamách) a taktéž přispěvatelem na jeho politickou kariéru (v letech 1984–1989 převedl na jeho účet cca 112 tisíc dolarů).  V několika setkáních, kterých se McCain a další čtyři senátoři účastnili, na ně Keating tlačil, aby zdrželi, zmírnili nebo úplně zvrátili výsledek vyšetřování. McCain měl možnost proti Keatingovi zasáhnout, ale místo toho jej začal obhajovat – napsal několik dopisů úředníkům Bílého domu a bankovním dohlížitelům. Banka Lincoln S&L následně zkrachovala a poté byla vykoupena státem. Tato operace stála daňové poplatníky 2 miliardy dolarů (v rámci krize ostatních úvěrových bank 3,4 mld dolarů). Drtivá většina z 23 tisíc vkladatelů do Lincoln S&L přišla o všechny své úspory.  Na podzim 1990 začal skandál zkoumat senátní výbor pro etiku. McCain byl výborem vyslýchán, nakonec z aféry vyšel jen s pokáráním. Jeden ze závěrů výboru pro etiku uvádí, že „senátor McCain předvedl ubohý úsudek při intervenci s regulátory“. McCain se stal kritikem sponzorských darů obřích korporací politickým stranám, ale dál hájil deregulaci a mechanismy volného trhu.

Prezidentské primárky 2000.

V republikánských primárkách v roce 2000 se pokoušel o prezidentskou nominaci, ale byl poražen Georgem Bushem.

Prezidentská kampaň 2008.

Boj o nominaci.

John McCain byl jedním z kandidátů pro prezidentské volby v roce 2008. Bývalý starosta New Yorku Rudy Giuliani, který byl zpočátku považován za favorita primárek, se vzdal kandidatury po špatných výsledcích v prvních primárkách a stranických shromážděních a doporučil svým voličům právě Johna McCaina. Během 5. února 2008 získal McCain výhrou v 9 státech většinu delegátů, což z něho učinilo jasného favorita primárek. Na konci února 2008 získal přes 1 200 delegátů národní republikánské konvence, což mu zaručilo potřebný počet hlasů pro oficiální prezidentskou nominaci za Republikánskou stranu. Předstihl tak v tu chvíli nerozhodnuté demokraty a hlavně vyhrál poměrně nečekaně, neboť mnoho analytiků tehdy preferovalo jiné republikánské kandidáty jako byl Mitt Romney. Ostatní republikánští kandidáti postupně stáhli svou kandidaturu.

Viceprezidentský kandidát.

V den svých 72. narozenin McCain oznámil, že jeho spolukandidátkou na post viceprezidentky USA se stala guvernérka státu Aljaška, Sarah Palin. Ta tak byla druhou ženskou kandidátkou pro tento úřad. První byla Geraldine Ferraro za Demokratickou stranu.

Souboj s Barackem Obamou.

McCain dlouho v průzkumech veřejného mínění ztrácel na kandidáta demokratů Baracka Obamu. Poprvé jej v průzkumech předstihl v srpnu 2008 poté, kdy spustil svoji negativní kampaň, v níž napadal svého rivala a přirovnával jej k celebritám typu Paris Hilton nebo Britney Spears. Demokraté později odpověděli podobnou negativní kampaní a McCain opět v průzkumech ztrácel.  Po republikánském sjezdu počátkem září McCain získal v průzkumech veřejného mínění převahu nad svým oponentem o 4 procenta hlasů. I politologové citovaní samotným USA Today, který si průzkum objednal, ale uvedli, že podobné nárůsty v podpoře voličů bývají po sjezdech obvyklé a většinou dlouho netrvají.

Volební televizní debaty.

Od počátku října do volebního dne proběhly tři televizní celostátně vysílané debaty mezi prezidentskými kandidáty a jedna mezi kandidáty na viceprezidenta. Debaty trvaly přibližně hodinu a půl; moderátor debaty vybíral různá adekvátní témata a u každého, po dvouminutových úvodních slovech obou kandidátů, následovala pětiminutová diskuse, většinou o sporných bodech a jejich obhajobou u toho kterého kandidáta.  Televizní debatu, která proběhla 7. října 2008, vyhrál podle bezprostředních anket mezi diváky stanic CNN a CBS demokratický kandidát Barack Obama. Duel se přitom konal za situace, kdy McCain naléhavě potřeboval zvrátit rostoucí podporu soupeře nejen na celostátní úrovni, ale i v klíčových státech, kde je souboj nejtěsnější. Podle průzkumu pro CNN považovalo za vítěze Obamu 54 % diváků, McCaina jen 30 %. V otázce ekonomické krize měl Obama dvacetiprocentní náskok.

Zneužití písně "Running on Empty".

V srpnu 2008 rocker Jackson Browne zažaloval Johna McCaina za to, že využil bez svolení ve své kampani píseň Running on Empty z roku 1977. V červenci 2009 spor se zpěvákem Jacksonem Brownem prohrál. Republikáni v čele s McCainem museli vydat veřejnou omluvu za nezákonné využití písně a součástí dohody bylo i finanční odškodnění, jehož výše nebyla zveřejněna. McCain podle textu omluvy nevěděl, že jeho volební štáb neměl od Browna souhlas s užitím písně.

Prohra v prezidentských volbách.

Dne 4. listopadu 2008 prohrál v prezidentských volbách s demokratickým kandidátem Barackem Obamou (ztratil mj. rozhodující „nerozhodné“ státy Floridu, Ohio a Pensylvánii). Barack Obama se stal 20. ledna 2009 prezidentem USA.

Politické postoje.

McCain měl pověst zahraničně politického jestřába. Podporoval expanzi NATO na východ a vybudování systému protiraketové obrany v Evropě, který by byl namířen proti Rusku.  V říjnu 2002 jako senátor hlasoval pro americkou invazi do Iráku. Byl proti stahování amerických vojáků z Iráku. Prezidenta Obamu obvinil, že je „přímo zodpovědný“ za masakr v Orlandu v roce 2016, ke kterému se přihlásil Islámský stát, protože podle McCaina, když Obama v roce 2011 „stáhl vojáky z Iráku, tak se al-Káida přemístila do Sýrie, kde se přetvořila v Islámský stát, a Islámský stát je dnes to co je díky chybám Baracka Obamy“. McCain také kritizoval Obamu za jeho pokus o zlepšení vztahů s Kubou.  Patřil mezi nejhlasitější zastánce vojenské intervence NATO v Libyi v roce 2011 a libyjské protivládní povstalce označil za „své hrdiny“.  Prosazoval vyzbrojování protivládních povstalců v občanské válce v Sýrii a sám se dokonce v roce 2013 vydal na cestu na sever Sýrie do oblasti kontrolované rebely, kde se setkal s veliteli povstalců.  McCain podpořil protivládní protesty na Ukrajině zvané Euromajdan a v prosinci 2013 měl projev na Náměstí Nezávislosti v Kyjevě. Po svržení proruského prezidenta Janukovyče a vzniku separatistické Doněcké republiky, McCain volal po vyzbrojení ukrajinské armády a podpoře jejího boje proti proruským povstalcům. Sankce proti Rusku označil za nedostatečné.  V roce 2015 jako šéf senátního branného výboru McCain podpořil saúdskou vojenskou intervenci v Jemenu. V Senátu v roce 2017 hlasoval proti návrhu senátorů Randa Paula a Chrise Murphyho, kteří požadovali omezení prodeje amerických zbraní do Saúdské Arábie, protože Saúdové porušují lidská práva a páchají válečné zločiny v Jemenu. Návrh nakonec neuspěl.  Byl kritikem Donalda Trumpa, kterého odmítl podpořit v prezidentských volbách roku 2016, souhlasil ale s Trumpovou konfrontační politikou vůči Íránu. V minulosti McCain dokonce žertoval o bombardování Íránu.

Soukromý život.

V červenci 2017 se McCain musel uchýlit do nemocnice, kde mu byla z mozku vyoperována krevní sraženina. Přitom bylo zjištěno, že senátor trpí rakovinou mozku, nemocí odborně nazvanou glioblastoma multiforme. Dne 24. srpna 2018 McCainova rodina oznámila, že se senátor rozhodl pro ukončení léčby. Následujícího dne zemřel ve svém domě v Cornville ve státě Arizona. Někteří čeští politici včetně Miroslava Kalouska, Petra Fialy a Tomáše Prouzy po jeho skonu ocenili McCaina jako morální vzor a bojovníka za svobodu.

Knihy.

John McCain napsal ve spolupráci s Markem Salterem následující knihy:

John Sidney McCain III. (29. srpna 1936 Coco Solo, Panamské průplavové pásmo – 25. srpna 2018 Cornville, Arizona) byl americký politik, člen Republikánské strany a senátor za stát Arizona. Byl veteránem války ve Vietnamu. V roce 2008 za Republikánskou stranu kandidoval v prezidentské volbě, kterou vyhrál jeho soupeř, kandidát Demokratické strany Barack Obama.

约翰·席德尼·麦凯恩三世(英语:John Sidney McCain III,1936年-8月29日-2018年-8月25日),美国军人、政治人物、共和党重量级人物、新保守主义者,生前代表亚利桑那州为该州的参议员,曾于2008年代表共和党参选美国总统。麦凯恩在过世前,是美国参议院仅有的几位越战老兵之一,战争经历使他受到部分党派的尊崇。


Postavy a obsazení.

Z 324 lidí na palubě je zde 46 počátečních přeživších (46 lidí a 1 pes) rozprostřených na třech místech dopadu trosek letadla. První řada představila 14 řádných mluvících postav, čímž se stala seriálem s druhou největší obsazeností v americkém hlavním vysílacím čase – hned za "Zoufalými manželkami". Zatímco velké množství protagonistů dělá "Ztracené" o dost dražší na produkci, scenáristé mají výhodu v tom, že mohou ve scénáři volit mezi více možnostmi.  Počáteční řada měla 14 hlavních rolí. Naveen Andrews ztvárnil dřívějšího člena Irácké republikánské gardy Sayida Jarraha. Emilie de Ravin hrála těhotnou Australanku Claire Littletonovou. Matthew Fox hrál potížistického doktora a hlavního protagonistu Jacka Shepharda. Jorge Garcia zobrazoval Huga „Hurleyho“ Reyese, nešťastného výherce loterie. Maggie Grace byla představitelkou Shannon Rutherfordové, bývalé učitelky tance. Josh Holloway ztvárnil podvodníka Jamese „Sawyera“ Forda. Yunjin Kim hrála Sun-Hwa Kwonovou, dceru mocného korejského obchodníka a gangstera. S Danielem Dae Kimem jako jejím manželem Jin-Soo Kwonem, synem chudého rybáře. Evangeline Lilly ztvárnila uprchlou Kate Austenovou. Dominic Monaghan představoval drogově závislou bývalou rockovou hvězdu, Charlieho Pace. Terry O'Quinn ztvárnil tajemného Johna Lockea. Harold Perrineau mladší představoval stavaře Michaela Dawsona, zatímco dětský herec Malcolm David Kelley hrál jeho mladého syna Walta Lloyda. Ian Somerhalder zobrazoval Boona Carlylea, který před havárií pomáhal matce ve svatební kanceláři a byl nevlastní bratr Shannon. Boone byl jednou z hlavních postav, která byla zabita, zemřel na konci první řady.

Vysílání.

1. série (2004–2005).

První řada se vysílala na TV Nova od září 2006 do března 2007. Česká kabelová stanice AXN uvedla první sérii už v roce 2005. První sezóna má 24 epizod. Po ztroskotání letu 815 společnosti Oceanic se ocitne skupina zachráněných na zdánlivě opuštěném tropickém ostrově, kde musejí všichni spolupracovat, aby přežili. Ostrov je ale plný překvapení – objeví se zde např. polární medvěd, tušení obyvatelé ostrova s nepřátelskými úmysly, kteří jsou nazýváni „druzí“; Francouzka, která na ostrově ztroskotala již před více jak 16 lety. Dojde také k objevení poklopu zakopaného do země uprostřed džungle. Několik ztracených se pokusí opustit ostrov na voru.

2. série (2005–2006).

Druhá řada se vysílala na TV Nova od března do srpna 2007. Stanice AXN uvedla druhou řadu v roce 2006. Celkem má druhá řada 23 epizod. Příběh pokračuje 43 dní po havárii letadla a zaměřuje se na zvětšující se konflikt mezi ztracenými a „druhými“. Nejvýraznějším motivem je odkrytí poklopu a objevení krytu s počítačem, do kterého je nutno každých 108 minut zadat čísla „4 - 8 - 15 -16 - 23 - 42“. Zatímco některé záhady ostrova jsou rozluštěny, nové se objevují. Přicházejí také nové postavy – ostatní zachránění ze zadní části letadla, kteří byli dosud na druhé straně ostrova, a také starší obyvatelé ostrova, jako např. Desmond, který poslední tři roky strávil v krytu pod poklopem. Dozvídáme se také další novinky z „předešlých“ životů ztracených. Po prozkoumání krytu se ztracení poprvé dozví o Dharmské iniciativě. Jeden ze ztracených se nakonec rozhodne zradit ty ostatní a také se objasní možná příčina nehody letadla.

3. série (2006–2007).

Třetí řadu vysílala TV Nova do ledna 2008, na AXN skončila v červnu 2007. Příběh pokračuje 67 dní po ztroskotání. Kromě hlavních postav se děj začne zabývat také některými z ostatních ztracených a „druhými“. Ztraceni se dovídají čím dál víc jak o ostrově, tak o „druhých“. Kate, Jack a Sawyer jsou uneseni „druhými“. Jack pomůže Kate a Sawyerovi utéci. Následně s Kate, Lock, Sayid jdou Jacka hledat. Když Jackův pokus o opuštění ostrova ztroskotá, zůstává s ostatními, kteří odešli z vesnice „druhých“. Kate je spoutána s Juliet, obě se poté vrací s Jackem, Sayidem do tábora. Lock pomocí menší lsti donutí Sawyera, aby zabil pravého Sawyera (Lockova otce). Díky této lsti je Locke zaveden za Jacobem, který jak se zdá je neviditelný. Ve flashbacku Bena se dozvídáme, že je to on kdo pomohl původním obyvatelům ostrova, aby porazili základnu Dharma iniciativy. Po návratu z výpravy za Jacobem Ben rozhoduje, že útok na tábor našich hrdinů provedou o den dříve než bylo plánováno. Jack se v táboře již připravuje na jejich příchod, o němž ví díky Juliet a Sawyerovi, avšak počítají s příchodem až na další den. Varuje je však Karl, jeden z „druhých“, a tak s pomocí Francouzky Rousseauové nastraží na druhé past a vydají se k vysílací věži, aby zavolali na loď, která připlula k ostrovu a vyslala na ostrov Naomi. Jacka před voláním na loď varuje Ben, ale on ho neposlechne a nezastaví ho ani Locke, který zabije Naomi.

4. série (2008).

První díl této série byl odvysílán v USA 31. ledna 2008, poslední díl 30. května téhož roku. První epizoda se odehrává 91. den po ztroskotání, tedy ve stejný den jako poslední epizoda třetí série. Většina epizod již není doplněna flashbacky, ale flashforwardy, které postupně ukazují, jak se vede zachráněným lidem zpět v civilizaci: Hurleymu, Sayidovi, Kate, Aaronovi, Sun a Jackovi. Všichni tito zachránění tvoří skupinu zvanou Oceanic 6. V prvním díle se přeživší rozdělí na dvě skupiny. První odvede Locke do bývalé vesnice „druhých“, druhou a větší Jack zpět na pláž, kde chce počkat na záchranu od lidí z lodi. Ti následující den skutečně přiletí ve vrtulníku, ale nezdá se, že by chtěli přeživší zachránit. Postupně se odhaluje, že na lodi jsou žoldáci najatí Widmorem, aby získali Bena, který je však Lockovým zajatcem. Benovi se však podaří žoldákům utéct a ve finále série je s pomocí ostatních „druhých“ zlikvidovat. V posledním dílu sezóny se snaží přeživší z pláže přemístit na loď, aby unikli hrozbě žoldáků, na lodi však bouchne bomba, nainstalovaná jedním z žoldáků. Oceanic 6, která letí na loď vrtulníkem, tam nemůže přistát, ale když se chce vrátit na ostrov, tak ho Ben pomocí kola ukrytého v podzemí přemístí a sám se teleportuje do Tuniska.

5. série (2009).

Pátá série se začala vysílat 21. ledna 2009 v USA a má 16 dílů (poslední epizoda je opět dvojdíl). Hlavní zápletku tvoří návrat Oceanic 6 na ostrov pod vedením Bena, aby zachránili zbylé přeživší, kteří zůstali na ostrově. Ovšem celý děj je zamotaný přesuny v čase, Dharma iniciativou a novými záhadami. V poslední epizodě se dozvídáme, že Jacob, oficiální a mýty opěvovaný vůdce druhých, skutečně existuje a má podivného oponenta, který vymyslí způsob, jak Jacoba zabít.

6. série (2010).

Šestá série se začala vysílat od 2. února 2010 a poslední epizoda série a tedy i celého seriálu s názvem „The end“ byla odvysílána v USA 23. května 2010. Celkem má 6. série 17 epizod (sedmnáctá s dvojnásobným časem). Děj zde tvoří převážně objasňování všech záhad nastolených v předchozích sériích, jako je skutečná existence Jacoba, věk a původ Richarda Alperta, původ černého kouře, sochy a jiných. Hlavní myšlenkou ale je, nalézt nástupce za mrtvého Jacoba.

Speciály.

Jako speciály je možné označit pořady, které rekapitulují děj předchozích dílů seriálu nebo přinášejí zajímavosti ze zákulisí a rozhovory s herci či tvůrci. Děj seriálu však nikterak neposouvají.

Ztraceni (v anglickém originále Lost) je televizní seriál americké stanice ABC, natočený a odvysílaný v letech 2004 až 2010.

《迷失》(英语:Lost)是一部美国电视连续剧影集,最初由美国广播公司播出,全剧从2004年9月22日开播,到2010年5月23日完结,共播出六季。内容讲述从澳大利亚雪梨飞往美国洛杉矶的海洋航空公司815航班在南太平洋一个神秘热带小岛上坠毁后,发生在幸存者身上的故事。


Typy.

Chromozomální určení.

Vykazují teoretický poměr pohlaví 1:1, odpovídající výsledkům křížení homozygotně recesivního jedince a jedince heterozygotního. Tyto organismy mají pár pohlavních chromozomů, takzvaných heterochromozomů.

Typ Drosophila.

Typ Drosophila je typicky savčí typ určení pohlaví. Samice mají dvě kopie stejného pohlavního chromozomu (XX) a nazývají se proto homogametické pohlaví. Samci mají chromozomy různé a nazývají se heterogametické pohlaví (XY). Toto určení pohlaví se vyskytuje u lidí, většiny dalších savců, většiny hmyzích řádů, některých plazů a převážné většiny dvoudomých rostlin.  Vývoj samčího pohlaví bývá spuštěn aktivací jednoho, nebo více genů ležících na chromozomu Y – případě lidí jde o gen SRY. V některých případech ("Drosophila") jsou ovšem určující dvě kopie X dávající vzniku samice. Pokud nemá organismus dvě stejné kopie pohlavního chromozomu, vyvine se z něj samec. K tomuto typu určení pohlaví se přiřazují i případy, kdy je samčí pohlaví určeno jediným pohlavním chromozom, druhý chybí (XO). Samičí pohlaví je určeno výskytem dvou pohlavních chromozomů (tedy XX). Vyskytuje se u rovnokřídlého hmyzu ("Orthoptera") a ploštic ("Hemiptera") V některých případech může vzniknout samec druhu vlastnícího chromozom Y i absencí chromozomu Y – a tedy s chromozomy XO. To je ale možné jedině u druhů, kde je pohlaví určeno množstvím chromozomů (dva stejné – samice, jeden jiný, nebo chybějící – samec). V tom případě ale bývá samec neplodný.

Typ Abraxas.

Typ abraxas je typicky ptačí typ určení pohlaví. Samci nesou dvě verze stejného chromozomu (ZZ), jsou pohlaví homogametické. Samice jsou pohlaví heterogametické (chromozómy ZW). Je nazváno podle píďalky angreštové ("Abraxas glossulariata"). Vyskytuje se u všech ptáků, motýlů, některých ryb, obojživelníků a plazů.

Haplodiploidní určení.

Haplodiploidní určení pohlaví je vzácnější. U některého hmyzu jsou samice diploidní (mají tedy dvě kopie každého chromozomu) a samci haploidní (s jediným chromozomem z každého páru). Samice vznikají z oplozeného vajíčka, samci z neoplozeného. Tento způsob určení pohlaví pravděpodobně umožnil vznik eusociality u mravenců a včel.

U člověka.

Lidské pohlaví je určeno přísně pomocí genů na pohlavních chromozomech. V diploidní (tělní) buňce člověka jsou pohlavní chromozomy dva, zdravá žena má dva chromozomy X („XX“), zdravý muž má jeden X a jeden chromozom Y („XY“). Z pozorování chromozomálních aberací (XXY, X0) je zřejmé, že přítomnost (resp. nepřítomnost) chromozomu Y rozhoduje o tom, zda se vyvine muž (resp. žena). Konkrétně je za to zodpovědný gen SRY sídlící na chromozomu Y, který způsobuje vývoj Sertoliho buněk v primitivních mužských pohlavních orgánech.  Když SRY není aktivován, rozvíjí se namísto Sertoliho buněk samičí pohlaví a vznikají oocyty a folikulární buňky. Pokud se SRY v těle aktivuje, vznikající Sertoliho buňky začnou uskladňovat glykogen a dělit se, navozují vznik prvních spermatogonií a produkují hormon AMH. Zmíněný hormon způsobuje zakrnění Müllerova vývodu. Vlivem Sertoloho buněk také dochází ke vzniku Leydigových buněk, jejichž produkt testosteron má velký význam pro rozvoj samčího pohlaví.

Určení pohlaví organismu bývá během vývoje ovlivněno působícími faktory, buď genetickými, nebo jinými. Některé případy určení pohlaví ovšem stále nejsou prozkoumány. V případě genetického určení je většinou rozlišeno pohlaví se stejnými pohlavními chromozomy (samice savců, samci ptáků) a pohlaví s různými pohlavními chromozomy (samci savců, samice ptáků). Toto určení však někdy může být převáženo jinými vlivy, například hormonální nerovnováhou.

性别决定系统(英语:Sex-determination system)决定生物性特征的发展。大部分动物和植物有两个性别,但也有些生物只有一种,或是多于两种,如四膜虫的「性别 (四膜虫)」(Mating type)就有七种类型。在许多情况下,性别由遗传物质决定:雄性和雌性有不同的等位基因甚至不同的基因,说明他们的性形态。在动物及雌雄异株的植物中,这往往伴随着染色体的差异。在其他情况下,性别是由环境因素(如温度)或社会因素。决定系统的一些细节目前还没有完全理解。


Život a kariéra.

Narodil se v Dublinu otci Georgovi a matce Maureen. Brzy po jeho narození se rodina přestěhovala do Celbrigde, v hrabství Kildare, které leží v jihovýchodním Irsku.  Svou profesionální kariéru začínal jako člen rockové skupiny Juniper. Kapela nikdy nevydala žádnou desku, nahrála pouze EP s názvem "Manna" a dva singly "Weatherman" a "World is Dead". Když se Damien Rice rozhodl pro sólovou kariéru, odstěhoval se v roce 1999 do Toskánska (Itálie), následně cestoval po celém světě a živil se hraním na ulici.  Když se po roce vrátil do Dublinu, vypůjčil si peníze a nahrál demo snímek, který poslal "Davidu Arnoldovi", producentovi a filmovému skladateli, který je znám spoluprací se zpěvačkou Björk. Arnoldovi se jeho muzika zalíbila a poskytl mu dostatek financí pro natáčení jeho první desky.  Deska s názvem "O" byla v červnu 2002 vydána v Irsku a Velké Británii, o rok později vyšla v Evropě a USA a byla vřele přijata kritikou. V roce 2003 vyhrál prestižní cenu "Shortlist Music Prize", zároveň byl nominován na "Meteor Irish Music Awards" a "British Awards".  I když byla první deska opěvována všemi hudebními znalci, slávu mu přineslo až propůjčení písní do filmů a TV show. Asi nejznámějším filmem, kde se jeho písně objevily, byl film "Na dotek" s Julii Roberts, Natalii Portman, Clivem Owenem a Judem Law v hlavních rolích. Titulní píseň "The Blower's Daughter" se stala okamžitě celosvětovým hitem. Dalšími snímky, kde se objevily jeho písně, jsou například "Vysvobození", "V dobré společnosti" a seriály "Dr. House", "Ztraceni", "Alias" a "Chirurgové". Singl "9 Crimes" z jeho nové desky byl k slyšení v třetím pokračování Shreka.  Svoji další desku s podobným jednoduchým názvem "9" Damien Rice vydal v listopadu 2006.  Členy jeho doprovodné kapely jsou "Vyvienne Long" (violoncello), "Shane Fitzsimons" (baskytara), Tom Osander (bicí nástroje). S kapelou při některých koncertech vystupují také "Joel Shearer" (kytara) a "Cora Venus Lunny" (viola). Dlouholetá Damienova spolupracovnice, "Lisa Hannigan", která k mnoha písním nazpívala nezaměnitelné vokály, z kapely odešla v roce 2007. Damien spolupracoval také s řadou dalších umělců, namátkou s "The Frames", "Glenem Hansardem" a "Tori Amos".  Angažuje se v různých charitativních nevládních organizacích (např. Greenpeace, "U.S. Campaign for Burma"). S Lisou Hannigan natočili charitativní song "Unplayed Piano", pro album "War Child" nahrál starou píseň Juniper "Crosseyed Bear", s mnoha irskými umělci se podílel na vydání charitativního alba "The Cake Sale". V červenci 2007 vystoupil na Live Earth, koncertu podporující boj proti klimatickým změnám.

Damien Rice (* 7. prosince 1973) je irský folkový zpěvák, skladatel a kytarista. Je jedním z nejznámějších irských hudebních umělců.

戴米恩·莱斯(英语:Damien Rice,1973年-12月7日), 爱尔兰创作歌手、音乐家,擅长演奏吉他、大提琴、小提琴、钢琴、鼓等乐器。以《O》 和《9》两张专辑闻名。


Odvození.

Předpokládejme, že máme funkcionál formula_1 nazývaný akce, kde formula_2 je konfigurační prostor závisející obecně na všech veličinách formula_3, kterými popisujeme daný systém. (Multiindex "A" tyto veličiny čísluje.)  Předpokládejme dále, že akci můžeme vyjádřit v obvyklém tvaru, jako integrál hustoty lagrangiánu  přes celý prostor  (Přitom předpokládáme, že lagrangián závisí jen na prvních derivacích zkoumaných proměnných. Pro vyšší derivace je zobecnění přímočaré.) Podle principu stacionární akce platí  a to tak, že na okraji "M" jsou veličiny formula_7 nulové. (Jde o úlohu s pevnými okraji.) Provedením variace  kde  Protože formula_10 jsou na "M" libovolné, musí platit formula_11 což jsou rovnice popisující daný systém.  Nyní mějme spojitou "k"-parametrickou transformaci souřadnic  vůči které jsou fyzikální zákony invariantní. formula_13 jsou obecně libovolné diferencovatelné funkce, formula_14 jsou infinitezimální parametry, které generují příslušnou Lieovu grupu symetrií a i probíhá hodnoty 1.."k". Tato transformace indukuje transformaci zkoumaných veličin  Protože se při ní (z předpokladů věty) nemění tvar pohybových rovnic, platí takže pro akci systému platí  Protože transformace symetrie je infinitezimální, můžeme nahradit integrování přes "M' " v souřadnicích "x' " integrováním přes "M" v souřadnicích "x", pokud při tom zároveň přičteme povrchový člen, o který se liší na hranici "M". Ten vypočteme jako plošný integrál hustoty lagrangiánu krát skalární součin normály hranice s formula_20. což dále upravíme podle Gaussovy věty a pro hraniční členy dosadíme formula_22, (variace na hranici je nulová,) čímž obdržíme tvar Dosadíme-li tento tvar do rovnice (♠), obdržíme tvar což přepíšeme jako kde jsme zavedli formula_27 je tzv. Lieova derivace formula_10 podle pole formula_29. Veličina formula_27 se v užším kontextu, kde uvažujeme jako souřadnici jenom čas, označuje jako izochronní variace.  Diferencováním získáme což lze pomocí integrace per partes a Gaussovy věty jako  Pokud se dá formula_27 vyjádřit jako formula_34 a má platit pro všechna formula_14 a zároveň platí formula_36, získáme "k" rovnic což jsou hledané zákony zachování.

Zákon zachování energie.

Nyní uvažujme pouze soustavu hmotných bodů, které se nacházejí v potenciálu, který závisí jen na jejich vzájemné poloze. Lagrangián je tedy dán jako  Roli souřadnice zde hraje jen čas "t", zatímco polohy formula_38 hrají roli zkoumaných veličin výše označených jako formula_10. Protože nás zajímá infinitezimální transformace spojená s posunem v čase, zvolíme  Z toho dopočteme  Povšimněme si, že formula_44 je nenulové, zatímco formula_45 jsou nulové - o symetrie spojené s posunem v prostoru se nyní nezajímáme. Zákon zachování tedy dostáváme ve tvaru  což po dalších úpravách  \sum^N_{R=1} m_R \dot{\vec{X}}_R (\vec{\dot{X}}_R) -\left[\sum^N_{R=1} \frac{m_R}{2}\left(\dot{\vec{X}}_R\right)^2 -\sum_{R  \sum^N_{R=1} \frac{m_R}{2} \dot{\vec{X}}^2_R + \sum_{R  přejde na hledaný zákon zachování energie.

Teorém Noetherové je významnou větou teoretické mechaniky říkající, že každé spojité lokální symetrii, vůči které jsou invariantní rovnice popisující fyzikální systém, přísluší veličina, která se zachovává. Toto tvrzení platí obecně pro všechny zákony, které se dají formulovat pomocí principu nejmenší akce. V důsledku teorému Noetherové můžeme říci, že zákon zachování energie je důsledkem symetrie fyzikálních zákonů vůči posunutí v čase, zákon zachování hybnosti je důsledkem symetrie vůči posunutí v prostoru a zákon zachování momentu hybnosti souvisí se symetrií vůči otočení. Jedná se o tzv. slabé zákony zachování (nebo také "on-shell" zákony zachování), což znamená, že se daná veličina zachovává, pokud platí pohybové rovnice.

诺特定理是理论物理的中心结果之一,它表达了连续对称性和守恒定律的一一对应。例如,物理定律不随着时间而改变,这表示它们有关于时间的某种对称性。举例来说,若现实中重力的强度每天都有所改变,就会违反能量守恒定律,因为观察者可以在重力弱的那天把重物举起,然后在重力强的时候放下来,这样就得到了比一开始输入的能量更多的能量。


Historie.

Východní polovina Moldávie, tedy Besarábie, jejíž území zaujímá dnešní Moldavsko, bylo tradičně chudou a suchou zemědělskou oblastí. Souhrou historických událostí mají dnes Moldavané vlastní stát, přestože mezi světovými válkami patřila Besarábie k tzv. Velkému Rumunsku a její obyvatelé se označovali za Rumuny. Po obsazení Besarábie sovětskými vojsky roku 1940 byly však svazky s Rumunskem násilně zpřetrhány. Vznikla zde Moldavská sovětská socialistická republika, součást Sovětského svazu. Na rozdíl od sousední Ukrajiny však neproběhla výraznější industrializace, nevznikla srovnatelná síť dopravních cest. Rozpad Sovětského svazu tedy znamenal pro moldavskou ekonomiku velmi silný otřes; dodnes je hlavním partnerem Rusko a separatistické Podněstří se hlásí ke komunismu. Po hluboké krizi 90. let, kdy zemi v ekonomických ukazatelích předstihla i Albánie, přichází pomalé zlepšení situace.

Současnost.

HDP na hlavu v roce 2012 činil 2037 USD, což z Moldavska dělá nejen nejchudší stát Evropy, ale i jeden z nejchudších států světa, kdy ho předstihují i takové státy jako Papua Nová Guinea, Filipíny nebo Kongo. Hlavní město Kišiněv zbytek země silně ekonomicky převyšuje, ale jinak Moldavsko nemá dobré vyhlídky.  Země nemá velký turistický potenciál (hory ani moře) a nikterak velké zásoby nerostných surovin. Má špatnou infrastrukturu a v zemi jsou velmi nízké platy, kvůli kterým ji opouštějí její obyvatelé (mnoho jich zvláště za socialismu pracovalo v Československu, nejvíce jich nyní pracuje v Rusku a Itálii) a zahraniční investoři zatím nejeví zájem přinést do země tolik potřebný kapitál. Objem peněz, které v zahraničí pracující Moldavané posílají svým rodinám domů, dvakrát převyšuje moldavský rozpočet. V zahraničí Moldavané obvykle dostávají řádově vyšší plat, než ve své rodné zemi. V roce 2007 vykázal rozpočet saldo -200 000 000 MDL. Naděje na ekonomický růst země je spojována se vstupem do Evropské unie, ten však v blízké budoucnosti pravděpodobně nenastane. Moldavsko je členským státem mezistátních ekonomických bloků Společenství nezávislých států a Středoevropská zóna volného obchodu.  Moldavsko je prioritní zemí české zahraniční rozvojové spolupráce. V jejím rámci ČR pomáhá s rozvojem ve třech hlavních sektorech: ochrana životního prostředí, rozvoj lidských zdrojů (především prevence migrace) a vzdělání.

Hospodářské ukazatele.

Hlavní vývozní komodity:  potraviny, textil, stroje  Hlavní dovozní komodity:  Ropa a zemní plyn, pohonné hmoty, železné a jiné rudy, stroje a zařízení, chemikálie, textil

Moldavsko je bývalá svazová republika Sovětského svazu ve Východní Evropě. Je to vnitrozemský stát, sousedí s Ukrajinou na východě a Rumunskem na západě. Země se potýká s velkými ekonomickými problémy. Hrubý domácí produkt je zde nejnižší z evropských zemí. Země je nejchudším evropským státem, příjmy na osobu jsou na stejné úrovni jako má Nikaragua a poloviční jako v Albánii.

摩尔多瓦是东欧的前苏联国家,它是内陆国家,东面是乌克兰,西面是罗马尼亚。该国经济得到改善,但仍然是欧洲最贫穷的国家,人均收入与大多数第三世界的发展中国家处于同一水平。


Italské letadlové lodě.

Aquila je považována za vůbec první letadlovou loď italského námořnictva. Další letadlovou lodí byla až o několik desítek let později dokončena Giuseppe Garibaldi. Italské námořnictvo se ale o schopnosti letadlových lodí zajímalo už dříve. Po první světové válce testovala nosiče letounů a v roce 1923 spustila nosič hydroplánů Giuseppe Miraglia.  Stejně jako i většina ostatních námořnictev, Regina Marina možnosti letadlových lodí podceňovala, přestože podle Washingtonské konference mohla postavit až dvě o výtlaku 54 000 tun. Její lodě navíc operovaly ve stísněném prostoru Středozemního moře, kde je podporovaly letouny startující z blízkých pozemních základen. Velení námořnictva proto bylo přesvědčeno o nepotřebnosti těchto plavidel a považovalo letecké základny, umístěné na ostrovech jako je Pantelleria, za přírodní letadlové lodi. Leteckou ochranu námořních svazů tedy měla zajišťovat Regia Aeronautica, žádaná o leteckou podporu v každém případě. Výsledkem této spolupráce bylo, že se námořnictvo často ocitalo bez stíhací ochrany, že letouny přiletěly do bojové oblasti pozdě nebo že italské letouny napadly vlastní lodě (jak tomu bylo v bitvě u Punta Stilo).  Když nakonec námořnictvo přece jen došlo k názoru, že je potřeba získat letadlové lodi, bylo rozhodnuto o přestavbě dvou pasažérských lodí. "Roma" byla přestavěna na Aquilu, zatímco "Augustus" se měl změnit na Sparviero.

Konstrukce Aquily.

Aquila měla být přestavěna z pasažérské lodi Roma z roku 1926. Jelikož v té době probíhala stavba bitevní lodi Roma, bylo rozhodnuto plavidlo pojmenovat Aquila.  Z lodi byly sejmuty nástavby, její příď byla prodloužena, trup dostal po stranách protitorpédovou obšívku a jinak byl řešen i systém vodotěsných komor. Pohon byl vytvořen kombinací dvou pohonných sekcí lehkých křižníků "Cornelio Silla" a "Paolo Emilio" třídy Capitani Romani, jejichž stavba byla zrušena (z křižníku Capitani Romani bylo namontovaných i 8 děl ráže 135 mm). Loď měla mít 4 turbíny (po dvou z každého křižníku), přičemž každá turbína, společně s dvěma kotly tvořila oddělenou část, pohánějící jeden šroub.  Loď měla průběžnou palubu o rozměrech 211,5x25,2 m ve výšce 23 m nad hladinou moře s 80 mm pancířem. Letadla měla startovat pomocí dvou německých katapultů Demag. Velký velitelský ostrov s komínem byl na pravé straně letové paluby. Loď měla dva výtahy dopravující letouny z hangárů o rozměrech 160x18 metrů. Jelikož hlavním posláním lodi měla být stíhací ochrana válečných svazů italského námořnictva, měla nést pouze stíhací letouny a stíhací bombardéry (a to 66 kusů letounů Reggiane Re.2001 OR se sklopnými křídly).  V případě dokončení by Aquila byla kvalitní loď s vysokou rychlostí, průměrnou nosností letadel a pancéřovanou palubou. Naopak Regina Aeronautica by asi měla problém s výcvikem osádek pro její palubní letouny.

Osud lodi.

Přestavba byla v loděnici "Cantieri Ansaldo" v Janově zahájena v polovině roku 1941. V době italské kapitulace, 8. září 1943, byla Aquila téměř hotova a připravena k prvním testům. Po kapitulaci loď obsadili Němci, kteří se ji pokusili dokončit. Italští dělníci sabotovali a prodlužovali její dostavbu. Loď také napadla speciální jednotka italských žabích mužů a částečně ji potopila. Později byla 19. dubna 1945 vážně poškozena při leteckých útocích. Nakonec Němci rozměrnou loď použili k zablokování vjezdu do Janovského přístavu. Po válce byla vyzvednuta a po dlouhých diskuzích, jak s ní naložit, byla odvlečena do přístavu La Spezia a zde v letech 1951–1952 sešrotována.

Aquila (: "Orel") byla italská letadlová loď z doby druhé světové války. Šlo o přestavbu pasažérské lodě "Roma". Přestavba začala v roce 1941, v době italské kapitulace v září 1943 byla téměř dokončena, ale nakonec ji Regia Marina nikdy nepřevzala do služby. Byla sešrotována v roce 1952.

鹫座号航空母舰(Aquila)是意大利王国在第二次世界大战时建造的航空母舰。以罗马号邮轮改装而成,设计搭载51架舰载机,然而该舰直到战争结束都未完工,于1952年解体。


Historie.

Zpočátku si program získal popularitu mezi pracovníky IT ve východoevropských zemích, jelikož ESET byl založen na Slovensku. Ačkoli programová zkratka názvu byla původně vyslovována po jednotlivých písmenech, nedávný celosvětový boom v používání programu vedl také ke zjednodušení jeho názvu. Spojením písmen v jedno slovo přispělo k tomu, že se nazývá jako "nod".

Technické informace.

NOD32 se skládá z on-demand scanneru (prohledávání, které si zvolí uživatel sám) a čtyř různých real - time monitorů. Zmiňovaný on-demand scanner (má poněkud matoucí označení jako NOD32) může být povolován uživatelem nebo časovým plánovačem. Každý real - time monitor pokrývá možnosti vniknutí různého vstupního druhu počítačového viru:  NOD32 je napsaný z velké většiny v jazyce symbolických adres, což přispívá k nízkému využití systémových prostředků a k jeho vysoké rychlosti vyhledávání. NOD32 dokáže zpracovávat více než 23 MB za sekundu při skenování na počítači s procesorem Pentium 4 a v průměru, využívá méně než 20 MB paměti.  Podle časopisu Virus Bulletin, který v roce 2005 testoval NOD32, pracuje tento antivirus až pětkrát rychleji než další antiviroví konkurenti.  Pro síťové prostředí je určena verze NOD32 Enterprise Edition, která se skládá z NOD32 AntiVirus a NOD32 Remote Administratoru. V síťovém prostředí tak klienti NOD32 mohou aktualizovat své verze z centrálního "mirror server" na síti.  Signaturní soubory, NOD32 skenující engine užívají heuristické metody (nazvané "ThreatSense" od ESETu) poskytující lepší ochranu proti nově vydaným virům.

ESET Smart Security.

Dne 5. listopadu roku 2007, ESET zveřejnil "Eset Smart Security suite", internetovou bezpečnostní soupravu navrženou od ESETu ve spolupráci s dalšími internetovými bezpečnostními soupravami navrženými od dalších společností jako jsou McAfee a Kaspersky. ESET Smart Security obsahuje:

ESET Smart Security Anti-Spam.

Antispam poskytuje obranu proti spam, stejně jako proti emailovým samospustitelným virům v přílohách, které nyní sdílejí mnoho vlastností právě s normálními spamy. Antispam z ESS zužitkovává jak klientská tak serverově založená pravidla k tomu, aby okamžitě poskytoval heuristickou spamovou prevenci, což je lepší než jen spoléhat se na metodu vyhledávání. Všechny režimy poskytují filtrující protokol.  Osobní Firewall od ESET Smart Security je schopen označit specifické programy kdekoliv v síti. Díky této schopnosti je možné identifikovat a označit aplikaci, která může být použita v síti různými uživateli (jako například Microsoft Word) pro daleko větší heuristickou kontrolu všech spojení užívaných právě touto aplikací. To je účinnější než použití stejné úrovně kontroly na každou aplikaci, bez ohledu na to, zda má přístup k síti nebo ne.

ESET NOD32 Antivirus je antivirový program vytvořený slovenskou společností ESET. Je dostupný pro operační systémy Microsoft Windows, Linux, FreeBSD a MacOS. Pro mobilní platformu Android existuje jeho verze Mobile Security & Antivirus. Rozšířená verze, zahrnující antispam, antispyware a firewall, je k dispozici pod názvem Eset Internet Security. První verze NOD32 Antiviru vznikla v 90. letech 20. století, kdy začaly být počítačové viry čím dál tím běžnější.

ESET NOD32 Antivirus(通常被称为NOD32)是位于斯洛伐克的ESET公司开发的防毒软件。支援Windows、Linux、FreeBSD、Mac以及其它系统平台,分为两个版本发售,企业版提供远端管理工具。现时最新版本为 ESET NOD32 Antivirus 10,ESET Internet Security,ESET Smart Security Premium( 12.1.31.0 ) ( Microsoft Windows )。


Popis.

Voduška kob je elegantní, i když těžce stavěná antilopa. Dorůstá kohoutkové výšky 70 až 100 cm, délky 1,3-2,4 m a dosahuje hmotnosti od 80 až do 118 kg. Hřbet, prsa, boky a část končetin je zbarvena oranžovočerveně až červenohnědě. Břišní strana těla a část hrdla je bílá. Kolem očí má bílé prsteny a spodní část končetin je zbarvena černě. Samci mají lyrovité rohy měřící až 50 cm s kroužkovitými návalky. Při pohledu z profilu lehce připomínají tvar písmena S.

Způsob života.

Voduška kob se živí širokou paletou rostlin. Až s výjimkou horkých dnů, kdy se skrývá ve stínu stromů, je aktivní ve dne. Žije ve větších stádech čítajících 5 až 40 zvířat a tvořených samicemi a mláďaty nebo mladými samci; starší rozmnožující se samci žijí většinou samostatně, v některých oblastech vlastní kruhová území měřící v průměru méně než třicet metrů a obklopována podobnými územími. Tyto teritoria se nazývají "leky" a většinou neobsahují více jak patnáct zvířat. Samec je vysoce územní a toto území střeží až do doby, kdy se stádo znovu přesune (což je zhruba po týdnu) a případného vetřelce vyhání hlasitými projevy.  Jeden z poddruhů - voduška bělouchá ("Kobus kob leucotis") - pořádá každoročně až 1500 km dlouhé migrace z jižního Súdánu do Serengeti. Migrační stáda jsou obrovská a mohou čítat i milion zvířat. Velký vliv na tyto migrace měla Súdánská válka, která trvala 25 let a byla ukončena až v roce 2005. I když na několik let téměř zamezila možnosti migrace, již v lednu roku 2007 bylo nalezeno další početně migrační stádo.  Samice dosahují pohlavní dospělosti ve věku 13 měsíců, samci ve věku 18 měsíců; po dosažení tohoto věku obvykle samec opouští mládenecká stáda a zakládá svůj lek. Samice je březí 7,5-9 měsíců a rodí pouze jedno mládě. Rozmnožovat se můžou zpravidla po celý rok, jen v sušších oblastech se mláďata rodí na konci období dešťů (od září do prosince).  Po narození je mládě skryto ve vegetaci následujících šest týdnů, kdy ho chodí matka pravidelně kojit. Plně samostatné je ve věku 6-7 měsíců.

Poddruhy.

Rozeznáváme celkem tři poddruhy:  Voduška Thomasova, obývající východní Afriku, se objevuje na ugandském znaku (viz obrázek napravo) a voduška bělouchá, obývající Súdán a Etiopii, pořádá rozsáhlé migrace (viz výše).

Voduška kob ("Kobus kob"), známá také pod názvem antilopa červenohnědá nebo bělouchá, je velká antilopa obývající území subsaharské Afriky od Senegalu až po Súdán. Vyskytuje se ve vlhčích oblastech, případně na okrajích savan. V přírodě je často k vidění v okolí vodopádů Murchison, v Národním parku královny Alžběty v Ugandě, v Národním parku Garamba a Virunga, na území Demokratické republiky Kongo a v travnatých oblastech jižního Súdánu.

赤羚(学名:"")是一种分布于从塞内加尔至苏丹共和国撒哈拉以南非洲的羚羊。它们主要的生活环境是北部的草原,其中在乌干达默奇桑瀑布国家公园和伊丽莎白女王国家公园、刚果民主共和国加兰巴国家公园和维龙加国家公园以及苏丹南部的草原上出现比较多。


Priority.

Zelení politikové v průběhu desetiletí vývoje této ideologie dopracovali k několika základním principům. Němečtí Die Grünen zformulovali v 70. letech 20. století čtyři pilíře zelené politiky:  V roce 1984 došlo v USA v rámci Green Committees of Correspondence k rozšíření čtyř pilířů na desatero klíčových hodnot zelené politiky:  V roce 2001 došlo k vytvoření Global Greens jako mezinárodního zeleného hnutí. Charta tohoto uskupení obsahuje šest zásad Global Greens:

Historie hnutí.

V celosvětovém měřítku první zelenou politickou stranou byla australská United Tasmania Group. Byla založena v březnu 1972. Měla lokální cíl – zabránit odlesnění rozsáhlé oblasti Tasmánie kvůli stavbě přehrady s hydroelektrárnou na místě původního jezera Pedder. Přestože v celostátních volbách dosáhla zisku pouhých 3 %, posun otázek ochrany přírody z čistě občanských organizací na politický subjekt inspiroval ekologicky orientovaná hnutí v celém světě. V květnu 1972 vznikla na Novém Zélandu Values Party, první celostátní politická strana vyznávající hodnoty zelené ideologie. O rok později – v roce 1973 – vznikla ve Spojeném království Ekologická strana.  Dlouhodobě nejúspěšnější zelenou stranou jsou němečtí Zelení. Původní předvolební koalice řady sdružení a hnutí pro volby do Evropského parlamentu v roce 1979 se na společné konferenci shodla na Čtyřech pilířích Strany zelených. Nově vzniklá strana získala ve volbách do Spolkového sněmu 5,7 % hlasů a obsadila 28 křesel. Zásady obsažené ve čtyřech pilířích, označení strany a logo s motivem slunečnice se staly ideologickým základem pro zelené strany v Evropě i v dalších částech světa.

Zelení a jejich vliv na vnější politiku.

Zelení a koalice.

Pro spojení zelených s levicí se vžil název "Rudozelená koalice" (anglicky "Red-green alliance"), spojení s pravicí "Modrozelená koalice" ("Blue-green alliance"). Některé zelené strany a hnutí pravolevé dělení odmítají a pokoušejí se tvořit zelené ekologické bloky mezi levicí a pravicí, popřípadě se od obou pólů naprosto distancují.

Ekosocialismus.

Ekosocialisté představují levicový proud spojující environmentalismus a socialismus. Původně vycházejí z názorů studentských hnutí z 60. let: odmítají kapitalismus, zároveň se stavěli proti komunistickým režimům (hodnotili je jako "byrokratické karikatury socialismu"). V některých zemích, kde komunisté opustili prosovětskou linii, došlo ke jejich sloučení se zelenými, čímž vznikla "zelená levice".  Zelená ideologie měla významný vliv na řadu ideologických směrů – mj. ekosocialismus, ekoanarchismus, ekofeminismus nebo ekofašismus. Nakolik jsou tyto směry součástí zelené ideologie je předmětem veřejných debat.

Zelená politika (také zelená ideologie) je politická ideologie, jejímž cílem je vytvoření ekologicky a sociálně udržitelné společnosti. Je založena na zásadách sociálního liberalismu, environmentalismu, subsidiarity a občanské společnosti. V Evropě patří zelené strany k hlavním podporovatelům integrace národních států.

绿色政治是一个将目标放在生态及环境上的政治思想,他们透过草根式、参与式的民主制度来达成目标。绿色政治是由绿色运动参与者所提倡,他们从1980年代开始在世界各地成立绿党。「绿色」(Green)翻译自德文的「Grün」,是来自于世界上第一个成功的绿党,成立于1970年代晚期的德国绿党(die Grünen)。「政治生态学」则用在欧洲和学术界。


Historie.

První laserovou tiskárnu vyvinul Gary Starkweather v Xerox PARC modifikací kopírky Xerox v roce 1971. Firma IBM instalovala první laserovou tiskárnu IBM 3800 v roce 1976. Firma Xerox dodala do komerčního prostředí první model Xarxs 90Dicko priest v roce 1977. Do domácností nabídla laserovou tiskárnu HP (HP Laserjet ppm) až v roce 1984. První laserová tiskárna určená pro použití v kancelářích byl dodán Xerox Star 8010 v roce 1981. I když byl inovován, byl to stále drahý systém, který si koupilo jenom malý počet firem a institucí. Pro osobní počítače se staly více rozšířené a první laserová tiskárna určená pro masový trh byla Hewlett-Packard (zkráceně HP) LaserJet (tiskla 8 stránek za minutu) a vyšla v roce 1984. Používala Canon motor řízený softwarem HP.  Laserové tiskárny přinesly vysoce rychlý a kvalitní tisk textu.  Jako u většiny elektronických zařízení poklesly v průběhu několika let náklady na laserové tiskárny. První typ HP LaserJet byl prodán za 3500 USD v roce 1984, ale měl problém s nízkým rozlišením grafiky a vážil 32 kg.

Princip funkce.

Hlavní součástí laserové tiskárny je kovový válec s vrstvou polovodiče (např. selen) na povrchu. Polovodič mění při osvícení odpor z přibližně 300 Ω při osvícení až na cca 3–5 MΩ, pokud není osvícen.

Průběh tisku.

Mechanický stěrač setře zbytky toneru a žárovka odstraní náboj z předchozí fáze tisku. Poté je povrch válce v celé šířce nabit z korony. V bodech, které se mají tisknout, je válec osvícen laserem, tím je odpor polovodiče v bodě snížen a náboj z povrchu se vybije do středu válce. Toner (suchý jemný prášek) je vlivem otáčení válce nabit na stejnou polaritu jako povrch válce a přilne k válci pouze na místech, kde byl odstraněn náboj. V ostatních místech je toner od válce odpuzován, protože má stejnou polaritu. Následně se toner přenese z válce na papír, který je nabit na opačnou hodnotu než povrch válce.  Papír se pod válec dostane ze vstupního zásobníku a je nabit opačným nábojem než povrch válce a toner. Toner se z míst na válci s neutrálním nábojem přenese na papír, který je nabit nábojem opačným (než toner). Dále je toner pomocí vysoké teploty (od 180 °C a více) a tlaku roztaven a zapečen do papíru a následně je z papíru sejmut náboj a papír je uložen do výstupního zásobníku.  Laserový paprsek prochází deflektorem, což je součástka, která v závislosti na přivedeném napětí propouští nebo nepropouští světlo (laserový paprsek). Napětí přivedené do deflektoru je obrazem bitmapy tištěné stránky. Rotující zrcátko (hranol) rozprostírá paprsek po celé šířce válce.

Příslušenství.

Velká část příslušenství k tiskárnám řeší manipulaci s papírem na vstupní nebo výstupní straně a je podobná kopírovacím strojům. Může to být například:  Jiné druhy příslušenství souvisí se zjednodušeným ovládáním u tiskárny vyšší třídy a u kombinovaných zařízeních:

Varianty.

V LED tiskárně je celá soustava laseru a příslušné optiky nahrazena řadou nebo maticí LED v těsné blízkosti válce a pokrývající celou jeho šířku. Každá z těchto diod ozařuje na válci jeden bod ze vstupní bitmapy.

Výhody.

Díky použití toneru je cena tisku nízká a provoz tichý a rychlý.  Vysoká kvalita obrazu

Nevýhody.

Vyšší pořizovací cena, avšak pořád klesající.

Laserová tiskárna je druh počítačové tiskárny, pracující na podobném principu jako kopírka. Laserový paprsek vykresluje obrázek na světlocitlivý válec, na jehož povrch se poté nanáší toner. Ten se uchytí jen na osvětlených místech, obtiskne se na papír a na závěr je k papíru tepelně fixován.

激光打印机(英语:laser printer)是一种常见的在普通纸张上快速印制高品质文本与图形的打印机。与影印机一样,激光打印机也是采用静电复印的方式,但是与模拟的影印机不同的是其图像直接通过激光光束在打印机光鼓上进行扫描生成。


Popis.

Celková délka ještěrky obecné činí kolem 20–25 cm. Tělo měří až 9 cm a ocas je jedenapůlkrát delší než tělo. Hlava je širší s krátkým čumákem. Na krátkých končetinách je 5 prstů, jež jsou zakončeny drápky, které umožňují dobrý pohyb po kamenech a různorodých materiálech. Ocas umožňuje lepší dynamiku pohybu a slouží také při útěku před nepřáteli, často se od těla při napadení odděluje, ale znovu se regeneruje a dorůstá.

Výskyt.

Přestože je v České republice druhem chráněným, patří do druhů ještěrek v zemi nejrozšířenějších. Je rozšířená na většině území střední a východní Evropy, v Asii až po západ Číny, ale její početnost silně poklesla, díky ztrátě stanovišť. Obývá především suchá a slunná místa a to stráně, i okraje lesů. Většinou pobývá do výšky 2500 m n. m. Při větších výkyvech teplot raději zalézá do úkrytů. Každý jedinec má svoje území, kde loví, případně klade vejce.

Potrava.

V jídelníčku ještěrky obecné lze najít menší hmyz (mouchy, brouky), dále pavouky, červy, plže a pozemní korýše (svinky). Menší kořist rovnou polyká. Ještěrka loví především ve slunných dnech a dokáže ulovit i letící kořist.

Rozmnožování.

Ještěrky se rozmnožují koncem jara a začátkem léta, nejčastěji květnu, červnu. Samice naklade do vyhloubené jamky v písku, mechu, hlíně či suché trávě 3–15 kožovitých měkkých vajíček o velikosti cca 15×8 mm. V červenci nebo v srpnu (většinou po 56 dnech) se vylíhnou mláďata, jež dosahují délky kolem 5–6 cm. Již od vylíhnutí jsou odkázána pouze na sebe a potravu si musí shánět sama. Dospělosti dosahují v 1,5–2 letech.

Aktivita.

Ještěrka je nejaktivnější v ranních a podvečerních hodinách. V zimním období upadá do zimního spánku. Většinou zalézá do opuštěných nor savců (např. hraboši), pod kořeny stromů a různých skulinek. V dubnu se probouzí ze zimního spánku. Letální hranice teploty prostředí je kolem 3 °C.

Přirození nepřátelé.

Má ve svém okolí mnoho nepřátel, mezi ně patří například lišky, volavky, čápi, hadi (např. zmije obecná), kolem měst kočky a další predátoři. Při poškození ocasu se v části, kde má svaly nejtenčí, poruší a ocas se oddělí.

Ochrana.

V České republice je zvláště chráněna jako silně ohrožený druh, je tedy mimo jiné zakázán i její odchyt, chov v zajetí a prodej. Chráněna jsou i její vývojová stádia a sídla.

Ještěrka obecná ("Lacerta agilis" Linnaeus, 1758) je jeden z nejrozšířenějších druhů ještěrky v České republice. Žije v různých typech prostředí, především na loukách, vřesovištích, křovinatých oblastech, stepích, podhorských oblastech a v otevřených lesích.

捷蜥蜴("英语:Lacerta agilis")是一种蜥蜴,分布于几乎整个欧洲,往东至蒙古。在伊比利亚半岛和欧洲土耳其则没有分布。


Historie.

V roce 2003, Microsoft navrhl specifikaci video formátu založenou na jejich formátu WMV 9 a přeložil ji do SMPTE kvůli standardizaci. Tento standard byl oficiálně schválen v březnu roku 2006 jako SMPTE 421M, více však známý jako VC-1. Učinil tak z formátu WMV 9 otevřený, nicméně stále patenty zatížený standard. Od té doby se stal VC-1 jedním ze tří povinných video formátů pro BD-ROM a HD DVD-ROM specifikace.

Formát kontejneru.

"WMV video" je obvykle zapouzdřeno do kontejneru ASF. Přípona souboru.wmv typicky popisuje ASF soubory, které obsahují Windows Media Video bitový proud. Audio formáty užívané společně s Windows Media Video jsou typické verze Windows Media Audio, nebo v několika případech neschválené ACELP.net audio formáty. Microsoft doporučuje, aby ASF soubory, obsahující data v jiných formátech než Windows Media, užívaly i tak jednotnou příponu.asf.  I když je WMV proud obecně zabalen do kontejneru ASF, může být také vložen do formátu AVI či Matroska. Výsledný soubor pak má koncovku.avi či.mkv. WMV může být ukládáno jako AVI soubor v případě používání WMV 9 VCM kodekových implementací. Jiná častá cesta jak uchovávat WMV jako AVI soubor je užití programu VirtualDub.  Tento kontejner může volitelně podporovat digital rights management při využití kombinace ECC klíčové výměny, DES blokové šifry a zákaznické blokové šifry, RC4 streamovací šifry a SHA-1 hashovací funkce.

Přehrávače.

Mezi software, který může přehrávat WMV video, patří Windows Media Player, PowerDVD, RealPlayer, KMPlayer, VLC media player, Zoom Player a Media Player Classic. Microsoft Zune, software pro správu médií, podporuje formát WMV, ale využívá Zune specifické variace Windows Media DRM, který je využíván PlaysForSure. Řada přehrávačů pro různé platformy, jako pro Linux, používá implementaci WMV z projektu FFmpeg.

Windows Media Video (WMV) je komprimovaný souborový videoformát pro několik proprietárních kodeků vyvinutých společností Microsoft. Původní kodek známý jako "WMV" byl navržen pro internetové streamingové aplikace jako konkurence pro již zavedený RealVideo. Ostatní kodeky jako např. "WMV Screen" a "WMV Image", se staraly o specializovaný obsah. Během standardizace ze SMPTE si WMV vzalo za své i formáty jako HD DVD a Blu-ray disk.

WMV(Windows Media Video)是微软公司开发的一组数码影片编解码格式的通称,它是Windows Media架构下的一部分。


Životopisné údaje.

Vzhledem k malému počtu ověřitelných zpráv je o životě Giorgia Barbarelliho, zvláště o jeho dětství, známo jen velmi málo. Uvádí se, že se narodil v městečku Castelfranco Veneto nedaleko Benátek. V dokumentu uvádějícím majetek v malířově pozůstalosti je uvedeno, že jeho otcem byl Giovanni Gasparini, což znamená, že Giorgionovo skutečné příjmení bylo Gasparini. Giorgionova matka zemřela ještě v jeho časném dětství a tak byl vychován nevlastní matkou Alessandrou. Pro svoje umělecké sklony brzy opustil rodinu v Castelfrancu a asi jako třináctiletý odešel do Benátek, kde vstoupil do učení v dílně Belliniů. Zde velmi rychle zvládl techniku malby i obrazovou barevnost typickou pro obrazy Giovanni Belliniho a patrnou i v jeho portrétech. V roce 1500 tato zkušenost Giorgionovi zajistila prestižní objednávku portrétů významných osobností jako benátského dóžete Agostina Barbariga nebo kondotiéra Consalva Ferranteho da Córdoba, kapitána neapolského království. Avšak nejen tyto portréty, ale i jeho podmanivý zpěv a zalíbení ve hře na loutnu Giorgionovi otevíraly dveře domů urozeného panstva. Asi v téže době se v Benátkách setkal s Leonardem da Vincim (1452–1516), který zde na začátku roku 1500 působil při přípravě návrhů vojenských staveb.  Krátce poté Giorgione navštívil rodné Castelfranco. Při té příležitosti ho požádal kondotiér Tuzio Costanzo, aby pro kapli sv. Jiří v městském kostele San Liberale namaloval oltářní obraz jako upomínku na smrt svého syna Mattea (1499). A tak v letech 1504 až 1505 Giorgione vyhotovil pro kapli sv. Jiří v tamním kostele oltářní obraz "Madona s dítětem spolu se sv. Nicasiem Quirinem (nebo sv. Jiřím či sv. Liberalem?) a sv. Františkem z Assisi", zvaný též "Pala di Castelfranco". Protože obraz byl určen pro kapli sv. Jiří, lze předpokládat, že se nejpravděpodobněji jedná o vyobrazení tohoto světce.  V roce 1505 se Giorgione vrátil do Benátek, kde pracoval na freskách pro benátské paláce rodiny Grimani Servi a další domy bohatých benátských patricijů. V letech 1507 až 1508 vyzdobil freskami jednu stěnu Fondaco dei Tedeschi (sklad německých kupců). Existuje doklad, že za tuto práci Giorgione obdržel platbu 130 dukátů. Současně dostával platby za menší obrazy určené pro soukromé osoby. Nikoliv v roce 1511, jak naznačuje Vasari, ale na podzim roku 1510 Giorgione onemocněl morem, kterému krátce před 25. říjnem téhož roku podlehl. Vyplývá to z korespondence mezi Taddeo Albanem, agentem Isabelly d'Este, a samotnou vévodkyní. Giorgione byl pohřben v benátské laguně na ostrově Poveglia nebo na Lazzaretto Nuovo, které byly místem karantény v době morové nákazy.

Umělecká tvorba.

Giorgione byl vynikající kreslíř, uznávaný malíř fresek, a především, malíř portrétů a menších obrazů, které nesignoval. V současnosti je mu proto sice přisuzováno asi 40 obrazů, ale jen dvanáct z nich má pravděpodobné malířovo autorství a pouze šest z nich ho má téměř jisté.

Obrazy.

O pravděpodobném Giorgionově autorství zmíněných dvanácti obrazů víme díky Marcantonio Michielemu (1484–1552), benátskému šlechtici a sběrateli umění, který tyto obrazy koupil. Mezi nimi bylo pět obrazů, u nichž jsme si Giorgionovým autorstvím téměř jisti ("Pastýř s flétnou", "Chlapec se šípem", "Bouře", "Tři filozofové" a "Spící Venuše"). Současně Michiele uvedl, že obraz "Tři filozofové" po Giorgionově smrti dokončil Sebastiano del Piombo (1485–1547), zatímco obraz "Spící Venuše" dokončil Tizian (1488/90–1576) tím, že do něho domaloval postavičku Kupida a krajinu na pozadí.  Obraz "Bouře", známý též jako "La Tempesta", patří k základním dílům benátského malířství 16. století. Nevelkému obrazu dominuje příroda, přičemž o skrytém významu postav muže a nahé ženy s dítětem nás historici umění nechávají přemýšlet. Uvádějí, že se může jednat o Adama a Evu vyhnané z ráje, s hadem v popředí a bleskem na pozadí nebo o příběh z Ovidia či o pastorální scénu. V Pijoanových „Dějinách umění“ je citován Wickhoffův názor, že se jedná o starořímský námět básníka Statia a postavy představují Adrásta a Hypsipylé. Při restaurování obrazu se pod postavou muže (vojáka?) našla skica nahé ženy, což lze pokládat za doklad toho, že malíř dával přednost přímé malbě před iniciální rozkresbou typickou pro florentský styl malby. Tento obraz předurčuje další vývoj krajinářství jako samostatného žánru v evropském malířství 16. století.  Podobně jako v obrazu "Bouře" i v obrazu "Tři filozofové" dominuje krajina se třemi postavami, jejichž určení zůstává nejasné. Původně se hovořilo o třech osobách, v nichž někteří viděli mágy, jiní personifikaci cyklu tří období lidského života nebo tří vědních oborů. Dnes většina historiků umění se kloní k názoru, že se jedná o filozofy zkoumající svět přírody kolem sebe. Obraz však zůstal nedokončen a jeho konečnou podobu mu dal Giorgionův žák Sebastiano del Piombo. Giorgione však zašel ještě dál a na lyricky pojatém obraze "Il Tramonto" („Západ slunce“) zobrazil malebnou krajinu, do které umístil dvě drobné mužské postavy sedící u cesty vedoucí k jezeru. Postava sv. Jiří byla domalována až při restaurování obrazu v roce 1934. Obraz dokládá, že Giorgione znal některé práce Leonarda da Vinci vyznačující se sfumatem a použitím temných barev.  Tyto obrazy, ve kterých Giorgione upřednostnil přírodu před člověkem, kontrastují s jeho časnými obrazy vystavenými ve florentských Uffiziích ("Mojžíš procházející zkouškou ohněm" a "Šalamounův soud", asi kolem 1500), v nichž upřednostnil postavy dominující nad přírodou. Některé z nich živě gestikulují, a některé mají částečně zakryté tváře jinými postavami, což v té době byla smělost budící úžas.  Větší vyzrálostí Giorgionovy tvorby se vyznačují dva obrazy, které jsou mu připisovány, a to "Svatá rodina" (1500/01) a pozdější "Klanění pastýřů" (asi 1502/05). Oba obrazy jsou v Národní galerii ve Washingtonu. Začíná se v nich projevovat nejen význam krajinných motivů, ale především malebný šerosvit (chiaroscuro), se kterým se malíř mohl setkat u Leonarda da Vinci při jeho zastavení v Benátkách. Leonardův způsob malby se objevil i v pozdních Giorgionových obrazech, což se dnes označuje jako „giorgionismus“.  Ten je také patrný v jednom z posledních Giorgionových obrazů, v drážďanské "Spící Venuši". Její krása byla podnětem k opakování tohoto motivu v obrazech pozdějších malířů jako byli Tizian ("Venuše urbinská"), Velázquez ("Venuše s Amorem"), Goya ("Nahá Maja" nebo Manet ("Olympia"). Uvedení malíři v těchto obrazech sice dokázali sledoval hlavní linie Giorgionovy Venuše, ale její cudnost a krásu již opakovat nedokázali.  K výše uvedeným pěti Michielim zmíněných obrazů se přiřazuje ještě šestý obraz s téměř jistým malířovým autorstvím. Je jím "Portrét muže" (dnes vystavený v San Diegu), zvaný též „Terrisův portrét“ (podle skotského majitele obrazu Alexandra Terrise).  Na jeho zadní straně je připsán odkaz na to, že se jedná o Giorgionovu malbu. Uvedená datace je těžko čitelná, ale předpokládá se, že se jedná o stejný rok, jaký je uveden na obraze "Podobizna mladé ženy", tj rok 1506. Na zadní straně tohoto obrazu, zvaného též "Portrét Laury", je připsáno, že: „...Roku 1506, 1, června, namalováno Zorzim z Castelfranca...“. Text byl asi připsán krátce po dokončení obrazu, avšak zřejmě nepochází z malířovy ruky. Označení obrazu je dáváno do souvislosti s listy vavřínu na pozadí obrazu (italsky „lauro“) nebo je to podobizna "Lauretty", krásné benátskou kurtizány 16. století.

Fresky.

Pro slanou vlhkost vzduchu v benátské laguně nebyla fresková výzdoba exteriérů a interiérů benátských budov příliš oblíbená. Přesto, když si Giorgione pronajal dům poblíž mostu Rialto (1504), na jeho zdi namaloval fresku s postavami hudebníků a básníků spolu s amorky. Chtěl tím upozornit na svou zkušenost s tímto typem malby, která mu později vynesla objednávky na freskovou výzdobu Casa Soranzo či Casa Grimani alli Servi. V roce 1507 přišla i objednávka na freskovou výzdobu stěn skladiště německých kupců, na které pracoval spolu s Tizianem. Giorgione na průčelí skladu namaloval alegorické postavy. Freska však začala brzy podléhat benátskému počasí, takže do dnešní doby se dochoval jen fragment zobrazující "Ženský akt", který vystavuje benátská Gallerie dell ́Accademia.

Kresby.

Díky školení v dílně Belliniů byl Giorgione i výborným kreslířem. Jeho kreseb se však nedochovalo mnoho. Jednou z nich, jejímž velmi pravděpodobným autorem je Giorgione, je kresba nazvaná "Pastýř" (dnes v rotterdamském Museum Boijmans van Beuningen). Kresba zobrazuje pastýře, který si hůlkou kreslí postavy do písku. Krajina za ním je nepochybně krajinou Giorgionova dětství s volně znázorněnou siluetou rodného Castelfranca. Obrysy jsou jemně naznačené, takže šrafování ve stínových partiích vytváří měkké přechody. Prostor je vyplněný jemným světlem, čímž zdi pevnosti vytvářejí splývavý přechod mezi zemí a nebem.

Umělecko-historický význam Giorgionova díla.

Historický význam Giorgionovy tvorby spočívá v tom, že se mu podařilo překonat tradici "quattrocenta". Bylo to hlavně díky tomu, že prohloubil Leonardovu techniku sfumata, a tím prohloubil duševní výraz zobrazených postav, zjednodušil barevnost obrazu, použil novou, často asymetrickou kompozici námětu, a k jeho zdůraznění využil dramatický šerosvit. Tím vytvořil základní podněty pro malířskou tvorbu baroka.

Giorgione, vlastním jménem Giorgio Barbarelli da Castelfranco, zvaný též Zorzo či Zorzi (1477/78 Castelfranco Veneto – podzim 1510 Benátky), byl italský renesanční malíř. O jeho životě víme velmi málo. Jméno „Giorgione“, což znamená „Velký Giorgio“, v roce 1548 poprvé použil Paolo Pino v knize "Dialogo di Pittura", aby upozornil na malířovu velikost postavy i ducha. V Giorgionově díle se podařilo vytvořit ideál vrcholné renesance – harmonickou jednotu přírody a člověka.

乔尔乔内(, 1477年-1510年),是意大利文艺复兴艺术大师。威尼斯画派画家。


Psychedelika.

Slovo psychedelický (z řeckého "psyché", duše, mysl + "delos", manifest, zjevnost) je vytvořeno za účelem ukázání myšlenky, že tyto látky zjevují skryté, ale reálné aspekty mysli. Užívá se pro mysl měnící látky jako je LSD, psilocybin, DMT, 2C-B, mezkalin, salvinorin A a DOM. Hlavní přírodní zdroje jsou psilocybinové houby, ayahuasca, peyotl, kaktus San Pedro, semena některých rostlin z čeledi svlačcovité, havajská lesní růže a další. Látky s halucinogenními účinky syntetizují i zvířata, například ropucha koloradská - derivát psylocibinu - bufotenin  Mnoho diskusí se vede nejen o přirozenosti a účincích, ale také o jejich efektech. Jedna prominentní teorie, prvně publikovaná v knize Aldouse Huxleyho Dveře vnímání, používá termín „redukční vlny“. Z tohoto pohledu tyto látky vyřazují „filtrační“ mechanismy mozku. Tento efekt je nazýván „expanze mysli“ a „rozšíření vědomí“. Mnoho drog jako konopí, které lze klasifikovat jako psychedelické (zvláště ve vysokých dávkách), přesto ale nejsou považovány za pravá psychedelika, protože jejich ostatní efekty bývají podobné účinkům sedativ. Mimoto tyto drogy nepůsobí na serotoninové receptory.  Psychedelické účinky se mohou měnit v závislosti na dávkování a prostředí. Rozsah „tripu“, určený látkou, může být krátký a intenzivní jako v případě DMT nebo zdlouhavý jako při ibogainu. Psychedelika mohou působit ve velmi nízkých dávkách (LSD) nebo také poměrně velkých (mezkalin). Některé, jako sluchový halucinogen DIPT, mohou působit na jediný smysl, jiné působí obecně. Některé jsou vhodnější pro samotářské zkušenosti, ale ostatní zvyšují empatii. Mnoho psychedelik (LSD, mezkalin, psilocibyn a mnoho jiných) není toxických, proto se nimi nelze otrávit, ani běžně předávkovat.

Disociační drogy.

Disociační drogy redukují (nebo blokují) signály vědomí jiným částem mozku, především fyzické vnímání. Způsobují především smyslovou deprivaci, halucinace a snům podobné stavy. Řadí se mezi ně především PCP (andělský prach), ketamin, muscimol (muchomůrka červená), oxid dusný a dextrometorfan (aktivní látka v mnoha sirupech proti kašli).

Delirogeny.

Delirogeny jsou speciální třída disociačních látek které působí antagonisticky na acetylcholinové receptory. Někdy jsou nazývány „pravé halucinogeny“ protože působí na běžné vnímání. Některé stavy připomínají lucidní snění. Mezi delirogeny se řadí rulík zlomocný, mandragora, blín černý, durman a ve vysokých dávkách některé farmaceutické drogy.

Halucinogeny jsou skupina psychoaktivních drog dělící se do tří kategorií, na psychedelika, disociační drogy a delirogeny. Alternativním názvem jsou fantastika. Působí změny vnímání, myšlení, emocí a vědomí. Na rozdíl od ostatních psychoaktivních drog jako jsou stimulanty a opiáty, které působí na běžné oblasti mysli, zkušenosti po těchto látkách připomínají stav transu, meditace a snění.

迷幻剂是药理学上对迷幻药物、游离药物和谵妄药物的统称。这类精神药物产生的作用主要是使人产生幻觉,即改变人的知觉、思维、情绪以及意识。最根本的致幻剂是迷幻药物,游离药品让人产生无痛麻醉感、记忆缺失乃至昏厥感受,致谵妄药则是使人陷入癫狂状态。


Pojem.

Používání pojmu "idealismus" zavedl patrně G. W. Leibniz (1646–1716), jenž jím mínil ty filosofie, které „stejně jako Platón nepojímají duši jako materiální věc“. Ve filosofickém úzu je termín zpravidla používán pro systémy novověké filosofie (např. německý idealismus), obecněji pak pro různé varianty metafyzické doktríny datující se od Platóna, který připisuje skutečnou jsoucnost idejím. V tomto smyslu je protikladem materialismu.  V jiném způsobu užití pak stojí idealismus v protikladu k realismu: zatímco realismus v obecně filosofickém smyslu zastává tezi, že to, co je obsahem poznání, odpovídá objektivní realitě, idealismus činí obsah poznání závislým na subjektu. V běžné řeči (popř. politice) se pak protikladem idealismu a realismu míní přibližně protiklad naivity a skepse, nadšenectví a opatrnosti, velkých cílů a střízlivého pohledu, popř. optimismu a pesimismu.

Rozlišení.

Nejčastěji bývá rozlišován idealismus subjektivní a objektivní; dále se hovoří také o idealismu absolutním (Hegel), estetickém (Winckelmann, Lessing, Schiller), epistemologickém či etickém.

Subjektivní idealismus.

Subjektivní idealismus, podle něhož je vnější svět fenoménem vědomí; existuje tedy jen ve vnímajícím subjektu jakožto idea. Jeho nejznámější postavou je George Berkeley (1685–1753); ten jej však neuskutečňuje plně, neboť jakožto křesťan uznává Boha, který ideje do vědomí vkládá. Z tohoto učení poté vychází solipsismus, v němž existuje pouze vnímající Já.  K subjektivním idealistům bývá řazen také Johann Gottlieb Fichte či Ladislav Klíma. V poněkud pozměněném smyslu sem patří i Immanuel Kant, který zavádí „věc o sobě“, jež je ovšem pro subjekt poznatelná pouze jako jev. Toto pojetí se někdy označuje jako transcendentální idealismus či transcendentální filosofie.

Objektivní a absolutní idealismus.

Podle objektivního idealismu je základem všeho, co existuje, nějaká duchovní entita – Bůh, (absolutní) duch, vědomí, idea apod., zatímco hmotný svět vnímatelný smysly je jen jeho odvozeninou, vyjádřením či emanací (vyzařováním). V tomto rámci se pohybuje zejména německý idealismus – F. W. J. Schelling (1775–1854) a zejména „absolutní idealismus“ G. W. F. Hegela (1770–1831) s pojetím světa a dějin jako sebeuvědomování (objektivního) ducha.  Hegelova filosofie měla obrovský vliv na pozdější filosofické nauky, které však ústily do protichůdných závěrů: z levého křídla hegelovců se během krátké doby vyprofilovalo i materialistické učení marxismu. Kromě Feuerbacha a Marxe, kteří proti hegelovství použili jeho vlastní prostředek a od dialektiky ducha dospěli k dialektickému materialismu, podali důsažnou kritiku německého idealismu především Kierkegaard, Schopenhauer a Nietzsche, ve 20. století pak zejména analytická filosofie.

Vývoj po německém idealismu.

Zatímco v rodném Německu se hegelovský idealismus doslova zhroutil, v poslední třetině 19. století a začátkem 20. století prožil mohutný rozkvět zejména v Británii a Itálii. Vůdčí postavou britského idealismu byl oxfordský profesor Francis Herbert Bradley (1846–1924) s holistickým pojetím skutečnosti, dále Bernard Bosanquet, J. M. E. McTaggart. Po první světové válce však byla tradice zcela přehlušena analytickou filosofií, kterou v Anglii prosadili G. E. Moore a Bertrand Russell. V Itálii, kde zůstal idealismus vůdčím směrem až do druhé světové války, byli hlavními jeho představiteli Benedetto Croce (1886–1952) a Giovanni Gentile (1875–1944).  V německém prostředí se v poslední třetině 19. století zrodilo novokantovství, vlivný směr v opozici zejména proti materialismu šířícímu se ve vědě a v marxismu, ale také proti upadajícímu hegelovskéhu idealismu; na základě reinterpretace I. Kanta (mj. za odmítnutí pojmu „věci o sobě“) se tak myslitelé jako Wilhelm Windelband, Heinrich Rickert, Hermann Cohen či Ernst Cassirer snažili vyhnout jak pozitivismu, tak spekulativnímu idealismu.  V současné době je idealismus hegelovského směru spíše historicky zkoumán než filosoficky rozvíjen. To ovšem především v Evropě neznamená nadvládu materialismu či naturalismu, nýbrž spíše snahu o překonání tohoto protikladu. Stejně tak trvá tradice idealismu ve smyslu doktríny nehmotné duše, jak ji zastává např. veškerá křesťanská filosofie.

Idealismus (z řeckého ιδέα, idea) je označení pro různé filosofické směry, jejichž společným znakem je, že idejím či ideálnímu připisují bytí, resp. vládnoucí postavení; materiální svět (pokud jeho existenci uznávají) je pak na idejích či duchu závislý, popř. je jeho vyjádřením, manifestací.

唯心主义(英语:idealism)或唯心论、理想主义、理念论或观念论,在哲学中是一个提出心灵是基本之存在的哲学理论。