Charakteristika a vývoj nacismu.

Nacismus vznikl spojením koncepce fašistického státu (zahrnující vůdcovský princip) a rasistických teorií o nadřazenosti árijské rasy a o pokroku skrze konflikt mezi vyšší a nižší rasou, řešený podrobením či likvidací nižší rasy. Nacistická ideologie dále čerpá z antikapitalistického socialismu, přivlastňuje si prvky kolektivismu či sociální demagogie (vyhovující nižším vrstvám), antibolševismu (vyhovující vyšším vrstvám), nacionalismu (umožňující získat podporu konzervativních sil) a antisemitismu. Filosofická podstata nacismu obsahuje prvky výrazného iracionalismu, okultismu a esoterismu. Ottova encyklopedie uvádí pro heslo nacismus (národní socialismus), že jde o totalitní ideologii založenou na vypjatém nacionalismu, rasismu, prvcích socialismu, militarismu a antisemitismu. Mezi nejvýznamnější nacistické teoretiky lze zařadit Rudolfa Junga - autora názvu této ideologie a knihy Der Nationale Sozialismus, Ernsta Hubera a Adolfa Hitlera. Během svého pobytu ve vězení roku 1924 napsal Hitler autobiografii "Mein Kampf", ve které definoval některé klíčové vlastnosti nacistické ideologie.  Program národních socialistů z roku 1920 obsahoval řadu dvojznačných prvků jako zrušení bezpracných příjmů, konfiskaci válečných zisků, znárodnění monopolů, rozdělení zisků z monopolů, rozsáhlou podporu ve stáří, znárodnění obchodních domů, konfiskace půdy pro veřejné účely bez náhrady, zrušení úroků za pozemkové půjčky, podpora nadaných dětí chudých rodičů, povinné cvičení a sport atp. O nich však není snadné rozhodnout, zda mají být interpretovány socialisticky nebo spíše jako projev úcty k archaickým hodnotám, jako inspiraci předmoderními, zejména antickými společnostmi. Od tradičních forem socialismu - značně internacionálního postoje - odlišoval národní socialismus vypjatý nacionalismus. Dle Hitlerova Mein Kampfu: "V rudé vidíme socialismus našeho hnutí, v bílé myšlenku nacionalismu a ve svastice poslání boje za vítězství árijského člověka." Hitler chtěl však zničit marxismus a tvrdil, že mezi marxismem a socialismem existují rozdíly. Sám však roku 1934 připustil, že: "Národní socialismus převzal od každého z obou táborů samotnou myšlenku, která ho charakterizuje - národní odhodlání z buržoazní tradice a vitální, tvůrčí socialismus z marxistického učení."  Po roce 1933, kdy se NSDAP dostala k moci a Adolf Hitler se stal říšským kancléřem, nacistická strana plně podpořila fašistickou koncepci vytvořením absolutní moci státu a vůdce ("Führera"), rasovou politiku a agresivní zahraniční politiku. Ta nakonec byla příčinou druhé světové války. Po uchopení moci zůstala část hospodářství v soukromých rukou, ale pod státní kontrolou v podobě čtyřletých plánů (napodobenina sovětských pětiletek). Byla zavedena sociální opatření a podporován rovnostářský a polovojenský národní étos. Hitler sám razil heslo: rovnost všech rasových Němců. Legální rozdíl mezi dělníkem a úředním stavem byl zrušen a docházelo ke glorifikaci dělníka. Po roce 1939 došlo k socializaci hospodářství a zavedení centrálního plánování.  Pronikání nacionalistických prvků do socialistického myšlení pomohl i marxista Werner Sombart, který považoval válku Německa s Británií za nevyhnutelnou. "Válečnický národ Němců", dle Sombarta, "musí porazit anglickou obchodnickou civilizaci". Jednotlivec by měl, podle Sombarta, obětovat své štěstí i život "životu státu a lidu".  Nacismus byl po skončení druhé světové války postaven mimo zákon, jeho ideologie však stále přežívá, nebo je dokonce obnovována (viz neonacismus).

Politika NSDAP.

Sociální politika.

Socialistické kořeny NSDAP reprezentovala v počátcích hnutí nejzřetelnější skupina okolo bratrů Otty Strassera a Gregora Strassera, která požadovala vyvlastnění velkých podniků a nesouhlasila s Hitlerovou ekonomickou politikou, která byla spíše středová. Hitler jistou dobu s touto skupinou spolupracoval (zpočátku mu ani nic jiného nezbývalo, protože byla mocnější než jeho vlastní frakce), poté co dosáhl převahy (1926) ji ještě nějakou dobu toleroval, nakonec však nechal Strassera a jeho nejbližší ze strany vyloučit (1930). Otto Strasser poté založil stranu Revolučních národních socialistů. K levicově orientovaným nacistům Strasserovy skupiny patřil původně i Joseph Goebbels, který ji však v roce 1926 opustil a připojil se k Hitlerově skupině (nicméně některé názory si udržel).  Roku 1923 osvětlil Hitler v interview s Georgem Sylvesterem Viereckem své vnímání komunismu a socialismu. ""Komunismus není Socialismus. Marxismus není socialismus....Socialismus je antický Aryan, germánská instituce. Naši germánští předci drželi jistou půdu dohromady. Oni kultivovali ideu veřejného blaha...Socialismus na rozdíl od marxismu nezavrhuje soukromé vlastnictví. Na rozdíl od marxismu nezahrnuje popření osobnosti a na rozdíl od marxismu je patriotický."." Prohlašoval, že klidně by svou stranu mohl nazvat i Liberální strana. Hitler také říkal, že plně podporuje soukromé vlastnictví a že základem je soukromá iniciativa, kterou je nutno podporovat. Hitler sám razil heslo, že rasy jsou si nerovné, rovnost liberálního stylu je židovským vynálezem a že rovnost Němců spočívá "ve formě, jakou jednotlivec plní své povinnosti." Byla zavedena sociální opatření a podporován socialistický a rovnostářský národní étos s výjimkou těch, kteří byli neárijské krve. Hitler sám razil heslo: rovnost všech rasových Němců. Legální rozdíl mezi dělníkem a úředním stavem byl zrušen a docházelo ke glorifikaci dělníka. Ve skutečnosti po nástupu nacismu dělníkům byla omezována jejich práva a informovanost a byla posilována práva zaměstnavatelů. Podobné tendence se vyskytly i ve fašistické Itálii, kde došlo k zákazu stávek veřejných zaměstnanců a stávek s politickými cíli a fašistické odborové svazy byly prohlášeny za jediné legální zástupce zaměstnanců a v Sovětském svazu: ""Uvážíme-li pramálo dobrovolný charakter práce kolchozníků a omezení, jakým byli vystaveni sovětští dělníci, lze vyslovit pochybnosti o tom, že se tu rodil nový, nejsvobodnější společenský řád na světě. Logika modernizace... musela vést k státně monopolistickému zacházení s pracovními silami a s jejich sociálními podmínkami.""  Dle Jiřího Hájka Hitler: ""...sociální složku svého učení (vytvoření zdravých sociálních poměrů) převzal tak, jak stojí a leží od zakladatele křesťanskosociálního hnutí dr. Luegera, přičemž však Luegera "zdokonalil" tím, že z jeho koncepce sociální otázky důsledně vymýtil všechny křesťanské motivace. Ty nahradil nacionalisticko-antisemitským programem další jím uznávané autority, George von Schönerera, zakladatele "Všeněmeckého hnutí" a hnutí "Pryč od Říma".""

Ekonomická politika.

V Německu došlo k: ""...politice plné zaměstnanosti od roku 1933 a k hospodářské politice centrálního řízení hospodářského procesu po roce 1936."". Přičemž rozdíl například oproti Sovětskému svazu byl: " "Centrálně administrativní řízení hospodářského procesu může sice být spojeno s kolektivním vlastnictvím, jak je tomu v Rusku od roku 1928, toto spojení však není nutné. V Německu...převládalo dále soukromé vlastnictví výrobních prostředků, zemědělské a průmyslové podniky nadále patřily převážně soukromým osobám a společnostem. Soukromí vlastníci ale mohli s výrobními prostředky nakládat jen v omezeném rozsahu."". V Německu: " "Hospodářské mocenské organizace, soukromé i veřejnoprávní, se navzájem prolnuly...Německý i ruský hospodářský řád z roku 1942 by potom byl řádem, v němž dominovaly monopoly ve všech výrobních odvětvích."" Nacismus nerušil soukromé vlastnictví a byl od začátku podporován německými velkoprůmyslníky. Soukromé firmy měly čerpat velké zisky i z de facto zavedeného otrokářství. S nacismem spolupracovali a sympatizovali také zahraniční multimilionáři, jako například Henry Ford, kteří mu vyjadřovali dlouhou dobu otevřenou podporu. Mnoho dnešních velmi známých soukromých firem (Siemens, Krupp, AEG, I. G. Farben atd.) získalo svou velkou pozici soukromým podnikáním v nacistickém Německu. Ve skutečnosti nucená práce však byla daleko od financování soukromých firem, byla to redistribuce od zotročených Židů, Poláků, Ukrajinců a jiných ke státu jako celku. 60 až 70 % mezd placených této nucené práci firmami bylo odvedeno státu. Mezi lety 1941 až 1945 to bylo 13 miliard říšských marek. Jiný pramen uvádí, že pracovní nasazení vězňů řídil státní úřad hlavní hospodářské správy SS, jenž průmyslu účtoval mezi třemi a šesti markami za vězně a den - vzhledem k podprůměrnému pracovnímu výkonu vězňů mnohé podniky tyto částky odmítaly jako přehnané.  Po uchopení moci zůstala velká část hospodářství v soukromých rukou, ale pod státní kontrolou v podobě čtyřletých plánů. Občas se uvádí, že šlo o napodobeninu pětiletek ze SSSR, ale to není možné, protože ty byly v plně zestátněné ekonomice, které fungovala úplně jinak. To se netýkalo první sovětské pětiletky (od roku 1928), protože kolektivizace vesnice byla dovršena teprve v průběhu let 1930 až 1931. Ekonomika Sovětského svazu a ekonomika v zemích střední a východní Evropy po roce 1947 byly řízeny v letech 1947 až 1949 pomocí jednoletých až trojročních plánů obnovy, které se staly základem pro pozdější centrální plánování chodu celých ekonomik v podobě pětiletých plánů. V některých těchto zemí (Polsko a Maďarsko) zůstala zachována možnost mít soukromou živnost a také samostatně hospodařit v zemědělství. Pouze však v NDR existovalo významné soukromé vlastnictví části výrobních faktorů až do roku 1972, kdy bylo znárodněno 2 568 soukromých podniků a 5 600 podniků se státní účastí. Dříve se tyto podniky podílely na výrobě textilních výrobků 25 %, obuvnického a kuřáckého zboží 30 % a krejčovských potřeb 40 %. Existoval zde například soukromý textilní a potravinářský průmysl.  Zasahování státu do ekonomiky jen v případě potřeby řešení ekonomických a sociálních problémů - takzvaná direktivní ekonomika, podobná současné smíšené ekonomice Skutečnost však byla jiná a v době vlády nacionálních socialistů v Bavorsku: ""Hospodářský rozmach nepřinášel jen pozitivní nálady, neboť státní úřady také svévolně likvidovaly soukromý majetek. Před vypuknutím války tak naprostá většina bavorských průmyslníků vlastnila jen podílová práva svých továren, již však neovládala výrobu." V (celém) Německu socializace hospodářství postoupila tak, že sice: "...převládalo dále soukromé vlastnictví výrobních prostředků, zemědělské a průmyslové podniky nadále patřily převážně soukromým osobám a společnostem. Soukromí vlastníci ale mohli s výrobními prostředky nakládat jen v omezeném rozsahu."Posudky o přijetí do NSDAP braly také v potaz postoje k dělnictvu. Někteří podnikatelé se také podíleli na odboji proti nacismu. Došlo k omezení zahraničního obchodu, upřednostnění ovládnutí nového trhu před přizpůsobením se mu Nacismus - ekonomická politika Nacionálně socialistický podobně jako sovětský systém socialismu spočívaly na tom faktu, že vláda má plnou kontrolu nad výrobou. Rozhoduje, co bude vyráběno a jak. Přiděluje každému jedinci podíl spotřebního zboží pro jeho spotřebu. Ale je zde rozdíl mezi těmito dvěma systémy - ačkoliv se netýká podstaty rysů socialismu. Sovětský model socialismu je čistě byrokratický. Všechna ekonomická podnikání jsou odděleními vlády, podobně jako správa armády a poštovního systému. Každá továrna, obchod nebo farma stojí ve stejném vztahu k nadřízené centrální organizaci, jako poštovní úřad k ministerstvu pošty. Nacistický model se lišil od sovětského v tom, že (zdánlivě a nominálně) udržuje soukromé vlastnictví způsobu produkce a drží si vzezření řádných cen, mezd a trhů. Nicméně zde nejsou již dále podnikatelé, ale jen vedoucí závodů (Betriebsführer). Tito obchodní vedoucí provádějí nákupy a prodeje, platí pracovníky, dělají dluhy, a platí úroky a amortizaci. Neexistuje zde pracovní trh; mzdy a platy jsou určeny vládou. Vláda říká obchodním vedoucím, co a jak produkovat, za jakou cenu a od koho nakupovat, za jakou cenu a komu prodávat. Vláda předpisuje komu a za jakých podmínek kapitalisté musí svěřit svoje fondy a kde a za jaké mzdy musí pracující pracovat. Tržní směna byla jen klam. Všechny ceny, mzdy a míry úroků byly určeny centrální autoritou. Byly cenami, mzdami a úrokovými měrami jen, co do vzhledu; v realitě byl jenom tendencemi v kvantitativních popisech vládních příkazů. Vláda, ne spotřebitelé, řídila produkci. To je socialismus s vnějším vzezřením kapitalismu. Některá označení kapitalistické tržní ekonomiky zůstaly, ale znamenají něco zcela jiného od toho, co znamenají v opravdové tržní ekonomice.  I zemědělství bylo podrobeno všezahrnující moci státu. Byl zaveden nově centralizovaný odbyt produktů (od roku 1933) organizovaný RNS (Reichsnährstand), zamýšlený jako opatření ke zvýšení výnosů. Na venkově však budil značný neklid. Výsledkem nacionálně socialistické zemědělské politiky byl agrární producent svázaný sítí paragrafů diktujících předepsané plodiny, regulované ceny a garantovaný odběr. Říšský ministr výživy a zemědělství R. W. Darré převzal vedení 40 tisíc zemědělských družstev a koncem května 1938 kontrolu nad všemi zemědělskými organizacemi.

Financování a podpora průmyslníky.

Ačkoliv byla finanční podpora podnikatelských kruhů zanedbatelná, jako faktor v úspěchu NSDAP před rokem 1930, a nebyla důležitá ani potom, průmyslníci si začali všímat NSDAP, jako důležité síly v destrukci parlamentního systému. Průmyslníci se měli se stávat vlivnými zejména v letech 1932 - 1933 v přesvědčování Hindenburga, že Hitler by mohl být v tomto projektu nějak užitečný." Dle historika Wernera Masera je tvrzení, že těžký průmysl a velkostatkáři dostali k moci jak fašistickou diktaturu Mussoliniho v Itálii, tak i Adolfa Hitlera v Německu, aby na jedné straně zbudovali valy proti nebezpečí bolševické revoluce a na druhé straně zároveň vytvořili expanzní možnosti pro vlastní produkci, otřepanou frází, která pramení z nedostatečných detailních znalostí. Takhle situaci líčily (bez důkazů) například výmarské propagandistické letáky sociální demokracie, například v Mnichově vydávané Thomasem Wimmerem. Podnikatel Fridrich Flick poslal nacionálním socialistům jen 2.8 % peněz, které vydal na politické účely. "S 50 000 markami od Flicka, 250 000 od koncernu IG-Farben a částkou nacházející se někde mezi, kterou daroval průmysl z Porúří v roce 1931, se toho nedalo mnoho počít. Kdyby byl býval Hitler neměl k dispozici měsíční příspěvky od tehdy zhruba 800 000 členů, nebyl by s největší pravděpodobností ve volném souboji sil schopný konkurence. " Gustav Krupp bývá považován za velkoprůmyslníka Hitlerovi obzvláště nakloněnému, ale na konci roku 1932 nebyl ochoten se ani zasadit u Hindenburga svým jménem pro Hitlera jako kancléře. Dary věnované politickým stranám v období výmarské republiky představiteli průmyslu a hospodářství byly nakonec směřovány proti Hitlerovi a NSDAP."

Rasová politika.

Jednou zvláštností nacismu bylo členství jednoho jedince ve straně - Emil Maurice, člen SS a vášnivý antisemita, byl sám původem žid. Díky Hitlerově protekci však mohl ve straně zůstat, když byly jeho kořeny odhaleny.

Územní nároky.

Obnovení německých hranic v rozsahu před rokem 1914, obnovení svrchovanosti německé říše.

Řazení v pravolevém spektru.

Nacismus je řazen mezi ultrapravicové směry. Tento náhled z politologického hlediska zdůvodnil už Hitlerův současník Konrad Heiden. Vyplývá rovněž z toho, jaké politické strany během své cesty k moci nacismus využíval jako své spojence a představitele jakých politických proudů přednostně potíral a likvidoval. Zatímco konzervativní nacionalisty, sympatizanty předválečné monarchie a klerikály nacisté využili při převzetí moci roku 1933 v koaliční spolupráci či se je i během svého režimu pokoušeli integrovat, velmi negativně byli od počátku zaměřeni především vůči sociálním demokratům, komunistům a levicovým odborům.  Daná problematika je však obtížně diskutovatelná kvůli neostrosti pojmů pravice a levice i posunům jejich vnímání v čase a prostoru. Je potřeba říci, že kontinentální pravicové myšlení (a německé zvláště) si na rozdíl od anglosaského v průběhu 19. století nepřivlastnilo agendu ekonomického liberalismu. Jeho snahou byla konzervace jádra společenských poměrů fungujících před vznikem Francouzské revoluce 1789 a obhajoba závazného nadindividuálního a mimoracionálního étosu, který tuto společnost legitimizuje. Pravicová diskuse v 19. století dospěla k akcentaci "spontánního řádu", který není primárně ekonomickým principem, ale má zejména zakotvení v tradicích, nepsané a transhistorické společenské hierarchii, monarchistických, aristokratických nebo jiných elitářských principech. Na přelomu 19. a 20. století, vlivem Darwinových a Nietzscheových úvah a zvyšující se prestiže přírodních věd byl tento řád obzvláště v Německu interpretován v naturalistických kategoriích, pomocí eugenických principů, ideologií krve a půdy (Blut und Boden). Rovněž nelze přehlížet vysokou prestiž pojmu státu v německém konzervativním myšlení (Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Johann Jakob Bachofen). Konzervativní pravicové myšlení v románských a zejména ve středoevropských zemích z těchto pozic silně vymezuje vůči individualismu a individuálnímu ekonomickému podnikání (laissez-faire), vůči opovrženíhodné snaze řešit společenské problémy parlamentarismem a argumentační diskusí, vůči emancipaci nových společenských vrstev (dělnictva, svobodné inteligence, Židů, menších i slovanských národů) a vůči narušování tradiční stavovské hierarchie. Těchto kulturních podnětů svérázně využil i nacismus.  Ani pojem socialismus využitý také v názvu a ideologii nacistické strany NSDAP nelze chápat jako jednoznačný projev návaznosti na levicové dědictví. Ve 20. letech 20. století ekonom a politický filosof Werner Sombart ve svém semináři představil celkem 260 v literatuře doložených pojetí socialismu. Samotný pojem socialisté se objevuje v teologické literatuře druhé poloviny 18. století v Itálii, kdy jsou takto nazýváni autoři zpochybňující z rozličných pozic principy přirozeného práva.. Čilou polemiku o socialismus napříč politickým spektrem dokládá v roce 1848 také Marxův Komunistický manifest. Marx zde doporučuje termín komunismus právě z toho důvodu, že k socialismu se před rokem 1848 běžně jednak hlásilo mnoho konzervativců, v rámci útoku na kapitalismus z pravicových pozic, tak i liberálů usilujících o určitý "kapitalismus s lidskou tváří".

Alternativní názory na problematiku pravolevé klasifikace nacismu (Hayek).

V polovině 20. století někteří neoliberálové zpochybnili afinitu nacismu k politické pravici a nacismus řadili na levici jako radikální vyústění socialismu: to pro jeho komunitarismus, intervencionismus a centralismus. Prvně tak učinil zřejmě obhájce klasického liberalismu Friedrich August von Hayek v roce 1944. Hayek odmítal názor, že by nacionální socialismus byl (pravicovou) reakcí na vzestup socialismu. Naopak mínil, že konflikt mezi nacionálními socialisty a ostatními socialistickými silami v Německu byl pouhým bojem mezi soupeřícími socialistickými frakcemi. Hayek dále uváděl, jak se někteří bývalí komunisté a socialisté v Německu stali stoupenci nacionálního socialismu, podobně jak se v Itálii stal někdejší socialista Benito Mussolini vůdcem fašistického hnutí. Dle Hayeka také socialisté pokud mluví o socialismu, nepožadují světový internacionální socialismus a neuvažují o rovnoměrném rozdělení kapitálových zdrojů mezi všechny lidi světa. Socialisté dle něho zůstávali zpravidla v hranicích svých států a socialismus slouží partikulárním zájmům a není pro cizince. Socialisté byli dle něho více či méně nacionalističtí. Problémem používání Hayekovy interpretace zůstává fakt, že on sám prakticky neoperuje pojmy "pravice" a "levice" a že používá značně maximalistický pojem "socialismu", do kterého výslovně zahrnuje mnohé konzervativní tendence a směry a klade je do opozice k jím samotným obhajovanému liberálnímu pojetí. Je potřeba říci, že tento výklad nacismu jakožto levicového jevu hraje v evropském a americkém akademickém diskursu zcela okrajovou roli.  Občas se argumentuje v tomto smyslu postojem některých francouzských, britských a zejména německých socialistů, kteří dali přednost zemi před třídou v čase vypuknutí první světové války. Například v Německu: ""...sociální demokracie 4. srpna 1914 hlasovala v Reichstagu za válečné úvěry.."". Ale jiní, jako například v Německu svaz Spartakovců nebo členové České strany národně sociální, byli ostře protiváleční a antiimperialističtí a byli za to i souzeni - například Václav Klofáč nebo Rosa Luxemburgová. Na druhou stranu pro Sovětský svaz se ale uvádí, že: „V postalinské éře se nic nezměnilo na zásadním důrazu na posilování ruského elementu ve svazových republikách, i když Chruščov sám započal s přehodnocením některých stalinských excesů (vyhnání Tatarů z Krymu v roce 1945, deportace Čečenců a jiných kavkazských národů koncem války do Asie).“. Provádělo se rozptylování etnicky jednolitých skupin. Teoretickým zdůvodněním bylo, že hranice mezi sovětskými republikami v rámci Sovětského svazu stále více ztrácejí svůj bývalý význam.

Nacismus a náboženství.

Některými jedinci byla navrhována syntéza učení protestantských církví s germánským novopohanstvím. Takové bylo takzvané ario-křesťanství Jörga Lanz von Liebenfelsa, které navazovalo na podobný starší projekt Paula de Lagarde z konce 19. století. Nacistický režim však podobné synkretické myšlenky přijímal zdrženlivě. Nechtěl totiž ohrozit pragmatické spojenectví s velkými křesťanskými církvemi. Luterské církve se podvolily nacistickému režimu velmi hladce. Uchopení moci Adolfem Hitlerem v roce 1933 vyvolalo nadšení v mnoha bohoslovcích i laicích a hnutí Německých křesťanů (Deutschen Christen, zkratka DC) získalo během prvních měsíců roku 1933 většinu v reprezentativních orgánech církví na všech úrovních. Němečtí křesťané nebyli samostatnou organizační jednotkou, ale názorovou platformou, která do tradiční luterské teologie inkorporovala vůdcovský princip, německý šovinismus, militarismus, rasismus a antisemitismus. Opoziční menšinou v německé luterské církvi se stal tzv. Nouzový spolek farářů, k němuž patřili Martin Niemöller a Dietrich Bonhoeffer. Jejich nesouhlas s ideologií Německých křesťanů byl však formulován jen teologicky, ne politicky. Většina z nich se dostala do vnitrocírkevní izolace, Niemöller byl v letech 1937-45 vězněn v koncentračním táboře.  Na římský katolicismus hleděl nacistický režim o mnoho podezíravěji. Katolickou dogmatiku nebylo snadné spojovat s nacionalismem, také pro souvislost církve se zahraničním centrem (Řím, Vatikán). Konkordát papeže Pia XI. s Hitlerovým režimem však přispěl k začlenění katolíků do nacistického režimu, ačkoli na desítky německých katolických duchovních individuálně dopadla perzekuce.  S krajním nepřátelstvím se nacisté chovali k různým radikálním protestantským církvím a sektám (Svědkové Jehovovi), zvláště kvůli jejich přísně apolitické orientaci a odmítání vojenské služby.

Nacistická ideologie a její vztah k přírodě.

Nacisté spojovali současnou civilizaci s židovsko-křesťanskou tradicí a sami sebe naopak ztotožňovali s pohanskou minulostí. Prohlašovali o sobě, že jsou zvláštním poutem svázáni s přírodou, a tudíž své nepřátele považovali za bytosti, které jsou v rozporu s přírodou. Přírodu vnímali jako říši absolutního pořádku, jež je v protikladu vůči chaosu způsobeném civilizací. Nacisté obdivovali především přírodu drsnou a neúprosnou, v níž fungoval jasný řád a pevná hierarchie. Přírodu, v níž platilo, že silnější a agresivnější vítězí, zatímco slabí jsou odsouzeni k zániku. Skoro všechny prvky moderního světa, včetně demokracie, byly považovány za úpadkové a na síle získával kult divokých zvířat. Nacisté se v tomto brutálně antihumanistickém duchu snažili nahradit složitost parlamentní demokracie jedinou pevně danou hierarchickou strukturou, v níž měl každý jednotlivý živý tvor své přesně dané místo, a ti, kteří do tohoto systému nezapadali, měli být zničeni – bez ohledu na to, zda se jedná o lidi či jiné živé tvory. V tomto ohledu nacismus myšlenkově navazoval na některé závěry Friedricha Nietzscheho a jeho kult predátorů, který následně rozvíjel Oswald Spengler. Nacisté rovněž uznávali myšlenky Charlese Darwina, které si ovšem upravili, přesněji řečeno pokřivili k obrazu svému tak, aby plně korespondovaly s jejich představou světa jako místa, kde přežívají ti nejzdatnější, kde se vede neustálý konkurenční boj, kde vládne přirozený výběr, a to jak mezi jednotlivci, tak i mezi národy a lidskými rasami. Charlese Darwina však nacisté přijímali jen s výhradami, jelikož teorie evoluce byla v rozporu s jejich představou o čistotě árijské rasy. V tomto ohledu byla pro nacistickou ideologii přijatelnější myšlenka známá jako polygeneze, tedy to, že různé lidské rasy byly stvořeny odděleně.

Ochrana přírody.

Kladný vztah k přírodě a ke zvířatům se v nacistickém Německu projevil i v praxi, když právě v tomto období vznikl na území Německa značný počet nových přírodních rezervací a rozsah městských parků se zvětšil na dvojnásobek. Děsivým paradoxem je to, že v době, kdy byli v nacistických koncentračních táborech mučeni a zabíjeni lidé, přijalo právě nacistické Německo jedny z nejpřísnějších zákonů na ochranu zvířat, jaké tehdy vůbec na světě existovaly. Nacistické zákony na ochranu zvířat byly velmi detailně propracované a měly vysokou lékařskou a právní úroveň. Už v první verzi z roku 1933 je např. přísně postihováno týrání zvířat, je zakázáno užívání psů při honech, je regulována kastrace zvířat a je stanoveno maximální množství práce, které může být požadováno od zvířat na polích nebo v dolech. Další ustanovení omezovalo vědecké a lékařské experimenty na zvířatech, které se směly provádět jen výjimečně a s výslovným povolením ministerstva vnitra (přičemž v koncentračních táborech se prováděly drastické „vědecké“ pokusy na lidech zcela bez omezení). Na zákon z roku 1933 navazovala postupně celá řada dalších zákonů na ochranu přírody a zvířat, které byly vydávány a vylepšovány až do úplného konce režimu. Většina těchto zákonů byla údajně sestavena pod dozorem samotného Hitlera. Nesmírný důraz je v těchto zákonech kladen především na to, aby zvířata nepociťovala sebemenší bolest – ať už během chovu, při přepravě nebo třeba během porážky (veřejnosti byly na obhajobu zákona promítány záběry z rituálních, tzv. košér, porážek například v antisemitském filmu Věčný žid). V roce 1934 byl vydán lovecký zákon, který např. zakazoval v lesích kladení pastí a rovněž používání celé řady střeliva, jehož použití by mohlo zvěři způsobit nepřiměřenou bolest. Ohrožené druhy se nesměly lovit vůbec. O tom, jak byly tyto zákony na ochranu lesní zvěře dodržovány, si lze ovšem udělat obrázek z toho, že nejvyšší osobou v oblasti ochrany přírody byl jmenován nadšený lovec lesní zvěře Hermann Göring. Přesto však platí, že nacistický zákon na ochranu zvířat byl natolik propracovaný, že se s několika úpravami udržel v západních sektorech Německa až do roku 1974. Přísný nacistický zákon o metodách zabíjení zvířat z roku 1933 zůstal dokonce v platnosti až do roku 1997.

Přírodní vědy.

Přední místo mezi vědami v nacistickém Německu převzala biologie a další přírodní vědy. Vědecké a filozofické myšlenky německých biologů prostupovaly prostřednictvím vzdělávacího systému celou společností. Analogií z oblasti ekologie lesů a polí se užívalo při objasňování, jak funguje společnost, a živočišná říše se stala modelem pro nacionálně socialistický stát, v němž měly být přirozené přírodní biologické mechanismy nahrazeny zákonem – tedy přirozený přírodní výběr měl být nahrazen umělým, jinak řečeno "slabé" bylo třeba zabít, protože jinak by automaticky nevymřeli. Mezi nejvíce státem podporované přírodní vědy patřila v nacistickém Německu psychologie zvířat (v roce 1936 byla založena Německá společnost pro zvířecí psychologii), zoologie a etologie. Výsledky výzkumů získané v oblasti křížení u zvířecích druhů pak hrály roli pro další rozvoj pseudovědeckých oborů jako např. eugenika a rasová hygiena. Řada vědců, kteří pracovali pro nacistickou vládu a často se podíleli na značně kontroverzních a morálně pochybných výzkumech, byla po válce rehabilitována a pokračovala ve vědecké práci i v poválečném Německu. Asi nejznámějším příkladem je nacista Konrad Lorenz, který získal v roce 1973 Nobelovu cenu za fyziologii a medicínu.

Kult vlka.

Nacisté spatřovali ve velkých dravcích, zejména pak ve vlkovi, hlavní symboly své moci. Nelítostnost vlka se stala typickou metaforou moci a dominantního postavení a své identifikace s dravci užívali nacisté k ospravedlnění zabíjení, prováděného jen s velmi malými zábranami. Nacisté se neustále dovolávali psů a vlků jako vzoru, pokud jde o vlastnosti, které oni sami chtěli rozvíjet. Jednalo se především o věrnost, dodržování hierarchie, divokost, odvahu, poslušnost a krutost. Hitlerovo krycí jméno znělo Wolf (Vlk), místa, která mu sloužila jako hlavní stan, se nazývala "Wehrvolf" (Vlkodlak), "Wolfschlucht" (Vlčí rokle) a "Wolfschanzel" (Vlčí doupě). Příslušníky SS označoval Hitler za smečku vlků, plán infiltrovat skupiny nepřátelské nacistickému hnutí byl znám jako operace "Vlkodlak" a "vlkodlaci" se říkalo také členům Hitlerjugend, kteří byli nasazeni do bojů těsně před koncem války. Nacistické Německo se také stalo vůbec první zemí na světě, která v roce 1934 vydala zákon na ochranu vlků. Zcela v rozporu s identifikací s dravci bylo ovšem vegetariánství, které bylo mezi čelnými představiteli nacistické vlády velmi populární. Adolf Hitler byl vegetarián, stejně tak i Rudolf Hess, Joseph Goebbels a také nadšený okultista Heinrich Himmler. Himmler dokonce nařizoval pojídání vegetariánské stravy velitelům SS.

Příčiny podpory.

Za příčiny počáteční vysoké podpory nacistického hnutí jsou považovány:

Symbolika nacismu.

Nejznámějším symbolem nacismu byla svastika (nazývaná také hákový kříž).  Adolf Hitler se o hlavní vlajce nacismu (také nazývaná Hitlerova vlajka) vyjádřil: "Jako národní socialisté vidíme v naší vlajce náš program. V červené barvě vidíme sociální myšlenku našeho hnutí, v bílé barvě nacionalistickou myšlenku, v hákovém kříži roli boje za vítězství árijského člověka a současně s tím také myšlenku vítězství tvůrčí práce, která byla vždy antisemitská a antisemitská vždycky bude."  Prvky jako např. hákový kříž se objevovaly i na platidlech tehdejšího Německa. Nacistická symbolika výrazně čerpala z germánských pohanských a starých indoevropských znaků (např. runy).

Odpůrci nacismu na území Německa 1933–1945.

Opozice v nacistickém Německu byla nepočetná a nejednotná a pohnutky jednotlivých odpůrců nacistické ideologie se značně lišily – mohly být politické (např. komunisté a sociální demokraté), morální (církve), ale také mocenské jako v případě armádní generality. Část mládeže se stavěla proti nacismu kvůli totalitní uniformitě a spoustu lidí pobuřoval způsob, jak nacisté zacházeli s Židy a dalšími etniky. Celkově však v nacistickém Německu nebyl odpor proti nacismu jednotný a vycházel z různých příčin. V Německu tak nikdy nepovstala soudržná a masová opozice proti nacistickému režimu a jeho státní ideologii.

Poválečné Německo a Rakousko.

Více než 60 let po válce vyšlo najevo, že vliv bývalých nacistů na poválečné vlády v Západním Německu byl ve skutečnosti větší, než se původně předpokládalo. Ještě v roce 1957 tvořili bývalí nacisté až 77% vedoucích pracovníků na západoněmeckém ministerstvu spravedlnosti. Západoněmecké ministerstvo zahraničí pomáhalo nacistům na útěku a podle poslance SPD Fritze Erlera „Neexistuje jiné spolkové ministerstvo, které by zachovávalo větší kontinuitu s nacistickou minulostí.“ Podle historika Michaela Wildta, „Hlavním problémem je otázka kontinuity. Řada vládních institucí, které existovaly již za nacismu, má teoreticky podíl na zločinech proti lidskosti. A pokud vznikaly nové demokratické instituce, obsadili je ihned bývalí nacisté, kteří následně zametli stopy z minulosti.“  Spolkový kancléř Kurt Georg Kiesinger byl před rokem 1945 členem NSDAP, stejně jako prezident Walter Scheel. Nacistickou minulost mělo celkem pětadvacet západoněmeckých ministrů. Nacistickou minulost měli také někteří rakouští ministři. Rakouský prezident a generální tajemník OSN Kurt Waldheim byl podle rakouského magazínu "Profil" za války členem štábu, který organizoval deportace řeckých Židů do nacistických vyhlazovacích táborů. Spolkový kancléř Konrad Adenauer měl za svého hlavního poradce a spolupracovníka bývalého nacistu Hanse Globkeho, který se jako právník na ministerstvu vnitra podílel na tvorbě protižidovských norimberských zákonů. Globke umožnil mnoha bývalým nacistům práci v západoněmecké zpravodajské službě BND.

Nacionální socialismus (zkráceně nacismus, : ) je krajně pravicová totalitní ideologie oficiálně uplatňovaná diktaturou v Německu v letech 1933–1945 (tzv. Třetí říše) prostřednictvím "Národně socialistické německé dělnické strany" ("Nationalsozialistische Deutsche Arbeiterpartei", "NSDAP") vedené Adolfem Hitlerem. Ottova encyklopedie uvádí pro heslo nacismus (národní socialismus), že jde o totalitní ideologii založenou na vypjatém nacionalismu, rasismu, prvcích socialismu, militarismu a antisemitismu.

纳粹主义(「纳粹」音译自 Nazi,本身是缩写,来自德语的「国家民族社会主义」:""),指1933年至1945年间统治德国的独裁政治,即“德意志第三帝国”。“纳粹”这个词在德语中的含义并不具有极为明确的意涵,然而,纳粹主义意识形态的精神是“属于一个民族的”,也称为民族国家主义。纳粹主义之民族观乃主张国家权力之绝对集中化,即极权主义,但其则不完全等同于传统意义上的法西斯主义,但纳粹德国与法西斯主义的意大利王国首相墨索里尼最终成为明确的盟友。


Historie.

Území dnešního Kamerunu bylo objeveno portugalskými mořeplavci roku 1472. Ti se zde vylodili při hledání cesty do Asie. Řeku Wouri nazvali "Rio dos Camarões" ("Řeka krabů") podle množství těchto korýšů u jejího ústí. V následujících stoletích do Kamerunu pronikly obchodníci ze Španělska, Nizozemska, Francie a Británie, kteří zde rozvinuli obchod s otroky. Tento obchod na počátku 19. století zanikl ale ve druhé polovině století začala v oblasti expanze německých obchodníků. 14. července 1884 vyhlásilo Německé císařství v pobřežních oblastech říšský protektorát Kamerun. První oficiální vlajkou v Kamerunu se tak, ve stejný den, stala vlajka Německého císařství.  Kolem roku 1912 začalo Německo uvažovat o rozlišení vlajek svých kolonií podle britského vzoru (německé kolonie byly považovány za nedílnou součást říše). Vlajky byly navrženy, v roce 1914 i schváleny, ale po vypuknutí 1. světové války nebyly nikdy zavedeny. Vlajkou Kamerunu měla být německá černo-bílo-červená vodorovná trikolóra s červeným štítem s bílou sloní hlavou. Existuje několik návrhů této vlajky.  V průběhu 1. světové války bylo území Kamerunu obsazeno britským a francouzským vojskem, a po konci války bylo 28. června 1919 formálně rozděleno na "Francouzský a Britský Kamerun". Na obou územích se začala vyvěšovat příslušná vlajka.  Existuje vyobrazení vlajky britské části Kamerunu z let (1922-1961), šlo však zřejmě o návrh, který nebyl nikdy přijat. Informace jsou nejisté.  22. července 1922 byl Kamerun prohlášen za mandatorní území pod správou Francie (převážná část) a Spojeného království (severozápad země při hranici s Nigérií. 13. prosince 1946 byly obě části přeměněny na poručenské území OSN. 1. října 1954 se britská část stala součástí Nigerijské federace a 15. května 1957 získala francouzská část omezenou vnitřní svrchovanost pod názvem "Stát Kamerun" nebo "Autonomní republika Kamerun". 29. října 1957 byla zákonem č. 46 zavedena nová vlajka tohoto útvaru. Tu tvořila zeleno-červeno-žlutá vertikální trikolóra o poměru 2:3. Po etiopské a ghanské vlajce to byla třetí vlajka s panafrickými barvami. 1. ledna 1960 získala francouzská část nezávislost, vlajka zůstala nezměněna, 21. února byla ústavou potvrzena.  11. února 1961 bylo v britské části vyhlášeno referendum - severní část zvolila připojení k Nigérii, jižní zvolila federativní připojení ke Kamerunské federativní republice, která byla ustanovena 1. října 1961. Nové, federativní, uspořádání země se promítlo i na vlajce, na které v den vyhlášení přibyly dvě žluté, pod sebou umístěné, pěticípé hvězdy v horní části zeleného pruhu. Poměr stran vlajky byl zachován. 20. května 1972 bylo federativní uspořádání ústavou zrušeno a byla vytvořena unitární "Sjednocená kamerunská republika", vlajka nebyla změněna.  20. května 1975 byla zavedena nová státní vlajka, která měla oproti předchozí pouze jednu pěticípou hvězdu (znovu žlutou, větší a umístěnou uprostřed vlajky v červeném pruhu).  4. února 1984 byl dodatkem k ústavě (zákon č. 84-1) změněn název státu na "Kamerunská republika". Změněn byl v této souvislosti pouze státní znak, vlajka ne.  31. prosince 1999 došlo v anglofonní "Jihozápadní provincii" k vyhlášení Federativní republiky Jižního Kamerunu. Vlajkou tohoto útvaru se stala vlajka s devíti, stejně širokými, pruhy - střídavě světle modrými (5) a bílými (4). Ve světle modrém karé (stejného odstínu, jako pruhy) o šířce pěti pruhů je umístěna bílá holubice v kruhu deseti žlutých pěticípých hvězd orientovaných jedním cípem do jeho středu. Vláda na tento akt odpověděla represí, vedení "Národní rady Jižního Kamerunu" se přesunulo do exilu a vstoupilo do Organizace nezastoupených států a národů. 14. srpna 2006 byla na tomto území vyhlášena "Republika Ambazonie". Existuje několik variant vlajek jihokamerunských separatistů (jiná kresba holubice, počet hvězd nebo zcela odlišná vlajka).

Vlajka Kamerunu je trikolóra se svislými pruhy v panafrických barvách - zelené, červené a žluté - se žlutou pěticípou hvězdou uprostřed červeného pole.

喀麦隆国旗采用于1975年5月20日 (改为单一制国家),是一面三色旗。由绿、红、黄三直条组成,中有一黄星,星的尺寸没有明确规定,故有所不同,但一定在中央。


Historie.

Asparagin byl poprvé izolován roku 1806 Vauquelinem a Robiquetem poté, co Robiquet v laboratoři zapomněl přes víkend na stole šťávu z chřestu ("asparagus"), ve které vznikly krystalky látky obsahující dusík. Látku bylo obtížné chemicky zařadit, později vyšlo najevo, že se jedná o první identifikovanou aminokyselinu. Protože se asparagin při izolaci z proteinů snadno přeměňuje na kyselinu asparagovou, jako součást proteinů byl identifikován až v roce 1932.

Funkce.

Asparagin je polární, proto se častěji vyskytuje na povrchu proteinů. Boční řetězec asparaginu není nabitý, ale může být donorem či akceptorem vodíkové vazby. Protože může tímto způsobem interagovat i s peptidovou kostrou, vyskytuje se často na začátku a konci alfa-helixů a ve smyčkách beta-listů, kde asparagin tyto strukturní motivy svou vodíkovou vazbou uzavírá. Jinak relativně podobný glutamin tuto funkci zastává méně často pro svou vyšší konformační entropii. Polární postranní řetězec asparaginu interaguje s polárními nebo nabitými sloučeninami, proto je často využíván k protein-proteinovým interakcím a v aktivních místech enzymů.  Přes dusík amidové skupiny se v endoplasmatickém retikulu na asparagin v sekvenci Asn-Xaa-Ser/Thr (kde Xaa může být jakákoliv aminokyselina kromě prolinu) vážou N-glykosidovou vazbou oligosacharidy za tvorby N-glykoproteinů.

Zdroje.

Biosyntéza.

Savci jsou schopní si asparagin syntetizovat pomocí enzymu asparagin syntetázy, který za spotřeby energie (z ATP) katalyzuje reakci aspartát + glutamin → asparagin + glutamát. Ve většině případů je exprese genu pro asparagin syntetázu jenom nízká a zvyšuje se při nedostatku asparaginu nebo některých typech buněčného stresu. Ne všechny buňky lidského těla jsou schopny si asparagin syntetizovat samy, proto musí být roznášen krví, jedná se především o buňky nervového systému nebo buňky akutní lymfoblastické leukémie a některých nádorů, čehož se využívá při asparaginázové terapii.  U bakterií se vyskytují dva typy asparagin syntetázy, první využívá jako zdroj dusíku amoniak, druhý typ využívá mechanismus obdobný savčímu.

Degradace.

Asparagin patří mezi glukogenní aminokyseliny, může být tedy vstupní molekulou pro vznik glukózy, vstupuje také do cyklu kyseliny citrónové (podobně jako asparagová kyselina je mezikrokem oxalacetát). Degradaci začíná enzym asparagináza, který hydrolyzuje asparagin na asparagovou kyselinu, která je následně transaminována reakcí: kyselina asparagová + α-ketoglutarát → oxalacetát + glutamát.  Protože buňky akutní lymfoblastické leukémie (ALL) a některých nádorů si nejsou schopny asparagin syntetizovat, využívá se asparaginázová terapie, při které se do krve či svalu vpraví enzym asparagináza štěpící asparagin dostupný v krvi, čímž se zabrání růstu buněk ALL. Asparaginázu je také možné použít k odstranění asparaginu z jídla upravovaného smažením, což snižuje množství vznikajícího akrylamidu.

Asparagin (značka Asn nebo N) je neesenciální proteinogenní aminokyselina. Jedná se o amid kyseliny asparagové (Asp, D). Řadí se mezi polární aminokyseliny (aminokyseliny s polárním postranním řetězcem).

天冬酰胺(英语:Asparagine,简称为Asn或N;而Asp或D代表天冬氨酸)。它是20种最常见的氨基酸之一,但不是必需氨基酸,合成的密码子是AAU和AAC,可用于制作代糖。


Životopis.

Narodil se jako David Kolker. Jeho matka, Isabella Stepanovna Kolker, si později vzala Fjodora Davidoviče Oistracha a David převzal příjmení po svém otčímovi.  Na housle začal hrát v pěti letech - od šesti let v Oděse, která v té době patřila carskému Rusku ve třídě prof. Petra Solomonoviče Stoljarského. Jako patnáctiletý byl přijat na konzervatoř, kde dále pokračoval ve studiu u prof. Stoljarského. Na konzervatoři ve školním orchestru začal sbírat první zkušenosti. Nejprve jako violista, později jako koncertní mistr a sólista. Po druhé světové válce patřil David Oistrach společně s klavíristou Svjatoslavem Richterem a violoncellistou Mstislavem Rostropovičem k nejznámějším interpretům pocházejícím ze Sovětského svazu. Do dnešního dne patří mnohé Oistrachovy nahrávky mezi nejoblíbenější interpretace v oblasti houslové hry.

Koncertní činnost.

Od roku 1920 začal David Oistrach pravidelně koncertovat jako sólista po celém bývalém SSSR ve vyprodaných koncertních sálech. Od roku 1928 začal koncertovat i v zahraničí ve východní Evropě, velmi často hrál i v bývalé ČSR. V roce 1934 se stal docentem na Moskevské konzervatoři. Až v roce 1953 povolily úřady bývalé SSSR Davidovi Oistrachovi koncertovat v západní Evropě. První koncert odehrál v Paříži. Od roku 1954 koncertoval po celém světě od newyorské Carnegie Hall přes všechny největší koncertní sály světa. Kromě těchto zahraničních koncertů vystupoval nadále po celé SSSR, kde odehrál ročně více jak 100 koncertů a stále vyučoval na Moskevské konzervatoři. V době svého života odehrál premiéry houslových koncertů, které z velké části byly věnovány jemu osobně. Ke konci svého života také stále častěji vystupoval jako dirigent.  Zemřel 24. října 1974 během jednoho koncertního turné v holandském Amsterdamu.

Nahrávky.

Interpretace Davida Oistracha je zaznamenána na nespočetném množství nahrávek. Jejich seznam je k nahlédnutí na:

Ceny a vyznamenání.

Další ocenění – eponymie.

Část silnice v Praze-Stodůlkách je pojmenována na jeho počest "Oistrachova" (čímž jde formálně o ulici). Podle databáze serveru mapy.cz to byl srpnu 2015 jediný název v Česku obsahující řetězec Oistrach nebo Ojstrach.

Nástroj.

David Oistrach hrál od roku 1953 na housle "Conte de Fontana" od mistra houslaře Antonia Stradivariho, které vyměnil v červnu 1966 za „Marsick“, taktéž za nástroj od Antonia Stradivariho z roku 1705. Na tento nástroj hrál až do své smrti.

David Fjodorovič Oistrach (přepisem z ruštiny Ojstrach, v ruštině "Давид Фёдорович Ойстрах"; 30. září 1908, Oděsa, Ruské impérium – 24. října 1974, Amsterdam, Nizozemsko) byl světoznámý ruský houslista židovského původu.

大卫·费奥多罗维奇·奥伊斯特拉赫(,1908年-9月30日-1974年-10月24日),苏联犹太裔小提琴家。


Vznik a vývoj.

Typ vznikl dalším vývojem letounu IAI Nešer, izraelské kopie typu Dassault Mirage 5. Od svého předchůdce se odlišoval zejména instalací motoru amerického původu General Electric J79 a nového palubního elektronického vybavení, licenčně vyráběných v Izraeli. To si vyžádalo změnu rozměrů trupu, který byl před a za kokpitem prodloužen aby pojmul nově instalovanou avioniku, a v oblasti motorového prostoru naopak zkrácen a rozšířen aby se přizpůsobil rozměrům nové pohonné jednotky. Zvětšeny byly i vstupy vzduchu do motoru a na hřbet trupu byl přidán dodatečný vstup vzduchu určeného k chlazení turbíny motoru. Dále došlo k zesílení podvozku a přestavbě palivového systému a kokpitu. Vývojové práce byly zahájeny v dubnu 1969, zpočátku úpravou stroje Mirage IIIBJ č. 88, již dříve využitého v průběhu vývoje letounu Nešer, do kterého byl nově zabudován motor J79. Letoun v této nové konfiguraci poprvé vzlétl 4. června 1973. Vývoj typu byl koordinován generálem Benny Peledem, tehdejším velitelem Izraelského letectva.

Operační nasazení.

Kfir začal přicházet do výzbroje jednotek Izraelského vojenského letectva v roce 1975, počínaje 101. perutí, která převzala první stroje 14. dubna. Později typ obdržely i perutě čísel 109, 113, 144, 149 a 254, u nichž sloužil v roli záchytného stíhače i stíhacího bombardéru, ale z prvé role začal být brzy vytlačován nově zaváděnými americkými stroji F-15A/B Eagle. Bojového nasazení se typ dočkal především v době první libanonské války a podílel se i na hlídkování a ostraze izraelského vzdušného prostoru v době války v Zálivu. Z aktivní služby v Izraeli byl vyřazen v polovině 90. let 20. století.  Mimo služby v zemi původu se menší počty letounů dočkaly vývozu do Spojených států, Ekvádoru, Kolumbie a na Srí Lanku. Možnosti exportu typu byly omezeny závislostí na souhlasu americké vlády s ním, vzhledem k použití licenční pohonné jednotky a některého elektronického vybavení americké konstrukce.

Specifikace.

Údaje platí pro variantu Kfir C.2

IAI Kfir (hebrejsky: כפיר, "lvíče") je izraelský víceúčelový bojový letoun, určený pro každé počasí, vyráběný společností Israel Aircraft Industries. V podstatě jde o upravený drak letounu Dassault Mirage 5 s izraelským vybavením a v Izraeli vyráběnou verzí amerického motoru General Electric J79. Veřejnosti byl poprvé představen 14. dubna 1975 a 31. června 1977 se objevil na aerosalonu v Paříži.

幼狮战斗机(希伯来语:כפיר,英文:Kfir)是以色列自行研制的一种战斗机,斯里兰卡和哥伦比亚是最大出口用户。


Historie.

Féničtina je známá především díky nápisům na sarkofágu krále Achírama, hrobce Kilamuwy a Jehaumilka ve městě Byblos, z nichž nejstarší se datují cca do roku 1000 př. n. l., a díky občasným glosám v knihách napsaných jinými jazyky. Římští autoři (např. Sallustius) se odkazují na některé knihy psané punštinou, žádné z nich se však nedochovaly jinak než v překladech (např. Magovo pojednání) nebo v úryvcích (např. v Plautových hrách).  Fénické a punské nápisy byly nalezeny v Libanonu, Sýrii, Izraeli, na Kypru, Sardínii, Sicílii, Maltě, v Tunisku, Maroku, Alžírsku, na Pyrenejském poloostrově a v jiných lokalitách, při čemž nejmladší z nich spadají až do doby raného křesťanství.

Punština a její vliv.

Kartaginská punština přetrvala v místě svého výskytu podstatně déle než sama féničtina ve Fénicii – pravděpodobně až do doby sv. Augustina. Jazyk možná přežil i podrobení severní Afriky Araby: zeměpisec al-Bakrí v 11. století popisuje, že obyvatelé města Sirt v severní Libyi hovoří jazykem odlišným od berberštiny, latiny či koptštiny. Na druhou stranu je pravděpodobné, že punština usnadnila arabizaci oblasti, jelikož byla po gramatické i lexikální stránce blízká arabštině, jazyku ze stejné (semitské) skupiny.  Z punského písma se vyvinula stará libyjsko-berberská abeceda "tifinaġ", která je dosud příležitostně užívána některými berberskými národy, například Tuaregy. V moderních berberských dialektech existují přímé výpůjčky z punštiny: příkladem může být třeba výraz "agadir" („zeď“) z punského "gader". Tento pojem také sloužil jako základ pro název marockého města Agadir a španělského města Cádiz, původně z punského "(Qart-)Gadir" „Opevněné (město)“.  Snad nejzajímavějším příkladem vlivu punštiny je starověký název Hispánie (označuje celý Pyrenejský poloostrov, tedy Španělsko i Portugalsko), který podle jedné z teorií vznikl složením punských slov "î" (znamenající ostrov) a "šəpānîm" (semitský výraz pro damana), což lze vyjádřit jako „ostrov damana“. Féničané totiž tamější hojně se vyskytující králíky mylně považovali za damany.  Kartaginský mořeplavec Hanno narazil při své cestě podél afrického pobřeží na agresivní kmen „srstnatých lidí“, které později jeho tlumočníci při překládání z punštiny do řečtiny označili jako "gorillai". Tento výraz převzal v roce 1847 zoolog Thomas Staughton Savage a vzniklo tak dnešní pojmenování goril.  V minulosti se předpokládal také vliv punštiny na maltštinu, nicméně tato teorie byla zpochybněna.

Fonologie.

Hláskové změny, ke kterým docházelo s postupem času ve fénických dialektech, se dosti obtížně posuzují, neboť pisatelé používali archaický pravopis, jenž nikterak nevyznačoval samohlásky. Punští pisatelé začali používat znaky pro samohlásky až v pozdním období a brzy nato většinou přecházeli na písmo odvozené od latinského nebo řeckého, což s sebou neslo další problémy (např. nemožnost vyjádřit emfatické, glotální či uvulární souhlásky).  Féničtinu spojují s příbuznými jazyky určité posuny samohlásek: severozápadní protosemitské "ā" se přeměnilo na "ū" (v hebrejštině na "ō"), zatímco přízvučné protosemitské "a" přešlo na "o" (v hebrejštině na "å"), což dokládají různé latinské a řecké přepisy z féničtiny, například "rūs" neboli „hlava“ (hebrejsky ראש "rôš"). Ke stejnému posunu došlo i u starověké egyptštiny, což lze vyvodit z textů mladších dialektů tohoto jazyka, zejména koptštiny.  V poměrně brzké době nejspíše došlo u fénických dialektů také ke splynutí tří protosemitských sykavek "sin", "šin" a "samech". U hebrejštiny a aramejštiny nebyl tento proces tak jednorázový: pozdější varianty těchto jazyků užívají hlásky "s" i "š" (např. jako šibolet).  Jako u jediného severozápadního semitského jazyka nastal u punštiny posun souhlásky "p" na "f". Naopak zde neproběhl proces oslabení souhlásek, jaký proběhl u většiny ostatních severozápadních semitských jazyků (např. u hebrejštiny a aramejštiny). Jazyk si také zachoval řadu „primitivních“ semitských hlásek, které u ostatních jazyků splynuly.

Féničtina (také foiničtina) byla jazyk, kterým se ve starověku hovořilo ve středomořské oblasti Fénicie neboli Kanaánu. Bývá řazena mezi semitské jazyky, do kanaánské podskupiny; z živých jazyků je jejím nejbližším příbuzným hebrejština. V oblasti výskytu féničtiny se v dnešní době nachází Libanon, pobřežní část Sýrie a severní Izrael.

腓尼基语()是古代的一种语言,使用于地中海沿岸的部分地区,这些地区在古埃及语中称作Pūt,腓尼基语、阿拉伯语、希伯来语、阿拉姆语称作「迦南」,希腊语、拉丁语称作"腓尼基" 。腓尼基语属于闪含语系闪米特语族。迦太基语便是由腓尼基语与柏柏尔语融合发展而来的。腓尼基语和迦太基语都使用腓尼基字母进行书写,希腊字母便是以腓尼基字母改造而来。


Historie.

První správní distrikty vznikly roku 1894 kdy byly vytvořeny městské a venkovské distrikty jako podřízené celky administrativních hrabství (vytvořených roku 1889). Dalších 28 metropolitních distriktů vzniklo roku 1899 jako části hrabství Londýn.  Změna původní struktury začala roku 1965 kdy vznikl správní celek Velký Londýn, který byl rozdělen na 32 městských obvodů. Tyto obvody jsou nejstaršími stále činnými distrikty.  Roku 1974 byly vytvořeny v ostatních částech Anglie mimo Londýn metropolitní a nemetropolitní hrabství a ty byly rozděleny na metropolitní a nemetropolitní distrikty.  V 90. letech 20. století vznikl další typ distriktů, označovaný novým anglickým termínem unitary authority, které kombinují funkce hrabství a distriktů.

Typy distriktů.

V současnosti existuje 36 metropolitních distriktů, 32 londýnských městských obvodů a 284 nemetropolitních distriktů (pokud do nich zahrneme i Isle of Wight). Isles of Scilly a londýnská City jsou označovány jako "siu generis".

Metropolitní distrikty.

Metropolitní distrikty jsou částmi metropolitních hrabství. Jsou svým charakterem podobné statutárním městům, protože rady metropolitních hrabství byly zrušeny roku 1986. Větší část agendy, kterou zajišťovaly rady hrabství, byly předány distriktům, ale některé z nich jsou dále zajišťovány společnými výbory a organizacemi v hranicích hrabství. Počet obyvatel distriktů je typicky mezi 174 000 až 1,1 milionu.

Nemetropolitní distrikty.

Nemetropolitní distrikty (někdy označované i "shire districts") tvoří druhou úroveň samosprávy a s radou hrabství se dělí o pravomoci v rámci svého území. Počet obyvatel distriktů je mezi 25 000 až 200 000.  Tam, kde je uplatněn tento dvouúrovňový model, patří do pravomocí rad hrabství správa některých místních agend například vzdělání, sociální služby a doprava, zatímco rady distriktů zajišťují například hospodaření s odpadem, místní plánování a bytovou výstavbu.  Jejich počet se v průběhu doby měnil. Z původních 296, po sloučení některých z nich v roce 1996, existuje v současnosti 284.

Unitary authority.

Správní celky označované neoficiálně jako "unitary authority" vykonávají jak správní funkce distriktů, tak i nemetropolitních hrabství.  Většinou zahrnují oblast velkých měst a tak je tento jednoúrovňový systém považován za efektivnější. V některých malých hrabstvích (například Rutland nebo Herefordshire) je rada hrabství jediným stupněm samosprávy, protože jejich součástí je jen jeden distrikt. Výjimkou je Berkshire, které je nemetropolitním hrabstvím bez rady hrabství skládající se s několika samostatných správních celků.

Londýnské městské obvody.

Londýnské městské obvody jsou částmi správního celku Velkého Londýna. Byly vytvořeny roku 1965. V letech 1965 až 1986 byly součásti dvoustupňové samosprávní struktury a agendy samosprávy byly rozděleny mezi rady obvodů a Greater London Council. Když byl tento orgán samosprávy roku 1986 zrušen staly se rady obvodů fakticky jediným vykonavatelem samosprávy (podobně jako statutární města).  Roku 2000 Byl vytvořen správní orgán v rámci celého území Velkého Londýna Greater London Authority a byla tak obnovena dvoustupňová správní struktura a městské obvody mají podobnou pozici jako distrikty.

Anglické distrikty jsou v Anglii úrovní místní správy. Jejich struktura není jednotná a existují čtyři typy – distrikty, města, královské distrikty a "sui generis". Tato různorodost ale nemá vliv na jejich status.

英格兰的区(英语:Districts of England)是英格兰地方政府的一种;有的是单一层级政府,大部分则为地方二级区政府,上属单位是郡层级政府或是大伦敦政府。


Historie.

Rozdělení na obce je v Anglii velice starobylé. Jako "občanské farnosti" se označují z důvodu, že jsou odvozeny z nejnižších územních jednotek Anglikánské církve, jimiž jsou farnosti. Původně se totiž jednalo jen o církevní jednotky, ale později se z nich staly světské územně správní celky.  Podle zákona z roku 1555 byly obce zodpovědné za údržbu cest. Každý dospělý obyvatel obce byl povinen odpracovat čtyři (a později šest) dny v roce na údržbě cest včetně poskytnutí vlastních nástrojů, povozů a koní. Do zrušení klášterů v polovině 16. století se jejich mnichové starali o místní chudinu. V roce 1572 dostaly magistráty právo "dohlížet na chudé" a zavést daň na jejich podporu. Tento systém byl formalizován zákonem z roku 1601.  Obce byly řízeny radními ("vestries"), kteří se jednou ročně scházeli, aby jmenovali úředníky. Většina těchto shromáždění byla přístupná pro všechny obyvatele obce, ale v některých byla tato jednání přístupná pouze pro zvolené zástupce. Tyto obce byly zpravidla totožné s církevními farnostmi. Zákon z roku 1866 korigoval hranice obcí tak, aby území jednotlivých obcí nezasahovalo do více hrabství.  Obce v moderním pojetí byly ustanoveny zákonem z roku 1894, který zrušil původní rady a ustanovil pro obce s více než 300 voliči obecní radu ("parish council") jejíž členové byli voleni. Tyto obce byly seskupeny do vesnických distriktů ("rural district"). Městské obce i nadále existovaly a byly zpravidla totožné s městskými (a později obecními distrikty), v nichž se nacházely. Velké městské aglomerace, původně tvořené více obcemi byly většinou posléze sloučeny do jednoho města. V městských obcích žádné obecní rady neexistovaly a jejich jedinou funkcí bylo volit sociálního ochránce chudých. Po zrušení chudinského zákona roku 1930 existovaly městské obce již jen formálně. V roce 1965 byly nejnižšími správními celky v Londýně ustanoveny městské obvody.  Zákon o místní samosprávě z roku 1972 (platnost od roku 1974) ponechal obecní rady ve venkovských oblastech a menších městech, ale zrušil je ve velkých městech. Tento zákon také zavedl možnost vytvoření samostatných obcí (ve smyslu obecní samosprávy) ve všech distriktech s výjimkou londýnských městských obvodů. Například na části území Oxfordu, jenž byl v roce 1974 jednotným správním celkem, nyní existují čtyři obce s vlastní obecní radou.  Obce představují územně různorodé oblasti od obce se 100 obyvateli až do některých městských oblastí s desítkami tisíc obyvatel. V některých oblastech tvoří jednu správní jednotku, obec, několik malých vesnic.

Správa.

Každá obec pořádá schůze pro všechny voliče obce. Většinou se toto jednání koná jednou ročně. Obec může mít radu obce ("parish council"), která zajišťuje agendy vyplývající z jejich statutu.  Pokud má obec méně než 200 voličů je obvyklé, že nemá obecní radu a pořádá pouze schůzi voličů, jako příklad přímé demokracie. Existuje i možnost, že několik jednotlivých malých obcí má jednu společnou radu nebo dokonce společnou schůzi voličů.  V Anglii existuje 8 700 obecních a městských rad a asi 1 500 obcí realizuje pouze schůzi voličů. Od roku 1997 vzniklo asi 100 nových obcí, v některých případech rozdělením původních obcí, ale především nově vznikly obce (jako správní obvody) v místech kde správu dříve zajišťovaly rady distriktů.

Pravomoci.

Typické příklady agend v pravomoci obecních rad:

Volené zastupitelstvo.

Obecní rady se skládají z dobrovolníků volených na čtyři roky a jen zřídka se jedná o placenou funkci. Počet radních v jednotlivých radách je různý. Většina radních je volená v rámci celého obvodu obce, ale některé lidnatější obce jsou rozděleny na jednotlivé volební obvody.  Volby do obecních rad se konají, pouze pokud je počet kandidátů větší než požadovaný počet radních. Pro venkovské obce je typické, že počet kandidátů je menší než má mít rada členů. V takovém případě jsou další členové rady kooptování radou.

Obce (obecně města a vesnice) jsou v Anglii důležitou nejnižší jednotkou místní samosprávy působící v rámci nadřízených hrabství a distriktů. V Anglii se tyto celky označují termínem, jenž lze doslovně přeložit jako občanská farnost ("civil parish").

民政教区(英语:civil parish)是英格兰地方最小的行政单位,共计有10449个(2015年12月31统计),地方政府代表为教区议会,在苏格兰和威尔士有相当的「社区委员会」,但是没有类似的职权。在大伦敦的伦敦自治市并没有设立民政教区与相关理事会代表。


Vývoj.

Předchůdce.

V roce 1941 navrhla firma Krupp samohybné dělo, "Sonderkraftfahrzeug 165/1". Sd.Kfz. 165/1 byl vzhledově podobný Heuschrecke 10, měl otočnou věž (o 70° na každou stranu), ale nebylo možné věž sejmout a použít ji samotnou.  V roce 1941 Krupp vytvořil prototyp vyzbrojený 105 mm lehkým polním dělem "leichte Feldhaubitze" 18/1 L/28. Toto dělo bylo postaveno na podvozku tanku Panzer IV,ovšem zkráceném o jedno pojezdové kolo.Pás o šířce 40 cm se opíral o tři kladky. Vůz byl poháněn šestiválcovým motorem Maybach HL66P s výkonem 140 kW (180 k). Přestože bylo vozidlo pohyblivé vzniklo pouze 8 exemplářů hlavně k ověření jízdních a bojových vlastností.

Prototyp.

Vývoj Heuschrecke začal v roce 1942, když firma Krupp začala s novým typem samohybného děla. V roce 1943 Krupp vyrobil tři prototypy (sériová čísla: 582501 a 582503) které byly pojmenovány jako "Heuschrecke 10" nebo "Heuschrecke IVb". Heuschrecke měl být nástupcem staršího samohybného děla Wespe, které mělo skončit službu v květnu roku 1944. Dělo Wespe mělo slabší pancéřování a nesnímatelnou věž.  Stroj měl být nasazen v SSSR při pokusu o dobytí Moskvy. Waffenträger měl zastoupit tanky a děla ztracená v Bitvě o Voroněž, ze které maďarské jednotky utekly a zanechaly na místě veškeré své vybavení. Heuschrecke měl být použit k dvěma úkolům – měnit zbraně vozidel (proto Waffenträger) a zastupovat dělostřelectvo – to mu zajistilo rovnocennost s Panzerem IV.

Podobný vůz.

Heuschrecke vyrobený společností Krupp byl vzhledově velice podobný vozu od firmy Alkett/Rheinmetall-Borsig, "105 mm leFH 18/40/2 auf Geschützwagen III/IV", který byl hotov v březnu 1944. Konkurenční model Rheinmetall-Borsig měl celkově lepší technické parametry než Heuschrecke. Přes velmi dobré vlastnosti druhého modelu bylo rozhodnuto aby byl podvozek předělán na Rhinemetall-Borsig z Panzeru IV. Výroba měla začít v říjnu roku 1944, ale podvozek byl poté opět změněn na Geschützwagen IV.

Konec.

Vývoj Heuschrecke byl ukončen v únoru 1943. Stalo se tak aby mohla pokračovat výroba Panzerů IV. Množství materiálu na výrobu nosičů zbraní bylo tak vysoké, že firmám jako Krupp bylo přikázáno zastavit výrobu a proto většina těchto strojů nikdy neopustila výrobní linku.

Názor vrchního velení.

Nacistický generální štáb měl za to, že výroba Heuschrecke by zastavila výrobu úspěšného Panzeru IV, který byl potřeba na obranu Třetí říše proti Spojencům. Za druhé světové války byl Heuschrecke viděn jako realizovatelný generálem wehrmachtu Heinzem Guderianem, který si myslel že by tento stroj mohl dodat přizpůsobivější průběh bojů, nakonec ale Guderian souhlasil, že výroba těchto vozů nestojí za přerušení výroby Panzerů IV.

Popis.

Věž.

Význačným jevem na Heuschrecke byla odnímatelná věž. Zvedací jeřáb přidělán k podvozku mohl sundat věž a přendat jí do opevnění nebo volně na zem. Přestože věž nemohla střílet když byla přidělaná podvozku, vozidlo bylo velice účinné, protože se počítalo se zasazením věže do bunkru před bitvou. Vůz bez věže pak mohl fungovat jako transportér munice, zásob či osob.

Podvozek.

Heuschrecke měl tělo svařené z oceli, se svislým pancéřováním od 10 mm do 25 mm, toto zajišťovalo dobrou obranyschopnost. Velká úschovna pro munici dělala z Heuschrecke 10 skvělé vozidlo pro zásobování dalších.  Na původním prototypu měl být použit dvanáctiválcový motor Maybach HL90, ale pro masovou výrobu byl vybrán taktéž dvanáctiválec Maybach HL100. Převodovka Heuschrecke poskytovala čtyři převody a zpátečku. První a druhý převod vytvářely stejnou rychlost, ale druhý měl větší točivý moment. Třetí a čtvrtý převod byly rychlejší než předchozí dva.

Hmotnost.

Heuschrecke vážil 23 tun, méně než sovětské SU-122, vážící 30,9 tun, a kanadský Sexton, který vážil cca 25,8 tun. Americký M7 Priest vážil 22,97 t. Panzer IV byl také těžší o 500 kg než Heuschrecke, přestože Heuschrecke mělo jeho podvozek. Jediné německé samohybné dělo, které vážilo méně než Heuschrecke bylo Wespe (11 tun).

Heuschrecke 10 (kobylka 10) byl prototyp samohybného děla vytvořený firmou Krupp v letech 1942. Oficiální název tohoto vozidla byl: "105 mm leichte Feldhaubitze 18/1 L/28 auf Geschützwagen III/IV". Stroj se vyráběl v německém Magdeburku. Heusrecke 10 byl vybaven odnímatelnou věží, která mohla být použita jako bunkr nebo sundána a použita jako dalekonosné dělo.

从1942年到1943年,克虏伯仅制造了三辆蝗虫10自走炮的原型车。最初,蝗虫10使用的是一个缩短了的四号坦克底盘。但后来,蝗虫10改用野蜂式自走炮所用的「Geschützwagen IV」底盘。按照设想,量产计划应是从1945年2月开始。但这个计划最终却没能够变成现实。


Historie.

Předchůdcem světových Makabejských her byly Evropské hry Makabi, které se konaly v letech 1929 v Praze a 1930 v Antverpách. Tvůrcem myšlenky je byl z Ruska pocházející Žid Josef Yekutieli, kterého ještě jako chlapce inspirovala myšlenka olympijských her, se kterými se poprvé seznámil v roce 1912 při hrách v Londýně. Svou myšlenku živil dlouhé roky, představil až na sjezdu Světového svazu Makabi, který se konal v roce 1929 v Ostravě. Na zasedání vedení svazu Makkabi v Praze bylo 27. září 1931 definitivně rozhodnuto o uspořádání prvních Makabejských her.  Jejich termín pak byl stanoven na rok 1932, kdy se slavilo 1800 let od povstání Bar Kochby. Následující hry se konaly v roce 1935 za účasti 1350 sportovců, což bylo skoro o tisíc účastníků víc než při premiéře her.  V pořadí třetí Makabejské hry se podle plánu měly uskutečnit v roce 1938, ale kvůli vzestupu nacismu v Evropě před vypuknutím druhé světové války byly zrušeny a konaly se až v roce 1950. Od roku 1953 se hry konají pravidelně každý čtvrtý rok.  Pokusy uspořádat zimní Makabejské hry se uskutečnily v roce 1933 v polském Zakopaném a o tři roky později v Banské Bystrici v tehdejším Československu. Po druhé světové válce ale na tuto tradici nebylo navázáno.

Pravidla.

Přestože tato sportovní událost byla původně plánována pouze pro židovské atlety, mohou se jí zúčastnit i izraelští Arabové. Program her není pevně určen, rozhodující je zájem o vypsání určité disciplíny. Jakmile se zapíší sportovci minimálně ze tří zemí, příslušný závod se koná.

Jméno.

Je paradoxní, že hry nesou jméno po Judovi Makabejském, který se roku 167 př. n. l. za Makabejského povstání silně stavil proti atletickým hrám a soutěžím. Pokládal je totiž za jasný vliv řecké kultury, která přišla do Jeruzaléma při jeho helenizaci.

Význam.

Makabejské hry, někdy označované jako "Židovská olympiáda", jsou od roku 1960 uznávány Mezinárodním olympijským výborem jako tzv. regionální hry. Co do účasti jsou jednou z pěti největších světových sportovních událostí, i proto, že soutěže v hlavních kategoriích dospělých doplňují i závody juniorů, masters a handicapovaných. Makabejských her v roce 2013 se zúčastnilo na 8500 sportovců. Hry se těší velké úctě, o čemž svědčí i případy, kdy jim světově uznávaní sportovci dali přednost před souběžně probíhajícími světovými šampionáty. Tak to učinili například američtí plavci Jason Lezak v roce 2009 či Lenny Krayzelburg v roce 2001.  Nejslavnějším sportovcem, který se zúčastnil Makabejských her, byl Mark Spitz, který na začátku své dráhy jako patnáctiletý startoval na hrách v roce 1965. O dvacet let později byl jedním z posledních členů štafety s ohněm při slavnostním zahájení dalších Makabejí. Olympijským vítězem byl i americký zápasník Henry Wittenberg, který patřil mezi iniciátory obnovení tradice Makabejských her po druhé světové válce a sám na nich v letech 1950 a 1953 dvakrát zvítězil; nebo maďarsko-izraelská gymnastka Ágnes Keletiová, která na Letních olympijských hrách 1956 v Melbourne vybojovala pět zlatých medailí a hned v jejich průběhu tam emigrovala, když se dověděla aktuální zprávy o událostech při potlačení maďarského povstání sovětskými vojsky.

Češi na Makabejských hrách.

Čeští a českoslovenští Židé byli při vzniku Makabejských her velmi aktivní. V Praze se konaly první evropské makabejské hry v roce 1929 a v Banské Bystrici uspořádali v roce 1936 druhé zimní makabeje. Čeští Židé nechyběli na startu prvních dvou ročníků Makabejských her v letech 1932 a 1935, a to se značnými úspěchy. Na druhých hrách v roce 1935 se tak například mezi vítěze zapsali pražští atleti Bedřich Waser (skok do dálky a do výšky), Vilda Retschau (devítiboj) nebo Jiří Freund (hod diskem) a skokan do vody Julius Balasz.  Po druhé světové válce Československo i kvůli diplomatickým vztahům s Izraelem soutěže neobsazovalo, což se změnilo až po sametové revoluci v roce 1989. Následně komplikovaly účast českých sportovců finanční důvody. Na XIX. makabejských hrách v roce 2013 ale startovalo osm českých sportovců, z nichž Vojtěch Dub získal stříbro v lukostřelbě.

Makabejské hry (hebrejsky: מַכַּבִּיָּה, zkráceně též Makabiáda, Makabiá nebo Makabeje) jsou mezinárodní židovská sportovní událost podobná olympijským hrám. Poprvé se konaly v roce 1932, od roku 1953 jsou pořádány každé čtyři roky v Izraeli, pod dohledem Makabejské federace (), která je součástí Světového svazu Makabi ().

马加比厄运动会(希伯来语:מַכַּבִּיָּה)是一个由马卡比联合会(Maccabi Federation)赞助的每隔四年在以色列举办的,类似于奥运会的国际性犹太人运动会。马加比厄运动会得到了国际奥委会和世界各个体育联合会的认可。它是世界上第三大体育盛事。


Northrend.

Ke hře přibyl nový kontinent Northrend, který se nachází severně nad starými kontinenty Azerothu. Northrend je o trochu větší než Outland. Nalézá se zde sídlo bývalého paladina prince Arthase, který spojil svou duši i tělo s králem lichů a stal se tak novým vládcem temných sil. Je zde mnoho lokací, které jsou pro levely 68-80. I když je tento kontinent na severu, tak zde nepřevládá jen sníh, ale jsou zde i nezasněžené lokace jako jsou Grizzly Hills a Howling Fjord a dokonce kotlina Scholazar Basin s tropickým počasím.

Hero Class - Death Knight.

Po dosažení levelu 55 u jedné postavy je možné vytvořit postavu s hero povoláním - Death Knight (rytíř smrti). Hráč může mít pouze jednoho Death Knighta na účtu a realmu. Death Knight může používat téměř všechny typy zbraní (obouruční zbraně, dvě jednoruční zbraně, kopí, meče, kladiva). Death Knight nemůže používat štít. Co se týče zbroje, Death Knight může nosit všechny typy oblečení a zbroje (plátovou zbroj, kovovou zbroj, látkovou zbroj a koženou). Nejvýhodnější pro něj je zbroj plátová, má vysokou odolnost a vydrží spoustu ran. Po založení Death Knighta hráč začíná na 55 úrovni se začátečnickou výbavou a plní úkoly. Hráč se učí za novou postavu hrát. Děj se odehrává v minulosti, v Eastern Plaguelands. Po splnění posledního úkolu, kde za svojí postavu zabijete velkého Patchwerka, máte možnost pokračovat ve zlepšování své postavy a zvyšování úrovní.

Inskripce.

Inskripce umožňuje hráči vylepšovat nebo měnit efekty stávajících kouzel (glyphy, na úrovni 80 může každý hráč mít 3 hlavní a 3 "vedlejší" v jedné talentové větvi), či vytvářet svitky, které dočasně zlepší vlastnosti postavy.

Nové instance.

Wrath of The Lich King přinesl do světa Azerothu nové výzvy v podobě nových instancí a raidů. Podle vzoru předchozího datadisku The Burning Crusade jsou raidy pro 10 a 25 lidí. Přináší navíc možnosti hrát je v takzvaném Heroic módu (hráči používají zkratku HC).  Nové instance pro 5 lidí (všechny mají heroic mód pro level 80)  Nové instance pro raidy

Achievements.

Jde o tzv. systém úspěchů ve hře. Pokud achievement získáte (např zabijete nějakého bosse), ozve se speciální zvuk a na obrazovce a v chatu se vám achievement ukáže. Za většinu achievementu nejsou udělovány žádné odměny, pouze achievement pointy, ale za některé lze získat např titul, mounta, peta apod. Jsou rozděleny na několik kategorii od general, PvE, PvP, až po reputace nebo questy. Poslední skupinou jsou Feats of Strength (FoS). Jedná se o speciální achievementy, které lze získat pouze jednou (např. získání cenného mounta, nebo za složení legendárního předmětu), nebo zabití bosse v instancich které již v dalším datadisku nebo v dalším patchu zabít nelze. Počet achievementů se neustále zvyšuje a ve hře je již okolo 1000 achievementu.

Příběh datadisku Wrath of The Lich King.

Příběh expanze Wrath of The Lich King přináší hráčům nový kontinent Northredn, kde se formuje nová hrozba, která ohrožuje svět Azeroth.  Lich King procitl ze svého spánku a buduje novou armádu nemrtvých, se kterými chce ovládnout celý Azeroth a podmanit si všechny a vše své vůli.  Hrdinové Azerothu tak mají nový úkol, kterým je porazit tuto hrozbu dříve, než se rozšíří řady Lich Kingovy armády a vyrazí na své tažení.  Příběh expanze se ve své finální fázi pohybuje okolo místa zvaného Icecrown citadel, kde sídlí sám Lich king a jeho nejmocnější stoupenci.  Zde se setkává hráč s řádem Argent Crusade pod vedením Tiriona Fordringa, který vytáhl proti Lich Kingovi a hledá mocné hrdiny Azerothu,  kteří by mu v tomto nelehkém úkolu pomohli.  Těmito hrdiny se stávají hráči, kteří spolu s vůdci Aliance, Hordy a nestranné Argent Crusade postupují citadelou vstříc vrcholu, kde se nachází Lich King.  Po poražení všech stoupenců Lich Kinga nakonec stanou hráči tváří v tvář hlavnímu oponentovi expanze Lich Kingovi spolu s Tirionem Fordringem.  Po dlouhém boji dojde na finální fázi, kde všichni hrdinové zemřou rukou Lich Kinga, který je začne oživovat jako své nové nejmocnější stoupence.  Tomu však učiní přítrž Tirion Fordring, který svým svatým mečem Ashbringerem při mocném úderu roztříští runový meč Frostmourne Lich Kinga a zasadí mu smrtelnou ránu.  Hráčům se tak naskytne pohled finálního filmu, který vysvětluje existenci Lich Kinga a také naskýtá pohled na umírajícího Lich Kinga, který opustí tělo Arthase Menethila a nechá jej v poklidu odejít.

Hlavní oponent Lich King.

Hlavním oponentem expanze Wrath of The Lich King je postava Arthase Menethila, který je posedlý vlivem orkského černokněžníka Ner Zhula.  Spojením těchto dvou osobností, tedy orkského černokněžníka a jeho hostitele vzníká postava jménem Lich King.  Lich King je finálním oponentem (bossem) instance Icecrown citadel.  Tuto instanci je možné procházet ve 4 obtížnostech (10 hráčů, 10 hráčů Heroic, 25 hráčů a 25 hráčů Heroic).  Podle složitosti se pak odvíjí stav Lich Kingových bodů zdraví (HP).  10 hráčů - 17 431 250 HP  10 hráčů Heroic - 29 458 812 HP  25 hráčů - 61 009 376 HP  25 hráčů Heroic - 103 151 168 HP  Souboj s Lich Kingem je rozdělený do 3 fází s přechody v půlce každé fáze.

Frostmourne a Ashbringer.

Primárními zbraněmi konfliktu v Icecrown citadel jsou dvě slavné čepele a zároveň protiklady, které se střetnou.  Temný runový meč Frostmourne, který obsahuje duši Ner Zhula a mnoha obětí Lich Kinga, je čepelí,  která slouží jako vězení pro tohoto orkského černokněžníka a zároveň jako nástroj Lich Kingovi moci.  Jeho protipólem je meč vytvořený z krystalu obsahující čisté svaté světlo ukovaný v srdci Ironforge trpaslíky,  jenž slouží jako nejmocnější zbraň proti nemtrvým.  Temný runový meč však nevydržel nápor energie světla a díky jeho moci se roztříštil na několik úlomků,  které hráči poté mohou v celé instanci nacházet a vytvořit z nich mocnou zbraň Shadows Edge.  Meč Ashbringer se však v herním světě stal dostupný až s nástupem datadisku Legion

World of Warcraft: Wrath of the Lich King (zkráceně WotLK) je v pořadí 2. datadisk k fantasy MMORPG hře World of Warcraft. Byl oznámen na BlizzConu 3. srpna 2007. Vydán byl 13. listopadu 2008, 24 hodin po vydání se prodalo 2,8 milionu kopií hry, čímž se stala nejrychleji prodávaným herním titulem.

《魔兽世界:巫妖王之怒》(英语:"World of Warcraft: Wrath of the Lich King")是《魔兽世界》继《燃烧的远征》后第二部资料片,新增了大量游戏内容,如巫妖王所在的北裂境大陆、新的英雄职业。2007年8月3日在BlizzCon 2007首日发布。2008年11月13日正式推出,首日即销售280万份,成为当时史上销售最快(24小时内)的PC游戏,并打破上一款资料片燃烧的远征所创下的首日240万份之记录。


Struktura registru.

Registr obsahuje "klíče" a "hodnoty". Maximální délka názvu klíče je 255 znaků. Klíče registrů mohou obsahovat "podklíče" i hodnoty. Klíče a podklíče tak tvoří stromovou strukturu. V klíči mohou být přítomny hodnoty přístupné přes jejich název. Hodnoty registrů obsahují data. Klíče, které se nacházejí v nejvyšší úrovni této hierarchie, se nazývají "kořenové klíče".

Registr obsahuje následující kořenové klíče.

Systém registrů se může lišit podle verze Windows. Mezi prvním registrem použitým ve Windows 3.1 a těmi současnými jsou tedy znatelné rozdíly.

Podregistr (hives, pomocné soubory).

Podregistr registru, čili hives, je skupina klíčů, podklíčů a záznamů v registru obsahující záložní kopie jejích dat. Přípony názvů souborů v těchto složkách označují typ obsažených dat. Také chybějící přípona může někdy označovat typ obsažených dat.  Cesty k těmto pomocným souborům se nachází v klíči HKEY_LOCAL_MACHINE\System\CurrentControlSet\Control\hivelist

Programy pro správu a optimalizaci registru.

Existuje celá řada programů pro práci s registrem (např. regedit – přímo ve Windows). Jejich účelem může být záloha, editace nebo defragmentace registru (Odkaz vede na defragmentaci souborů. Ve skutečnosti defragmentace registrů není skládání částí registrů za sebe, ale definitivní mazání položek, které předtím byly označeny, jako smazané. Dojde tedy k zmenšení velikosti registrační databáze. Nejedná se tedy o defragmentaci v pravém slova smyslu.). Tímto způsobem lze měnit, odstraňovat nebo vytvářet hodnoty a podklíče obsažené v registru. Existuje také celá řada programů určených k tzv. pročištění registru, tj. odstranění nepoužívaných a neplatných položek z registru. Tyto nepotřebné položky zbytečně zpomalují systém a zabírají místo na disku. Defragmentace registru funguje na principu odstranění volného místa z registru a uvolnění zbytečně zaplněného prostoru. Program provádějící defragmentaci přemístí záznamy v registru tak, aby se zvýšila výkonnost systému.

Registr Windows je systém pro ukládání systémových klíčů a hesel v operačním systému Microsoft Windows. Poprvé byly registry zavedeny ve Windows 3.11, k jejich širšímu využití došlo až s příchodem Windows 95. Registr je náhradníkem souborů.INI, které měly závažné nedostatky. Logicky je registr rozdělen do několika složek, tzv. „hives“. Nesprávný zásah do registrů může způsobit poškození registru a fatální důsledky pro funkčnost samotných Windows.

注册表(英语:Registry,中国大陆译作注册表,台湾、港、澳译作登录档)是Microsoft Windows中的一个重要的层次型数据库,用于存储系统和应用程序的设置信息。早在Windows 3.0推出OLE技术的时候,注册表就已经出现。但是,从Windows 95开始,注册表才真正成为Windows用户经常接触的内容,并在其后的操作系统中继续沿用至今。随后推出的Windows NT是第一个从系统级别广泛使用注册表的操作系统。


Život.

Dean Martin se narodil jako Dino Paul Crocetti v Steubenville v Ohiu. Jeho rodiči byli Gaetano Crocetti, povoláním holič, a italoameričanka Angela Barraová. Dean sám mluvil do pěti let pouze italsky. Střední školu opustil proto, že byl podle svých vlastních slov chytřejší než učitel. Poté se živil různě, pašoval alkohol, byl krupiérem, psal vtipy, nebo dokonce boxoval ve welterové váze. V 15 letech byl boxerem, kterému se říkalo "Kid Crocett." Z tohoto sportu si Dean odnesl zlomený nos, neustále rozseknutý ret, mnohokrát zlomené články prstů (to když nebyly povoleny boxerské rukavice). Mladý Martin sice nějaký ten zápas vyhrál, ale výdělek to byl příliš malý. A tak se svým spolubydlícím Sonny Kingem (také zpěvák) pořádali boxerská utkání, ve kterém bojovali, dokud jeden z nich nebyl knokautovaný, a lidé si za tuhle podívanou platili.  Nakonec Dean Martin boxu zanechal. Pracoval jako krupiér v ilegálním kasinu, které se nacházelo za obchodem s tabákem, kde také začínal jako skladník. Ve stejné době už začíná zpívat s místní kapelou. Sám si nechává říkat "Dino Martini" (po známém operním pěvci Nino Martinim). Pak dostal svou první zlomovou práci pro orchestr Ernieho McKaye. Jeho hudební vnímání hodně ovlivňoval Bing Crosby, Harry Mills a mnoho dalších. Na začátku 40. let začíná zpívat s orchestrem Sammyho Watkinse, samotný lídr kapely ho pak přesvědčil, aby si jméno změnil na Dean Martin.  V září 1941 se Martin oženil s Elizabeth Anne McDonaldovou, s níž měl 4 děti (manželství skončilo rozvodem v roce 1949). Martin během 40. let spolupracoval s různými "bandy". Pomalu vylepšoval svůj pěvecký styl a úroveň. V roce 1943 se seznamuje s úspěšným Frankem Sinatrou. Aby rychle zbohatnul a zaplatil dluhy, opakovaně prodává své akcie, některé dluhy ale dokáže vyřešit svým šarmem a přátelskostí. Poté byl odveden do U.S.Army během druhé světové války a rok (1944-1945) v Akronu v Ohiu. Jenže byl brzy uznán nezpůsobilým (zřejmě následkem dvou kýl, kvůli kterým byl i operován) a byl z armády propuštěn.  V roce 1946 je Martin už relativně dobrým muzikantem, je něčím lepším než jen zpěvákem z nočního klubu, podobně jako Bing Crosby. Mohl zahájit tažení přes kluby a hrát tam, ale on se nechal inspirovat mužem s obrovskou popularitou, Frankem Sinatrou.

Kontakty s mafií.

Jedna z biografií o Deanu Martinovi "Dean Martin: King of the Road" (Král ulice) od Michaela Freedlanda, ho viní ze styků s mafií. Podle této knihy Martinově pěvecké kariéře napomohla chicagská mafie, když mu umožnila vystupovat v barech, které v tomto městě vlastnila. Na oplátku - už jako hvězda - uváděl tyto bossy ve svých show. Těmito šéfy mafie měli být Tony Accardo a Sam Giancana. Autor knihy také tvrdí, že Martin cítil malou loajalitu a sympatie k Mafii a že to, co pro tyto lidi dělal a oni pro něho, byla jen malá laskavost. FBI prý chytla mafiána, který spřádal plány na zranění nebo zabití Martina, protože jim prý nebyl dostatečně vděčný. Jiná kniha, "The Animal in Hollywood" (Zvířata v Hollywoodu) od Johna L. Smitha, zobrazuje Deana Martina a jeho přátelství s mafiánskými gangstery Johnnym Rosellim a Anthonym Fiatem. Anthony dělal Martinovi spoustu laskovostí, třeba mu pomohl dostat zpátky peníze od dvou podvodníků, kteří ošidili Deanovu ex-manželku Betty Martinovou o víc jak tisíc dolarů výživného. Jeho dcera Deana Martinová se také přátelila s bossem Peterem Licavolim.

Spolupráce s Jerrym Lewisem.

Martin přitahoval pozornost studia Metro-Goldwyn-Mayer a Columbia Pictures, ale smlouva s Hollywoodem se nechystala. Stále ještě objížděl kluby a zpíval, než poznal mladého komika jménem Jerry Lewis v Glass Hat Club v New Yorku, kde oba muži vystupovali. Martin a Lewis navázali pevné přátelství, které vedlo k jejich další umělecké spolupráci, když spolu utvořili hudebně komediální duo. Někdo je dokonce přezdíval The Organ Grinder and the Monkey (Flašinetář a opice).  Martin a Lewis oficiálně společně debutovali v Atlantic City v 500 Club 24. července 1946, ale nebyli zrovna moc úspěšní. Majitel klubu je varoval, že pokud příští noc nepřijdou s něčím lepším, vyhodí je. A tak předělávali své vtípky, dohadovali se o změnách, až jim nakonec nezbylo nic jiného než improvizovat. Dean zpíval a Jerry přišel oblečen jako uklízeč nádobí, který rozbíjel talíře a nechával za sebou spoušť. Dělali prostě všemožné taškařice a vtípky, které jim přišli na mysl. Tentokrát je publikum odměnilo smíchem. Jejich úspěch vedl k sérii dobře placených vystoupeních podél východního pobřeží. Seriál v rádiích začal v roce 1949, ve stejném roce podepsali Martin a Lewis smlouvu s Paramountem na natočení filmu "My Friend Irma ". Martinovi se moc zalíbil New York, byl jím přímo nadchnutý. Měl rád Kalifornii, ale tam byla častá zemětřesení, proto tu nebylo moc vysokých budov. Trpěl ale klaustrofobií, snad nikdy nejel výtahem, takže vyběhnout schody na Manhattan nebyla žádná legrace. Ačkoli se stávali postupně obrovsky vytíženými filmovými hvězdami, Hollywood je pořád nechtěl ani vidět. Oba byli výborní umělci, a to, že byli dobří přátelé, z nich dělalo kompaktní duo. Martin a Lewis bylo nejoblíbenější umělecké duo v 50. letech v Americe, i když tlak veřejnosti byl velký. Hodně kritiků podceňovalo Deanovo zpívání a jeho příspěvek do teamu, ten jim ale v pozdějších letech mohl ukázat, jak hluboce se mýlili. Jerry se v těchto chvílích zastával a veřejně říkal, že bez Deana by nemělo jejich vystupování smysl. Jenže všechny tyto kruté komentáře kritiků a slova jejich producenta, který chtěl změnit pořád stejnou tvář této dvojice ve filmech, vedlo k obrovské frustraci Deana Martina. Ten ztratil chuť do práce a rozhádal se i s Jerrym Lewisem. Definitivně se tedy rozešli v roce 1956, deset let od jejich prvního vystoupení.  Lewis neměl problém se udržet na filmovém výslunní sám. Martin byla stále populární jako zpěvák, ale s postupně stále populárnějším rock and rollem začínala Martinova hvězda pohasínat.

Sólová kariéra.

Stále ještě není ve svých rolích jistý, ale Martin chce být známý jako opravdový herec. Coby hlavní představitel se objevil v roce 1957 ve filmu "The Young Lions", kde hrál rád, protože se mohl učit od takových hvězd jako Marlon Brando nebo Montgomery Clift. Martin nahradil Tonyho Randalla v podobných velkých rolích a byl to pro něho šťastný comeback. Úspěch mohl pokračovat vedle hvězdného Franka Sinatry, poprvé v dramatu vysoce uznávaného Vincenta Minelliho "Some Came Running". Během poloviny 60. let to byla spousta filmů, nahrávání a nočního života, zatímco Lewisova filmová kariéra poklesla. Martin byl skvělý v roli Dudeho ve snímku "Rio Bravo", režírovaný Howardem Hawksem, kde také zářil John Wayne a Ricky Nelson. S Waynem znovu spolupracoval ve filmu The Sons of Katie Elder, nepřesvědčivě obsazeni jako bratři.  Martin jako zpěvák kopíruje styl Binga Crosbyho nebo Parryho Comoa než najde svůj vlastní, který nesčetněkrát později ukazuje ve vystoupeních se Sinatrou a Crosbym. V letech, kdy řádí Beatles, nahrává stovky alb a přes 600 písní. Představuje svůj hit "Everybody Loves Somebody", tak trochu omráčený Beatlesáckým "A Hard Day's Night", hit číslo jedna v USA 1964. Martin měl také rád Elvise Presleyho a country. V roce 1965 vydává alba The Hit Sound Of Dean Martin, Welcome To My World a Gentle On My Mind, které byly složeny v duchu populárního country a westernu. Martin hostil country vystoupení v jeho TV show a byl nazvaný "mužem roku" podle Country Music Association v roce 1966.  Netrvalo dlouho a Martin byl jeden z nejznámějších umělců v Las Vegas. Ale trávil také hodně času se svou rodinou, s druhou manželkou Jeanne. Jeho otisk byl zvěčněn v Graumanském čínském muzeu v roce 1964.

Rat Pack.

Jak Deanova kariéra rostla, on a Frank Sinatra se stávali víc a víc přáteli. Na konci 50. a na začátku 60. let se Frank a Dean přátelili také s Joeim Bishopem, Peterem Lawfordem nebo Sammy Davisem Jr., a tak společně s nim založili legendární uměleckou skupinu Rat Pack. Zajímavostí je, že takhle jim začala říkat až veřejnost, oni chtěli jméno poněkud prozaičtější než "Smečka krys", jak se dá tento anglický název přeložit.  Tito muži spolu točili filmy a oficiálně byli kulturním seskupením, ale nemůžeme ani přehlédnout politický podtext, když si Lawford vzal Patricii Kennedyovou, sestru prezidenta J.F. Kennedyho.  Rat Pack byl legendární hlavně v Las Vegas, kde často nečekaně vystupovali. Například, když se měli Dean, Frank a Sammy objevit v Sands hotelu, někteří návštěvníci spali ve svých autech před hotelem, jen aby viděli tyto tři muže. Jejich umělecké počiny, věčně ve fraku samozřejmě, se skládaly ze zpívání ve dvou, ve třech, hraní scének, nebo různých vtípků. V sociálně nabitých 60. letech se jejich vtipy točili okolo dospělých témat, jako Frankovo neslavné sukničkářství, nebo Deanovo legendární pití, stejně jako Sammyho množství výdajů za jeho rasu a náboženství. Davis skvěle praktikoval judaismus a jidišské fráze, což vyznívalo hrozně vtipně a mělo to u obecenstva úspěch. Uměli si zkrátka udělat legraci sami ze sebe a přitom měli navzájem mezi sebou respekt. Rat Pack se hlavě zasadil o integraci v Las Vegas. Davis se totiž snažil o pomyslné otevření dveří afro-americkým umělcům. A tak tam, kde měl zakázáno se objevit pro jeho pleť Sammy, nebyli ani Frank s Deanem.  Posmrtně o nich byl dokonce natočen film od HBO s názvem "The Rat Pack".

60. a 70. léta.

V roce 1965 měl Martin svou vlastní show na NBC, kde si vytvořil image bezstarostného bohéma. Zval si sem své známé a přátele, jakými byli třeba Frank Sinatra nebo Bing Crosby. Neopomíjel se obklopovat krásnými ženami, které využíval pro své zdvořilostní poznámky. Jeho TV show byla velkým hitem. Dean neměl rád zkoušky, věřil, že jeho nejlepší výkon je ten první. Uvolněný formát pořadu pobízel k chytré improvizaci, a to jak Deana, tak účinkujících. V případě nutnosti byl schopný pronést pár poznámek v italštině a díky obscénnostem přicházely naštvané listy od italsky mluvících diváků. To vyvolalo malou válku mezi Martinem a cenzory NBC. Jenže pořad byl často mezi Top desítkou.  Martin měl pověst pijana, ale dokázal být i disciplinovaný. I když byl sebevíc vytížený, pořád se vracel k dětem a manželce. Během 70. let jeho TV show stále měla kladné ohlasy a ačkoli byl maximálně v Top 40 zpěváků, točil desky, které se dost dobře prodávaly. Měl rád také golf, a tak ve volném čase chodíval hrávat. Přestože měl enormní úspěch, odkláněl se Martin od televize. Poslední sezóna jeho pořadů byla v roce 1973-74. Znovu pokračovala pod novým názvem až v roce 1984. V následujícím období Dean Martin natáčel desky pod hlavičkou Reprise Records. Poslední album u Reprise natočil v roce 1978, které se jmenovalo Once In A While (Jednou za čas).  V roce 1975 ve filmu Mr. Ricco hrál svou poslední velkou roli a omezil svá vystoupení v Las Vegas. Martin teď prožívá krizi středního věku. V roce 1972 se rozvedl se svou druhou manželkou Jeanne. Ještě téhož roku si vzal 26letou Catherine Hawnovou. Rozvedli se v roce 1976. Pak už se Martin neoženil. Měl tak 8 dětí, čtyři s první Elizabeth (Betty) Anne McDonaldovou, tři s druhou Jeanne Bieggerovou a s poslední Catherine jedno, které bylo adoptované.  Znovu se na jevišti sešel s Jerrym Lewisem v roce 1976. Svedl je znovu dohromady Frank Sinatra a ti dva se usmířili.

Poslední roky.

V 80. letech ještě Dean Martin ztvárnil pár menších rolí ve filmu. Martinův život se začal hroutit 21. března 1987, kdy zemřel jeho syn Dean Paul při letecké havárii. Nechtělo se mu už vystupovat, nad vodou ho ale držel stále jeho kamarád Frank Sinatra, Martin měl totiž tendence začít zase pít. Jejich poslední vegasovské vystoupení bylo v roce 1989, kde vystupoval Dean i s Jerrym Lewisem k Martinovým 72. narozeninám. V televizi se naposledy objevil v show na počest Sammyho Davise Jr. v roce 1990. Martin tu tak neoficiálně ukončil kariéru.  Dean už ve svém věku trpěl bolestmi kvůli rozedmě plic. V září 1993 byla diagnostikována rakovina plic. Držel se raději v soukromí, nakrátko se objevil na veřejnosti až při svých 77. narozeninách. Nemoci postupně přibývaly, problémy s ledvinami, dokonce i Alzheimerova choroba.  Dean Martin zemřel na selhání dýchacích cest ve svém domě ráno v 1. den vánoční roku 1995. Do poslední chvíle se o něho starala jeho exmanželka Jeanne. Na jeho počest v Las Vegas pohasla na chvíli světla. V roce 2005 tam po něm pojmenovali jednu zdejší ulici. Po jeho smrti bylo ještě vydáno několik alb s jeho největšími hity. A jeho písně zazněly i v počítačové hře Mafia II a

Dean Martin (narozen jako Dino Paul Crocetti, 7. června 1917, Steubenville – 25. prosince 1995 Beverly Hills) byl italskoamerický zpěvák, herec a televizní bavič. Byl jedním z nejznámějších umělců 50. a 60. let. Mezi jeho nejznámější songy patří „Memories Are Made Of This“, „That's Amore“, „Everybody Loves Somebody“, „Mambo Italiano“, „Sway“, „Volare“ nebo „Ain't That a Kick in the Head“.

迪安·马丁(英语:Dean Martin,1917年-6月7日-1995年-12月25日),是一位美国歌手、演员、笑星和电影制片人。


Sportovní kariéra.

Usain Bolt je prvním člověkem v historii, který dokázal zaběhnout nejkratší trať regulérně pod hranicí 9,70 sekund i 9,60 sekund. Na atletickém MS 2009 v Berlíně byla provedena vědecká analýza Boltova běhu, která ukázala, že ve finále stometrové trati dosáhl maximální rychlosti 44,72 km/h (letmých 20 metrů za 1,61 s) a průměrné rychlosti 37,58 km/h. V souvislosti s analýzou na OH v Pekingu proběhly spekulace o možném Boltově času na 100 metrů, pokud by závěr stovky nevypustil. Některé odhady hovořily již tehdy o čase 9,64 s, ten však Bolt výrazně překonal v Berlíně. Sám Bolt dal na zmíněném MS v atletice 2009 nejlepší odpověď, když jeho průběhem cíle stometrové tratě byly výrazně překonány dosavadní předpokládané hranice lidských možností časem 9,58 s (překonal svůj vlastní rekord o 0,11 s).  V běhu na 200 metrů dosáhl také velmi výrazného výkonu, když již v Pekingu překonal o 0,02 s famózní rekord Michaela Johnsona z finále OH v Atlantě 1996 časem 19,30 s při průměrné rychlosti 37,30 km/h. Na MS v Berlíně o rok později pak ubral ještě dalších 0,11 s a famózním časem 19,19 s opět překonal světový rekord (přestože běžel do protivětru -0,3 m/s; průměrná rychlost činí 37,52 km/h). První stovku běžel Bolt za 9,92 s, druhou údajně za 9,27 s. Všechny ostatní výkony jsou až na výjimky o zhruba 0,4 sekundy pomalejší (19,58 s a výše). Jamajská štafeta s Boltem na třetím úseku na olympiádě v Pekingu roku 2008 překonala předchozí světový rekord také na trati štafetového běhu 4 × 100 m časem 37,10 s. Bolt výrazně přispěl nejrychlejším časem na svém (3.) úseku za 8,94 s. Pro doping kolegy Nesty Cartera byla tato zlatá medaile v r. 2017 odebrána.  Bolt je jedním z nejmladších světových rekordmanů na těchto tratích v historii. Při jejich vytvoření v roce 2008 mu ještě nebylo ani 22 let (s výjimkou štafety).  Dne 29. dubna 2009 Bolt havaroval se svým BMW, ale nic vážného se mu nestalo a byl po ošetření v místní nemocnici propuštěn domů. V květnu roku 2009 se však znovu představil v oslnivé formě a v britském Manchesteru zaběhl opět nejrychlejší čas všech dob na méně vypisované trati 150 metrů časem 14,35 s. Dne 17. června 2009 pak zaběhl při mítinku Zlatá tretra Ostrava skvělý čas 9,77 sekundy, který však byl znehodnocen větrem v zádech těsně nad povolenou hodnotou – 2,1 m/s).  27. května roku 2010 se na mítinku Zlaté Tretry v Ostravě stal druhým člověkem v historii, který dokázal běžet netradiční trať 300 metrů pod 31 sekund. Časem 30,97 s. v těžkém dešti zaostal jen o 12 setin za světovým rekordem Michaela Johnsona z roku 2000.  Na MS v korejském Tegu 28. srpna roku 2011 neobhájil titul Mistra světa na 100 metrů z důvodu diskvalifikace po brzkém startu z bloků. Na trati 200 metrů však s převahou zvítězil v pátém nejrychlejším čase historie 19,40 s. Běžel tak již potřetí regulérně pod 19,5 sekundy, což se zatím se dvěma výjimkami (Michael Johnson v Atlantě 1996 a Yohan Blake v roce 2011) nepovedlo nikomu jinému. Na témže šampionátu dovedl v posledním úseku na trati 4×100m jamajskou štafetu k novému světovému rekordu 37,04 s.  V roce 2012 vyhrál Diamantovou ligu v závodech na 100 metrů a na dvojnásobné trati mu k vítězství chyběl jeden bod. Bolt zvítězil také na MS v Pekingu 2015, kde porazil svého velkého soupeře Justina Gatlina v bězích na 100 i 200 metrů.  V roce 2016 získal další 3 zlaté olympijské medaile (běh na 100 m, běh na 200 m a štafeta 4×100 m), čímž definitivně vstoupil do sportovní historie.  V roce 2017, na MS 2017 v Londýně doběhl ke zklamání fanoušků až třetí v běhu na 100 metrů, a to v čase 9,95 s. Ve svém posledním závodě, ve štafetovém běhu na 4 × 100 m, přebíral na posledním úseku na třetím místě, ale zranil se a k velkému zklamání obecenstva svůj poslední velký závod nedokončil. Na této akci definitivně ukončil svoji závodní atletickou kariéru.

Nejrychlejší atlet historie.

Bolt je nejrychlejším člověkem zaznamenané historie, neboť mu byla přímo změřena maximální rychlost 44,72 km/h (při světovém rekordu na 100 metrů v roce 2009 zaběhl letmý 20 metrů dlouhý úsek za 1,61 sekundy), je držitelem světových rekordů v nejkratších sprintech i na posledním úseku štafety na 4 × 100 metrů. V letmé fázi běhu dokonce Bolt údajně na okamžik „letěl“ vpřed rychlostí až 47,56 km/h (13,2 m/s).

Usain St. Leo Bolt (* 21. srpna 1986) je bývalý jamajský sportovec, atlet-sprinter, v současnosti držitel tří atletických světových rekordů v běhu na 100 metrů s časem 9,58 s, který zaběhl 16. srpna 2009, běhu na 200 metrů s časem 19,19 s z 20. srpna 2009 a ve štafetě na 4 × 100 metrů časem 36,84 s, kterou zaběhl jamajský tým na LOH 2012 v Londýně. Drží také světový rekord v běhu na neoficiální trati 150 metrů časem 14,35 s z května roku 2009. Svoji kariéru ukončil v roce 2017, na světovém šampionátu v Londýně.

尤塞恩·圣李奥·博尔特(英语:Usain St Leo Bolt,,1986年-8月21日),牙买加前男子短跑运动员,男子100米、男子200米以及男子4×100米接力的世界纪录保持者,同时是以上三项赛事的奥运金牌得主。