Geografie.

Poloostrov má rozlohu přibližně 100 000 km2. Severní břeh je vysoký a srázný, zatímco jižní břeh je nízký a mírný. V západní části poloostrova se rozkládají dvě pohoří Chibiny a Lovozerské tundry (nadmořská výška do 1 120 m) a ve střední části se podél osy poloostrova táhne vysočina Kejvy (do 397 m), tvořící hlavní místní rozvodí.

Geologie.

"Kolský poloostrov" představuje severovýchodní okraj Baltského štítu a je tvořen převážně krystalickými horninami předkambria a starších prvohor. Dá se rozdělit na čtyři části.  Na poloostrově jsou velká ložiska apatitových rud (Chibiny), hlínozemitých surovin (Kejvy), niklu (Pečenga, Mončetundra), železných rud (Olenegorskoe, imeni Kirova), slídy, keramických surovin (Ena, Rikolatva, Strelňa), titanomagnetitu, floropitu a vermikulitu (Kovdor). Byly zde nalezeny rudné indicie drahých kovů a barevných kovů a kovů vzácných zemin. Nachází se zde nejhlubší vrt na světě Kolský superhluboký vrt.

Klima.

Klima je nehledě na severní polohu přijatelně mírné vzhledem k vlivu teplého Golfského proudu. Průměrná teplota v lednu je od -8 °C (na severním břehu) do -13 °C uprostřed poloostrova a v červnu je od 8 °C (na severním břehu) do 14 °C uprostřed poloostrova.  Na poloostrově je mnoho prudkých řek s množstvím peřejí, které disponují velkou zásobou vodní energie. Nejvýznamnější jsou Ponoj, Varzuga, Umba (úmoří Bílého moře) a Teriberka, Voroňja, Jokanga (úmoří Barentsova moře). Z jezer jsou největší Imandra, Umbozero, Lovozero, Jenozero, Kolvické jezero, Vjalozero a Čudzjavr. Na severu je tundrové rostlinstvo, jižněji pak lesotundra a tajga (hlavně borovice a smrky). Největší město a nezamrzající přístav je Murmansk.

Kola nebo Kolský poloostrov (, ) je poloostrov na samém severozápadě Ruska: Leží na něm celá Murmanská oblast. Na severu ho omývá Barentsovo moře, na východě a jihu Bílé moře. Západní hranicí poloostrova u Finska je poledníková sníženina, která se táhne od Kolského zálivu údolím řeky Kola přes jezero Imandra a údolím řeky Nivy do Kandalakšského zálivu.

科拉半岛(萨米语:Guoládat,意为“多鱼之地”;俄语:)位于俄罗斯欧洲部分西北端,属于俄罗斯摩尔曼斯克州。北临巴伦支海,东、南面是白海。近邻芬兰,岛上有俄国少数的不冻港摩尔曼斯克。半岛西面从科拉湾沿着子午线通过伊曼德拉湖、科拉湖及尼瓦河至坎达拉克沙湾。


Původ slova "Edda".

Samotné slovo edda poprvé použil Snorri Sturluson pro název své knihy (Prozaická Edda). Edda znamená islandsky prababička a toto slovo mohlo být použito s významem prazáklad skaldské poezie. Další význam slova edda může být ve zkomolenině jména Oddi, dvorce, kde Snorri vyrůstal a získal vzdělání či óðr (básnictví) nebo od latinského edo (píši, publikuji).

Vznik a datace.

Původní rukopis se nedochoval, ale zachovaly se tři opisy, z nichž Codex Regius byl podle starší předlohy opsán okolo roku 1270, posléze byl ztracen a zapomenut a znovu objeven až roku 1645 biskupem na Skálholtu Brynjólfurem Sveissonem. Ten text považoval za starší dílo, z něhož Snorri Sturluson čerpal při sestavování své Eddy, a její autorství (nesprávně) připsal islandskému učenci a historiografovi Saemundovi Moudrému (1056–1133) (odtud Saemundova Edda). Nalezený text opsal a roku 1662 poslal dánskému králi Frederikovi III., jenž ji uložil do své knihovny, a kniha tak dostala název Codex regius.  Není známo, kdy a kde eddické písně vznikly, a to proto, že tyto pohanské písně se na Islandu díky jeho izolovanosti a specifické situaci šířily ústně až do 13. století a na pergamen byly zapsány až díky křesťanské písemné kultuře. Některé písně byly sice pravděpodobně zapsány již ve 12. století, ale nejstarším zápisem, o němž víme s jistotou, jsou citace ve Snorriho Eddě z dvacátých let 13. století.  Je však možné říci, že jádro eddických písní vznikalo ve Skandinávii v 9. a 10. století a že Islanďané si toto jádro přivezli z Norska ve velké emigrační vlně po vítězství Haralda Krásnovlasého u Havrsfjordu a dál je pěstovali a rozšiřovali.  Většina islandských ság se však odehrává mezi lety 930 - 1030, takže je dnes toto století nazýváno v islandské historii söguöld (Doba ság). Ságy o králích a biskupech jsou pochopitelně zařazovány do období života dotyčné osobnosti.

Literární styl.

Eddická poesie se vyznačuje zejména aliterací několika metrických typů, heiti (užíváním básnických synonym) a používáním kenningů (složených básnických opisů). Zvláštním básnickým prostředkem je tmeze, což je rozdělení jednoho slova do dvou - např. každé slabiky do jednoho půlverše.

Obsah.

V eddických písních můžeme nalézt velké množství různorodých námětů, nejčastější jsou mytologické, ale také hrdinské, milostné a čistě historické, až životopisné (např. píseň Hyndluljóð)  Mytologické písně Jejich cena spočívá v tom, že se u jiných germánských národů vůbec nevyskytují, a nejsou ani doklady, že existovaly.  Hrdinské písně Jejich námět až do doby stěhování národů (postava Attily, gótských králů)

Poetická Edda (též "Starší" nebo "Saemundova Edda") – sbírka eddických islandských epických mytologických a hrdinských písní, která vznikala pravděpodobně kolem 10. století ve Skandinávii a díky níž byla zachována velká část informací o severské literatuře, mytologii i historii této doby.

《老埃达》(The Elder Edda)是冰岛主教贝恩祖法·史云申(Brynjólfur Sveinsson)于1643年发现的手抄本,内容是关于北欧传说及神话的诗,因此又被称之为「诗体埃达」(The Poetic Edda)。另外,也有些有学者误认为《老埃达》是由冰岛历史学家塞蒙恩德·弗鲁德(1056—1133)收集整理,故又有「塞蒙恩德埃达」(Sæmundar Edda)之称。一般学者认为,《老埃达》被编写的时间应该比《新埃达》要晚约50年,但其内容和诗的格式则大约创作于维京时期。


Nomenklatura.

Druh roku 1864 popsal německo-britský zoolog Albert Günther. Rodové jméno „"Dendroaspis"“ lze doslovně přeložit jako „stromový had“, neboť umí po stromech velmi obratně šplhat. Druhové jméno „"polylepis"“ pochází z řečtiny a znamená „mnohošupinatý“. Navzdory svému šedavému zbarvení těla, které navíc mívá různé další odstíny, nese v mnoha jazycích (včetně češtiny) označení „černá“ (např. angl. "black mamba", něm. "schwarze mamba"), a sice podle tmavě zbarvené sliznice uvnitř tlamy.

Rozšíření.

Žije jižně od Sahary, k vidění je téměř po celé jižní a střední Africe, kromě pralesních oblastí střední Afriky. Oblast výskytu zahrnuje území Burkiny Faso, Kamerunu, Středoafrické republiky, Demokratické republiky Kongo, Jižního Súdánu, Etiopie, Eritreje, Somálska, Keni, Ugandy, Tanzanie, Burundi, Rwandy, Mosambiku, Svazijska, Malawi, Zambie, Zimbabwe, Bostwany, Namibie a Angoly. Na těchto místech obývá otevřené lokality – savany, polopouště, řídké lesy a křoviny – v nadmořské výšce 0–1800 metrů (nad 1000 metrů nicméně vzácně). V západní Africe je výskyt těchto hadů podstatně menší a donedávna byl považován za nejistý. Výzkum publikovaný v roce 2005 jejich přítomnost nicméně potvrdil (Senegal, Guinea, případně Pobřeží slonoviny).

Poddruhy.

Dříve byla mamba černá dělena do dvou poddruhů ("Dendroaspis polylepis polylepis" a "Dendroaspis polylepis antinori")"," ale dnes je tento had považován za monotypický druh, blízce příbuzný ostatním mambám.

Fyzické vlastnosti.

Mamba černá je dlouhý a štíhlý had. Tvar hlavy, respektive její rozevřená „temně černá“ čelist připomíná rakev (vcelku výstižně u jednoho z nejobávanějších hadů Afriky). Přední část tlamy má opatřenou jedovými zuby, jedná se tedy o takzvaný proteroglyfní druh. Silně rýhované zuby jsou relativně krátké, obvykle 2–3 mm dlouhé (výjimečně až 6,5 mm, přičemž jiní jedovatí hadi, jako např. zmije gabunské, mají zuby dlouhé i 50 mm), jsou pevně spojené s čelistí a mají částečně otevřený kanálek. Výrazné je rovněž jeho obočí a taktéž poměrně velké šedě-černé oči. Dospělý had roste do průměrné délky 2–3 metru, ojediněle až 4,5 metru. Po kobře královské ("Ophiophagus hannah") je tak druhým nejdelším jedovatým hadem na světě. Ocas je poměrně dlouhý a úzký, tvoří 17–25% celé délky těla. Dosahuje hmotnosti až 2,4 kg, průměrně však okolo 1–1,5 kg.  Zbarvení jednotlivých jedinců se liší – od žlutozelené přes olivově hnědou po bronzově šedou (nejčastěji šedou v různých odstínech) – přičemž svrchní část těla mají tmavší, spodní světlejší. Mláďata jsou oproti dospělým světleji zbarvena po celém těle.

Jed a četnost útoků.

Jed mamby černé je vysoce toxický a je velmi nebezpečný i člověku. Skládá se z více složek – převládají neurotoxiny, které působí na mozková a míšní centra nervového systému, dalšími složkami jsou hemolyzíny, které rozkládají červené krvinky, antikoaguliny zpomalující srážení krve aj. Poloviční smrtná dávka testovaná na laboratorních myších neboli LD50 jedu je asi 0,68 mg/kg (jiný zdroj uvádí 0,26 mg/kg), což představuje slabší jed, než jaký má evropská zmije obecná (cca 0,41 mg/kg). Mamba nicméně disponuje velkou zásobou jedu (400 mg; zmije obecná jen 18 mg). Smrtelná dávka pro člověka je 10 až 15 mg, údajně stačí pouhé dvě kapky jedu, přičemž jedním kousnutím vyloučí do těla 100 až 120 mg jedu (někdy dokonce až 400 mg, tedy asi 15 kapek jedu). Proto je pro člověka kousnutí mambou prakticky vždy smrtelné (nedostane-li protijed). Protože jed působí velmi rychle, je nutné aplikovat specifické antisérum okamžitě po uštknutí. Zkolabovat může člověk do půl hodiny (též se uvádí do 45 minut) a smrt může nastat údajně již do dvou hodin (možná i dříve), obvykle však během 7–15 hodin po uštknutí (jistě záleží též na zdravotním stavu nebo ročníku postiženého). Antisérum je vzácné, nákladné a celkem složitě skladné (v důsledku nevhodného skladování dokonce nemusí být účinné), a obvykle ho mají při sobě pouze lidé, kteří předpokládají možnost setkat se s mambou.  V Africe, v rámci celého kontinentu, je ročně zaznamenáno až tisíce hadích uštknutí, ale jak se zdá, mamba černá se v pomyslném žebříčku aktérů nachází až na samotném chvostu a navzdory své pověsti (coby zákeřný a agresivní had) zaútočí na člověka jen zřídka; případy zaznamenané v Jihoafrické republice z let 1957 až 1979 dokazují, že z celkových 2553 hadích útoků spadá na mambu černou pouze 75 uštknutí. Obzvláště nebezpečná je ovšem v období rozmnožování, které probíhá během září až února. Častými oběťmi jsou převážně hadí nadšenci, kteří se s tímto druhem účelně střetávají.  Mladé mamby jsou jedovaté od narození a mohou se již pár minut po vylíhnutí aktivně bránit. Mají plně vyvinuté jedové žlázy, jež obsahují 1–2 ml jedu, což je množství, které stačí k usmrcení dospělého člověka.

Biologie a ekologie.

Mamba černá je mrštný a rychlý plaz. Je jedním z nejrychlejších hadů na světě a údajně se může plazit rychlost blížíce se hranici 20 km/h (na krátkou vzdálenost). Údaje jsou však často přeceňované, s větší pravděpodobností nedosáhne rychlosti vyšší než 16 km/h. Většinu času tráví na zemi a ačkoli je velmi obratným lezcem, na stromech se objevuje jen příležitostně (chce-li se třeba nakrmit vylíhlými mláďaty v ptačím hnízdě). Když se plazí, zejména neznámým terénem, zvedá přední část těla, aby se rozhlédla. Mamba černá je denní živočich a jako jiné druhy hadů se ráda vyhřívá na slunci, v Jižní Africe pak nejčastěji v 7–10 hodin ráno a v 14–16 hodin odpoledne (setrvávat může i na větvích). Skrytě odpočívat ji pak můžeme vidět v dutinách stromů, ve skalních štěrbinách nebo v opuštěných termitištích.  Mamba černá je teritoriální had, který běžně před nebezpečím ustupuje. Když se však cítí ohrožena, může zaútočit, zvláště tehdy, když se hrozba nachází mezi mambou a jejím doupětem, nebo je zahnána do kouta. V ohrožení zastrašuje, vztyčí přední polovinu těla téměř do výše jednoho metru, zaoblí záda, což jí pomáhá udržovat rovnováhu, roztáhne žebra na krku a široce rozevře tlamu, přičemž syčí a pohybuje hlavou ze strany na stranu. Jakýkoliv pohyb protivníka hada ještě více vydráždí a pokud nebezpečí nepomine, prudce a rychle zaútočí (často kousne do obličeje nebo do hrudi).  Přesvědčení, že mamba černá cíleně útočí na lidi, je nedorozumění, protože mamba obvykle využije své rychlosti k tomu, aby unikla do bezpečí. Člověk totiž představuje největší nebezpečí, nikoli kořist. Mamba se obvykle snaží kontaktu s lidmi vyhnout a neklidná je už v případě, přiblíží-li se člověk na méně něž 40 metrů.

Potrava, způsob lovu, trávení.

Její hlavní potravou jsou obratlovci (drobní savci, plazi a ptáci), převážně jejich mláďata, které vyhledává čichem. Běžně se vyskytuje poblíž lidských příbytků, kde loví hlodavce živící se odpadky. Obecně upřednostňuje teplokrevní živočichy, ale ulovit může i zástupce svého druhu. Jindy se zase odváží na větší kořist, jakou je třeba daman skalní ("Procavia capensis"). Jako i jiní hadi má totiž pružnou čelist, díky které může pozřít živočicha až čtyřikrát většího, než je její hlava.  Loví-li malá zvířata, postačí jediné uštknutí, po kterém se mamba stáhne a vyčkává, než začne působit neurotoxický jed. Ten způsobí absolutní ochromení oběti. Jestliže je obětí pták, mamba se nestahuje, ale zůstává do něho zakousnuta. Znemožňuje mu tak, aby odletěl a uhynul na místě, kde by jej nenašla. Pokud se brání před nebezpečím, uštkne soupeře opakovaně.  Usmrcenou kořist pohltí a stráví ji zhruba za 8 až 10 hodin, tedy poměrně brzy, díky své výkonné trávící soustavě.

Přirození nepřátelé.

Hadi: mehelie kapská ("Limaformosa capensis"); je imunní vůči jedu mamby a stejně jako spoustu jiných hadů ji běžně loví.  Ptáci: orlík tmavoprsý ("Circaetus pectoralis"), orlík hnědý ("Circaetus cinereus"); hady, včetně mamb, loví všichni orlíci, přičemž výrazný podíl jídelníčku tvoří hadi u těchto dvou druhů.  Savci: promyka červená ("Galerella sanguinea"), mangusta liščí ("Cynictis penicillata"); největším nepřítelem mamb mezi savci jsou drobné šelmy z čeledi promykovití, které vykazují částečnou imunitu vůči jejich jedu.

Rozmnožování.

Chovná sezóna u mamb černých probíhá mezi zářím a únorem, příhodně v období, kdy poklesne povrchová teplota. Samci vyhledávají samice tak, že sledují jejich pachovou stopu. Poté samci mezi sebou bojují o přízeň partnerky. Jedná se však spíše o rituální klání, v kterém se zpravidla ani neporaní. Pouze do sebe zaplétají těla a snaží se jeden druhého přitlačit k zemi. Někteří pozorovatelé se dříve chybně domnívali, že má toto chování co do činění s námluvami. Vítěz z onoho klání se následně páří se samicí. Klouže po jejím hřbetě a vyplazeným jazykem přejede téměř přes celé její tělo. Samice zvedne ocas a nehnutě vyčkává, čímž dává najevo, že je připravena. Do hnízda v podzemí naklade samice asi 6–17 vajec oválného tvaru s měkkou kožovitou skořápkou. Mláďata se líhnou po 2–3 měsících, skořápku prorazí za pomoci vaječného zubu a jsou zcela soběstačná. Měří okolo 40–60 cm. Mají rovněž plně vyvinuté jedové žlázy a jsou tedy nebezpečná už pouhých několik minut poté, co spatří svět. Poměrně rychle rostou, po prvním roce dosahují délky zhruba dvou metrů. Mamby černé se dožívají asi deseti a více let, ovšem bližší informace nejsou známy.

Mamba černá ("Dendroaspis polylepis") je nejdelším jedovatým hadem na území Afriky, a po kobře královské druhým nejdelším jedovatým hadem na světě. Obvykle dorůstá délky kolem 2,5 metru, může však dosáhnout i délky 4,5 metru. Pro člověka je její jed smrtelný už při nízké dávce 10–15 mg, údajně stačí pouhé dvě kapky jedu, avšak jediným kousnutím vpraví jedu mnohonásobně více. Životu nebezpeční jsou i mladí jedinci, kteří mají k dispozici jen 1–2 ml jedu. Mamba černá je v rozporu s historkami nahánějící hrůzu a pověstmi o útočnosti a zákeřnosti relativně plachý had, který se při setkání s člověkem snaží ukrýt.

黑曼巴蛇 (学名:"") 是分布于非洲撒哈拉以南的一种大型毒蛇,体色为灰或褐,幼体偏浅,色泽随年龄增长而逐渐变深。成年个体体长介乎至不等,平均约为,是当地体型最长的毒蛇。


2006年世界女子籃球錦標賽

Základní skupiny.

Skupina A.

Španělsko – Jižní Korea 87:57 (25:13, 46:22, 65:31)  12. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  12. září 2006 (15:15) – Ibirapuera  13. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  13. září 2006 (15:15) – Ibirapuera  14. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  14. září 2006 (15:15) – Ibirapuera

Skupina B.

Austrálie – Litva 2:0kontumačně  12. září 2006 (17:30) – Ibirapuera  12. září 2006 (19:45) – Ibirapuera  13. září 2006 (17:30) – Ibirapuera  13. září 2006 (19:45) – Ibirapuera  14. září 2006 (17:30) – Ibirapuera  14. září 2006 (19:45) – Ibirapuera

Skupina C.

Rusko – Nigérie 84:59 (15:14, 37:29, 65:39)  12. září 2006 (15:15)- Barueri  12. září 2006 (19:45) – Barueri  13. září 2006 (15:15) – Barueri  13. září 2006 (19:45) – Barueri  14. září 2006 (17:30) – Barueri  14. září 2006 (19:45) – Barueri

Skupina D.

Francie – Česko 62:58 (17:18, 29:30, 44:47)  12. září 2006 (13:00) – Barueri  12. září 2006 (17:30) – Barueri  13. září 2006 (13:00) – Barueri  13. září 2006 (17:30) – Barueri  14. září 2006 (13:00) – Barueri  14. září 2006 (15:15) – Barueri

Osmifinále.

Skupina A.

Brazílie – Litva 84:67 (16:15, 33:27, 58:41)  16. září 2006 (9:30) – Ibirapuera  16. září 2006 (11:45) – Ibirapuera  16. září 2006 (14:00) – Ibirapuera  17. září 2006 (9:30) – Ibirapuera  17. září 2006 (11:45) – Ibirapuera  17. září 2006 (14:00) – Ibirapuera  18. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  18. září 2006 (15:15) – Ibirapuera  18. září 2006 (17:30) – Ibirapuera

Skupina B.

Francie – Rusko 74:64 (18:18, 41:27, 55:47)  16. září 2006 (11:45) – Barueri  16. září 2006 (14:00) – Barueri  16. září 2006 (16:15) – Barueri  17. září 2006 (11:45) – Barueri  17. září 2006 (14:00) – Barueri  17. září 2006 (16:15) – Barueri  18. září 2006 (15:15) – Barueri  18. září 2006 (17:30) – Barueri  18. září 2006 (19:45) – Barueri

Čtvrtfinále.

Rusko – Španělsko 60:56 (11:21, 31:27, 41:46)  20. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  20. září 2006 (15:15) – Ibirapuera  20. září 2006 (17:30) – Ibirapuera  20. září 2006 (19:45) – Ibirapuera

Semifinále.

Austrálie – Brazílie 88:76 (21:21, 39:40, 57:64)  21. září 2006 (15:15) – Ibirapuera  21. září 2006 (19:45) – Ibirapuera

Finále.

Austrálie – Rusko 91:74 (19:15, 43:35, 69:55)  23. září 2006 (14:00) – Ibirapuera

O 3. místo.

USA – Brazílie 99:59 (31:21, 49:34, 83:55)  23. září 2006 (9:30) – Ibirapuera

O 5. - 8. místo.

Francie – Česko 79:78pp (17:20, 28:35, 51:50 – 69:69)  21. září 2006 (13:00) – Ibirapuera  21. září 2006 (17:30) – Ibirapuera

O 5. místo.

Francie – Litva 79:73 (23:16, 41:34, 59:46)  22. září 2006 (17:30) – Ibirapuera

O 7. místo.

Česko – Španělsko 57:49 (15:15, 21:25, 37:34)  22. září 2006 (15:15) – Ibirapuera

O 9. - 12. místo.

Argentina – Kuba 76:73 (21:20, 40:36, 51:49)  20. září 2006 (17:30) – Ibirapuera  20. září 2006 (19:45) – Ibirapuera

O 9. místo.

Argentina – Kanada 74:57 (19:15, 31:30, 53:44)  21. září 2006 (17:30) – Barueri

O 11. místo.

Kuba – Čína 71:68 (25:21, 35:34, 48:53)  21. září 2006 (19:45) – Barueri

O 13. - 16. místo.

Jižní Korea – Senegal 75:69 (18:13, 41:36, 61:53)  16. září 2006 (16:15) – Ibirapuera  16. září 2006 (9:30) – Barueri

O 13. místo.

Jižní Korea – Tchaj-wan 73:52 (21:14, 37:28, 52:42)  17. září 2006 (16:15) – Barueri

O 15. místo.

Senegal – Nigérie 66:64 (9:14, 25:23, 49:47)  17. září 2006 (9:30) – Ibirapuera

15. Mistrovství světa v basketbalu žen 2006 probíhalo od 12. do 23. září 2006 v Brazílii. Závěrečného turnaje se zúčastnilo 16 reprezentačních týmů včetně českých basketbalistek, mistryň Evropy. Zvítězilo družstvo z Austrálie před Ruskami a Američankami. Český tým obsadil sedmé místo, když ve čtvrtfinále prohrál s Brazílií.

2006世界女子篮球锦标赛于2006年9月12日至9月23日在巴西举行,是次世界女子篮球锦标赛是由国际篮球联合会 (FIBA)与巴西篮球协会合办。


Přístup.

Přístup k vrcholu je možný od Světlé (2 km), po žluté a následně zelené turistické značce od Studené (7 km), nebo po červené značce od Telče (12 km). Hustá síť cyklostezek vede rovněž až na vrchol. Automobilem je možno přijet k Velkému pařezitému rybníku (poblíž leží autokemp Řásná), odkud vede k vrcholu zelená značka (3 km).  Nejbližší železniční stanice je Jihlávka na trati Jihlava – Veselí nad Lužnicí, vzdálená 6 km. Vzhledem k nízké vytíženosti rozhodl Kraj Vysočina o zrušení osobních vlaků vedených přes toto nádraží. Od 15. prosince 2019 mají trať obsloužit rychlíky zastavující ve stanicích Počátky-Žirovnice, Horní Cerekev a Batelov, které jsou od Javořice vzdálené 10–12 km.

Turistické cíle.

Asi 500 m pod vrcholem je na severním svahu odpočinkové místo s pramenem známým jako Studánka Páně. Severovýchodně, na zelené turistické značce, po které lze dojít až ke hradu Roštejn, se nachází skalní útvar Míchova skála. U Velkého Pařezitého rybníka je arboretum a autokemp. Od Telče prochází javořickými lesy Naučná stezka Otokara Březiny. Zřícenina hradu Štamberk se nachází poblíž Řásné, památník příchodu Cyrila a Metoděje severovýchodně nad obcí Světlá. V rámci Geoparku Vysočina byla plánována stezka v korunách stromů v Roštejnské oboře, spojená s přírodovědně-výukovým centrem. Nyní je však tento plán zřejmě pozastaven či dále upravován, přičemž je zvažována i stavba samotné rozhledny.

Javořice v literatuře a tisku.

Javořice je zmiňována např. v povídce v knize "Příšerné příběhy" od Egona Bondyho, v básních Zdeňka Šeříka (sbírky "Rybničná země", "Nedokončená"), v povídkách Vlasty Javořické (sbírky "Pod horou Javořicí", "Obrázky z Vysočiny") a v různém periodickém tisku.

Javořice (837 m n. m.) (německy: "Jaborschützberg") je nejvyšším vrcholem Jihlavských vrchů a současně nejvyšším vrcholem celé Českomoravské vrchoviny, Kraje Vysočina a okresu Jihlava. Leží 9 kilometrů severozápadně od Telče a 5 kilometrů severovýchodně od Studené. Vrchol spadá do katastrálního území Mrákotín u Telče, jihozápadní úbočí do k. ú. Světlá pod Javořicí (obec Studená) a severozápadní úbočí do k. ú. Klatovec.

亚伏日采山坐落于捷克共和国泰尔奇古城西北约9公里处。峰顶建有高达166米的巨型电视塔。


Tradiční plná pálená cihla.

Výroba.

Nejprve se pomocí scraperů natěží cihlářská hlína, která se dále dopravuje buďto úzkokolejnými vozíky nebo nákladními automobily, případně lanovými dráhami do zásobníku (tzv. hliník neboli hliniště), v němž se natěžená zemina drtí a současně se přidávají pomocné látky, které zlepšují vlastnosti cihel (např. nižší objemová hmotnost, lepší tepelně izolační vlastnosti, nižší vypalovací teplota, apod.). Poté se celá směs mele, drtí a mísí a směřuje do lisu, který protlačováním vytváří souvislý pás hmoty. Ten se rozřezává pomocí řezacích drátů a vznikají první cihly. Ty dále směřují do sušáren, kde jsou vysoušeny na obsah vlhkosti maximálně 2%. Po 2–3 dnech v sušárně směřují do vypalovací pece, kde se vypalují při teplotě 700 až 1000 °C jeden až dva dny. Nakonec následuje roztřídění dle přesnosti rozměrů, skladování (většinou na paletách, 250–300 cihel/paleta) a expedice. Některé cihlářské výrobky se ještě povrchově upravují, impregnují nebo opatřují nepropustnou glazurou.

Technické údaje.

Rozměry novodobých pálených cihel:  Rozměr cihel vychází z jedné stopy, což je 12 palců - 12" × 6" × 3". Rozdělením cihly získáme části nazývané:  NF - Normalformat - mezinárodně standardizovaná jednotka pro děrované cihly; 1 NF = cihla o rozměrech 250 x 120 x 65 mm. Děrované cihly se využívají ve stavebnictví zejména v zemích střední a východní Evropy (např. v České republice, na Slovensku, v Polsku, v Německu, v Rakousku, v Maďarsku aj.).  c. j. - Cihelná jednotka - Český statistický úřad (ČSÚ) používá (mimo dalších) označení Cihelná jednotka (c. j.) - jde taktéž o cihlu o rozměrech 25 x 12 x 6,5 cm (1000 c. j. = 1,95 m3).

Použití.

Cihly se pro vytváření zdiva sestavují do vhodných skladeb tak, aby překrývaly svoje spáry a spojují se maltou:

Další druhy cihel.

Lícovka.

Lícovka je lícová cihla s průměrnými technickými vlastnostmi. Její využití je především estetické u staveb „ostrovního“ typu. Je asi o 1/4 menší než klasická cihla plná pálená.  WF - Waalformat - mezinárodně standardizovaná jednotka pro lícové cihly; 1 WF = cihla o rozměrech 210 x 100 x 50 mm. Lícové cihly se využívají ve stavebnictví zejména v zemích západní a severní Evropy a v USA (např. v Nizozemsku, v Belgii, ve Velké Británii aj.), v menší míře také v zemích střední a východní Evropy.  Lícové cihly ražené  Pálená cihla označovaná jako lícová cihla ražená se vyrábí ražením hlíny do speciálních forem. Díky tomu má lícová cihla ražená rustikální charakter a často bývá označována jako ostařelá cihla nebo lícovka. Všechny 4 strany cihly jsou pohledové. Pálená cihla je přírodní materiál vynikajících funkčních i technických vlastností s nasákavostí do 18%. Lícové cihly ražené je možné použít v interiéru i exteriéru, k řešení fasády rodinného domu či velkých objektů i jako povrchovou úpravu při zateplení fasády. Z lícovek můžete rovněž realizovat ploty a oplocení, komíny, krby atd.  Cihly klinker  Pálená cihla KLINKER bývá díky zvuku, který vydává při poklepu, označována někdy také jako zvonivka. Jedná se o lícovou cihlu vysoké kvality s nasákavostí do 6%. Cihla je vyráběna strojově. Tím je dáno, že má 3 strany pohledové a 1 technologickou na rozdíl od lícové cihly ražené, která má všechny 4 strany pohledové. Pálená cihla KLINKER je přírodní materiál vynikajících funkčních i technických vlastností. Cihly KLINKER je možné použít v interiéru i exteriéru, k řešení fasády rodinného domu či velkých objektů i jako povrchovou úpravu při zateplení fasády. Z cihel KLINKER můžete rovněž realizovat ploty a oplocení, komíny, krby atd.

Věncovka.

Věncovka je moderní cihla nahrazující bednění klasickými prkny při zakončení zdi tzv. věncem. Na okraj zdi se shora postaví z těchto tenkých cihel pás, zabraňující vytékání betonu.

Dutá cihla.

Duté cihly se používají na stavbu příček a jiných konstrukci (současný název je příčkovka), kde je požadována lehkost. Je to v podstatě cihla běžných rozměrů, ve které jsou ve směru nejdelšího rozměru vytvořeny typicky dvě dutiny čtvercového průřezu, takže má cihla asi 1 cm silné stěny s jednou příčkou uprostřed. Existuje několik dalších cihelných výrobků, které mají dutiny, například CDM blok, hurdiska ("podlažní" cihla) a pod.

Příčkovka.

Je v současnosti jiný název pro dutou cihlu z odstavce výše. Dříve se tímto názvem označovaly také cihly asi poloviční tloušťky se čtyřmi podélnými dutinami, které se používaly na zdění velmi tenkých a lehkých příček. S příchodem "přesných tvárnic" z porobetonu se vyrábět přestaly. Měly ale na rozdíl od nich jednu výhodu, dutinami se (podobně jako u současných příčkovek) snadno protahovaly kabely elektrické instalace.

Cihly z jiných materiálů.

Krom pálených cihel existují ještě další zdící (či konstrukční) prvky, kterým se běžně říká cihla, ačkoliv nemají s pálenou hlínou nic společného. Jsou to zejména cihly šamotové a vápenopískové nebo cementové. První z nich se využívají tam, kde je potřeba odolnost proti žáru, u druhé z nich se cení jednak odolnost proti vlhku a přesné rozměry. Velmi těžké magnezitové cihly, které vydrží vysoký žár (udává se 1800 °C), byly součásti konstrukce akumulačních kamen. V nich nebyly spojeny maltou ale jen složeny uvnitř (obvykle kovové) konstrukce. Dnešní využití starých magnezitových cihel je rovněž pro konstrukci topidel - zejména krbů.

Cihelné tvárnice.

Cihelné tvárnice se vyráběly již v ČSSR v cihelně v Číčenicích a mnoha dalších obcích (např. Týn nad Vltavou, Kostelec nad Orlicí, Lety u Písku, Novosedly na Moravě, Hostomice nad Bílinou, Řepov u Mladé Boleslavi, Holice v Čechách, Tuněchody u Chrudimi, Osík u Litomyšle, Přeštice u Plzně, Jivno, Mladá Vožice, Kunín, Hrachovec, Štíty, Dolní Bukovsko, Hevlín, Mískolesy u Náchoda, Krčín u Náchoda a další). V roce 1989 se v Československu nacházelo asi 117 cihelen. Dnes existuje více výrobců s ucelenými zdícími systémy. Jedná se o poměrně přesné výrobky z pálené hlíny, které se skládají z velkého množství vzduchových komůrek, případně ještě vyplněné dalšími izolačními materiály (minerální vata, polystyrenové kuličky). Umožňují rychlou stavbu a existují v různých rozměrech pro obvodové, nosné a příčkové zdivo, pro překlady a stropní konstrukce. Lepí se obvykle speciální maltou, nebo pomocí pěnového polyuretanu. Mezi sebou se v jedné vodorovné řadě někdy skládají jen k sobě (na pero-drážku) bez malty. Zdivo z tohoto materiálu má dobrou izolační schopnost při částečném zachování tepelné akumulace, která je ovšem znatelně nižší než u cihel plných. Součástí zdících systémů jsou krom uvedeného i jiné výrobky jako jsou kovové kotvící prvky, kterými se zpevňují T spoje (například mezi příčkou a na ni kolmou obvodovou zdí), nebo různé hydroizolační pásy.

Zvonivka.

Samostatnou skupinou jsou tzv. zvonivky též známé pod názvem klinkery nebo také ostře pálené či dvakrát pálené cihly. Jedná se o cihly vypálené na vysokou teplotu, případně pálené dvakrát, čímž získají na trvanlivosti. Udává se také, že byly při výrobě lisovány pod velkým tlakem. Jsou odolné proti vlhkosti, jsou mrazuvzdorné i žáruvzdorné (ne ale tak jako cihly šamotové). Též mají výrazně vyšší mechanickou odolnost. Používají se buď tam, kde je potřeba odolnost proti povětrnostním podmínkám (komíny, ploty, venkovní dlažba), nebo tam, kde se využije jejich vzhledu – stavby bez omítky, nebo jako prvek v interiéru – například krb.  Jejich většímu využití brání jejich vyšší cena, která je oproti běžné cihle několikanásobná. Vyrábějí se i v podobě obkladových pásů, které se na objekt lepí podobně jako dlaždice. V této podobě existují i rohové prvky, takže iluze cihelného zdiva je zcela dokonalá a také existují v řadě vzorů. Při práci s pravými zvonivkami je ale nutné dodržet určité technologické postupy, které běžný zedník nemusí ovládat a i složení malty má svoje specifika. Současní výrobci obvykle dodávají speciální maltu k těmto cihlám hotovou. Pokud se tyto postupy dodrží, má objekt z nich postavený velmi dlouhou trvanlivost. Ukázkou je například čistírna odpadních vod v Praze-Bubenči.

Ostatní cihelné výrobky.

V této kategorii jsou cihly pro zvláštní způsoby využití:

Nejznámější výrobci cihel.

Wienerberger – největší světová skupina výrobců cihel a jiných stavebních materiálů. V České republice působí pod názvem Wienerberger s.r.o., se sídlem v Českých Budějovicích. Součástí skupiny Wienerberger Česká republika se stala rovněž společnost TONDACH Česká republika s.r.o. produkující keramické střešní tašky, přičemž společnost TONDACH Česká republika zanikla fúzí se společností Wienerberger v roce 2019, avšak produktová značka střešní krytiny TONDACH je používána nadále. Cihelna Kinský, spol. s r. o., se sídlem v Kostelci nad Orlicí (patří rovněž do skupiny společností Wienerberger). Druhým nejvýznamnějším výrobcem cihel v České republice je společnost HELUZ cihlářský průmysl v.o.s. se sídlem v Dolním Bukovsku. Společnost HELUZ má cihelny v Dolním Bukovsku, v Hevlíně a v Libochovicích.

Odkazy.

Jiné významy slova.

Slovo se někdy používá pro označování předmětů tvarem či barvou připomínající klasickou cihlu (kvádr), např.:

Cihla je stavební prvek, lidmi vytvořený umělý „kámen“, vyrobený formováním hlíny do pravidelných útvarů (nejčastěji kvádrů s poměrem stran 4 : 2 : 1, existují ale i složitější moderní tvary). Cihly jsou velmi starým stavebním prvkem. Nejstarší formou jsou cihly sušené (vepřovice), známé nejméně 10 tisíc let. Pálené cihly a střešní tašky, zprvu vyráběné hrnčířským způsobem, jsou také známé už od starověku a výslovně je připomíná starobabylonský "Epos o Gilgamešovi" (3. tisíciletí př. n. l.) Cihly se vyrábějí v cihelnách. Řemeslo, které se zabývá výrobou cihel, se nazývá cihlářství.

砖是一种建筑材料,外观呈长方体小块状,为构成墙体主要材料。由于砖的制作过程需要消耗耕地和大量的能量,目前正在逐步淘汰,代之以混凝土砌块。


Administrativní členění.

Poloostrov Peloponés je rozdělen do tří krajů a osmi regionálních jednotek. Největší část zabírá kraj Peloponés s pěti regionálními jednotkami, menší část kraj Západní Řecko se dvěma regionálními jednotkami a nejmenší kraj Attika s jednou regionální jednotkou.

Etymologie.

Nejjižnější část řecké pevniny na jih od Korintského zálivu byla ve starověku pokládána za poloostrov Pelopův. Podle pověsti Pelops v závodě koňských vozíků o ruku krásné Hippodamie přemohl lstí jejího otce, krále Oinomaa, který při tom zahynul. Pelops se pak ujal vlády. Proslavil se pak i založením her v Olympii, kde byl nakonec i pohřben. Jeho potomci potom panovali v Mykénách a ve Spartě ve stínu Pelopova zločinu, což mělo být osudovou příčinou všech tamních krveprolití. Proto se asi Peloponés stal jedním z předních bojišť antické i novodobé historie. Toto území je považováno za kolébku moderního řeckého státu.

Geografie.

Peloponés je poloostrov, který se rozkládá na ploše 21 550 km a tvoří nejjižnější část pevninského Řecka. S pevninou je spojen pevninskou šíjí (geografický termín – Isthm nebo Isthmos), která byla prokopaná Korintským průplavem roku 1893. Technicky tedy může být považována za ostrov, protože je od pevniny oddělený. Rozlehlý poloostrov je velmi rozmanitý, objevují se zde přímořské roviny, náhorní plošiny i vysoké hory. Převažují však horská pásma a nejvyšším masivem je Taygetos poblíž Sparty, nejvyšší hora měří 2407 m. Velmi členité je i mořské pobřeží. Na jih směřují čtyři poloostrovy: Messenian, Mani, Cape Malea (také známý jako Epidaurus Limera), a Argolid.

Dějiny.

Tento hornatý poloostrov vzkvétal již v 16. – 12. století př. n. l. za mykénské kultury. Mykénská civilizace zanikla v letech 1200 př. n. l. a slavná města z této doby, jako Mykény, ztratila později svůj význam. Nastalo období temných staletí a velkých etnických a sociálních proměn. Ostrov byl pak osídlen Dóry. Na jihovýchodě v Lakónii byla hlavní obcí Sparta, kde se rozvíjel rušný politický život. Sparťané uvrhli stávající obyvatele v údolí Eurótu do tuhé poroby. Později v 8. – 7. století př. n. l. ovládli Sparťané také jihozápadní Messénii. Na severovýchodě leželo město Argos v kraji Argolidě. Na pevninské šíji Isthm ležel Korint/Korinthos, který vzkvétal obchodem. Uprostřed Peloponésu v horské krajině v Arkádii žili prostí pastýři velmi dlouho v kmenovém zřízení a byl to území klidu. Kraj na severních svazích arkádských hor se jmenoval Achaia a 12 obcí tu velmi dlouho zůstávalo stranou politického života.  V roce 776 př. n. l. se podle pověsti pořádaly první všeřecké olympijské hry na severozápadě ostrova v Elidě v osadě Olympia. Olympijské hry se konaly vždy po čtyřech letech ve svatyni Dia Olympského. Byly to velké slavnosti provázené sportovními a kulturními soutěžemi. Při jejich pořádání musely mlčet zbraně. Datum vzniku olympijských her (rok 776 př. n. l.) se za helénismu stalo počátkem řeckého letopočtu.  V letech 431 – 404 př. n. l. vypukla tzv. Peloponéská válka mezi dvěma předními městy – Athénami a Spartou. Sotva obě města společným úsilím odvrátila smrtelné perské nebezpečí, pustila se do dlouhotrvajícího zápasu o přední místo (hegemonii) v Řecku. Vítězná Sparta porobila Athény a stanula v čele Řecka, ale zaplatila za to těžkou daň. Obě mocnosti se totiž vzájemně tak oslabily, že se staly snadnou kořistí mocných Makedoňanů.  Roku 197 př. n. l. byli Makedoňané poraženi Římany a Řecko se ocitlo pod římským vlivem. Bylo prohlášeno za svobodné, ale definitivní konec snu o svobodě přineslo vydrancování Korintu v roce 146 př. n. l. Řecko se tak stalo Římskou provincii.  V polovině 1. století n. l. se v životě obyvatel objevil nový fenomém – křesťanství. K jeho prvním šiřitelům patřil sám apoštol Pavel, který v Řecku pobýval v letech 49 – 54 našeho letopočtu. Císař Theodosius I. prohlásil v roce 390 n. l. za jediné povolené náboženství křesťanství a zakázal olympijské hry.

Peloponés (řecky: "Πελοπόννησος", Peloponnesos) je velký poloostrov v jižním Řecku tvořící část země na jih od Korintského zálivu. S pevninou je spojen pomocí šíje, prokopané Korintským průplavem roku 1893, a mostem Rio-Antirio, který byl dokončen v roce 2004. Povrch je velmi rozmanitý, objevují se zde přímořské roviny, náhorní plošiny i vysoké hory. Členité je i mořské pobřeží. Název pochází od mytického vládce Pelopa.

伯罗奔尼撒()是希腊南部的一个半岛。行政区划而言,半岛东南部是伯罗奔尼撒大区,西北部是西希腊大区。面积15491平方公里,人口1,155,019人(2011年)。


Vymezení oblasti.

V tradiční skotské geografii označuje termín Highlands část Skotska severozápadně od linie spojující města Dumbarton a Stonehaven, včetně Vnitřních a Vnějších Hebrid, ale bez Orknejí a Shetland. Tato oblast je odlišná od Scottish Lowlands jazykem a zvyky, které zde po staletí přežily navzdory anglikanizaci. Již od 14. století rostlo u obyvatel uvědomění si kulturních odlišností mezi Highlands a Lowlands. Město Inverness je obvykle považováno za hlavní město Vysočiny, ačkoliv existuje více definic hranic mezi Highlands a Lowlands, které působí nejasnosti v této záležitosti. Celek Vysočiny je rozdělen údolím Great Glen na jižní Grampianské pohoří a severní Kaledonské hory. Pojem Highlands se také může vztahovat k administrativním regionům "Highland council area" nebo "Highlands and Islands", jejichž geografické vymezení je mírně odlišné.

Kultura.

Z kulturního hlediska je oblast velmi odlišná od sousední nížinaté oblasti Scottish Lowlands. Na většině území Vysočiny byla po staletí převládajícím jazykem skotská gaelština. Můžeme pozorovat určité podobnosti mezi kulturou Vysočiny a Irska - např. gaelský jazyk, sport hurling (druh pozemního hokeje) a keltskou hudbu. Hudba Vysočiny, která je podobná tradiční irské hudbě, často vyjadřuje historický odpor k Angličanům, jenž je méně častý mezi Skoty z Lowlands.

Náboženství.

Skotská reformace, která začala v Lowlands, dosáhla v gaelsky hovořících oblastech Vysočiny jen částečného úspěchu. Římsko-katolická církev zůstala silná především ve střední části, a je doplňována Irskými františkánskými mnichy, kteří sem pravidelně přijíždějí, aby sloužili mše (ve společné gaelštině).

Geologie.

Skotská vysočina leží severně a západně od hraničního zlomu, který jde z Arran do Stonehaven. Tato část Skotska je tvořena především starými horninami z období kambria a prekambria, které byly později vyzvednuty na povrch. Malé útvary ruly na severozápadě jsou až 3 miliardy let staré a patří mezi nejstarší nálezy na Zemi vůbec. Tyto formace jsou smíšeny s mnoha novějšími vyvřelými příměsemi. Celá oblast byla v pleistocénních ledových obdobích kryta ledovcem. Současný povrch je typický především ledovcem vyhloubenými údolími a nepravidelně rozmístěnými horami. Jejich vrcholy mají přibližně stejnou nadmořskou výškou, ale jejich výška od úpatí se značně liší, v závislosti na různém množství usazenin v okolí.

Skotská vysočina (: "Highlands", skotsky "Hielands"; ve skotské gaelštině "A' Ghàidhealtachd") je hornatý historický region na severu Velké Británie, resp. Skotska, který zahrnuje rovněž přilehlé ostrovy. Na tomto území se vyskytuje mnoho jezer ("lochs") a horských údolí ("glens"). V minulosti se v celé této oblasti mluvilo gaelštinou a oblast byla politicky rozdělená do mnoha rodinných klanů. V současné době je oblast velmi řídce osídlená a její krajina je považována za jednu z nejmalebnějších v Británii. Nejvyšší horou Skotské vysočiny (a zároveň i nejvyšší horou Spojeného království) je Ben Nevis s výškou 1344 m nad mořem. Největším městem je Inverness.

苏格兰高地(英语:Scottish Highlands;;)是苏格兰高地边界断层以西和以北的山地的称呼。许多人将苏格兰高地称为是欧洲风景最优美的地区。与之相对的是苏格兰低地。


Ekologie.

Monokarpická rostlina, které v prvých létech na jaře vyrůstá z tlustého kořene pouze růžice velkých listů. Teprve v pátém roce (řidčeji i později), až kořen nastřádá dostatek živin, vyroste vysoká květonosná lodyha, která se vyvíjí poměrně rychle. Asi za šest týdnů od vyrašení lodyhy jsou již zralá semena a lodyha, stejně jako celá rostlina, umírá.  Bylina není na kvalitu půdy příliš náročná, potřebuje jen dobře odvodněné a plně osluněné stanoviště, původně roste ve výše položených místech ve stepích a na okrajích polopouští. Nejlépe se ji daří na místech s hlubokou a výživnou půdou, tam dorůstá do větší velikosti a při dostatku živin i dřív vykvétá. Starší rostliny snáší při přezimování krátkodobý pokles teplot až na -5 °C.  Pro získáni drogy se rostlinám pěstovaným na plantážích ještě před rozkvětem částečně odkope kořen a jeho vrchol i s lodyhou se odříznou. Kořen roní na řezu mléčnou šťávu, která na vzduchu tuhne a tmavne. S odstupem několika dnů se vyteklá pryskyřice vždy seškrabává, a pokud již nevytéká, odřezávají se z vrcholu kořene další plátky. Místo odběru se po celou dobu stíní před sluncem. Sběr pryskyřice a krájení kořene se opakuje, dokud se výtok nezastaví, trvá až dva měsíce po prvém řezu. Získaná pryskyřice obsahuje četné silice, kyseliny i sacharidy.

Popis.

Ze silného, řepovitě ztloustlého kořene vyrůstá přízemní růžice tři až čtyřikrát zpeřených listů s kopinatými úkrojky. Obvykle v pátém roce, kdy kořen dosáhne průměru 12 až 15 cm a délky 30 až 40 cm, roste z růžice květonosná lodyha. Bývá vysoká 1 až 2 m a tlustá jako lidská paže; je pevná, přímá a v horní části silně větvená. Vespod je střídavě porostlá listy podobnými přízemním, jež se ale směrem vzhůru zmenšují, až jsou zredukované na pouhé pochvy. Listy, lodyha i kořen při poranění odporně páchnou.  Na koncích rozvětvené lodyhy vyrůstají v bohatých, kompaktních složených okolících drobné, pětičetné květy, z nichž je většina oboupohlavných. Kališní lístky jsou sotva patrné, volné korunní lístky jsou žlutě zbarvené, prašníky nese pět tyčinek a dvouplodolistový spodní semeník má dvě čnělky. Samosprašné květy jsou opylovány hmyzem.  Plod je dvounažka rozpadající se ve zralosti ve dvě žebrovaná merikarpia (semena) asi 1 cm dlouhá. Semena jsou hnědě zbarvená, chutnají hořce a zapáchají po česneku.

Rozmnožování.

Rostliny se rozmnožují semeny. Na plantážích se vysévají do jamek 1,5 cm hlubokých ve sponu 1 m × 1 m. V chladnějším klimatu lze nové rostliny předpěstovat ve skleníku, ale do volné přírody je nutno vysadit co nejdříve, dokud jsou kořeny ještě malé. V prvém roce jsou semenáče choulostivé na mráz, v zimě se doporučuje mulčování.

Význam.

Význam této rostliny spočívá v léčivých účincích klejopryskyřice (obsahující mj. četné silice a kyseliny) získávané ze sekrečních kanálků kořene. Je starobylou látkou používanou ve staročínské i staroindické medicíně. Používá se proti bolestem hlavy, zmírňuje příznaky hysterie a dalších nervových poruch, vegetativní neurózy a neurastenie. Používá se k léčbě popálenin a různých nehojících se ran, zvyšuje odolnost proti nachlazení a posiluje celkovou imunitu.  Pryskyřice je používána také jako koření k ochucení pokrmů z ryb a mnohde chuťově nahrazuje česnek a cibuli. Je pravidelnou součásti vegetariánských jídel, kde napomáhá k jejich stravitelnosti a zamezuje nadýmání. Přestože surová pryskyřice nepříjemně páchne, po tepelné úpravě je i pro Evropany přijatelná. Je jednou ze základních součástí Worcesterové omáčky.

Ločidlo čertovo lejno ("Ferula assa-foetida") je západoasijská, vytrvalá rostlina, vysoká průměrně 1,5 metru, kvetoucí mnoha drobnými, nažloutlými kvítky sestavenými do okolíků. Vzhledově vypadá jako klasická miříkovitá rostlina (fenykl, mrkev, petržel) obřích parametrů. Neobvyklé druhové jméno "čertovo lejno" získala po pryskyřici ( "gummi-resina asa foetida") vytékající z poraněného kořene prosáklého mléčnou tekutinou, která na vzduchu tuhne v hnědou, nepříjemně zapáchající i silně nechutnou hmotu, jež má v tradičních asijských medicínách léčivé účinky.

阿魏(学名:')是一种印度香料,又名阿虞、兴渠、薰渠、哈昔尼、芸台、油菜等。这种香草在西域有出产,但在台湾/中国不常见,是一种叶子近似芫荽的植物。


Problematika diagnostiky a léčby otravy oxidem uhelnatým.

Epidemiologie a zdroje otravy.

Otrava oxidem uhelnatým je významným zdravotním, sociálním a ekonomickým problémem ve většině vyspělých zemí světa. K otravě dochází inhalací vzduchu obsahujícího toxickou koncentraci CO. Otravy oxidem uhelnatým mohou být jak náhodné (v Evropě ve většině případů), tak sebevražedné (zpravidla zplodinami spalovacích motorů v garážích- převažují v USA). V Evropě mezi nejčastější zdroje otravy oxidem uhelnatým patří:  Běžná plynová maska před účinky oxidu uhelnatého nechrání. Proto se používala maska s takzvanou hopkalitovou vložkou. Hopkalit je historický název pro směs oxidů manganičitého, měďnatého, kobaltnatého a stříbrného a působí zde jako katalyzátor oxidace oxidu uhelnatého na oxid uhličitý. V současnosti hasičský záchranný sbor a pracovníci v rizikových provozech používají spíše dýchací přístroje.

Incidence.

Zaujímá první místo mezi náhodnými otravami v Evropě i Severní Americe. Jen v USA je každoročně 30 000–56 000 osob ošetřeno, 600–1000 osob zemře na náhodnou a 3000–6000 na úmyslnou otravu. Ve Velké Británii je ročně ošetřeno 25 000 osob, ve Francii 5000–8000 osob, v Polsku je hospitalizováno závratných 46 500 osob. Náhodné otravy jsou častější ve studených měsících (říjen-březen) a v místech se studenějším klimatem. V mnoha epidemiologických studiích bylo prokázáno, že minimálně 30% případů není během prvního vyšetření správně diagnostikováno. Nejčastěji je mylně hodnocena jako chřipkové onemocnění, deprese, otrava jídlem, gastroenteritida, mozková příhoda, únavový syndrom, migréna nebo intoxikace alkoholem. Ve Spojených státech amerických nejsou výjimečné hromadné otravy epidemického typu při sněhových bouřích nebo hurikánech s desítkami až stovkami postižených, kupříkladu v roce 2005 v souvislosti s hurikánem Katrina bylo 51 osob postiženo otravou, z toho 5 smrtelně. Důvodem je obvykle výpadek elektřiny a hromadné užívání dieselových agregátů, grilů na dřevěné uhlí k ohřevu uvnitř obytných prostor. Taktéž byly popsány hromadné otravy osob v hotelech a motelech různých typů. Ani v České republice nejsou hromadné otravy výjimkou, existují zkušenosti s ošetřením více osob či celých rodin otrávených současně. Výjimkou nejsou ani hromadná úmrtí několika osob bydlících dokonce v různých bytových jednotkách při poruše odtahu spalin mrtvým ptákem zapadlým do průduchu komína (5 usmrcených osob, Ostrava, 1996). V České republice obecně incidence po prudkém poklesu v 80. a 90. letech (přestal se používat svítiplyn) v poslední době opět mírně stoupá, podle dostupných statistických údajů postihuje v ČR každoročně několik tisíc občanů. Jako příčina úmrtí je otrava CO stanovena asi u 150 osob ročně, patří mezi ně i oběti požárů. V ČR je informovanost o tomto nebezpečí velmi nízká. V povědomí veřejnosti je pevně zafixována nepřesná informace, že při hoření zemního plynu nehrozí žádné nebezpečí, vyjma rizika vzniku požáru.

Patofyziologie.

Vdechnutý CO přestupuje v plicích přes alveolo-kapilární membránu do krve plicní mikrocirkulace a rozpouští se v plazmě. Velmi silně se však váže na tzv. hemoproteiny a blokuje jejich fyziologickou funkci. Jedná se o hemoglobin v krvi, myoglobin ve skeletálním i srdečním svalu a cytochromy dýchacích řetězců v mitochondriích, čímž je blokována činnost mitochondriálních a dalších intracelulárních enzymů a dochází k inhibici procesu oxidativní fosforylace. Těmito mechanismy se rozvíjí tkáňová hypoxie kombinovaného původu – hypoxémická a histotoxická. U těžkých otrav po zahájení léčby kyslíkem a obnovení jeho dodávky do tkání dochází k rozvoji ischemicko-reperfuzního poranění a spuštění mnoha patofyziologických kaskád, aktivaci neutrofilů s adhezí k endotelu kapilár, lipidové peroxidaci a endoteliálnímu poškození. Může dojít k spuštění neuronální apoptózy, poruše rovnováhy excitačních neurotransmiterů a poškození myelinového bazického proteinu v neuronech s autoreaktivní proliferativní imunitní odpovědí.

Klinický obraz.

Klinický obraz otravy je velmi nespecifický a souvisí s koncentrací CO ve vdechované směsi, délkou expozice, alveolární ventilací, tělesnou aktivitou a individuální vnímavostí. Obvyklé jsou mírnější příznaky jako nevolnost, zvracení, bolesti hlavy nebo na hrudi, závratě, palpitace, slabost, psychické příznaky. Při závažnějším stupni přistupují neurologické příznaky a dochází k poruše vědomí různého stupně až ke smrti.  Anamnesticky je nutno pátrat, zda zdravotním problémům nepředcházely problémy se spotřebičem, karmou, kotlem, krbem. Podezření by měla vzbudit neodborná oprava spotřebiče či kouřovodu, neobvyklý zápach, narudlé zbarvení plamene, popřípadě práce s přístrojem na benzínový pohon v uzavřeném a nevětraném prostoru. Pokud je postižena více než jedna osoba s podobnými příznaky nebo je nalezena více než jedna mrtvola v obytném prostoru, je vždy nutno vyloučit hypotézu otravy CO.  V literatuře tradovaná třešňová barva pleti je vídána u zemřelých, nikoliv u dosud žijících osob. Není vhodné ji uvádět jako diagnostické vodítko, protože je popisována v méně než v 1 ze 100 případů otravy. Gorman, DF, Clayton, D, Gilligan, JE, and Webb, RK. A longitudinal study of 100 consecutive admissions for carbon monoxide poisoning to the Royal Adelaide Hospital. Anaesth Intens Care. 1992; 20: 311–316. Kysličník uhelnatý vytváří červenou barvu tkáně po delší expozici, což je zneužíváno/používáno v masném průmyslu.

Klasifikace.

Klasifikace intoxikace a stanovení tíže onemocnění podle naměřené koncentrace COHb v krvi není přesné, protože hodnota COHb nemusí odrážet klinickou závažnost intoxikace. Pro následnou léčbu i prognózu má klinický obraz a hodnocení jednotlivých orgánových systémů daleko větší význam. Z praktického hlediska je tedy daleko vhodnější tzv. „Ostravská klasifikace“ (obrázek), ve které jsou hodnoceny stav vědomí, neurologické příznaky, vegetativní, respirační a kardiovaskulární systém.

Diagnostika.

Stanovení diagnózy je někdy obtížné, zejména v případech, kdy se na možnost otravy CO nepomýšlí. Jedním z pilířů stanovení diagnózy je stanovení hladiny karbonylhemoglobinu. Obvykle se provádí analýzou krevního vzorku spektrofotometricky (co-oxymetrem) nebo stejnou metodou, z čidla speciálního přístroje (neinvazívně, obdoba pulsní oxymetrie). Jedná se o metodu rychlou, kontinuální a přitom dostatečně přesnou a nyní i cenově dostupnou. Levnou, avšak málo používanou metodou je určování množství CO ve výdechu, udává se v jednotkách ppm - 50 ppm odpovídá 6% COHb, 80 ppm hladině 10% COHb.  Další možností je stanovení ze vzorku krve metodou plynové chromatografie, což je metoda přesná a cenná především z forensního hlediska. Z hlediska klinického provozu je však méně významná.

Léčba.

S lehčím stupněm otravy se pacienti obvykle dostavují k praktickému lékaři či na interní ambulanci. K těžším případům s rychlým rozvojem příznaků jsou zpravidla voláni záchranáři. Postižení pacienti jsou systémem záchranných služeb převezeni zpravidla na interní ambulanci či urgentní příjem nemocnice. Zde jsou postižení ošetřeni dle aktuálního stavu, důležitou součástí je podání kyslíku ať za normálního tlaku, nebo podáním kyslíku za podmínek zvýšeného tlaku ve specializovaném léčebném centru. Tato metoda se nazývá hyperbarická oxygenoterapie neboli hyperbarická kyslíková terapie.

Preventivní opatření (detektory CO).

Společným cílem preventivních opatření by mělo být zesílení aktivity v této oblasti a navázání spolupráce mezi lékařskými obory, záchrannými, požárními sbory a legislativci(5). Velmi účinné jsou celonárodní kampaně v médiích, tisku, televizi, které upozorňují obyvatelstvo na nebezpečí této otravy.  Největší význam pro prevenci má instalace hlásičů přítomnosti oxidu uhelnatého v obytných prostorách. Nebezpečná koncentrace oxidu uhelnatého začne být při překročení 100ppm (parts per million). Většina hlásičů oxidu uhelnatého spouští poplach již při 70-80 ppm. Hladina překračující 150-220 ppm je již života nebezpečná. Oxid uhelnatý je plyn mírně lehčí (1,234 kg.m ) než vzduch (1,258 kg.m - podle ); v návodech hlásičů oxidu uhelnatého se doporučuje montovat je ke stropu nebo do horní části místnosti (pramen uvádí, že taková praxe nemá opodstatnění, protože v důsledku druhé termodynamické věty a blízkých hodnot hustoty se oba plyny mísí rychle).

Závěr.

Otrava oxidem uhelnatým je významným zdravotním, sociálním a ekonomickým problémem ve většině vyspělých zemí světa. Přes velké pokroky ve vývoji medicínských věd není patofyziologie intoxikace CO vůči CNS zcela jasně objasněna. Kromě tkáňové hypoxie se na vývoji míry výsledného neurologického poškození podílí také imunitní mechanismy a nepochybnou roli hraje také genetická predispozice. Klinický obraz otravy oxidem uhelnatým je nespecifický, těžké otravy jsou charakterizovány poruchou vědomí a mohou vést k usmrcení či těžkému trvalému neurologickému deficitu. Je dobré, že v oblasti surveillance se v poslední době k odborné společnosti hyperbarické a letecké medicíny (6) přidávají i některé další odbornosti, které mají zájem na řešení situace v této oblasti, např. urgentní medicíny a medicíny katastrof, intenzívní medicíny, projevující se organizováním sekcí na odborných konferencích, publikováním léčebných doporučení apod. Velké množství práce však v budoucnu bude nutné vykonat především v oblasti diagnosticko-léčebné a zejména v oblasti prevence, legislativy (zavedení povinné instalace detektorů oxidu uhelnatého v obytných prostorech), mediálních kampaní apod.

Otrava oxidem uhelnatým nastává po vdechnutí většího množství oxidu uhelnatého. Oxid uhelnatý (CO) je bezbarvý, nedráždivý plyn bez zápachu, mírně lehčí než vzduch. Se vzduchem se volně mísí, takže distribuce v uzavřených prostorech je závislá spíše na proudění v místnosti. Vůči lidskému organismu je vysoce toxický. Vzniká jako vedlejší produkt parciální oxidace uhlíku během nedokonalého spalování látek, které ve své molekule obsahují výše uvedený prvek. Je obsažen ve všech spalinách v malém množství. Ve větším množství vzniká pokud je teplota spalování příliš nízká, čas hoření je příliš krátký, nebo není k dispozici dostatek kyslíku. Přírodní zdroje se ze 40 % podílí na jeho celkové produkci zejména vulkanickou činností, větší měrou se na jeho produkci podílí antropogenní činnost (60 %). Nejvýraznější podíl na antropogenní produkci CO v současné době způsobuje vypalování deštných pralesů (rozvojové země) a spalování fosilních paliv, především ve spalovacích motorech dopravních prostředků (vyspělé země), a to i přes výrazné snížení emisí v posledních dvaceti letech díky zavedení katalyzátorů. V běžném prostředí je CO obsažen v koncentraci nižší než 0,001% (neboli 10 ppm-parts per million). V městských aglomeracích je jeho koncentrace vyšší než ve venkovských oblastech. V centru Mexico City se hodnoty běžně pohybují kolem 100-200 ppm. Pro srovnání, kouřový plyn v ústí komínů obsahuje cca 5000 ppm.

一氧化碳中毒由吸入过量一氧化碳()所导致。 其症状与流感有相似之处,包括头痛、头晕、虚弱、呕吐、胸痛、迷糊等。大量吸入可导致失去意识、心律不齐、癫痫,以致死亡。长期的并发症包括疲惫、失忆和行动问题。在吸入烟雾后,也应该同时考虑氰化物中毒的可能性。


Činy.

Nejproslulejším ze všeho, co Yavanna vytvořila, jsou Dva valinorské stromy. Poté, co byla zbudována sídla Valar ve Valinoru, posvětila Yavanna zelený pahorek Ezellohar a dlouho nad ním zpívala píseň o všem, co roste na zemi; Nienna přemýšlela mlčky a zalévala pahorek slzami. Ze země nejprve vyrašily dva štíhlé proutky, při Yavannině písni však rostly do velikosti a do krásy. Později byly Dva stromy pojmenovány jako Laurelin a Telperion, svou září osvětlovaly Valinor a kolem jejich osudu jsou utkány všechny příběhy Starých časů.  Také enti, Pastýři stromů, vznikli přičiněním Yavanny. Zalekla se totiž toho, že Ilúvatarovy děti a Auleho trpaslíci dostanou moc nad jejími díly, a svěřila se Manwëmu. Ilúvatar pak Manwëmu zjevil, že až procitnou Děti, povolá z dáli také duchy, z nichž někteří se usídlí mezi "kelvar" a "olvar". Budou ctěni a jejich spravedlivý hněv bude obáván, ovšem pouze načas: dokud budou u moci Prvorození a Druhorození budou mladí.  Aby měli Eldar co jíst na svém putování od jezera Cuiviénen do Valinoru, vypěstovala pro ně Yavanna na polích Amanu zvláštní druh obilí. Z něj se vyráběl výživný chléb nazývaný lembas. Eldar jej pěstovali v srdci svých chráněných na slunných mýtinách a málokdy jej poskytovali jiným národům. Při zpracování od klasu až po hotovou oplatku se jej směly dotknout pouze ruce elfích žen, jež byly nazývány Yavannildi (v sindarštině Ivonwin), tedy Yavanniny dívky.

Pojmenování.

Jméno Yavanna znamená v quenijštině "Dárkyně plodů". Přízvisko Kementári má význam "Královna Země". Zejména ve starších textech bývá nazývána také Palúrien ("Paní širé země", dříve též "Lůno Země"). V sindarštině zní její jméno "Ivann".  V raných Tolkienových textech se pro Yavannu vyskytují též jména "Belaurin", "Belawryn" či "Bladorwen", ekvivalenty slova "Palúrien" v gnómštině.  V části překladu dokumentu "Quenta Noldorinwa" do staroangličtiny, kterou Tolkien připsal fiktivnímu návštěvníkovi ostrova Tol Eressëa, námořníku Ælfwinovi, se vyskytuje výraz "eorþan scéat". Yavannino jméno bývá ve staroanglických textech přepisováno různě: "Iauanna", "Geauanna" a podobně.

Yavanna Kementári ("Dárkyně plodů") je postava ve fantasy světě stvořeném J. R. R. Tolkienem. Patři mezi božské bytosti nazývané Valar; přesněji mezi Valier, valarské královny a patří také mezi Aratar. Hned po Vardě se mezi nimi těší největší úctě. Miluje vše, co roste a kvete na zemi, a sama je tvůrkyní všech nesčetných podob "kelvar" (fauny) a "olvar" (flóry). Sídlí ve Valinoru a je chotí Aulëho, kováře Valar.

雅凡娜·齐门泰芮 "Yavanna Kementári",是英国作家约翰·罗纳德·鲁埃尔·托尔金的史诗式奇幻小说《精灵宝钻》中的人物。奥力之妻,雅凡娜意思是「果实的赏赐者」 "Giver of fruits",齐门泰芮意思是「大地之后」 "Queen of the Earth",她又称佩露亚 "Palúrien",维拉之一,维丽之一,雅睿塔尔之一,植物女神,树人之创造者。


Popis jazyka.

Jazyk B byl vytvořen hlavně pro systémové programování. Programovalo se v něm jednodušeji než v Jazyce symbolických adres, ale kód byl skoro stejně efektivní. Ken Thompson odstranil některé prvky z BCPL, které mu připadaly zbytečné.  B má pouze jeden datový typ: slovo. Většina operátorů jako s ním pracují jako s celým číslem, ale některé ho interpretují jako adresu v paměti počítače. Jazyk B nepodporuje desetinná čísla. Komentáře začínají codice_1 a končí codice_2.

R-hodnoty a l-hodnoty.

R-hodnota je konstantní hodnota, která nemůže stát na levé straně přiřazení. Je to například volání funkce nebo číselná konstanta. L-hodnota je hodnota, která se smí měnit, může tedy stát na levé i pravé straně přiřazení (může r-hodnotu kdykoli nahradit). Je to proměnná, nebo výsledek operátoru codice_3. Operátoru codice_3 předáváme r-hodnotu, kterou interpretuje jako adresu v paměti a vrátí l-hodnotu: proměnnou na té adrese. Operátoru codice_5 naopak předáme l-hodnotu a on vrátí r-hodnotu: adresu té l-hodnoty.

Příkazy.

Blok: codice_6 příkazy oddělené středníky codice_7.  Podmínka: codice_8r-hodnota(podmínka)codice_9 příkaz/blok codice_10 příkaz/blok. Větev codice_10 je nepovinná.  Příkaz goto: codice_12 r-hodnota(očekává se návěstí).  Příkaz switch: switch(r-hodnota) Cyklus while: codice_13r-hodnota(podmínka)codice_9 příkaz/blok.  Příkaz break: codice_15. Slouží k vyskočení z cyklu while.  Příkaz return: codice_16 r-hodnota(nepovinné). Ukončí funkci. Pokud se mu předá r-hodnota, bude to návratová hodnota té funkce.  R-hodnota ukončená středníkem je příkaz.  Pokud před středník nic nenapíšeme, je to prázdný příkaz. Nemá žádný efekt.

Deklarace proměnných.

Paměťové třídy.

Externí.

Proměnná je alokována před spuštěním programu a je dostupná ve všech funkcích. Deklaruje se: codice_17.

Automatická.

Proměnná je alokována v nějaké funkci a je dostupná jen v té funkci (než ta funkce skončí). Deklaruje se: codice_18.

Vektor.

Podobný poli z C a jiných jazyků. Deklaruje se: codice_19. Velikost vektoru bude codice_20.

Interní.

Proměnná je alokována před spuštěním programu a je dostupná jen v jedné funkci. Deklaruje se tak, že se použije ve funkci proměnná, která ještě nebyla deklarována jako externí nebo automatická. Interní proměnné se používají hlavně pro návěstí.

Definice externí proměnné.

Jednoduchá.

Syntaxe: codice_21, nebo codice_22. První způsob proměnnou inicializuje na nulu, druhý proměnnou inicializuje na hodnotu codice_23.

Vektorová.

Syntaxe: codice_24. Inicializuje proměnnou na l-hodnotu: začátek externího vektoru. Vektor bude mít velikost jako vyšší z: codice_20 a velikost v inicializačního seznamu(codice_26). Pokud není zadána konstanta, je to totéž, jako když se zadá nula. Pokud má inicializační seznam menší velikost než codice_20, budou některé prvky vektoru neinicializované (budou mít nedefinovanou hodnotu).

Definice funkce.

Syntaxe: codice_28.  Příklad: min(a, b) /*Funkce vrátí menší číslo*/

Znaky.

Jsou uzavřeny v jednoduchých uvozovkách. V jedné proměnné lze uchovávat až 4 znaky.  Příklad: auto a; a='Ahoj';

Textové řetězce.

Jsou uzavřeny v uvozovkách. Textový řetězec je základ vektoru znaků (v jednom prvku vektoru jsou 4). Jsou ukončeny znakem s escape sekvencí codice_29.  Escape sekvence:

Vstup a výstup.

Funkce codice_30 načte vrátí jeden načtený znak. Funkce codice_31 vypíše znak, který je jí předán a vrátí ho. Funkce codice_32 načte do řetězce, který je jí předán celý řádek a vrátí ho. Funkce codice_33 vypíše řetězec, který jí předán.  Funkce codice_34 přebírá 1 až 11 parametrů. První parametr je formátovací řetězec. Formátovací řetězec se vypíše, ale některé dvojice znaků se nahradí dalšími parametry funkce.

Ukázka kódu.

Hello world: main() a 'hell'; /*Definice externích proměnných*/ b 'o, w'; c 'orld'; Jednoduché počítání: main() /*Tento program vypíše součet a+b*/

B je programovací jazyk odvozený od jazyka BCPL. Autory jsou Ken Thompson a Dennis Ritchie. Jazyk B je předchůdcem velmi populárního jazyka C.

B语言是一种通用的程序设计语言。自从被C语言取代之后,它几乎已遭弃置。


Kvantita ve vědě.

Počítáním podobných předmětů (událostí atd.) vznikají kvantity diskrétní, celočíselné, kdežto měřením velikosti kvantity spojité. Ve středověku proniká pojem kvantity do přírodních věd (Roger Bacon, Nicolas d ́Oresme) a Mikuláš Kusánský kolem roku 1435 poprvé navrhuje, aby se věda věnovala především systematickému měření, zejména vážení různých látek. Z porovnávání vah se může podle něho dozvědět víc a hlavně spolehlivěji než zkoumáním smyslově poznatelných kvalit.  Tento program soustavného měření, který pak zahájili vědci 16. a 17. století, jim umožnil formulovat i fyzikální otázky a hypotézy matematicky. René Descartes odlišil smyslovou skutečnost tím, že jí přisoudil rozlehlost, tedy měřitelnou kvantitu, na rozdíl od „myslící věci“, která rozlehlá není. Velké úspěchy této „nové vědy“ (Galileo Galilei), která kvality tíže a síly nahradila měřitelnou vahou, vedly ke snaze převádět i další kvality na měřitelné čili kvantitativní veličiny. Postupně se tak podařilo měřit a tedy kvantifikovat např. čas, teplotu, tlak, výšku tónu, barvu, tvrdost a další, až se během 19. století přírodní vědy začaly „kvalitám“ úplně vyhýbat a věnovat se pouze tomu, co se dá měřit. Zároveň se rychle rozvíjely i nejrůznější měřicí metody, standardizace jednotek a metod, statistické metody zpracování měření a podobně. Od začátku 20. století pronikají kvantitativní metody do dalších a dalších věd, například sociologie, psychologie, jazykovědy, politologie. Jejich kvantity vznikají obvykle statistickým zpracováním hromadných dat a od poloviny 20. století také z modelů.  Hlavní předností kvantitativního zkoumání je reprodukovatelnost a tedy také ověřitelnost (případně vyvratitelnost) číselných výsledků. Pokud se z nich podaří vhodnou hypotézou odvodit nějakou zákonitost, může pak sloužit i k předvídání budoucích událostí a k cílevědomému ovládání „přírodních sil“, jak si to představoval už Francis Bacon nebo René Descartes. Kvantitativní zkoumání ovšem potřebuje také hypotézy, které určují, co a jak měřit, a potom řídí interpretaci výsledků.

Kvantita či množství je údaj, odpověď na otázku „kolik?“ (?), „jak mnoho?“ – podobně jako kvalita odpovídá na otázku „jaký?“ (?) V jazyce se vyjadřuje příslovcem, číslovkou (sedm, tři a půl, několik, mnoho...), případně symbolem čísla (např. 17; 16,99; 7/8; 2π; XVI atd.).

量,是作为幅度和重复次数出现的一种属性。它和品质、实质、变化、关系一样是事物的一种基本类别。数量的概念始于份额,也就是可以带有数量的实体。作为一个基本的词汇,数量被用于指代事物的任何量化的属性或特征。有些量由其本质决定(譬如,数),而另外一些是作为对状态的描述(属性,尺寸,特征),譬如重和轻,长和短,宽和窄,大和小,多和少。


Původní podoba.

Rudolf Otto usiloval především o zjištění těch částí, které byly součástí původní podoby Bhagavadgíty (tzv. "Urgíta"). Podle jeho názoru patří k Urgítě pouze ty pasáže, které mají souvislost se samotným dějem Mahábháraty. Ostatní části byly dodány později. Urgíta by se tedy skládala z těchto částí: I. zpěv; II. zpěv 1–13, 20, 22, 29–37; X. zpěv 1–8; XI. zpěv 1–51; XVIII. zpěv 58-61, 66, 72-73.  Ostatní, naukové části rozdělil Otto do dvou částí po čtyřech traktátech. Podle Otta začíná druhou polovinou Bhagavadgíty. První část obsahuje častá opakování a to podle Otta znamená, že je dílem mnoha autorů, protože jeden by se tak často neopakoval.  Do všech těchto traktátů jsou podle Otta vložené různé krátké glosy od pozdějších autorů.

Rodokmen Kuruů.

Hlavními účastníky bitvy je sto synů slepého krále Dhrtaráštry (kuruovci) a pětice synů jeho bratra Pándua (pánduovci). Bhíšma je velitelem kuruovců a Dhrštadjumna, syn Drupady, je velitelem pánduovců. Dróna je učitelem, který zasvětil do válečnictví jak kuruovce, tak i pánduovce. Ardžuna je nejlepším bojovníkem pánduovců. Jeho nejstarší bratr Judhišthira je podle Bhagavadgíty vládcem světa. Kurukšétram neboli pole kuruovců se prostírá u Hastinápuru poblíž dnešního Dillí. Na tomto poli se odehrál bratrovražedný boj mezi kuruovci a pánduovci. Slepý král Dhrtaráštra stále formálně vládne, ale veškerou moc má jeho syn Durjódhana. Pánduovci před mnoha lety dostali pustou polovinu království, ale s Kršnovou pomocí tam vybudovali skvostnou říši a stali se prakticky vládci světa. Jejich bohatství a slávu jim Durjódhana záviděl a nakonec je lstivě o toto království obehrál v kostkách. Pánduovci následně strávili třináct let ve vyhnanství a nakonec žádají své království zpět. Durjódhana odmítl a nyní se pánduovci domáhají práva na své království na bitevním poli. Kršna, bratranec Ardžuny, patřící k rodu jaduovců, jemuž vládne jeho starší bratr Balaráma, se marně pokoušel oba spřízněné rody usmířit. Připojil se tedy na stranu pánduovců a stal se Ardžunovým vozatajem a poradcem. Pět synů Pánduových jsou: Judhišthira, Bhíma, Ardžuna, Nakula a Sahadéva. Saňdžaja je tajemníkem slepého krále Dhrtaráštry. Sourozenci Purudžit a Kuntibhódža chrání zadní kola Ardžunova bojového vozu. Subhadrá je Ardžunovou manželkou. Bhíšma byl vychovatelem Dhrtaráštrovým i Pánduovým. Karna, jeden z nejlepších bojovníků, je synem Kuntí a Súrji a nevlastním bratrem pánduovců, ale bojuje na straně kuruovců. Krpa je švagr Drónův. Sómadatta je synem krále Sómadatty a Ašvattháman je synem Drónovým. Jujudhána je Ardžunův žák, patří k rodu jaduovců a je jedním z nejmocnějších bojovníků.

Komentáře.

Dva základní filosofické přístupy komentářů jsou ty, které následují tradici bhakti neboli devocionálního monoteismu a ty, které vycházejí z advaita-védánty neboli filosofie jedné reality.  Nejstarší a nejvlivnější komentář se přisuzuje zakladateli advaita-védantské indické filosofické školy, Ádi Šankarovi, který žil v letech 788 až 820 n. l., a je také znám jako Šankaráčárja. Šankara komentoval většinu 700 veršů Bhagavadgíty (začíná od verše 2.10) a jeho komentáře byly přijaty všemi pozdějšími komentátory. Předním komentátorem školy višišta-advaita je Rámanudža, který žil v 11. století n. l. Rámánudžův komentář všeobecně ukazuje, že cesta k osvobození je oddaností k Bohu (bhakti jóga). Madhvův (také Madhváčárja) (1199 až 1276 n. l.) komentář, je založený na principech dvaita-védánty. Podle této školy je "pět rozdílů" ("paňča bhéda"): 1. mezi pánem, íšvarou (universální duší), a džívou (individuální duší), 2. mezi džívami vzájemně, 3. mezi íšvarou a hmotou (prakrti), 4. mezi džívou a hmotou, 5. mezi hmotou a hmotou Jedním z poměrně nových, ale velice populárních komentářů je od A. C. Bhaktivédánty Svámího Prabhupády, zakladatele ISKCONu (hnutí Haré Kršna), který shrnuje i komentáře Rámánudži, Višvanátha Čakravartího, Baladéva Vidjábhúšana a Bhaktivinóda Thákura.

Obsah.

Bhagavadgíta začíná ve chvíli, kdy slepý král Dhrtaráštra žádá moudrého Saňdžaju, aby mu vyprávěl, co se děje na bitevním poli Kurukšétra. Saňdžaja (žák Vjásy) je jasnovidný a jeho vyprávění prolíná celou Bhagavadgítu.

Hlavní téma.

Hlavním tématem je rozhovor mezi Ardžunou a Kršnou uprostřed bitevního pole ("Kurukšetra"). "Ardžuna", přední bojovník pánduovců, zjišťuje, že v nepřátelské armádě je mnoho příbuzných a svěřuje se svému vozataji Kršnovi:  Kršnova odpověď na Ardžunovy pochybnosti je hlavní náplní celé Bhagavadgíty.

Odpověď.

Mahariši Maheš Jógí doslova říká: „Ať každý člověk využije praktickou moudrost, kterou poskytuje verš 45, druhé kapitoly a tím vylepší všechny aspekty svého života a získá věčnou svobodu v božském vědomí“.

Shrnutí zpěvů.

Ardžunovy pochybnosti.

Ardžuna žádá Kršnu, aby zajel s bitevním vozem mezi oba znepřátelené rody. Když vidí své příbuzenstvo, začne pochybovat a říká: „Je možné spáchat tak velký zločin a zničit své vlastní příbuzenstvo v touze po moci a slávě? Není pro mě lepší vzdát se bez boje a dát se zabít neozbrojený, než zabíjet příbuzné se zbraní v ruce?“

Jóga a vědění.

Ardžuna se svěřuje Kršnovi se svými pochybnostmi. Kršna vysvětluje: „Jednej v souladu se svou vlastní dharmou a nepochybuj, protože pro válečníka není nic lepšího, než aby vedl spravedlivý boj. Vytrvej v józe, ó Ardžuno, konej svou povinnost, zůstaň ale neovlivněn úspěchem či neúspěchem.“

Činnost bez lpění.

Ardžuna chce vědět, proč musí bojovat. Kršna vysvětluje: „Konej vždy svou přidělenou povinnost bez touhy po odměně. Musíš jednat s ohledem a ku prospěchu všech. Proto, nejlepší z potomků králů, zvládni nejprve své smysly a vyhlaď tužby, tyto zlovolné hubitele poznání a rozlišení.“

Tradice vědění.

Ardžuna se ptá: „V jaké tradici se toto vědění uchovalo?“ Kršna vysvětluje: „Toto prastaré vědění o józe, které bylo velmi dobře utajeno, nyní já sděluji tobě, neboť jsi se mi oddal a jsi můj přítel. Proto, když jsi rozetnul ostřím poznání pochyby, zrozené z nevědomosti, jež sídlí v tvém srdci, najdi útočiště v józe, povstaň ó Bhárato.“

Činnost v oddanosti.

Ardžuna se ptá: „Co je lepší, zřeknutí se činnosti nebo být činný?“ Kršna vysvětluje: „Není rozumné mluvit o sánkhje a o józe jako o odlišných (cestách). Jenom jógín jedná tělem, myslí, intelektem a smysly bez pout a pro očistu sama sebe. Jenom ten pro kterého je osvícení nejvyšším cílem je navždy osvobozen.“

Jóga a meditace.

„Jógín zastaví změny mysli poznáním její neprojevené podstaty. Dlouhodobě a v samotě ztiší mysl tím, že nic neočekává a nic nevlastní. Na čistém, chráněném místě si upraví pevné místo, ani vysoko, ani nízko a pokryje je kuša trávou, kůží a látkou jedno přes druhé. Na toto místo usedne a začne provádět jógu osvěcující mysl.“

Vědění a moudrost.

Kršna vysvětluje: „Je osm vnějších projevů mé podstaty: země, voda, oheň, vzduch, éter, mysl, intelekt a jáství. Věz, že nejsem v ničem, ale všechno je ve mně. Věz, že jiná je má vyšší podstata – jívabhútám, která tvoří a udržuje svět. Ve mně je obsaženo to největší i to nejmenší.“

Nepomíjivost brahma.

Ardžuna se ptá: „Co je brahma?“ Kršna vysvětluje: „Brahma je svrchovaný, nepomíjivý vesmírný princip a to, čemu se říká vnitřní podstata všeho. Karmy jsou důsledky (visargah) vzniklé vývojem bytostí. Adhibhúta je pomíjivá příroda, adhidaiva je nepomíjivý věčný duch a adhijadžňa je osobní obětní jáství, ó nejlepší z vtělených.“

Důvěrné vědění.

Kršna vysvětluje: „Všechny projevy tohoto světa existují ve mně v neprojevené podobě. Všechny bytosti jsou mou součástí, ale já nejsem součástí nikoho. I když nejsem součástí nikoho, přesto obsahují všechny bytosti mojí božskou jógu a všechny bytosti sídlí ve mně.“

Vyjevení vnějších projevů.

Ardžuna říká: „Jsi nejvyšší brahma, věčný příbytek nejvyššího věčného puruša. Vyjev mi tedy celou svou božskou podstatu, jíž jsi naplnil tento svět. Všichni svatí věštci to o tobě říkají; Nárada, Asita, Dévala a také Vjása. Dokonce i ty sám to říkáš o sobě. Vím, ó Kršno, že všechno, co jsi řekl, je pravda.“

Zjevení kosmické podoby.

Kršna vysvětluje: „Nuže tedy, ó Pártho, pohleď na moji božskou podobu tisíce druhů, přerozličných barev a různých tvarů. Pohleď na áditje, vásy, rudry, ašviny a márutse; pohleď také na věci a divy nevídané, ó mocný králi. V mém těle je obsažen celý kosmos.“

Jóga a oddanost.

Ardžuna se ptá: „Kdo je pokročilejší ve vědění jógy? Ti oddaní, kteří tě neustále uctívají, nebo ti, kteří tě vidí jako neprojeveného a nehynoucího boha.“ Kršna odpověděl: „Ti, kdo neustále následují tuto nesmrtelnou dharmu, jsou obdařeni vírou ve mě a vidí ve mně nejvyšší cíl – tito oddaní jsou mi nejmilejší.“

Rozlišení těla a ducha.

Kršna vysvětluje: „Někteří dosáhnou (osvícení) meditací a zážitkem sama sebe, sama sebou (), jiní cestou poznání (sánkhja) a jiní cestou (dobrých) skutků (karma). Ale i jiní, kteří sami nepoznali (jógu), ale slyšeli o oddanosti jiných, i oni přemohou smrt oddaností tomu, co slyšeli.“

Tři kvality hmotné přírody.

Kršna vysvětluje: „Vyjevím ti teď vědění, které je nejvyšší ze všech a jehož poznáním mnozí světci dosáhli na tomto světě nejvyšší dokonalosti. Tím, že dosáhli tohoto vědění a splynuli se mnou, nebudou zrozeni v době stvoření ani zničeni v době úpadku. Ve mně sídlí velké brahma; zárodek přinášející zrod všech živých bytostí, ó Bhárato.“

Nejvyšší podstata bytí.

Kršna vysvětluje: „O stromu ašvattha se říká, že je nezhubitelný, protože má kořeny nahoře i dole a jeho listy jsou chvalozpěvy vědění. Ten, kdo to chápe, je znalcem véd. Je rozvětvený nahoře i dole a je vyživován gunami. Objekty smyslů jsou jeho pupeny a dole rozvětvené kořeny dávají vzniknout koloběhu příčin a následků lidského života.“

Božská a démonická podstata.

Kršna vysvětluje: „Jsou tři temné brány, které ničí átma; smyslnost, zloba a také chamtivost. Těmto se musíme vyhnout. Člověk, jenž je osvobozen od těchto tří temných bran, dělá to, co je dobré pro átma a tím dosáhne nejvyššího stavu (bytí), ó synu Kuntí.“

Trojí podstata života.

Kršna vysvětluje: „V souladu s podstatou každé (bytosti), ó Bhárato, záleží na životním přesvědčení, neboť každý člověk je to, v co věří. Sattvický člověk zbožňuje bohy, radžasický člověk uctívá polobohy a démony a tamasický člověk se klaní duchům a strašidlům.“

Jóga a sebeobětování.

Kršna vysvětluje: „Opravdovým sebeobětováním – sannjása, rozumí světci činnost bez lpění na plodech a moudří tím rozumí ovládnutí tužeb.“ Saňdžaja praví: „Z Vjásovy milosti jsem vyslechl toto důvěrné tajemství o nejvyšší józe, jak ji osobně vyjevil Kršna, nejvyšší pán jógy.“

Bhagavadgíta (v dévanágarí: भगवद् गीता), v českém překladu "Píseň Vznešeného", je jednou z nejvýznamnějších posvátných knih hinduismu. Její autoritu přijímají všechny hlavní hinduistické filosofické školy, nazývané také daršany. Je součástí rozsáhlého staroindického eposu Mahábhárata (kapitoly 25-42 knihy "Bhíšmaparvan").

《薄伽梵歌》(,字面意思是“至尊神的颂谭、颂赞、赞歌”),又称为薄伽梵颂、薄伽梵卡、薄伽梵谭、博伽梵歌,是印度教的重要经典,叙述了印度两大史诗之一《摩诃婆罗多》中的一段对话(位于《毗湿摩篇》的23–40),也简称为神之歌()。学术界认为它成书于公元前五世纪到公元前二世纪。《摩诃婆罗多》中叙述的事件导致了现在争斗时的到来,在这个年代的开始(大约五千年前),黑天向他的朋友兼奉献者阿周那讲述了《薄伽梵歌》。它是唯一一本记录神而不是神的代言人或者先知的言论的经典。


Zabezpečení.

V čele nástupního ostrůvku je obvykle umístěn zastávkový sloupek.  Ve vzdálenosti 0,5 m od konce ostrůvku (nebo nástupiště na zvýšeném tramvajovém pásu) a 0,5 m od jeho vnější hrany (přivrácené k vozovce) má být umístěn výstražný majáček (obvykle za snížené viditelnosti prosvětlovaný stálým nebo blikajícím světlem svítivosti nejméně 40 cd) nebo reflexní výstražná deska. Výstražný majáček byl donedávna jmenován mezi dopravními zařízeními podle pravidel silničního provozu (používá se též na jiných typech dopravních ostrůvků a na začátcích dělicích pásů), ve vyhlášce č. 30/2001 Sb. však již nebyl uveden. Novější typy světelných výstražných majáčků mívají podobu světelné směrovací desky s dopravní značkou „Přikázaný směr objíždění“. „Výstražná deska“ se tvarem, velikostí a provedením podobá dopravnímu zařízení s názvem „Směrovací deska“ a podobně jako ona byla zavedena začátkem 70. let 20. století, avšak podle platných právních a technických předpisů není dopravní značkou, dopravním zařízením, drážním návěstidlem ani součástí označení zastávky.  Pokud je přechod umístěn u konce ostrůvku (před ostrůvkem ve směru jízdy), bývá někdy vyčkávací prostor přechodu chráněn samostatným ochranným ostrůvkem. Zatímco tramvajový nástupní ostrůvek je z právně-technického hlediska součástí tramvajové dráhy, navazující ochranný ostrůvek je součástí pozemní komunikace. U začátku nebo konce ostrůvku někdy navazuje podélný dělicí práh oddělující vozovkou od tramvajového pásu.  V počátcích tramvajové dopravy nebyl přístup a odchod cestujících nijak zvlášť zabezpečován. Postupně se zvyšovaly nároky na oddělení nástupiště od vozovky zábradlím, návaznost přechodů pro chodce, případně podchodů, případně dořešení přístupových cest podél tramvajové dráhy včetně dostatečné průchozí šířky kolem zastávkového sloupku a koncového výstražného zařízení, bezbariérového přístupu osobám se sníženou pohyblivostí a navigačních prvků pro nevidomé.  U některých nástupních ostrůvků, například úzkých nebo mimořádně vytížených, je v době příjezdu tramvaje do zastávky a jejího pobytu v ní zastaven provozu na vozovce mezi nástupním ostrůvkem a chodníkem pomocí světelné signalizace – tomuto opatření se říká časový ostrůvek. V Praze je toto řešení použito například v tramvajových zastávkách Pražská tržnice a Lihovar.  Řidiči motorových a nemotorových vozidel jsou povinni kolem nástupního ostrůvku jezdit zprava, pokud jim není dovolena jízda po kolejích nebo pokud nejde o jinou výjimku uvedenou v zákoně.

Technické předpisy.

Technické požadavky na nástupiště a nástupní ostrůvky jsou obsaženy v "ČSN 73 6425 Autobusové, tramvajové a trolejbusové zastávky". Nejmenší šířka nástupiště by měla být 2,0 m, výjimečně 1,7 m. Obvyklá délka nástupního ostrůvku pro dvě tramvajové soupravy je 65 m.

Nástupní ostrůvek neboli refýž (z francouzského "refuge" = útočiště) je nástupiště zpravidla tramvajové, někdy i autobusové nebo trolejbusové zastávky, tvořené zpravidla zvýšeným dopravním ostrůvkem mezi vozovkou a nezvýšeným tramvajovým pásem nebo na ploše autobusového nádraží, autobusového stanoviště na ploše uvnitř obratiště apod. Neodborně se jako nástupní ostrůvky nebo refýže označují i nástupiště na průběžném nebo rozšířeném zvýšeném tramvajovém pásu, průběžném nebo rozšířeném chodníku nebo samostatná nástupiště, například na tramvajových zastávkách mimo pozemní komunikaci.

安全岛,又称交通岛、划分岛、分隔岛、分界堤,是一种道路分隔带,位于马路的中央或快车道与慢车道之间,分隔双向车道或快慢车道,亦可供行人暂避车辆。而一些安全岛会设有两个安全岛标柱(英语称为Bollard),分别在安全岛的两端,提醒司机闪避,以确保岛上行人的安全,在台湾则使用靠右(左) 行驶标志,用以告示车辆驾驶人必需靠分向设施之右(左) 侧行驶,视需要设于分向设施之起点。部分安全岛上,还配合交通号志或斑马线使用,以控制道路的交通流量,增加过路行人的安全,有些道路分隔岛设有行人避车湾与公共汽车站台。 安全岛使用明度对比、边缘对比、色调对比。


Historie.

Prvním pokusem bylo zavedení PCMCIA paměťové karty pro notebooky v 90. letech minulého století. Zvětšení kapacit paměťových flash modulů a snížení jejich cen vedlo k masivnímu rozšíření karet. Tak jako v jiných oborech, i zde začal boj o standardy, což vedlo k vytvoření velkého počtu různých typů karet od různých výrobců. Snaha vytvořit standard se neshledala s úspěchem a výsledkem byly desítky typů paměťových karet se stejnými nebo podobnými kapacitami a výkony.  V roce 2001 obsadila malá karta Smart media (SM) více než polovinu trhu s paměťovými kartami a paměť CompactFlash zase ovládla trh s kartami pro fotoaparáty. S rozvojem doplňkových funkcí v mobilních telefonech přišly i nové generace paměťových karet s menšími rozměry a se sníženým napájením na 3,3 V. Velcí výrobci elektroniky přišli s vlastními formami karet (a jejich výrobky podporují výhradně vlastní karty). Tím se trh roztříštil. (Sony - Memory Stick (MS), Olympus - XD (XD Picture Card)).

Dnes.

V současnosti (2010-17) jsou základem trhu čtyři typy karet: SD (Secure Digital), MMC (Multimedia Card), CF (Compact flash) a díky rozšíření výrobků Sony také Sony MS (Memory Stick). Některé karty se staly populárnějšími, a tak je dnes neoficiálním standardem karta SD (Secure Digital) s modifikacemi pro téměř všechna elektronická zařízení využívající tyto technologie.

Trendy.

Dnešním trendem je miniaturizace. Mnohé karty dodávají výrobci v modifikacích s malými rozměry. Elektronická podstata karet zůstává stejná, mění se pouze pouzdro. (Např. SD - miniSD - microSD). Hlavním důvodem je rozvoj mobilních telefonů, které se z původního zařízení na telefonování přeměnily v krátkém čase na hybrid, který umožňuje také fotografování, filmování, přehrávání hudby, rádia, přístup na internet, hraní her, přenášení údajů s možností vytvoření lokálních sítí (bluetooth, wifi...) To vyžaduje přenosné paměťové médium, kterým je právě paměťová karta. Spousta telefonů má mimo zabudované vnitřní paměti také sloty pro paměťové karty typu „mini“ a „mikro“ SD.  Dalším trendem je exponenciálně se zvyšující kapacita karet. Ještě donedávna byly karty dodávány řádově v MB, dnes je jejich nejmenší kapacita 1 GB a dají se koupit karty až do 256 GB. Souvisí to s komerční úspěšností karet jako záznamového média, a tím s jejich implementací do dalších a dalších elektronických zařízení. Snaha je, aby bylo možné používat karty pro záznam obrazu (i v HD kvalitě), čímž vytlačí všechna ostatní k tomuto účelu používaná záznamová média z trhu. Je reálná možnost, že při dalším poklesu cen zaútočí i na CD a DVD média a hudba a filmy se budou distribuovat na kartách. v dnešní době se prodávají i s označením class/třída/. Toto označení znamená přenosovou rychlost. Např.class 12 má přenosovou rychlost 12 MB/s a to je dnešní maximum.. Samozřejmě čím větší class-tím větší rychlost přenosu a samotného zařízení, znamená to však i vyšší cenu karty.  Hlavně v USA se rozmáhá omezování možností přehrávání obsahu karty jen pro vlastníky licencí na přehrávaní DRM (Digital Rights management). Do některých typů karet je implementována tato ochrana, která má zabránit přehrávání nepovoleného (nelicencovaného) obsahu. Proti DRM se ale zvedá jak odpor organizací v Evropě a ve světě, tak i odpor veřejnosti. V následující tabulce jsou uvedeny některé karty, které tuto technologii používají, resp. používaly.

Paměťová karta je elektronické zařízení, sloužící k ukládání dat. Používá se v digitálních fotoaparátech, PDA, laptopech, mobilních telefonech, přehrávačích, video hrách a jiných elektronických zařízeních. Obvykle je založena na paměti typu flash EEPROM. Je to malé, kompaktní zařízení s relativně vysokou kapacitou, je odolné vůči magnetickým a elektrickým polím. Paměťové karty byly navržené jako náhrada pevného disku pro zařízení, ve kterých se disky nemohly použít (např. kvůli rozměrům nebo vibracím).

存储卡(memory card), 或称快闪存储卡、闪卡,是一种固态电子快闪存储器数据存储设备,多为卡片或者方块状。它一般是使用Flash(快闪存储器)芯片作为储存介质。主要用于数码相机、PDA和笔记本电脑、音乐播放器、掌上游戏机和其他电子设备。它能提供可重复读写,无需外部电源的存储形式。也有非固态的存储卡。


Dílo.

Skládal válečné písně a pochody, které se uplatnily ve spartském vojsku za 2. messénské války. Též zbásnil kodex vojenských a občanských povinností spartských občanů, který pozdější spisovatelé označovali jako "Eunomiá" (Řád) nebo "Políteiá" (Ústava). Další část díla tvoří moralizující elegie. Patří mezi elegické básníky.  Do dnešních časů se zachovaly fragmenty jedenácti elegií. Byly napsány ve starém stylu střídavě za použití daktylského hexametru a pentametru. Délka zachovaných fragmentů se značně liší. První z těchto elegií se nám jako jediná zachovala přímo uchována na papyru. Ostatní texty se dochovaly pomocí přepisů.  Tyrtaios, podobně jako Homér, píše o radosti vítězů a neštěstí poražených. Oslavuje hrdinskou smrt mladých válečníků v boji. Tuto čest však, na rozdíl od Homéra, nedopřává pouze několika válečníkům - šlechticům, a zdůrazňuje, že může být dopřána každému. Udatní jsou všichni občané Sparty, nikoli pouze někteří hrdinové - být Sparťanem znamená již patřit k elitě. Ve své slavné 9. elegii jde Tyrtaios ještě dál, když píše, že muž nemá být hodnocen podle dosažených vítězství v zápase či běhu, ani podle fyzického vzhledu a síly, literárního talentu, nebo společenského postavení, byť by byl králem. Podle Tyrtaia toto vše není ničím a muž má být hodnocen pouze podle zásluh v boji.  <poem class="odsad" style="font-style: italic"> „Zemřít v prvních řadách je krásné, padne-li v boji chrabrý, statečný muž, bojuje za svou vlast. Rodnou však opustit obec a žírné domovské lány, žebrotou hledat si chléb nejhorší ze všech běd...“ </poem>  V tomto se ukazuje vývoj od ideálu bojovníka - hrdiny v tradičním podání Homéra, k ideálu více civilnímu - k ideálu občana bojujícího bok po boku s ostatními občany ve slavné řecké falanx, k ideálu sevřené občanské společnosti řecké polis. V tomto ohledu tedy Tyrtaios není jen mluvčím Sparty, ale všech řeckých městských států.

Tyrtaios ze Sparty "(řec. Τυρταιος)" byl antický řecký básník archaického období. Působil na konci 7. století př. n. l. Ve starověku mu byl přisuzován původ spartský, mílétský i athénský. Dórismy v jeho jazyce však nasvědčují tomu, že pocházel ze Sparty. Ve Spartě se stal jakýmsi „oficiálním básníkem“.

提尔泰奥斯(英语:Tyrtaeus),约活动于公元前7世纪前后。古希腊挽歌体诗人之一。在第二次美塞尼亚战争期间,他住在斯巴达,用战争歌曲鼓励斯巴达人,用哀歌体诗句激励迈塞内。他的诗歌被收集在五卷本的诗集中。他为斯巴达的上层写作,是斯巴达战争诗歌的建立者。


Vývoj.

V roce 1958 se radioamatér Copthorne Macdonald zabývat výzkumem SSTV. Myšlenkou SSTV bylo snížit šířku pásma televizních signálů tak, aby mohly být vysílány také na krátkých vlnách. Typické televizní ČB signály vysílané v šířce pásma 3 MHz se musí snížit na asi 3 kHz (redukce 1000:1). K dosažení takové redukce je snížena snímací rychlost ve vertikální i horizontální rovině. Rychlost jednoho řádku je 66 ms a každý snímek má 120 řádků. Takto je tedy vytvořen původní 8 sekundový černobílý mód SSTV. Vzhled snímku je 1:1, horizontální snímání jde zleva doprava a vertikální odshora dolů. Horizontální synchronizační puls trvá 5 ms a vertikální synchronizace 30 ms. Kmitočet rozkladu je 15 Hz. Jako nosný kmitočet je pro vertikální a horizontální synchronizaci použit tón 1200 Hz a pro barvy je 1500 Hz pro černou a 2300 Hz pro bílou. To požaduje pásmo od 1,0 do 2,3 kHz, takže se dá vysílat provozem SSB.  Původní SSTV monitory byly dlouhodosvitové obrazovky. V začátcích se pro snímání obrázků používala vzorkovací kamera nebo FSS (Flying Spot Scanner). FSS je zařízení, které z otáčejícího se válečku s obrázkem snímá obraz řádek po řádku. Obrázky se v té době zaznamenávaly na magnetofon. Nevýhodou je, že obraz je viděn nejjasněji v místě momentálního příjmu a poté jeho jas slábne.  SSTV nahrazuje nejstarší přenos obrazu pomocí faksimile, kde přenos jednoho obrazu trvá podle počtu řádků až 15 minut (obraz se zobrazuje na elektrocitlivý papír), faksimile je používáno při přenosu obrazů s velkým řádkovým rozlišením (až 1800 bodů) především meteorologickými stanicemi na krátkých vlnách. SSTV je mnohem rychlejší, než kdyby se obraz vysílal při stejných podmínkách digitální formou. Další pokroky ve vývoji byly v digitálním konvertoru, který převedl a zobrazil SSTV obrázek na normální televizní obrazovce. Tento konvertor převedl SSTV signál na číslicová data (původně 128 bodů na řádek) a uložil si je v paměti. Konvertor převedl digitální data zpět na analogový signál vhodný pro zobrazení v televizi. Konvertor uměl také sejmout obrázek kamerou, uložit si jej do paměti a převést jej na signál pro vysílání SSTV. Barevné SSTV obrázky byly poprvé dosaženy konvertorem se třemi paměťovými bankami, když kamera nasnímala červený pak zelený a modrý obrázek, který, vysílaný po částech, vytvořil při překrytí vrstev barevný obraz. Tento systém byl posléze převeden do systému RGB řádků, kdy se jeden řádek vysílal třikrát v jednotlivých barevných sekvencích. Tento systém byl uveden v roce 1980 jako Robot Color System.  Podobný systém, také zvaný SSTV, použila NASA při letu vesmírné lodi Mercury-Atlas 9 a při prvních misích programu Apollo. Kamera na Mercury-Atlas 9 vysílala jeden obrázek za dvě sekundy. SSTV použité pro přenos obrázků z lodí Apollo 7, Apollo 8, a Apollo 9 a z měsíční procházky Apolla 11 přenášelo 10 snímků za sekundu s rozlišením 320 řádků.

SSTV zařízení a režimy pro přenos obrazu.

Robot 1200C.

Tento konvertor, uvedený firmou Robot Research Corporation v roce 1985, se stal rychle standardem. Původní Robot 1200C (dále jen 1200C) pracuje s jednodílným barevným obrázkem nebo ČB obrázkem. Umožňuje čtyři rozdílné rychlosti (černobílé 8, 12, 24, 36 sekundové; barevné 12, 24, 36, 72 sekundové) pro barevné nebo černobílé módy a může uložit ve své paměti jeden více rozlišující barevný, dva nízko rozlišené barevné nebo šest ČB obrázků. Formát s vyšším rozlišením je 256 bodů široký, má 240 řádků a zobrazuje až 262000 barev. Konvertor všude využívá vertikální počáteční signalizaci (VIS), která umožňuje aby se 1200C automaticky přepnul do příjmu správného módu a rychlosti. Na konci vysílání obrázku se 1200C přepne zpátky do módu STAND-BY, kdy čeká na další snímek.  Módy Robot nepoužívají systém RGB řádků, ale YCrCb. Nejdříve se vyšle černobílý jasový obraz luminance a ten se pak vybarví pomocí chrominance. Tím je zajištěna kompatibilita s černobílými módy. Nevýhodou je, že obrázek musí být přijímán pouze v celku od počáteční vertikální synchronizace – VIS.  Srdcem 1200C je mikroprocesor Intel 8031. Robot je vybaven interfacem pro komunikaci s počítačem. Počítač může číst a zapisovat digitální formou do paměti 1200C, který obrázky odvysílá. Obrázek lze uložit na disku PC. 1200C lze vybavit dalšími pamětmi a ovl. EPROMkou, která je naprogramovaná pro příjem jiných SSTV módů. Obrazový výstup může být prohlížen na monitoru nebo TV. Obrázky se zobrazují v reálném čase. Mohou být sejmuty použitím ČB nebo barevné kamery.  Robot 1200C se přestal vyrábět v roce 1992. Později se vyráběl anglický SUPER SCAN 2001 a japonské konvertory Tasco, ty je dnes možno zakoupit např. na eBay.

SCOTTIE.

"Scottie" mód byl vyvinut E. T. J. Murphym GM3SBC. Původní EPROM 1200C byla nahrazena Scottie EPROMkou s novými parametry. Scottie mód je RGB řádkový s poměrem stran 4:3. Je to synchronní systém (obrázek lze při správném nastavení konvertoru nebo modemu přijímat i bez nutnosti počáteční detekce VIS, takže od jakéhokoli řádku, synchronní systém spojuje výhody provozů SSTV a FAX) a je to mnohem rušení odolnější systém než Robot. Má celkem pět typů S1, S2, S3, S4, DX.

Wraase SC-1 a SC-2.

Tyto komerčně vyráběné Německé konvertory navrhl Volker Wraase DL2RZ. SC-1 obsahuje barevný mód, dále módy „Wraase“ nebo „SC-1“. SC-1 umožňuje pracovat v celkem osmi módech - 4 černobílé rychlosti (8, 16, 24, 32 sekund) a 4 barevné (24, 48 (120 řádků), 48 (240 řádků), 96 sekund). SC-2 je rozšířen o 30, 60, 120 a 180 sekundové barevné módy. SC-1 používají obrazový poměr stran 1:1 a SC-2 4:3

MARTIN.

„Martin“ mód byl vytvořen Martinem Emersonem G3OQD. Martin mód byl vyvinutý k překonání problémů starších řádkových systémů, jako je SC-1. Martin je RGB řádkový systém, obraz je v poměru 4:3 a je to synchronní systém. Martin M1 a M2 jsou v Evropě nejpoužívanější módy pro SSTV přenos. Další typy M1, M2, M3, M4.

AVT.

Počítač Amiga se svými na tehdejší dobu rozsáhlými grafickými možnostmi mohl být používán také jako počítačově založený SSTV systém. Software a interfejs vyvinul Ben B. Williams AA7AS. Amiga dovolí emulovat 1200C a také poskytuje nový mód: Amiga Video Transceiver (AVT). AVT vysílá po VIS kódu asi 5 sekund digitální hlavičku, potom vlastní snímek, nevysílá žádné synchronizační pulsy a pro obraz využívá užší šířku pásma než obvyklých 1500--2300 Hz. AVT mód dovoluje použít větší rozlišení (až 320 x 400) a používá 262000 barev.

Módy s vysokým rozlišením.

Pro počítačovou SSTV byly vytvořeny nové módy s velkým rozlišením až 640 bodů na 480 řádků Pasokon TV. Pasokon představil 3 nové módy P3, P5 a P7, jsou to RGB, synchronní módy s dobou přenosu 3, 5 nebo 7 minut. Módy Pasokon podporuje program EZ SSTV 3 i v sharewarové verzi.  Pasokon vyvinul vysokorozlišující módy jako první, ale vzápětí přišly nové jako GVA a Accorn PD, oba v programu WinPixPro. Accorn PD jsou synchronní módy, ale pro zkrácení doby přenosu používají barevný systém YC. Módy PD mají 5 modifikací, nejrychlejší je 90 sekundový mód; ten však má rozlišení 320 x 240, ostatní typy 120, 160, 180, 240 už mají 640 x 480. Kvalita obrazu je srovnatelná s módy Pasokon.

Pomaloběžná televize, Televize s pomalým řádkovým rozkladem (anglicky: "Slow-scan television" SSTV) je druh komunikace používaný hlavně v radioamatérství pro přenos obrazové informace na rádiových vlnách. Pomocí SSTV lze přenést statické obrazové informace na krátkých vlnách na velkou vzdálenost, všude tam, kde nelze využít normální televizi a neklade se důraz na rychlost přenosu.

慢扫描电视(英语:Slow-scan television 简称SSTV)是业余无线电爱好者的一种主要图片传输方法,慢扫描电视通过无线电传输和接收单色或彩色静态图片。


Pozorování.

M73 leží v západní části souhvězdí přibližně 4° jihovýchodně od hvězdy čtvrté magnitudy Albali (ε Aquarii), 1,5° východně od kulové hvězdokupy Messier 72. 2° severovýchodně leží planetární mlhovina NGC 7009. Pokud je M73 středně vysoko nad obzorem, je možné ji při průzračně tmavé obloze vyhledat i triedrem 10x50, ve kterém vypadá jako malá skupinka čtyř nebo pěti hvězd. I malý dalekohled dokáže rozeznat pravou podstatu objektu, která spočívá právě ve čtveřici hvězd viditelných i triedrem.  M73 je možno jednoduše pozorovat ze všech obydlených oblastí Země, protože má dostatečně nízkou jižní deklinaci. Přesto je tento objekt těžko pozorovatelný v severní Evropě a Kanadě, tedy za polárním kruhem, ale ve střední Evropě vychází dostatečně vysoko nad obzor. Na jižní polokouli je dobře viditelný vysoko na obloze během jižních zimních nocí a v jižní části tropického pásu je možno jej vidět přímo v zenitu. Nejvhodnější období pro jeho pozorování na večerní obloze je od července do listopadu.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil Charles Messier 4. října 1780 a popsal ji takto: ""Skupina tří nebo čtyř hvězd, které mohou na první pohled vypadat jako mlhovina, protože jsou obklopeny slabou mlhou. Tento objekt leží na stejné rovnoběžce jako předchozí objekt (M72) a jeho poloha byla určena pomocí téže hvězdy (ν Aquarii).""

Vlastnosti.

M73 bývá občas považována za možnou velmi řídkou otevřenou hvězdokupu, která by tedy byla tvořena hvězdami navzájem blízkými nejen na obloze, ale i ve skutečnosti. Otázka, zda tyto hvězdy tvoří asterismus nebo otevřenou hvězdokupu, způsobila nevýznamnou ale zajímavou rozpravu.  Skupina vědců kolem L. P. Bassina v roce 2000 zveřejnila rozbor barevného indexu a svítivosti hvězd v okolí M73. Na základě tohoto rozboru usoudili, že čtyři hvězdy uprostřed objektu a několik dalších okolních hvězd mají podobný vztah mezi barevným indexem a svítivostí, jaký mívají hvězdy v otevřené hvězdokupě (to se dá poznat z Hertzsprungova-Russellova diagramu). Podle těchto vědců je tedy M73 starou otevřenou hvězdokupou s úhlovým rozměrem 9'.  Ve stejném roce však zveřejnil práci získanou podobným rozborem i G. Carraro, který dospěl k výsledku, že hvězdy v této oblasti nemají žádný vztah mezi barevným indexem a svítivostí. Podle něj je tedy M73 pouze asterismem.  K oživení debaty přispěl také brazilský vědec E. Bica se svými spolupracovníky, kteří se shodli na tom, že takové seřazení hvězd, jaké pozorujeme u M73, je velmi nepravděpodobné a skupinu hvězd tedy považují za otevřenou hvězdokupu.  Tento spor nakonec vyřešili M. Odenkirchen a C. Soubiran v roce 2002, když zveřejnili rozbor šesti nejjasnějších hvězd předpokládané otevřené hvězdokupy, kterým dokázali, že se tyto hvězdy nacházejí ve velmi rozdílných vzdálenostech od Země a pohybují se různými směry. Potvrdili tak, že tyto hvězdy spolu tvoří pouze asterismus.

Messier 73 (také M73 nebo NGC 6994) je velmi těsné uskupení čtyř slabých hvězd 10. až 12. hvězdné velikosti, nacházející se asi 1,5° jihozápadně od známé mlhoviny Saturn (NGC 7009) v souhvězdí Vodnáře. Někdy toto uskupení bývá považováno za málo početnou otevřenou hvězdokupu, ale ve skutečnosti jde pouze o náhodné uskupení hvězd – asterismus.

梅西尔73(也称为M73或NGC 6994)是位于宝瓶座内,以四颗恒星为主体的星群。所谓星群,只是从地球上看天空中聚在一起,但彼此完全没有关联的恒星。M73是天空中最著名,并且曾被仔细的研究过的星群之一。


Pozorování.

Nalezení hvězdokupy je poměrně snadné, stačí vyhledat hvězdu Antares a poté zamířit o 8° směrem na jihovýchod. Je možné ji pozorovat obyčejným středně velkým triedrem 10x50, ve kterém se ukáže jako světlý mlhavý kotouček. Dalekohled o průměru 80 až 120 mm nedokáže rozlišit jednotlivé hvězdy a hvězdokupa zůstává nezřetelná. Dalekohledy o průměru 200 mm již dokáží rozlišit několik hvězd 14. a 15. magnitudy, z nichž některé se zdánlivě spojují v řetězce.  Poblíž M62 je možné vyhledat mnoho dalších kulových hvězdokup, z těch jasnějších jsou to například 4° severně Messier 19 a 9° severozápadně Messier 4.  M62 je možno jednoduše pozorovat z většiny obydlených oblastí Země, i když v severní části severního mírného podnebného pásu nevychází vysoko nad obzor, protože má středně velkou jižní deklinaci. Proto není pozorovatelná v některých částech severní Evropy a Kanady, tedy blízko polárního kruhu. Na jižní polokouli je hvězdokupa dobře viditelná vysoko na obloze během jižních zimních nocí. Nejvhodnější období pro její pozorování na večerní obloze je od května do srpna.

Historie pozorování.

Hvězdokupu objevil Charles Messier 7. června 1771. Do jeho katalogu se však dostala až po znovuobjevení v roce 1779, protože v roce 1771 nezměřil přesně její pozici, a v katalogu tak bývalo uvedeno toto pozdější datum. Kvůli tomu má tento objekt katalogové číslo 62, jinak by se zařadil mezi objekty M49 a M50. Jednotlivé hvězdy v ní poprvé rozeznal William Herschel, který ji popsal jako "zmenšenou M3." John Herschel ji pozoroval v roce 1833 na mysu Dobré naděje, v jehož zeměpisné šířce je hvězdokupa vidět téměř v zenitu, a rozeznal v ní desetitisíce hvězd do patnácté magnitudy. Admirál Smyth ji popsal jako "mlhovinu snadno rozložitelnou na velký počet hvězd."

Vlastnosti.

M62 leží ve vzdálenosti 22 200 světelných let od Země a její skutečný průměr je 100 světelných let.  Patří mezi výrazně nesouměrné kulové hvězdokupy, což je pravděpodobně způsobeno její blízkostí ke galaktickému jádru, protože je od něj vzdálena pouze 5 500 ly. Slapová síla galaktického jádra způsobuje, že jihovýchodní část hvězdokupy je proti jejím ostatním částem výrazně zhuštěnější.  Výzkum provedený po roce 1970 zjistil, že M62 obsahuje přinejmenším 89 proměnných hvězd, z nichž mnoho je typu RR Lyrae. Hvězdokupa také hostí velké množství rentgenových dvojhvězd.

Messier 62 (také M62 nebo NGC 6266) je kulová hvězdokupa na jižním okraji souhvězdí Hadonoše s magnitudou 6,5. Od Země je vzdálena 22 200 ly. Objevil ji Charles Messier 7. června 1771.

M62(NGC 6266)是一个明亮,外形相当圆的球状星团,位于恒星紧密的天区,星等为+6.6,位于蛇夫座。


Příklady herních světů.

Konkrétní světy.

Putovat se dá i velice konkrétním a zajímavým světem vytvořeným k jiným účelům. Jedná se převážně o příběhy ve světě vytvořeném ve fantazii autorů prózy. Může se jednat o jakéhokoli autora píšícího v žánru ve kterém chceme hrát. Takových světů existuje mnoho a dá se jmenovat několik nejznámějších knížek ze kterých se nejčastěji vychází:

Snové či jiné světy.

Když je ale herní svět nezajímavý, nebo nechceme zabíhat do podrobností a důležité je spíše dobrodružství, může být scénář jednorázový. Také může být hra návštěvou snového světa či jiné nějak pokroucené dimenze, kde se vše neustále mění. V takovém případě stačí jen velmi jednoduché stanovení základních pravidel a mechanismů. Příkladem může být hra na hrdiny jménem My life with master, ve které je svět pokaždé jiný a zároveň je to většinou jediné konkrétní místo.

Nedefinované světy.

Může se stát, že herní svět není vůbec definovaný. Vytváří jej hráči během hry, nezávisle na čemkoli a může se kdykoli změnit. Jediným zdrojem je fantazie a nápady jednotlivých hráčů. Příkladem může být hra Stíny. V ní je jediným definovaným rámcem to, že jsou postavy malé děti a místo toho, aby v noci spaly, tak je probouzí podivné zvuky. Ony se jen vydávají ukojit svou zvědavost. Vůbec nezáleží na tom co je mimo dům a to důležité je jen okamžitá scéna, která se může kdykoli úplně změnit.

Poznámka.

Kromě výběru herního světa by se hráči před začátkem hry měli ještě dohodnout na tom jaký je cíl hry (jaký druh zábavy jim vyhovuje) a podle jakých pravidel budou hrát.

Fikční svět je fiktivní universum, ve kterém se odehrává děj uměleckého díla (románu, filmu apod.) anebo hry. Například hra na hrdiny někdy má pozadí jen mlhavé a těžko definovatelné, ovšem jindy může být herní svět velmi konkrétní a dobře popsaný. Téměř vždy je však nutné mít alespoň nějaké prostředí. Herní svět může být velmi konkrétní, může se jednat o svět vytvořený zvláště k tomuto účelu, ať už komerční jako je Dark sun, Dragonlance, Shadowrun, Svět temnoty, česká Tarie a nebo amatérsky vytvořený.

虚构世界,或称架空世界(fictional universe;fictional world),是指本身具有一致性的虚构设定,含有与现实世界不同的元素。虚构世界可以与现实世界几乎没有区别,除了是虚构的人物和事件。在另一极端,它与现实世界只有很少或根本没有相似之处,例如含有虚构的空间和时间原则。