Popis mimoúrovňové křižovatky.

Mimoúrovňová křižovatka je komplexní stavební dílo tvořené několika součástmi.

Křížící se komunikace.

Mimoúrovňová křižovatka je místem, kde se kříží dvě nebo více komunikací. Ačkoliv se na mimoúrovňové křižovatce mohou křížit komunikace z kterékoliv kategorie, tak je užití mimoúrovňového křížení nejběžnější u dálnic a silnic I. třídy. Jen výjimečně se užívá mimoúrovňového křížení na silnicích nižších kategorií.  Křížící se komunikace představují v místě křižovatky hlavní dopravní tahy. Zpravidla jsou mimoúrovňové křižovatky projektovány a stavěny tak, aby přímým směrem vedla ta komunikace, po které se přijíždí, a zároveň

Prostor pro odpojení a pro připojení.

Prostor pro odpojení je místo, kde se od hlavní komunikace odpojuje odbočovací pruh, který následně přechází ve

Kolektor.

Jako kolektor se označuje jízdní pruh, který je stavebně oddělen od jízdních pruhů křížící se komunikace a na kterém probíhá vlastní odbočování a připojování. Jednotlivé rampy se totiž neodpojují přímo z hlavní komunikace, nýbrž

Průpletový úsek.

Jako průpletový úsek se označuje část kolektoru od místa, kde se k němu připojuje jedna vratná rampa a přechází v druhý jízdní pruh, do místa, kde se druhý jízdní pruh zase odpojuje a přechází v druhou vratnou rampu. Na tomto úseku dochází k tzv. průpletu, tedy ke změnám směru jízdy jednotlivých přijíždějících vozidel. Vozidla

Spojovací rampy.

Spojovací rampy propojují jednotlivé křížící se komunikace. Jejich

Mostovka.

Vlastní mimoúrovňové vykřížení jednotlivých dopravních směrů se děje pomocí mostních konstrukcí. Ty vytváří další úrovně (tzv. patra) křižovatky, v nichž se mohou jednotlivé dopravní směry vykřížit. Počet úrovní (pater) k

Typy mimoúrovňových křižovatek.

Mimoúrovňová křižovatka může mít mnoho podob. Ty se navzájem liší jak podstatnými prvky, jako je počet úrovní s křižnými body nebo počet ramen, tak i prvky spíše doplňujícími, jako je typ použité rampy pro konkrétní relaci. Těmto rozdílům odpovídají rozdíly ve výhodách a nevýhodách každé jednotlivé podoby, a to co do nároků na prostor, náročnosti

Křižovatky s křižnými body.

Jednodušší jsou mimoúrovňové křižovatky s křižnými body. Jsou to takové mimoúrovňové křižovatky, na nichž se sice vlastní křížící se komunikace kříží mimoúrovňově, ale alespoň na jedné úrovni křižovatky jsou rampy napojeny na hlavní komunikaci pro oba jízdní směry úrovňově, pročež na této úrovni vznikají křižné body. Tyto mimoúrovňové křižovatky umožňují mimoúrovňové vykřížení vozidel jedoucích po hlavních komunikacích, avšak obsahují alespoň na jedné úrovni úrovňové křížení vozidel jedoucích po hlavní komunikaci a vozidel z této hlavní komunikace odbočující na rampu vedoucí na druhou hlavní komunikaci, resp. vozidel na tuto hlavní komunikaci se připojujících.  Výhodou mimoúrovňových křižovatek s křižnými body oproti klasické úrovňové křižovatce je ten, že sice nedochází k úplnému odstranění všech úrovňových křížení, tedy i křižných bodů, ale úrovňově se kříží pouze vozidla jedoucí po jedné hlavní komunikaci s vozidly z této komunikace odbočující a vozidly na tuto komunikaci se připojující. Vozidla jedoucí po hlavních komunikacích a neodbočujících se kříží mimoúrovňově.  Podle toho, na kolika úrovních se nacházejí křižné body, lze mimoúrovňové křižovatky s křižnými body dále dělit. Rozlišují se proto mimoúrovňové křižovatky s křižnými body na všech úrovních a mimoúrovňové křižovatky s křižnými body pouze na některých úrovních.

Křižovatky s křižnými body na všech úrovních.

Stavebně nejjednodušší mimoúrovňovou křižovatkou je mimoúrovňová křižovatka, která má křižné body na všech úrovních (patrech). Její podoba je taková, že všechny komunikace křížící se mimoúrovňově jsou spojeny krátkou obousměrně projížděnou spojkou, přičemž tato spojka se se všemi hlavními křížícími komunikacemi kříží již úrovňově. Ve

Křižovatky s křižnými body jen na některých úrovních.

Pokročilejší jsou mimoúrovňové křižovatky s křižnými body jen na některých úrovních. Alespoň na jedné jejich úrovni se totiž nenachází žádné úrovňové křížení. Na této úrovni tudíž mají tyto mimoúrovňové křižovatky všechny jízdní pruhy od sebe navzájem odděleny. Proto umožňují, aby vozidlo přijíždějící po té komunikaci, u níž jsou na křižovatce všechny křižné body odstraněny, mohlo na této úrovni křižovatky plynule pokračovat v libovolném směru, aniž by muselo dávat jinému projíždějícímu vozidlu přednost, avšak na úrovních, na nichž se křižné body nachází, již

Kosodélníkový typ.

Pro kosodélníkový typ mimoúrovňové křižovatky je charakteristické, že pro spojení obou křížících se komunikací jsou využity čtyři přímé rampy. Na úrovni, kde se nachází úrovňové křížení, se tyto rampy připojují z obou stran komunikace (na rozdíl od polovičního čtyřlístkového typu). Výhodou tohoto typu je výrazná prostorová nenáročnost, neboť v základní podobě jsou připojovací rampy vedeny blízko křižících se komunikací. Další výhodou je výlučné použití přímých ramp, které umožňují vyšší průjezdní rychlost.  Kosodélníkový typ je vhodný zejména v situacích, kde je v místě křížení dvou komunikací omezený prostor (typicky v městské zástavbě).  Úpravy  Základní podoba kosodélníkového typu mimoúrovňové křižovatky se dočkala několika úprav, které měly za cíl zvýšit bezpečnost průjezdu křižovatkou a snížení počtu křižných bodů.  První úpravou je zakřivení a s tím související prodloužení přímých spojovacích ramp. Touto

Poloviční čtyřlístkový typ.

Pro tento typ mimoúrovňové křižovatky je příznačné, že pro spojení obou křížících se komunikací jsou využity dvě přímé rampy a dvě nepřímé rampy. Tato volba se projevuje v podobě úrovňového křížení, neboť obě rampy se k hlavní komunikaci připojují ze stejné strany (na rozdíl od kosodélníkového typu). Výhodou tohoto typu je prostorové uspořádání; všechny rampy se totiž nacházejí jen ve dvou kvadrantech křižovatky. Za výhodu lze rovněž považovat volnou jednu stranu jedné z křížících se komunikací v případě klasické varianty, což umožňuje vést podél této komunikace například chodník, cyklostezku nebo tramvajový pás. Nevýhodou je nutnost užití nepřímých ramp, které na rozdíl od přímých a polopřímých umožňují nižší průjezdní rychlost.  U tohoto typu se rozlišují dvě varianty provedení. Mezi sebou se liší v tom, ve kterých kvadrantech

Křižovatky bez křižných bodů.

Nejdokonalejší jsou mimoúrovňové křižovatky bez křižných bodů. Jedná se o takové mimoúrovňové křižovatky, na nichž se nenachází na žádné jejich úrovni žádné úrovňové křížení, a na nichž jsou tedy všechny jízdní pruhy od sebe navzájem odděleny. Tyto mimoúrovňové křižovatky tudíž umožňují, aby vozidlo přijíždějící na křižovatku z kterékoli strany mohlo touto křižovatkou plynule projet a pokračovat v libovolném směru, aniž by muselo jinému projíždějícímu vozidlu dávat přednost v jízdě.  Absence úrovňových křížení výrazně snižuje riziko dopravní nehody a vzniku kolon z důvodu dávání přednosti v jízdě vozidlům na křížené komunikaci. Současně umožňuje projetí křižovatkou v relativně vyšší rychlosti.  Mimoúrovňové křižovatky bez křižných bodů mohou mít různé podoby.

Tříramenné mimoúrovňové křižovatky (trojúhelníky).

O tříramennou mimoúrovňovou křižovatku se jedná, pokud se v místě křižovatky sbíhají tři komunikace. Zpravidla jde o případy, kdy jedna komunikace končí zaústěním do jiné (hlavní) komunikace a lze z ní dále pokračovat pouze některým ze směrů této jiné (hlavní) komunikace. Tříramenná mimoúrovňová křižovatka má zpravidla podobu písmene "T" nebo "Y".  Tříramenná mimoúrovňová křižovatka se označuje jako trojúhelník. Sbíhají-li se v ní dálnice, označuje se jako dálniční trojúhelník. V některých státech, např. Německo nebo Švýcarsko, je označení trojúhelník obsaženo přímo v názvu mimoúrovňové křižovatky ("Dreieck" v Německu, "Verzweigung" ve Švýcarsku). Naproti tomu v Česku, na Slovensku nebo

Trojúhelníkový typ.

Pro tento typ provedení je charakteristické, že zaúsťující komunikace se napojuje přímou rampou pro pravé odbočení a nepřímou rampou pro levé odbočení. Podoba tohoto trojúhelníku umožňuje použít rampy s větším poloměrem zakřivení, což umožňuje projetí křižovatky ve vysoké rychlosti.  Existují dvě varianty tohoto typu, "varianta Y" a "varianta T". Pro variantu Y je příznačné, že sestává sice

Trubkovitý typ.

Pro trubkovitý typ mimoúrovňové křižovatky je charakteristické, že je pro napojení zaúsťující komunikace do hlavní komunikace využita, mimo jiné, jedna nepřímá rampa. Tento typ trojúhelníku není prostorově náročný, je tudíž vhodný tam, kde je omezený prostor, na který lze dálniční křižovatku umístit. Současně je tento typ mimoúrovňové křižovatky vzhledem ke své podobě jedním z konstrukčně nejméně náročných.  S mimoúrovňovou křižovatkou trubkovitého typu se lze setkat ve dvou variantách, nalevo vyvedenou a napravo vyvedenou. U nalevo vyvedené trubkovité křižovatky se pro levé odbočení zaúsťující komunikace napojuje na hlavní komunikaci polopřímou rampou, zatímco nepřímá rampa

Hruškovitý typ.

Hruškovitý typ mimoúrovňové křižovatky je charakteristický tím, že zaúsťující komunikace se napojuje přímou rampou pro pravé odbočení a polopřímou rampou pro levé odbočení, přičemž na rozdíl od trojúhelníkového typu obsahuje jen dvě přemostění a má vždy jen dvě patra. Obdobně jako trojúhelníkový typ umožňuje použití ramp s větším poloměrem zakřivení, díky čemuž je možné projetí křižovatky ve vyšší rychlosti, i když ne tak vysoké jako u trojúhelníkového typu. Výhodou hruškovitého typu vůči trojúhelníkovému typu je menší prostorová

Nedokončený čtyřlístkový typ.

Nedokončený čtyřlístkový typ mimoúrovňové křižovatky se vyznačuje tím, že zaúsťující komunikace je s hlavní komunikací propojena, mimo jiné, dvěma nepřímými rampami. Tento typ představuje spíše výjimku mezi tříramennými mimoúrovňovými křižovatkami, neboť se používá prakticky jen tehdy, pokud má zaúsťující komunikace výhledově pokračovat dál a vytvořit čtvrté rameno křižovatky. Spolu se stavbou tohoto pokračování zaúsťující komunikace by totiž byla křižovatka doplněním zbývajících ramp dostavěna do čtyřlístkového typu.  Existují dvě varianty provedení tohoto typu mimoúrovňové křižovatky, první se pro svůj tvar označuje jako srdcovitá, druhá, vzhledem k podobě s trubkovitým typem křižovatky, jako provizorní trubkovitá. Rozdíl mezi oběma variantami je, že zatímco u srdcovité je pro odbočení z hlavní na zaústěnou komunikaci využitá nepřímá rampa, která k tomu má sloužit i po dostavbě, tak u provizorní trubkovité je pro toto odbočení dočasně využita a upravena přímá rampa, která po dostavbě bude sloužit k odbočení na dostavěný úsek. Provizorní úprava u druhé varianty umožňuje do doby zprovoznění dostavby eliminovat průpletový úsek, který se v případě první varianty nachází již od počátku.  Příklady tohoto typu mimoúrovňové křižovatky:

Čtyř- a víceramenné mimoúrovňové křižovatky (křížení).

O čtyř- a víceramennou mimoúrovňovou křižovatku se jedná tehdy, pokud se v místě křižovatky sbíhají více než tři komunikace. Zpravidla se jedná o případy, kde se v určitém místě kříží dvě komunikace jdoucí různými směry, v tomto místě lze tedy buď dále pokračovat po téže komunikaci, po které se přijelo ke křižovatce, nebo některým směrem po druhé, křížené komunikaci. Čtyřramenná mimoúrovňová křižovatka má nejčastěji podobu písmene "X".  Čtyř- a víceramenná mimoúrovňová křižovatka se označuje jako křížení. Kříží-li se v jejím místě dálnice, označuje se jako dálniční křížení. V některých státech, jako jsou například Německo nebo Švýcarsko, je označení křížení obsaženo přímo v názvu mimoúrovňové křižovatky ("Kreuz"). Naproti tomu v Česku, na Slovensku nebo v Rakousku označení, že jde o křížení přímo

Čtyřlístkový typ.

Čtyřlístkový typ mimoúrovňové křižovatky se vyznačuje tím, že levá odbočení jsou na všech příjezdových komunikacích provedena prostřednictvím nepřímých ramp. Jedná se o základní a současně i nejstarší používaný typ čtyřramenné mimoúrovňové křižovatky (nejstarší zprovozněná dálniční křižovatka v Evropě, Schkeuditzer Kreuz, je provedena jako čtyřlístkový typ). Výhodou tohoto typu je jednoduchá konstrukce (jediná, relativně krátká mostovka) a relativně nízké požadavky na prostor. Za výhodu lze označit i skutečnost, že toto provedení křižovatky umožňuje i násobné odbočení, neboť nepřímé rampy jsou napojeny a zaústěny tak, že společně vytváří uzavřený okruh. Nevýhodou je omezená kapacita způsobená průpletovými úseky, na nichž se musí vykřížit připojující proud s odbočujícím proudem, což může v extrémních případech vést až ke vzniku kolon. Další nevýhodou je snížená bezpečnost, neboť v průpletovém úseku dochází při vykřížení ke zkrácení bezpečných rozestupů mezi vozidly.  Tento typ je vhodný zejména pro ty mimoúrovňové křižovatky, u kterých se nepředpokládá natolik vysoké vytížení nepřímých ramp a průpletových úseků, při kterém by se projevil nejvážnější nedostatek tohoto typu mimoúrovňové křižovatky.  Úpravy  Základní podoba čtyřlístkové mimoúrovňové křižovatky se dočkala mnoha úprav, které měly minimalizovat nevýhody tohoto typu

Typ maltézského kříže.

Typ maltézského kříže mimoúrovňové křižovatky je charakteristický využitím polopřímých ramp pro levé odbočení, přičemž tyto polopřímé rampy mají (ve srovnání s turbínovým a větrníkovým typem) velký poloměr zakřivení a minimální nebo žádné zakřivení doprava. Výhodou tohoto typu mimoúrovňové křižovatky je umožnění relativně vysoké rychlosti průjezdu křižovatkou i při odbočení vlevo, nepřítomnost průpletových úseků

Turbínový typ.

Turbínový typ mimoúrovňové křižovatky je charakteristický využitím polopřímých ramp pro levé odbočení, přičemž jejich poloměr zakřivení je menší než u typu maltézského kříže, avšak stále větší než u větrníkového typu. Dále je pro vedení polopřímých ramp u turbínového typu příznačné výraznější zakřivení doprava na jejich začátku. Obdobně jako u typu maltézského kříže je výhodou umožnění projetí křižovatkou při levém odbočení poměrně vysokou rychlostí (i když vzhledem k menšímu poloměru zakřivení ne tak vysokou jako u typu maltézského kříže), nepřítomnost průpletových úseků, jakož i s tím spojená plynulost a vyšší bezpečnost dopravy. Na rozdíl od

Větrníkový typ.

Pro větrníkový typ mimoúrovňové křižovatky je charakteristické využití polopřímých ramp pro levé odbočení, stejně jako pro typ maltézského kříže a pro turbínový typ. Od nich se tento typ liší, tím jak jsou nepřímé rampy vedeny. Ve srovnání s typem maltézského kříže a turbínovým typem jsou totiž výrazně zakřiveny doprava a následně mnohem výrazněji stočeny doleva pro zaústění do křížené komunikace. Vzhledem k vedení nepřímých ramp je rychlost, kterou po nich lze křižovatku projet, nižší než u obou typů, avšak nižší jsou rovněž nároky na výstavbu, neboť mostní konstrukce, po nichž rampy procházejí, jsou ve

Prstencový typ.

Prstencový typ mimoúrovňové křižovatky se vyznačuje tím, že odbočení je realizováno přes kruhový objezd. Do něj vyúsťují odbočovací rampy ze všech směrů a odpojují se z něj všechny rampy napojující se do všech směrů. To znamená, že od hlavní komunikace se v každém jízdním směru odpojuje právě jedna rampa, která tudíž slouží jak pro pravé tak i levé odbočení, a napojuje se také právě jedna rampa. Výhodou tohoto typu je, že jej lze použít při jakémkoliv úhlu křížení komunikací a že patří mezi konstrukčně a prostorově méně náročné typy. Nevýhodou ovšem je existence průpletových úseků uvnitř kruhového objezdu, a to pro všechny odbočující směry, jakož i nižší kapacita,

Sdružený trubkovitý typ.

Sdružený trubkovitý typ představuje první ze dvou zvláštních typů čtyř- a víceramenné mimoúrovňové křižovatky. Jedná se totiž o dvě tříramenné mimoúrovňové křižovatky trubkovitého typu, které jsou spolu přímo propojeny. Díky tomu lze z jedné zaúsťující komunikace přejet do druhé přímo, tedy. bez nutnosti použít, byť na krátkou vzdálenost, hlavní komunikaci, jak by

Kvadrantní typ.

Kvadrantní typ představuje druhou ze dvou zvláštních typů čtyř- a víceramenné mimoúrovňové křižovatky. Obdobně jako u sdruženého trubkovitého typu se totiž jedná o dvě spojené tříramenné mimoúrovňové křižovatky. Na každé křížící se komunikaci se nachází po jedné tříramenné mimoúrovňové křižovatce; ty jsou potom spojeny krátkou spojkou. Obě křížící se komunikace tedy nejsou propojeny pro každý směr samostatnými rampami, které by se z jedné křížící se komunikace odpojovaly a do druhé připojovaly, nýbrž jsou propojeny prostřednictvím krátké spojky, která začíná tím, že se sbíhají všechny rampy odbočující z jedné křížící se komunikace a končí tím, že se rozděluje v jednotlivé rampy, které se připojují do druhé křížící se komunikace.  Tento typ mimoúrovňové křižovatky je vhodný zejména při křížení dvou komunikací v místě, v němž je nedostatek volného prostoru, neboť pro tento typ stačí, je-li místo v jediném kvadrantu, tj. jediné části ohraničené křížícími se komunikacemi. Rovněž se tento typ často používá v situacích, kdy se kříží dálnice zpoplatněná mýtem a dálnice nezpoplatněná, neboť spojka je vhodné místo pro mýtnici (například v Itálii a Polsko).  Příklady tohoto typu mimoúrovňové křižovatky:

Historie.

První návrh mimoúrovňového křížení komunikací je připisován americkému stavebnímu inženýrovi Arthurovi Haleovi, který si nechal v roce 1916 patentovat. Mimoúrovňová křižovatka v tomto návrhu měla podobu čtyřlístkového typu, který se vyznačoval ostře stočenými nepřímými rampami, jež šlo projíždět jen nízkou rychlostí.  V Evropě je první návrh mimoúrovňové křižovatky dvou komunikací připisován Švýcarovi Willymu Sarbachovi, který si jej nechal patentovat roku 1928. Jeho návrh, mimoúrovňová křižovatka čtyřlístkového typu, byla představena coby možné řešení pro Projekt HaFraBa, jehož cílem bylo vybudovat rychlostní silniční tah spojující města Hamburk, Frankfurt nad Mohanem a Basilej, který by se s ostatními komunikacemi křížil výhradně bez křižných bodů.  První čtyřramenná mimoúrovňová křižovatka byla zprovozněna roku 1929 u města Woodbridge ve Spojených státech amerických (ve státě New Jersey). První čtyřramenná dálniční křižovatka, tedy první čtyřramenná mimoúrovňová křižovatka dvou dálnic, byla zprovozněna v roce 1936, šlo o dálniční křižovatku Schkeuditzer Kreuz v Německu. V té době byly ve výstavbě ještě dálniční křižovatka Hermsdorfer Kreuz, dálniční křižovatka Kamener Kreuz a dálniční křižovatka Frankfurter Kreuz, ovšem zatímco první jmenovaná byla zprovozněna již roku 1938 jako druhá v pořadí, tak zbývající dvě byly zprovozněny až v 50. a 60. letech 20. století.  V Česku je nejstarší dálniční křižovatkou, tedy čtyřramennou mimoúrovňovou křižovatku dvou dálnic dálniční křižovatka Brno-jih, která byla zprovozněna částečně v roce 1978 a zcela roku 1983, kdy byl uveden do provozu navazující úsek dálnice D1 směrem na východ.

Mimoúrovňová křižovatka (zkratka MÚK) je křižovatka, kde se jednotlivé proudy vykříží v různých výškových úrovních a snižuje se počet kolizních bodů. Mimoúrovňová křižovatka tedy umožňuje, aby jak vozidla jedoucí rovně, tak i vozidla odbočující doprava a vozidla odbočující doleva mohla projet křižovatkou, aniž by musela zastavit a dát přednost v jiném směru křižovatku projíždějícím vozidlům.

立交桥(英语:Interchange,常简写为IC)是封闭式道路与其他公路交汇之道路设计,利用立体交叉与数条匝道组成,引导车辆转换不同公路的交通设施。当两条高架道路交汇时的立交桥,则另称为系统交流道或枢纽立交(英语:Junction,简写作JCT)。


Historie.

První obyvatelé přišli do oblasti před více než tisíci lety. Pronikali postupně na jih z ostrova na ostrov, nejdále došli až k jižnímu pobřeží Ohňové země. V roce 1520 při své cestě kolem světa proplul Fernão de Magalhães kolem severního pobřeží Ohňové země nově objeveným Magalhãesovým průlivem. Během plavby spatřili námořníci ohně a domorodce na pobřeží, proto se ostrovu říká Ohňová země. Později sem přicházelo stále více evropských osadníků, kteří se začali seznamovat s indiánskými kmeny. Jedna mise anglikánských pastorů vedená Thomasem Bridgesem se usídlila v oblasti průlivu Beagle v roce 1869 a vytvořila první osídlení na území dnešního města. Pozdější osadníci uznali svrchovanost Argentiny. 12. října 1884 bylo založeno město Ushuaia na úpatí andských štítů Martial a Olivia. Po založení začalo město sloužit jako útočiště argentinských vězňů. Argentinská vláda využila Ohňovou zemi jako vězení, ze kterého se nedá uniknout (po vzoru britských vězňů posílaných do Austrálie). Provinilci byli řízeni kolonisty a budovali nově vznikající město, káceli dřevo v lesích a dopravovali ho pomocí nové železnice k průlivu Beagle.

Podnebí.

Ushuaia leží v subpolárním podnebném pásu, v tundře. Zimy jsou mírné s průměrnou červencovou teplotou 1,5 °C, zatímco léto je poměrně chladné s průměrnou teplotou 9,4 °C v lednu. Celkově je průměrná roční teplota 5,7 °C. Za rok naprší 522 mm srážek, přičemž jsou rozložené rovnoměrně do celého roku.

Zajímavosti.

Mezi největší turistické atrakce v okolí Ushuaiy patří Parque nacional Tierra del Fuego, kam se dá dostat mimo jiné pomocí "Tren del Fin del Mundo" (Vlak konce světa), nejjižnější železnice na světě. Další turistickou atrakci představuje možnost pronajmout si člun k mysu Hoorn (který je ovšem v chilských vodách), kde lze pozorovat lvouny, tučňáky nebo hnízdící ptáky. Některé cesty rovněž vedou k Majáku na konci světa ("Faro del fin del mundo"), známého ze stejnojmenného románu Julesa Verna. Jelikož má Ushuaia mezinárodní letiště a přilétá sem mnoho letů z Buenos Aires, stává se hlavním střediskem jižních regionů Argentiny i výchozím místem na Falklandy (Malvíny) nebo na Antarktický poloostrov.

Nejjižnější město.

Ushuaia je mnohými považována za nejjižnější město světa. Dalšími uchazeči o titul jsou Puerto Williams v Chile, které je sice jižněji, ale zato je mnohem menší, a Punta Arenas, také v Chile, je severněji a má více obyvatel. Dalšími jižnějšími osadami jsou chilské Puerto Toro na ostrovu Navarino, Orcadas na Jižních Orknejích a základna Esperanza na Antarktickém poloostrově. Všechny osady mají méně než 100 stálých obyvatel a v případě Esperanzy nejde o klasickou vesnici, ale o mezinárodní výzkumnou stanici. Orcadas a Esperanza jsou i přes argentinské územní nároky obydleny mezinárodními týmy, takže největším kandidátem na titul je Puerto Toro.

Ushuaia (výslovnost /us'waja/) je hlavní město argentinské provincie Tierra del Fuego, Antártida e Islas del Atlántico Sur a leží na jižním pobřeží největšího jihoamerického ostrova, Ohňové zemi. Je zároveň považováno za nejjižnější město na světě, jelikož leží na 54°48'57 jižní šířky. Město těží ze své polohy naproti Antarktickému poloostrovu a je základnou pro výpravy do Antarktidy i důležitým střediskem rybolovu. Rozkládá se na úbočí hor prudce se svažujících do průlivu Beagle.

乌斯怀亚()是阿根廷火地省的首府,位于大火地岛南岸,座落在群山环抱之中,远眺比格尔海峡,被认为是世界最南端的城市。2010年普查人口为56,956人。一条以阿根廷国父圣马丁为名的石板路,贯穿乌斯怀亚市中心,街道两旁有很多专做观光客生意的礼品店、百货店、餐厅和贩卖当地加工区生产的免税电器商品店。城内的乌斯怀亚博物馆是由废置的监狱改装而成,两层楼的建筑物本身就是历史的遗迹,馆内分成监狱和海事两个展示部,监狱馆依然保存昔日监狱的原貌和设施,展出乌斯怀亚早期的照片和一些重要囚犯的资料。


Stavba těla.

Sumky mají žaberní štěrbiny, díky nimž dýchají a zachycují potravu, žaberní štěrbiny jsou obklopeny obžaberním prostorem (atrium), které vyúsťuje atrioporem – vyvrhovacím otvorem. Jejich tělo je tvořeno tunikou a u larev je v ocasní části vyztuženo chordou.  Mají otevřenou cévní soustavu a myogenický puls (tzn. puls srdce se neřídí nervovým podrážděním).  Na dně hltanu mají žlábkovitý endostyl, kde se koncentruje jód (později v evoluci je tato funkce nahrazena štítnou žlázou). Je opatřen žláznatými a bičíkatými buňkami. Sumky nemají žádné vylučovací orgány, pouze buňky jim v tom napomáhající – nefrocyty.

Rozmnožování a vývoj.

Rozmnožování je buď pohlavní, nebo nepohlavní (pučením). Sumky jsou proteandričtí hermafrodité (dříve dozrávají samčí buňky). Oplození je mimotělní. V jejich životním cyklu (střídání pohlavního a nepohlavního rozmnožování) se objevuje stádium larvy, kterou je asi 2 mm velký „pulec“. Larvy mají tuto stavbu: úplný trávicí trakt, nervový ganglion, nervovou trubici, děrovaný hltan se schopností filtrace, srdce, chordu a krevními cévy. Z vývojového hlediska je „dokonalejší“ než dospělec.  Larva několik hodin až den po vylíhnutí plave ve vodě. Pak přisedne k vhodnému povrchu a prodělává metamorfózu – mění se na dospělce. Přesune přijímací otvor, ztratí hřbetní strunu a ocas, čímž vzniká dospělý jedinec.

Fylogeneze.

Molekulárně biologická analýza prokázala, že tradiční skupina sumky „Ascidiacea“ je parafyletická. Na základě analýzy sekvencí 18S rRNA byla tato třída rozdělena do tří skupin – pospolitky (Aplousobranchiata), pravé sumky (Phlebobranchiata) a zřasenky (Stolidobranchiata). Podobné výsledky poskytlo i studium molekulárních a morfologických znaků.

Zástupci.

Nejvýznamnějším zástupcem je sumka obecná "(Ascidia mentula)." Dalšími zástupci jsou například sumka štíhlá ("Ciona intestinalis"), sumka hrbolatá ("Phallusia mamillata") a sumka červená ("Halocynthia papillosa")

Sumky (Ascidiacea) jsou třída živočichů z podkmene pláštěnců (Tunicata).

海鞘(学名:)是脊索动物门被囊动物(尾索动物)亚门海鞘纲的总称,生活于海水中,在全世界已发现二千八百多种海鞘 。常见的海鞘有:玻璃海鞘、有柄海鞘、拟菊海鞘等。有种海鞘又称海中凤梨,因其外型像凤梨而得称。在中国山东省沿海一带也将海鞘俗称为海奶子。


Životopis.

Jean-Luc se narodil Mauricemu a Yvette Picardovým v La Barre ve Francii 13. července 2305. Již odmalička snil o přijetí do hvězdné flotily. Po přijetí na akademii se začal zajímat o archeologii, která se stala jeho zálibou po zbytek života. Šlo však o mladého, temperamentního a především ctižádostivého kadeta akademie a tak krátce po absolvování se zapletl do šarvátky s Nausikánci, při které byl zasažen dýkou do srdce a bylo mu implantováno umělé.  Picard byl roku 2363 přidělen na loď USS Stargazer jako první důstojník a posléze se stal kapitánem. Později je převelen, opět jako kapitán, na vlajkovou loď Federace - Enterprise D, kde po jeho boku slouží William Riker, jako první důstojník a android Dat jako druhý důstojník. Spolu s dalšími členy posádky se vydávají na vědeckou misi za účelem poznávat neobjevený vesmír.  Během této mise je Picard mimo jiné unesen a asimilován Borgy, kdy pod jménem Locutus vede Borgský útok na federační flotilu. Opakovaně je vystaven na pospas rozverné, ale všemohoucí postavě Q.  Později se Picard setkává také s historicky známým kapitánem Jamesem Kirkem (v událostech filmu ""), avšak ani společně nezabrání havárií Enterprise D, která je zničena na planetě Veridian III po útoku klingonského plavidla. Jean-Luc Picard se tak stává kapitánem další lodi, Enterprise E.

Postava.

Tvůrce Star Treku, Gene Roddenberry, dal jméno postavě podle švýcarských vědců 20. století, bratrů Augusta a Jeana Piccardových.  Patrick Stewart měl původně hrát roli androida Data. Více se však vyjímal v kapitánském křesle. Původně měl také hrát s parukou a naopak Brent Spiner, jako android byl určen k roli plešaté postavy. Když si ovšem při zkouškách Stewart nasadil paruku, bylo rozhodnuto, že nejde o dobrou volbu a jeden holohlavý člen posádky stačí.  Postava Jean-Luca Picarda je uvedena také v desítkách knih z Star Treku a to nejen u Nové generace, ale i na počátku knižní a TV série, kde uvádí do funkce Benjamina Siska v knize Vyslanec.  Jean-Luc Picard je ústřední postavou seriálu "".

Jean-Luc Picard je fiktivní postava z televizních seriálů "" a "". V "Nové generaci" je Picard kapitánem hvězdné lodi USS "Enterprise"-D, vlajkové lodi Hvězdné flotily, posléze se vyskytuje i ve čtyřech navazujících celovečerních filmech, kde je velícím důstojníkem USS "Enterprise"-E, a v množství románů. Je také ústřední postavou seriálu "Star Trek: Picard", kde je již jako admirál ve výslužbě. Jean-Luca Picarda ztvárnil Patrick Stewart.

让-吕克·皮卡尔上校(Captain Jean-Luc Picard)是电视系列剧《星际旅行:下一代》的一名角色,由英国话剧演员帕特里克·斯图尔特(Patrick Stewart)扮演。在剧中,皮卡尔是联邦星舰进取号 (NCC-1701-D)的舰长。


Životopis.

Vojenské úspěchy.

Brásidás vstupuje do historie roku 424 př. n. l., kdy zabránil athénskému pokusu o získání Megary, ve stejné době, kdy se spartským králem stává Pleistónax. Tehdy skupina Megařanů jednala s Athéňany o převzetí města, ale do Megary přitáhl Brásidás a zasloužil se o vyhlášení nové oligarchické ústavy. Brásidás následně táhl se svým vojskem do Thessálie.  Na počátku roku 423 př. n. l. se mu podařilo v čele nevelkého vojska dobrovolníků vyvolat odvážnou vojenskou operací a diplomacií vzpouru v athénských koloniích na pobřeží Thrákie a vojensky je obsadit. Situaci nestačil zachránit ani stratég Thúkydidés, který dorazil na místo pozdě. Nebylo to poprvé ani naposledy v dějinách Athén, že vojenský nezdar byl považován za vlastizradu a Thúkýdidémovým trestem bylo dvacetileté vyhnanství, čehož využil k napsání svých "Dějin".  Toto tažení Bojótií, Fókií, Thesálií, Makedonií a Thrákií, kde všude nabízel Brásidás svobodu od Athéňanů, kteří se na rozdíl od Sparťanů chovali ke svým spojencům jako k vazalům, znamenalo i diplomatický úspěch v podobě dalších měst, která rychle kapitulovala a také v získání spojenectví s Makedonií. Po ročním příměří, kdy si obě válčící strany mohly ponechat získaná území, Athéňané ve snaze dobýt své državy zpět vyslali námořní cestou velké vojsko do jehož čela se postavil Kleón, po smrti Perikla nejvýznamnější státník Athén. Podle Frontina se Brásidás, zaskočený athénskou přesilou, nechal obklíčit, aby tak zmenšil hloubku nepřátelského šiku, když se kolem něj budou muset Athéňané roztáhnout do celého kruhu. Když se tak stalo, Brásidás, kterému se tak podařilo na jednom místě přečíslovat početnějšího nepřítele, toto obklíčení prorazil. Athéňané utrpěli těžkou porážku, při níž byl zabit i velitel expedičního vojska Kleón. Na následky zranění v této bitvě v bažinách u bran města Amfipolis však zemřel i Brásidás.  Vojenské úspěchy Brásida a smrt athénského vůdce Kleóna umožnily Sparťanům roku 421 uzavřít mnohem výhodnější mír, než který dříve marně nabízeli nesmiřitelnému Kleónovi.

Brásidás († 422 př. n. l.) byl spartský vojevůdce v období peloponnéské války, vynikající statečností, velitelským uměním, energií a politickým rozhledem.

布拉西达斯(?-前422年),伯罗奔尼撒战争中斯巴达统帅。公元前431年,他使免受雅典人进攻,并于公元前425年参加皮洛斯战役。从公元前422年起,他在色雷斯作战,占领了雅典人控制下的城池,其中包括安菲波利斯与,但双方均有将领(斯巴达的布拉西达斯和雅典的克里昂)均在安菲波利斯城外阵亡。


Historie.

Před příchodem Evropanů žily v oblasti dnešního Salt Lake City kočující indiánské kmeny Šošónů, Utů a Paiutů. První Evropané vstoupili na toto území v první polovině 19. století. Dne 24. července 1847 sem mormonský prorok Brigham Young přivedl své souvěrníky a založil zde město.  Young také založil duchovní centrum města – náměstí "Temple Square" a na něm stojící chrám "Salt Lake Temple", stejně jako některá další střediska mormonské církve ve městě.  Mormoni usazení v Salt Lake City chtěli založit vlastní stát s názvem "Deseret", který měl zahrnovat také území Nevady a části jižní Kalifornie. Ústřední americká vláda ve Washingtonu ale rozhodla o vzniku státu Utah, jehož se Salt Lake City mělo později stát hlavním městem.  V roce 1857 spory, vedoucí hlavně kolem polygamie, která byla mezi mormony běžnou praxí, přerostly v otevřený konflikt s Washingtonem. Young odmítl složit funkci guvernéra a prezident USA James Buchanan vyhlásil oblast za vzbouřenou, což vedlo až k utažské válce. Mormonská církev odmítla polygamii až v roce 1890, což pomohlo k návratu správy do města, které se v roce 1896 stalo oficiálním hlavním městem Utahu.  Rozmachu města pomohlo vybudování první transkontinentální železnice vedoucí městem v roce 1869.  Ve druhé polovině 20. století město stagnuje, přichází o část svých obyvatel, i když velikost celé aglomerace se rozrůstá. Od 70. let 20. století jsou v čele města demokratičtí starostové. Problémem až do dnešních dnů zůstává propojení správy města a veřejného života a politiky s Církví Ježíše Krista Svatých posledních dnů.

Geografie.

Celková rozloha města je 285,9 km2. Město leží na severovýchodním cípu údolí Velkého Solného jezera. Od samotného jezera ho dělí faunou i flórou bohaté mokřiny, z nichž se do města dvakrát až třikrát ročně dostává "„jezerní smrad“", připomínající zápach zkažených vajec.  Městem protéká řeka Jordan, nad ním jsou hory Wasatch Range s nejvyšším blízkým vrcholem Twin Peaks. Přímo nad městem je vyvýšený Capitol Hill.  Město má pravidelný pravoúhlý půdorys ulic a tříd číslovaných od křižovatky, která je u Temple Square.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 186 440 obyvatel. Městská aglomerace má milion obyvatel, v širší aglomeraci, tzv. "Wasatch Front" zahrnující i město Ogden, sídlí na 2,15 milionu lidí. Převážná část obyvatel je anglo-amerického původu, roste ale podíl obyvatel hispánského původu a lidí z tichomořských ostrovů (Samoy a dalších).

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 22,3% populace.

Ekonomika.

V minulosti bylo hospodářství města spojené hlavně s dolováním a těžbou ropy. V současnosti je hlavním zdrojem příjmů činnost státní administrativy, obchod, doprava a služby. Objem turistiky výrazně vzrostl po zimních olympijských hrách. Veletržní a kongresové služby vzkvétají po vybudování velkých veletržních prostor, např. "Salt Lake Palace".  Hlavními dopravními spojeními jsou mezistátní dálnice Insterstate 15, transkontinentální železnice a letecká doprava do mezinárodního letiště Salt Lake City.

Kultura a společnost.

Město je sídlem mnoha muzeí a galerií. Utažský symfonický orchestr (: "Utah Symphony Orchestra") pořádá své koncerty v koncertní síni Maurice Abravanela (anglicky: "Abravanel Hall"). Unikátním hudebním tělesem je velký pěvecký sbor "Mormon Tabernacle Choir".  Ve městě sídlí řada vysokých škol, především státní "University of Utah" a soukromá "Brigham Young University".  Salt Lake City zůstává světovým centrem Církve Ježíše Krista Svatých posledních dní.  V roce 2002 hostilo Salt Lake City zimní olympijské hry. Ač byly provázené skandály (úplatkářskou aférou při kandidatuře na pořádání her, dopingovými případy a skandálem s neobjektivitou rozhodčích krasobruslení), přinesly městu velký finanční úspěch a další rozmach. Jejich uspořádání přispělo k vybudování dopravní infrastruktury, stavbě nových i rekonstrukci starých sportovišť i v budoucnu využívaných k pořádání významných soutěží. Uspořádání her posílilo turistický ruch.  Ve městě sídlí basketbalový tým Utah Jazz, hrající NBA, a fotbalový klub Real Salt Lake.  Hlavním svátkem je státní svátek Utahu "Pioneer Day" (česky "Den osadníků") 24. července, který doprovází velká přehlídka. Druhou největší přehlídkou je místní Gay Pride.

Pamětihodnosti města.

Blízko města se nacházejí horská střediska Park City nebo Deer Valley, která hostila soutěže zimních olympijských her 2002 a jsou vyhledávána turisty se zájmem o zimní sporty.

Salt Lake City je hlavní a největší město amerického státu Utah. Žije v něm přibližně 178 tisíc obyvatel, jeho aglomerace ale má až 2 miliony obyvatel. Má přezdívku "Křižovatka Západu". Salt Lake City bylo založeno v roce 1847. Je sídlem ústředí Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů. V roce 2002 se zde konaly zimní olympijské hry.

盐湖城(英语:Salt Lake City、SLC、Salt Lake),是美国犹他州的首府和最大城市,市内人口181,743(2000年),名列美国西部内陆城市的第四位,仅次于丹佛,凤凰城和阿布奎基,大都会区包括萨米特县及图埃勒县总人口达1,018,827人。盐湖城位于一个更大的市区称为瓦萨奇山前区(英语:Wasatch Front),以及在2003年为止Ogden-Clearfield都会区是盐湖城的一部分。在瓦萨奇山前区总人口数目达2,150,000。城市位于一个山谷的北端,海拔1,320 m。周围的高山海拔达到3,582 m。以紧靠大盐湖而得名,附近景色优美。


Název.

Jméno sopky je pozůstatkem po Guančech, pradávných světlovlasých obyvatelích ostrovů Tenerife a Gomera. Střet se Španěly se jim stal osudným. Zůstalo však po nich na ostrově několik původních jmen. Teide znamená „Pekelná hora“, v které žil bůh Guayota. Jméno má své oprávnění, protože Teide je vrcholem stále polospící sopky, která o sobě čas od času dává vědět.

Historie.

Před 150 tisíci lety došlo pravděpodobně k obrovskému sopečnému výbuchu, který vytvořil kalderu Las Cañadas, která se nachází ve výšce 2000 m a měří 15 km od východu na západ a 10 km ve směru sever-jih. Vrcholy Teide i Viejo ležící na severní straně kaldery byly vytvořeny erupcemi z tohoto období. V r. 1709 zavalil lávový proud na severním pobřeží většinu zdejšího přístavu Garachico. Sopečná aktivita byla naposledy zaznamenána na svazích Vieja v roce 1909, kdy se po severozápadním svahu řinul 5 kilometrů dlouhý lávový proud. Svědkem podobné aktivity byl v minulosti i slavný mořeplavec Kryštof Kolumbus při jedné z výprav do Nového světa.

Geografická charakteristika.

Celý sopečný masív je komplexem dvou vulkánů Pico de Teide (3717 m) a Pico Viejo (3134 m). Oba se nacházejí v rozlehlé kaldeře Las Cañadas, jejíž původ není dosud zcela jednoznačně objasněn. Obvodová stěna této kaldery je dlouhá 74 km. Plochý kuželovitý vrchol Teide se zvedá z mnohem širšího a staršího kráteru dosahující výšky 2000 m. Sopka Teide je v současné době považovaná za neaktivní, přestože v kráteru jsou stále aktivní fumaroly.

Příroda.

Svahy hory Teide zachycují západní a severozápadní vlhké větry a proměňují je v dešťová mračna. Celá nížina podél úpatí sopky je tak po celý rok vlhká a zelená. Pěstují se tu na polích banánovníky, mandloně, pomerančovníky a zelenina. Ve vzduchu je cítit vůně myrty a vavřínu. Naproti tomu jižní svahy dešťové srážky prakticky neznají. Ty zde přicházejí jednou za několik let a tomu také odpovídá místní suchomilná vegetace. Příznivé je však ovlivnění Kanárským mořským proudem, jenž zajišťuje vyrovnané podnebí. Celoroční teploty se zde pohybují mezi 18–30 °C. Díky tomu zde nalezneme dracény (latinsky "Dracaena draco") staré až 2000 let. V zimě na několik měsíců je vrchol pokryt sněhem a ledem.

Přístup.

K vrcholu vedou čtyři hlavní silnice, po kterých je možné dojet až do kaldery ve výšce 2000 m. Dál mohou návštěvníci pokračovat pěšky po upravených stezkách. Po cestě lze navštívit ledovou jeskyni Cuevo del Hielo (3350 m). Další možností je využití kabinové lanovky, jež může turisty dopravit za 10 min. do výšky 3555 m ke konečné stanici La Rambletta. Odtud je to již jen 30 min. na vrchol. Výstup na vrchol je technicky nenáročný. Při východu Slunce je odtud možno pozorovat pyramidovitý stín, který Pico de Teide vrhá až do vzdálenosti 200 km. K výstupu od horní stanice lanovky na vrchol během dne je nutno obstarat si oficiální povolení, které se vydává zdarma v Santa Cruz de Tenerife nebo na stránkách Národního parku  Alternativou je pěší výstup a přenocování na chatě Refugio Altavista (3260 m n. m.) s ranním výstupem na vrchol před devátou hodinou bez nutnosti obstarat si povolení. Základní cesta po svých na vrchol Teide začíná u hlavní cesty kousek za základní stanicí lanovky (směrem ze západu na východ). Odbočka prašné cesty ukazuje směr na kopec Montaňa Blanca, což je vulkanický útvar ve výšce cca 2800 m. Odtud se prašná cesta pro džípy mění na regulérní horskou stezku. Po hodině a půl se turista dostane k chatě Altavista (3260 m). K vrcholu to je už maximálně hodina a půl.

Pico de Teide (nazývaná také jako Teide, Mount Teide nebo Pico del Teide) je sopka nacházející se na ostrově Tenerife, který je největším ze sedmi Kanárských ostrovů ležících nedaleko severozápadního pobřeží Afriky. Pico de Teide je nejvyšší hora Španělského království (nejvyšší horou pevninského Španělska je Mulhacén, 3479 m) i všech ostrovů v Atlantském oceánu a zároveň třetí největší sopka světa (měří asi 7000 m od úpatí na dně oceánu). Vrcholy Pico de Teide a Pico Viejo s blízkým okolím jsou součástí národního parku – Nacional del Teide. Vzhledem k nedalekým obydleným oblastem je vulkán zapsán do tzv. Decade Volcanoes - seznamu 16 nejnebezpečnějších sopek světa.

泰德峰()是西班牙和大西洋岛屿的最高峰,并且是世界上第三大火山。这是一座活火山,位于加那利群岛的特内里费岛,也是加那利群岛最著名的地标。火山及其周围组成了泰德国家公园,占地18900公顷,2007年6月29日被列为世界遗产。 泰德峰海拔高度为3718米(从大西洋洋底计算则达到7500米),是西班牙和大西洋中最高的山峰。


Děj.

Kill Bill je příběh profesionální vražedkyně pojmenované „Nevěsta“ pracující u zabijáckého komanda. Po zjištění, že je těhotná s Billem, hlavou organizace, od komanda uteče. Den před svatbou v El Pasu ji Bill najde a s pomocí ostatních členů zmasakrují všechny osoby v oddací síni. Přestože Bill Nevěstu střelí do hlavy, ta přežije a po čtyřech letech se probouzí z kómatu.  Letí do Okinawy, aby jí známý výrobce mečů Hattori Hanzo vyrobil japonský meč. Poté Nevěsta sestaví seznam lidí k zabití. Po zabití prvních dvou položek na seznamu se vydává za Buddem, bratrem Billa. Ten ji překvapí, střelí brokovnicí (solí, ne broky) a zaživa pohřbí. Budda však černou mambou zabije jednooká Elle Driver, čtvrtá položka na seznamu. Nevěsta se vyprostí z rakve a v souboji oslepí Elle, kterou nechá s hadem v Buddově přívěsu.  Když Nevěsta konečně dorazí do haciendy, kde je ubytován Bill, zjistí, že její dcera, kterou pokládala za mrtvou, žije. Po společné večeři se Nevěsta s Billem utká a porazí ho. Poté opustí haciendu a s dcerou začínají nový život.

Úvod.

Na začátku filmu je vidět Nevěsta v tratolišti krve. Nad ní (mimo záběr) stojí Bill (David Carradine). Nevěsta se mu snaží říct, že dítě, které čeká, je jeho, ale Bill ji v tu chvíli střelí do hlavy.

Kapitola První: (2).

O čtyři roky později přijíždí Nevěsta k domu Vernity Green (Vivica A. Fox) s krycím jménem Smrtonoš, aby s ní zúčtovala. Lítý souboj se zbraněmi jako např. nůž, pánev nebo pohrabáč přeruší neočekávaný příjezd dcerky (Nikkia Bell) ze školy. Po odchodu Nikki do jejího pokoje pozve Vernita Nevěstu na kávu. Po dalším útoku Nevěsta Vernitu zabije nožem. Až později zjistí, že Nikki vše viděla.

Kapitola Druhá: Nevěsta krví zbrocená.

Návrat do minulosti přibližující rozsah masakru. Šerif Earl McGraw (Michael Parks) zjistí, že Nevěsta je pouze v kómatu a že je jediná přeživší. V nemocnici se ji snaží „dorazit“ jednooká Elle Driver (Daryl Hannah), avšak Bill ji od toho odradí. Zde také Nevěstino tělo prodává bezskrupulózní ošetřovatel, Buck.  Ve chvíli, kdy se Nevěsta po čtyřech letech probudí z kómatu, Buck přivádí nového zákazníka. Nevěsta ho těžce zraní a počká si na Bucka, o němž si nejdříve myslí, že patří k Billovi. Poté si uvědomí, že je to ten, kdo „zajišťoval“ její znásilňování za poplatek. Dveřmi mu rozbije lebku a na nemocničním vozíku se dostane do jeho dodávky, zvané "Kundolap". Zde se 13 hodin snaží rozhýbat své nohy.

Kapitola Třetí: Původ O-Ren.

Jak se Nevěsta snaží přivést do končetin život, vzpomíná si na masakr a představuje zde jednu z jejích „vrahů“, O-Ren Ishii (Lucy Liu). Její život je předkládán formou anime. Začíná od vraždy jejích rodičů šéfem Yakuzy jménem Matsumoto a dalším mužem z Yakuzy jménem Riki (pravděpodobně to je Bill). Přísahala, že se Matsumotovi pomstí, a to také udělala. Později se vyšvihla až na vrchol Yakuzy.

Kapitola Čtvrtá: Muž z Okinawy.

Nevěsta se vydává na Okinawu pro japonský meč. Zde nalezne známého výrobce mečů jménem Hattori Hanzo (Sonny Chiba) a požádá ho, aby jí jeden vyrobil. Hattori sice „věci, které zabíjejí“ vyrábět přestal, Nevěsta ho však přemluví, aby svůj slib porušil. Nakonec jí předá ten nejlepší meč, který kdy vyrobil. Nevěsta tedy může započít svoji pomstu.

Kapitola Pátá: Souboj v Domě modrých listů.

Nevěsta sleduje O-Ren až do podniku s názvem „Dům modrých listů“. Zde zajme Sofie Fatale, advokátku O-Ren. O-Ren proti ní vyšle svoji osobní armádu, pojmenovanou "Šílená Osmaosmdesátka" a svou osobní strážkyni Gogo Yubari. Tato bojová scéna je jednou z nejkrvavějších v celé kinematografii, proto je také celá snímána černobíle.  Po dramatickém souboji na meče Nevěsta konečně zabije O-Ren. Později donutí Sofii, aby jí řekla všechny informace o Zabijáckém Komandu Zmijí a poté ji nechá ležet před nemocnicí, aby mohla Billovi říct o Nevěstiných plánech.  Na konci se Bill Sofie ptá, zda Nevěsta ví, že její dcera je stále naživu.

Posloupnost kapitol.

Společně s kapitolami druhého filmu.

Rozpočet a příjmy filmu.

Rozpočet pro oba díly filmu činil 60 milionů dolarů (kromě marketingu a distribuce).  První díl filmu měl v USA premiéru 10. října 2003 a hrubý příjem v USA činil 70 099 000 dolarů, ve zbytku světa pak přibližně 110 850 000 dolarů, celkově tedy 180 949 000 dolarů.

Ocenění.

Snímek byl nominován na Zlatý glóbus. Uma Thurman získala ocenění za Nejlepší herečku.

Kill Bill (v anglickém originále Kill Bill Vol. 1) je film scenáristy a režiséra Quentina Tarantina, na který navazuje další snímek "Kill Bill 2". Film je rozdělen do pěti kapitol s tím, že kapitoly nejsou řazeny chronologicky.

是昆汀·塔伦提诺自编自导的第4部电影,原先构想是拍成1部,但在最后快上映时被拆分成2部:第1集(2003年秋)、第2集(2004年春),原因是整部片长约4小时之久,第三集则预定于2014上映,但后来塔伦提诺证实并不会推出第三集。


Vývoj.

Boeing 777 je první letadlo navržené výhradně na počítači jako 3D model, je to rovněž první letoun v historii navržený ve spolupráci s leteckými společnostmi a cestujícími. Hlavními společnostmi podílející se na vývoji byly United Airlines, All Nippon Airways, British Airways, Jet Airways, Qantas a Cathay Pacific. Filozofie „Working together“ znamenala, že Boeing 777 se stal zákaznicky nejorientovanějším letadlem.  Důvodem, proč Boeing zahájil vývoj typu 777 byla skutečnost, že si výrobce uvědomil mezeru ve své produktové řadě mezi typy Boeing 767-300ER a 747-400, co se týče velikosti i doletu. V té době již řada leteckých společností musela přemýšlet o náhradě starších typů letadel DC-10 a Lockheed L-1011 TriStar, jejichž koncepce pocházela ze šedesátých let. Na trhu se tedy objevil prostor pro vývoj nového typu letadla. Kromě Boeingu na tento nový segment trhu reagovala i společnost Airbus a vyvinula pro něj typy Airbus A330 a Airbus A340, jež se staly hlavními konkurenty letounu Boeing 777. Původně Boeing zamýšlel nabídnout leteckým společnostem letoun, který by vzniknul prodloužením typu 767. Navrhl proto koncept 767-X, který měl delší trup a větší rozpětí než typ 767, jeho kapacita byla 340 cestujících a dolet 13 500 km. Letecké společnosti však chtěly letadlo schopné létat na krátkých ale i na mezikontinentálních letech, s průřezem kabiny podobným typu 747, plně flexibilním uspořádáním kabiny a nízkými provozními náklady, kterých nemohla žádná prodloužená varianta typu 767 dosáhnout. Výsledkem byl vývoj nového dvoumotorového letounu.

Varianty.

Boeing používá dvě charakteristiky pro model 777. První je počet cestujících a druhou je délka maximálního doletu.

Boeing 777-100.

(771B) byl zamýšlen jako nejmenší (zkrácená) verze s doletem 10 800 až 14 250 km. Boeing nabídnul 777-100 společnostem Delta Air Lines a Continental Airlines jako možnou náhradu za stárnoucí letouny typů L-1011 a DC-10. Obě společnosti však nabídku, zřejmě s ohledem na vysokou hmotnost letadla a vysoký poměr ceny na jednoho pasažéra, odmítly. Řada 777-100 se tak nikdy nedostala do výroby. Namísto ní Boeing vyvinul pro tento segment trhu typ 767-400ER. V dnešní době již tento segment trhu pokrývá letoun Boeing 787-9 Dreamliner.

Boeing 777-200.

je základní verze typu 777. Jeho délka je 63,7 m, výška 18,5 m, rozpětí křídel 60,9 m, průměr trupu 6,19 m. 777-200 má maximální vzletovou hmotnost mezi 229 a 247 tunami a dolet mezi 7 000 a 9 500 km. Kapacita letadla je 305 až 440 sedadel. Prvním zákazníkem, kterému byl letoun této řady předán, byla v květnu 1995 společnost United Airlines. Přímým konkurentem je Airbus A330-300.

Boeing 777-200ER.

je verze odvozená od modelu 777-200. Původně byla označována jako 777-200IGW (zkratka IGW znamená "increased gross weight", tedy "zvýšená celková hmotnost"). Maximální vzletová hmotnost této verze mezi 263 a 286 tunami umožňuje pojmout větší množství paliva a dosáhnout tak v běžném provozu doletu 11 000 až 14 300 km. Typická cestovní rychlost je 0.84 Mach, tedy 895 km/h. První letoun řady 777-200ER byl dodán v únoru 1997 společnosti British Airways. Boeing 777-200ER společnosti Malaysia airlines překonal rekord v délce letu, když bez přistání přeletěl vzdálenost mezi Boeing Field a Kuala Lumpur o délce 20 044 km za 21 hodin a 23 minut. Přímým konkurentem je Airbus A340-300.

777-200LR Worldliner.

má dolet 17 395 km, což ho činí komerčním dopravním letounem s nejdelším doletem na světě. Jeho maximální vzletová hmotnost je 347 tun. Typická cestovní rychlost je 0.84 Mach, tedy 895 km/h. Prvním uživatelem tohoto modelu se stala v roce 2006 společnost Pakistan International Airlines. Přímým konkurentem je Airbus A340-500.

Boeing 777-300.

je prodloužená verze - délka letounu je 73,9 m - tedy cca o 10 m delší než 777-200, ostatní rozměry jsou stejné jako u řady 200. Typická konfigurace je 301 sedadel, letoun je schopný přepravit až 550 cestujících. Maximální vzletová hmotnost je 299 tun, dolet je 11 135 km. Typická cestovní rychlost je 0,84 Mach, tedy 895 km/h. Letadlo má namontované manévrovací kamery pod přední částí trupu a na ocase, aby pilotům pomáhaly při manévrovaní tohoto letadla. Prvním uživatelem tohoto modelu se v roce 1998 stala společnost Cathay Pacific. Ve výrobním programu firmy Airbus nemá 777-300 bezprostřední ekvivalent, Airbus nabízí ve svých konkurenčních nabídkách letoun s delším doletem – typ A340-600.

777-300ER.

má v typické konfiguraci s 365 cestujícími dolet 14 685 km. Maximální vzletová hmotnost je 351 tun. Typická cestovní rychlost je 0.84 Mach, tedy 895 km/h. Letoun byl navržen jako náhrada staršího typu 747-400. Prvním uživatelem se v roce 2004 stala společnost Air France. Přímým konkurentem je Airbus A340-600.

777 Freighter.

je nákladní verze Boeingu 777. S maximální vzletovou hmotností 347 tun pojme až 104 tun užitečného nákladu. Typická cestovní rychlost je 0,84 Mach, tedy 895 km/h. Maximální dolet 9 045 km.

777-8 a 777-9.

-8 a prodlouženější -9 jsou nové verze pod označením Boeing 777X, byly oznámeny v roce 2013. Obě verze budou mít nové kabiny po vzoru Dreamlineru, budou úspornější.  V letových řádech se setkáme se zkráceným označováním typů letadel. Verze 777-200 bývá ve zkrácené notaci označována 772 nebo 772A, zatímco verze 777-300ER bývá značena 773ER nebo 773B.

Nehody a incidenty.

Boeing 777 patří mezi nejbezpečnější dopravní letadla na světě. Databáze ASN Aviation Safety Database obsahuje celkem osmnáct záznamů, z nichž tři jsou únosy letadla.

Boeing 777 je dvoumotorový širokotrupý dopravní letoun vyráběný společností Boeing Commercial Airplanes (Boeing), běžně označovaný jako "Triple Seven". Byl navržen tak, aby překlenul mezeru mezi typy Boeing 767 a Boeing 747 a nahradil starší letouny DC-10 nebo L-1011 TriStar. Vývoj probíhal ve spolupráci s osmi hlavními leteckými společnostmi. První schůzka proběhla v lednu 1990 a první objednávka byla ohlášena 14. října 1990 od United Airlines. Prototyp byl představen při „roll outu“ 9. dubna 1994, poprvé vzlétl 12. června 1994 a do model 777 služby vstoupil 7. června 1995 u United Airlines. Varianty s větším doletem byly uvedeny 29. února 2000 a první dodávky probíhaly od 29. dubna 2004.

波音777是一款由美国波音公司制造的中长程双引擎广体客机,是目前全球最大的双引擎广体客机,三级舱布置的载客量由283人至368人,航程由5,235海里至9,450海里(9,695公里至17,500公里)。波音777采用圆形机身设计,宽度更大,起落架共有14个机轮,波音777-300ER采用通用电气GE90-115B引擎,直径达3.43米(被广泛使用的波音737之机体直径仅为3.4米),实验最大推力569千牛顿。波音投入了大量的资源来开发777,这是第一架完全采用电脑辅助设计的商用飞机,从销量方面证明波音777是一款成功的飞机。


Bitva.

Putování kmene Kimbrů Galií a přilehlými zeměmi na konci 2. století př. n. l. vážně vychýlilo rovnováhu sil v oblasti a vyprovokovalo mnohé kmeny, jako třeba Helvéty, ke střetnutí s Římany. Přepadení římských vojáků a současně probíhající povstání Galů v Tolose (dnešní Toulouse) přimělo Římany ke zvýšení své vojenské aktivity v Zaalpské Galii. Po znovuobsazení Tolosy přijal prokonzul Quintus Servilius Caepio defenzivní strategii, přičemž vyčkával na případný útok Kimbrů na římské území. K němu došlo v říjnu roku 105 př. n. l.  V této době tábořily při řece Rhodanu (Rhône) nedaleko Arausia dvě římské armády: jedna vedená konzulem Gnaeem Malliem Maximem, druhá v čele s prokonzulem Quintem Serviliem Caepionem. Jako konzulovi pro tento rok náležela Maximovi pozice nadřízeného velitele, jelikož byl však Maximus "homo novus" („nový člověk“) a postrádal tedy vznešený aristokratický původ, odmítal se Caepio podřídit jeho autoritě a místo toho utábořil své vojsko na opačném břehu.  K prvnímu kontaktu mezi nepřátelskými silami došlo, když detašovaný oddíl pod velením legáta Marca Aurelia Scaura narazil na postupující předvoj Kimbrů. Římští vojáci byli v následné potyčce zcela potřeni, sám legát byl zajat a předveden před náčelníka Boioriga. Scaurus si navzdory svému nepříznivému postavení počínal velice arogantně a doporučil Boiorigovi, aby se se svými lidmi stáhnul dříve, než bude zničen římskými vojsky. Náčelník byl Římanovou nestoudnou odpovědí silně rozhořčen, načež nechal Scaura uvězněného v proutěné kleci zaživa upálit.  Maximovi se po zprávě o Scaurově osudu podařilo pohnout s Caepionem, který poté přesunul svoje legie na stejný břeh řeky, nicméně nadále se zdržoval v jisté vzdálenosti od Maximova tábora, čímž v podstatě vydal své spoluobčany nepřátelům. Stejně přezíravě se zachoval i vůči poslům ze senátu, kteří na něho apelovali, aby spojil své síly s Maximovými. Kimbrové byli přítomností dvou vojsk zaskočeni, nicméně nesvornost Římanů nezůstala utajena Boiorigovi, jenž vyslal k Maximovi vyjednavače s prosbou o půdu a o obilí.  Caepio se patrně obával, že pokud by Maximovy rozhovory s Boiorigem byly korunovány úspěchem, připadla by jeho konkurentovi veškerá sláva za zdárný výsledek. Proto se rozhodl přejít k akci a 6. října nečekaně napadl ležení Kimbrů. Ukvapený a špatně zorganizovaný útok Caepionových jednotek byl však zmařen houževnatostí obrany barbarů. Těm nyní nic nebránilo přepadnout Caepionův vlastní tábor, jenž byl zanechán prakticky nestřežen.  Kimbrové, jejichž smělost byla povzbuzena snadným vítězstvím, poté přikročili ke zničení zbývajících římských sil. V důsledku půtek mezi římskými veliteli nevalná morálka Maximových vojáků ještě poklesla při pohledu na drtivou porážku jejich spolubojovníků. Za jiných okolností by Římané pravděpodobně ustoupili, avšak mizerná poloha jejich tábora s řekou v týlu jim odřízla ústupové trasy. Mnozí se pokusili uniknout přes řeku, většina tehdejších legionářů však neuměla plavat, v čemž jim navíc překážela jejich výstroj. Počet Římanů, kterým se podařilo uprchnout, byl proto jen velice malý. Třebaže skutečná výše ztrát zůstává dosud předmětem diskusí, Livius tvrdí, že celkový počet padlých Římanů činil kolem 80 000. Mommsen navíc udává, že vedle 80 000 římských vojáků zahynulo v masakru u Arausia taktéž mnoho spojenců a táborového doprovodu. Veškerá kořist byla podle zvyku barbarů obětována bohům.

Důsledky.

Římané byli od počátku svých dějin válečnický národ, navyklý čelit nejrůznějším překážkám. Nicméně série debaklů završená katastrofou u Arausia vyvolala napětí v řadách římského lidu. Podle Grania Liciniana způsobila porážka mezi Římany takové zděšení, že Malliův kolega v úřadě konzul Publius Rutilius Rufus vydal nařízení, kterým se zakazovalo mužům mladším dvaceti pěti let opustit Itálii. Porážka obnažila kritický nedostatek lidských zdrojů v okamžiku, kdy se hrozivý nepřítel usadil na druhé straně nebráněných alpských průsmyků. V Římě byla však prohra připisována spíše Caepionově nadutosti nežli slabosti římského vojska. Nespokojenost lidu s vládnoucí třídou proto narůstala.  Oproti očekáváním a navzdory všem obavám však vítězné barbarské zástupy prozatím nepokračovaly v tažení na Řím. Kimbrové se střetli nejprve s galským kmenem Arvernů a po tvrdém boji se vydali na Pyrenejský poloostrov, kde se pokusili nalézt novou půdu k osídlení, zatímco Teutoni odtáhli do nitra Galie. Římané tím získali čas k reorganizaci a k posílení svého vojska, jež uskutečnil muž, který se měl stát zachráncem Říma před barbarskou hrozbou – Gaius Marius.  Římští historikové uváděli, že v půdě na místě konání bitvy se nacházelo veliké množství lidských ostatků, kvůli čemuž se mohli místní rolníci po mnoho let těšit neobvykle hojným výnosům.

Bitva u Arausia byla svedena 6. října 105 př. n. l. poblíž dnešního francouzského města Orange. Vstříc migrujícím kmenům Kimbrů a Teutonů pod vedením náčelníka Boiorixe byla vyslána dvě římská vojska, jímž veleli prokonzul Quintus Servilius Caepio a konzul Gnaeus Mallius Maximus. Rozepře římských velitelů však znemožnily vzájemnou kooperaci mezi Římany, což mělo nakonec za následek jejich pohromu. V bitvě prý padlo kolem 80 000 legionářů, spolu s nimiž zemřeli také jejich sloužící a táborový doprovod. Katastrofální porážka Římanů dopomohla k politickému vzestupu Gaia Maria, který později provedl radikální reformu římských legií a odvodů. Z hlediska množství lidských ztrát se Arausio řadí mezi nejvražednější bitvy světových dějin a mezi největší římské porážky.

阿劳西奥战役(Battle of Arausio)是公元前105年10月6日在阿劳西奥(现在的法国普罗旺斯-阿尔卑斯-蓝色海岸大区沃克吕兹省奥朗日)和隆河之间发生的一场战役。两支罗马军队对抗辛布里人与条顿人的部落,分别由新执政官奈乌斯·马尔利乌斯·马克西姆斯与前一年的执政官昆图斯·塞尔维利乌斯·卡埃皮奥指挥。然而,指挥官之间的相互猜忌使罗马军队无法合作,导致惨败。罗马的损失多达8万名士兵,以及另外4万名辅助部队(盟友)和仆人及营地追随者 - 几乎所有参与者都参与了战斗。以伤亡人数而言,这场战役是古罗马历史上最严重的战败。战役的失利让盖乌斯·马略有机会脱颖而出,彻底改革罗马军团的组织和招募。


Mládí.

Narodil se v Putney, části Londýna, jako sedmé z osmi dětí advokáta Henryho Attleeho a jeho manželky Ellen. Studoval na Northaw School a University College v Oxfordu. Poté se připravoval na kariéru právníka.  V letech 1906 až 09 pracoval jako ředitel Haileybury House, klubu pro chlapce pocházející z prostředí dělnické třídy. Zpočátku byl jeho politický názor konzervativní, ale byl šokován chudobou, kterou viděl ve slumech. Získal přesvědčení, že soukromá dobročinnost nemůže tuto nouzi odstranit a jediný mechanismus, který by byl schopen tento problém odstranit, je státní přerozdělení financí.  V době první světové války bojoval jako kapitán v Turecku a Iráku a v posledním období války ve Francii.

Politická kariéra.

Roku 1922 byl zvolen poslancem Dolní sněmovny za obvod Limehouse. Pomohl MacDonaldovi vyhrát volby vůdce Labouristické strany a stal se jeho parlamentním tajemníkem.  Na konferenci strany roku 1935 rezignoval George Lansbury na funkci vůdce labouristů. Vzhledem k blížícím se volbám byl jmenován jejím dočasným předsedou Attlee. Volby skončily pro labouristy lépe než předchozí v roce 1931 a v následných volbách vůdce strany zvítězil Attlee, který tuto pozici zastával následujících 20 let až do roku 1955.  Po katastrofálním výsledku vojenské operace na ovládnutí Norska byla vládě vyslovena nedůvěra. Současný premiér Neville Chamberlain byl nakonec nucen rezignovat a byla vytvořena koaliční vláda vedená Winstonem Churchillem a Attlee se stal jeho zástupcem.  Po skončení války v Evropě chtěl spolu s Churchillem pokračovat v projektu koaliční vlády až do porážky Japonska, ale v Labouristické straně byl prosazen názor na odstoupení z koalice a byly vyhlášeny nové volby. Válka přinesla zemi mnohé sociální změny a veřejnost žádala realizaci sociálních reforem, které by zajistily plnou zaměstnanost a rozšíření sociálního státu. Volby skončily překvapivým výsledkem, když Labouristická strana získala v dolní komoře parlamentu nadpoloviční většinu. Attlee se tak stal premiérem nově sestavené vlády.

Premiér.

Domácí politika.

Vláda zřídila Státní zdravotní službu, která měla zajistit zlepšení úrovně poskytované zdravotní péče. Dále položila základ rozšířeného sociálního státu, vytvořila nový systém sociálního zabezpečení a přijala zákon, který ukládal pracujícím odvádět daň do národního pojištění. To sloužilo jako fond pro platby základních penzí, nemocenských, podpor v nezaměstnanosti a podpory pozůstalých.  Kabinet také provedl znárodnění základních průmyslových společností a veřejných služeb. Do roku 1951 se asi 20 % britské ekonomiky stalo veřejným vlastnictvím. Největším problémem byly náklady na válečné operace, které dosáhly asi jedné čtvrtiny národního bohatství a dovedly zemi téměř k bankrotu. Skutečností tak zůstal přídělový systém na potraviny, který měl omezit jejich spotřebu a snížit nutnost dovozu potravin do země. Británie využívala od roku 1948 výhody Marshallova plánu a výsledkem bylo rychlé zotavení země.

Zahraniční politika.

V zahraniční oblasti se vláda soustředila na čtyři hlavní otázky - poválečnou Evropu, počátek studené války, vznik OSN a dekolonizaci.  V počátku poválečného období byly vztahy se Sovětským svazem založené na gestech dobré vůle. Poté, co Stalin získal kontrolu nad větší části východní Evropy a začal podvracet vlády na Balkáně, dala Attleeho vláda podnět k vytvoření obranného spojenectví NATO pro ochranu západní Evropy. Obavy z napětí mezi Sovětským svazem a USA vedly k tajnému jednání kabinetu, na kterém bylo rozhodnuto vyvinout vlastní jaderné zbraně.  Jeho vláda byla také zodpovědná za první velkou dekolonizaci Britského impéria – nezávislost Indie. V první fázi došlo k rozdělení území na oblasti, kde převažovalo muslimské obyvatelstvo – Pákistán a na ostatní území – Indii. V této době došlo i k vyhlášení samostatnosti Barmy a Srí Lanky (dříve Cejlon). Některá území se stala britskými dominiemi a základem pozdějšího Commonwealthu.

Pozdní období.

Ve volbách roku 1950 získala Labouristická strana jen těsnou většinu. Následující rok došlo ve straně k rozkolu nad návrhem rozpočtu, který musel respektovat náklady korejské války. Aneurin Bevan, ministr zdravotnictví, rezignoval na protest proti nové zdravotní dani a spolu s ním odstoupil i příští premiér Harold Wilson. V následujících volbách roku 1951 zvítězili konzervativci.  Vůdcem labouristů zůstal až do roku 1955, kdy po dalších prohraných volbách v prosinci téhož roku odstoupil z vedení strany. Stáhl se i z dolní komory parlamentu a poté, co byl povýšen do šlechtického stavu, se stal členem Sněmovny lordů.  Zemřel 8. října 1967 na zápal plic a jeho ostatky byly pohřbeny ve Westminsterském opatství.

Clement Attlee (3. ledna 1883 – 8. října 1967) byl britský státník, člen Labouristické strany a premiér. V období druhé světové války byl místopředsedou koaliční vlády vedené Winstonem Churchillem, kterého porazil ve volbách roku 1945. Byl prvním labouristickým premiérem, který zastával tuto funkci celé volební období, a prvním s většinovou podporou v Dolní sněmovně.

第一代艾德礼伯爵克莱门特·理乍得·艾德礼 (英语:Clement Richard Attlee, 1st Earl Attlee,1883年-1月3日-1967年-10月8日),英国政治家,1945年大选带领工党取得压倒性胜利,并意外地击倒在第二次世界大战领导英国的丘吉尔,出任英国首相一职。艾德礼是工党首位能够度过一个国会会期,并能在国会拥有多数优势的首相。此外,他也是历史上在任时间最长的英国工党党魁。


Příchod Noldor do Středozemě a začátek Prvního věku.

Roku 1 Prvního věku byli Fëanor a jeho synové napadeni skřetí armádou, která je měla rozmetat. Začala tak Bitva pod hvězdami (Dagor-nuin-Giliath), druhá bitva Beleriandských válek. Skřeti ale byli na hlavu poraženi a Beleriand osvobozen, protože v desetidenní bitvě Noldor rozdrtili i skřety, kteří obléhali Přístavy. Fëanor, který jel sám vpřed a pobíjel prchající nepřátele, se však chytil do pasti vlastní zbrklostí a Gothmog, Pán balrogů, ho smrtelně ranil. Před svou smrtí prorokoval, že žádná síla Noldor nezboří Thangorodrim, hory, kterými se Morgoth obklopil.  Téhož roku při oboustranně falešném vyjednáváni byl Morgothem zajat Maedhros, nejstarší syn Fëanorův a podle práva Velekrál Noldor.  Roku 1 také konečně došel Fingolfinův zástup do Středozemě, právě když poprvé vyšel Měsíc, v němž září poslední květ valinorského Telperionu. Tímto příchodem začal dle elfů První věk Středozemě.  Když poprvé vychází Slunce, jež nese poslední plod Laurelinu, v Hildórienu procitli lidé. Tak skončily hvězdné věky. Lidé mají, na rozdíl od elfů, od Ilúvatara dar smrtelnosti a po smrti nejsou jejich těla svázána s Ardou.  Noldor zahájili Obléhání Angbandu. Maedhros byl vysvobozen Fingonem, synem Fëanorova bratra Fingolfina. Z vděčnosti a uznání předal Maedhros kralování nad Noldor Fingolfinovi, nyní nejstaršímu z Finwëho rodu. Na čas tak byla utišena zloba mezi noldorskými knížaty. Vládci Noldor si také rozdělili neobydlené části Beleriandu.  Roku 50 byli Turgon a Finrod, knížata Noldor, varováni Pánem Vod, Ulmem z Valar, před nebezpečími, která budou stíhat Noldor bojující proti Valovi, jehož nemůže žádný z nich porazit.  Král Elu Thingol řekl Finrodovi o jeskyních pod Farothem. Finrod s trpaslíky z Modrých hor začal budovat mocné město Nargothrond. Jeho sestra Galadriel v Doriathu potkala Celeborna z Teleri, příbuzného Thingola, zůstala s ním a naučila se mnohému od Maii Melian. Pro Finroda byl vyroben Nauglamír, trpasličí náhrdelník.  Turgon, syn Fingolfinův, objevil s Ulmovou pomocí skryté, horami obklopené údolí Tumladen a rozhodl se, že tam postaví město po vzoru Tirionu v dalekém Valinoru.  Roku 75 se znovu utkala elfská a Morgothova vojska v Dagor Aglareb, Slavné bitvě, třetí z Beleriandských bitev. Skřetí armáda byla sevřena mezi vojsky Maedhrose a Fingolfina a rozdrcena.  Pár let poté poslal Turgon nejzručnější ze svého lidu tajně do Tumladenu budovat Gondolin, Skryté město. Po 52 letech budování bylo Skryté město dokončeno. Turgonův lid, celá třetina Noldor ve Středozemi, a mnoho Sindar odešlo do Gondolinu, odkud víc než tři sta padesát let nevyšli.

Obležení Angbandu.

Sto let po Dagor Aglarebu (roku 165) posílá Morgoth skřety ze severozápadu, ti však byli zahnáni do moře Fingonem. Nepočítalo se to mezi velké bitvy.  Dalších sto let od posledního Morgothova útoku (roku 265) se z Angbandu vynořuje zlatý Glaurung. Tehdy ještě mladý otec draků byl zahnán Fingonovými lučištníky. Začíná Dlouhý mír, který pak trvá dvě stě let.  Roku 305 Finrod Felagund potkal první lidi, rod Beora Starého na jejich cestě na západ. Dnes už nikdo z lidí neví, proč se tak daleko vydali. Příští rok přišel do Beleriandu lid Haladin a po něm vede svůj rod Marach, ti byli později známi jako rod Hadora z Dor-lóminu. V následujících letech se tyto Tři domy lidí, Přátelé elfů, postupně přestěhovali k elfským králům a stali se jejich vazaly. Jsou pak nazýváni Edain a jejich vědění i délka života přesahovala ostatní lidi.  Dvě stě let po dokončení Gondolinu z něj odešla Aredhel, sestra tamního krále Turgona. Došla až do Nan Elmoth, kde potkala temného elfa Eola. V roce 320 se jim narodil syn Maeglin. Roku 345 uprchla Aredhel se synem zpět do Gondolinu, ale byla zabita zrádným Eolem, který ji pronásledoval. Eol byl svržen ze skály, ale Maeglin musel zůstat v Gondolinu.

Bitva náhlého plamene.

Dagor Bragollach, Bitva náhlého plamene, čtvrtá z velkých bitev, začala v zimě roku 455, když dospívala šestá generace lidí po Marachovi a Beorovi. Obklíčení Angbandu bylo prolomeno. V čele Morgothových armád šli balrogové a zlatý drak Glaurung. Celegrom a Curufin, synové Fëanorovi, uprchli z napadeného Himlandu do Nargothrondu. Angrod a Aegnor, synové Finarfinovi, a s nimi Bregolas, vnuk Beora Starého a pán Beorova rodu, byli zabiti a jejich panství v Dorthonionu byla zničena.  Barahir, bratr Bregolase a nyní pán svého rodu, zachránil krále Finroda Felagunda, ten složil přísahu trvalé pomoci jemu a všem z jeho krve, slib stvrdil darováním prstenu. Hador a po něm jeho syn Gundor byli také zabiti. Po něm Hadorovu lidu vládl Gundorův bratr Galdor.  Noldor vyslali první mořeplavce k nejzazšímu západu hledat zapovězený Valinor a prosit o pomoc a odpuštění. Další pak následovali, ale žádní v této době neuspěli.  Král orlů, Thorondor, odnesl z nebezpečí Húrina a Huora, syny Galdora a Hareth, do skrytého Gondolinu.  K Fingolfinovi, Velekráli Noldor, dorazili velmi zlé zprávy, viděl v nich konec všech Noldor ve Středozemi a v zoufalství jel sám k Angbandu. Vyzval Morgotha na boj muže proti muži, v něm byl Morgoth bolestně raněn a navěky kulhal, ale Fingolfin v něm zemřel. O tomto boji truchlící elfové nikdy nezpívali a ani Nepřítel se jím nechlubil. Thorondor, Král orlů, pak podrápal Morgotha v tváři a odnesl královo tělo.  Dagor Bragollach byl považován za skončený zjara, když se Morgothův nápor utišil, přesto však válka v Beleriandu již nikdy docela neustala. Fingon se ujal panování nad Noldor, svého mladého syna Gil-galada však po Dagor Bragollachu poslal k Círdanovi do bezpečí Přístavů. Roku 456 byli Húrin a Huor přeneseni Manwëho orli zpět z Gondolinu do Dor-lóminu.  Sauron, největší Morgothův služebník, přepadl rok 457 strážní věž na ostrově Tol Sirion, vyhnal odtud Orodretha, syna Finarfinova, a usadil se tam.  Asi dva roky po Dagor Bragollachu přišli pod vedením dvou náčelníků do Beleriandu první Černí muži - Východňané. Maedhros, vědom si síly nepřítele, s nimi uzavřel společenství. Jedním náčelníkem byl Bór, a on i jeho synové zklamali Morgothovi naděje, protože se je pokoušel získat pro sebe, ale byli věrní, tím druhým náčelníkem byl Unfang, jehož synové zradili.  Sedm let po Dagor Bragollachu byl po Hadorovi zabit i jeho syn Galdor. Húrin začal panovat nad Hadorovým rodem.

Beren a Lúthien.

Byla vybita družina psanců, zbytek mužů Beorova rodu žijících v Dorthonionu, zachránil se jen Barahirův syn Beren, který pak silou sudby prošel ochranným kouzlem Melianina pásu do Doriathu. V neldorethských lesích potkal dalšího roku Lúthien, dceru krále Thingola.  Beren se vydal splnit to, na co nestačila veškerá síla Noldor, dobýt pro Thingola silmaril z Morgothovy železné koruny, aby za něj získal ruku Lúthien. Beren a král Nargothrondu Finrod Felagund, který šel s malou družinou s ním, byli zajati Sauronem na Tol Sirionu.  Finrod Felagund umřel při záchraně Berena. Duše Finroda, syna Finarfinova a nejsvětlejšího ze všech elfských knížat, pak odešla do síní Mandosu, kam jdou všechny duše elfů, jejichž tělo je zničeno, nebo podlehlo žalu. Bylo mu jako prvnímu ze všech elfů mocí Valar jeho tělo vráceno, a on již zůstal v Amanu se svým otcem. Beren byl pak vysvobozen Lúthien, která utekla z Doriathu a přivedla Huana, mocného valinorského psa. Huan přemohl v souboji Saurona, který uprchl. Tol Sirion byl tak očištěn.  Roku 466 sebral Beren Lúthieninou písní uspanému Morgothovi jeden silmaril a oba pak uprchli z Angbandu. U brány však číhal vlk Carcharoth. Při obraně uhryzl Berenovu ruku se silmarilem u zápěstí. Poté utekl do zemí elfů, protože ho silmaril v útrobách pálil.  Beren se s Lúthien vrátil do Doriathu a tam dostal její ruku před Thingolovým trůnem. Byl to první sňatek mezi Eldar a Edain, elfy a lidmi. Carcharoth se silmarilem v břiše se ale dostal do Doriathu. Než byl sám zabit, zabil psa Huana a smrtelně ranil Berena. Lúthien řekla Berenovi, aby na ni jeho duše počkala u okraje Vnějších moří, kde lidské duše krátce vyčkávají, než nadobro opustí Ardu a vydají se neznámo kam.  Po smrti Berena opustila Lúthien své tělo a ve Valinoru před Valar zpívala o utrpení elfů i lidí a o milost pro sebe a Berena. Valar se jí podvolili. Lúthien se zřekla nesmrtelnosti elfů a na jeden lidský věk z milosti Valar odešla s Berenem na ostrov Tol Galen. Brzy se jim narodil syn Dior.

Bitva nespočetných slz.

Roku 471 se rozhodl Maedhros zaútočit, vypukla tak bitva Nirnaeth Arnoediad, Bitva nespočetných slz, pátá bitva Beleriandských válek. Maedhros shromáždil velkou sílu elfů, lidí i trpaslíků a zaútočil na Angband. Nepřidali se jen Nargothrondští, kromě jednoho oddílu vedeného Gwindorem, a lid Doriathu, kteří nechtěli spolupracovat se syny Fëanora. Nevyzván a neočekáván také přišel ze skrytého Gondolinu král Turgon s velkou silou.  Síla spojených armád tehdy mohla stačit na poražení všech Morgothových armád, ale Ulfangovi synové v čele s Uldorem zradili a náhle přešli k Morgothovi. Bórovi synové zůstali věrní a v zoufalé bitvě pobili vůdce zrádců, než sami padli. Takto lidé pomstili zradu lidí, ale Nepřítel získal příliš velkou výhodu. Na východní frontě stáli nejdéle trpaslíci a Pán Belegostu, Azaghál, ranil draka Glaurunga, jímž byl sám zabit, a ten pak s ostatními draky ve zmatku prchl zpět do Angbandu.  Troufalý Gwindor z Nargothrondu byl zajat až ve skoro vyprázdněném Angbandu. Padl Haldir, pán lidu Haladin. Fingon, Velekrál Noldor, byl na západě zabit Gothmogem, Pánem balrogů. Hadorův rod chránil ústup Turgona, který se opět skryl v Gondolinu. Z Hadorova rodu stál poslední Húrin, největší válečník ze smrtelných lidí, kterého nakonec zajali. S celým jeho rodem ho později proklel Morgoth. Ostatní válečníci z Hadorova domu byli pobiti.  Roku 472 dobyly Morgothovy voje přístavy Eglarest a Brithombar.

Túrin a Tuor.

Morwen poslala svého osmiletého syna Túrina do bezpečí k Thingolovi do Doriathu, ten se ho ujal, ale Túrin po čase utekl. Později přišel s Gwindorem, který uprchl ze zajetí, do Nargothrondu ke králi Orodrethovi, bratru Finroda. Tam přiměl krále k vybudování mostu a ke ukončení skrývání před Morgothovými stvůrami. Tak nepřítel zjistil, kde se Nargothrond nachází, a vyslal tam vojsko vedené Glaurungem, které město roku 495 zničilo. Padl Gwindor, král Orodeth a jeho dcera Finduilas, kterou zajali skřeti. Túrin však přežil  Morwen a Nieneor hledaly Túrina a dostaly se až do zbořeného Nargothrondu, kde potkaly Glaurunga. Morwen se poté ztratila a na Nienor bylo sesláno kouzlo úplného zapomnění. Nieneor se později objevila u zbytků Halethina lidu, třetího domu Přátel elfů, potkala se s Túrinem a stala se jeho ženou, protože zapomněla na svoji minulost a Túrin ji nikdy předtím neviděl.  Tuor, syn Huora a Rían, se po letech v divočině dostal s Ulmovou pomocí a radou do skrytého Gondolinu. Varoval tam krále a třebaže byl člověk, vzal si královu dceru Idril (byl to druhý sňatek mezi lidmi a elfy). Roku 503 se jim narodil půlelf Eärendil.  Glaurung, Otec draků, největší a nejmocnější z Morgothových stvůr, byl zabit Túrinem asi čtyři roky po vyplenění Nargothrondu. Nienor po boji našla u Glaurunga domněle mrtvého Túrina. Drak ale ještě nebyl mrtvý, proto využil poslední příležitost uškodit Edain a prozradil Nienor, že se vlastně stala ženou svého vlastního bratra. Nienor to všechno neunesla a utopila se: Túrin se probral, patral po Niniel, jak říkal Nienor, ale nasel jen Brandira, který mu řekl o smrti Nienor a příčině jejího zoufalého činu. Turambar, zoufalý vztekem a žalem, věrný své sudbě, Brandira, posledního z vůdců Halethina lidu, zabil. Vinil ho ze smrti Níniel, vinil jej z toho, že ji nezadržel, že jí rád prozradil Túrinovu pravou totožnost a tím ji hluboce ranil a dohnal ke skoku do Teiglinu... Sám se nakonec probodl... tak skončil Túrin Turambar.

Pád Doriathu.

Roku 499 byl Húrin propuštěn z Angbandu po 28 letech z Morgothovy zlovůle. Setkal se s Morwen, která pak umřela u mohyly svých dětí. V Nargothrondu zabil Mima, dávného zrádce svého syna a posledního z Drobných trpaslíků, a odtud donesl Thingolovi Nauglamír, trpasličí náhrdelník kdysi vyrobený pro Finroda.  Elu Thingol nechal roku 502 trpasličí mistry z Nogrodu do Nauglamíru vsadit silmaril; tak se největší díla elfů a trpaslíků spojila. Když si však chtěl Elu Thingol náhrdelník poprvé nasadit, trpaslíci mu jej odepřeli a po hádce ho neozbrojeného zabili v jeho vlastním sídle. Téměř všichni trpaslíci uprchli s klenotem z Menegrothu, byli však pobiti a Nauglamír se silmarilem vrácen.  Maia Melian po smrti Thingola opustila Středozem a její moc přestala chránit království. Trpaslíci z Nogrodu pak vyplenili Doriath. Prořídlé vojsko trpaslíků na zpáteční cestě ale přepadli lesní elfové v čele s Berenem, který zabil vůdce trpaslíků a vzal mu silmaril, a jeho synem Diorem, jenž pak odešel s manželkou Nimloth a svými dětmi Elurédem, Elurínem a Elwing vládnout do Doriathu, který hodlal obnovit.  Po smrti Berena a Lúthien, která pak jako jediná z elfů navždy opustila Ardu, byl do Doriathu k Diorovi přinesen silmaril. Dokud silmaril nosila Lúthien, na níž by elf nevztáhl ruku, přísaha Fëanorových synů, že vždy a proti všem budou bojovat o silmarily, které jim byly vzaty Morgothem, spala. Když však měl silmaril Dior, znovu se probudila, požádali proto Diora o vydání klenotu. Dior jim neodpověděl, a tak došlo k druhému zabíjení elfů elfy. Fëanorovi synové zaútočili na Menegroth. Padli tam Dior a Nimloth, jejich synové byli ztraceni, ale Fëanorovi synové nezískali co chtěli, neboť Diorova dcera Elwing se silmarilem unikla. Ze sedmi Fëanorových synů zbyli jen čtyři, protože Celegrom, Curufin a Caranthir byli zabiti. Doriath už nikdy nepovstal, přeživší elfové se přesunuli do Sirionských přístavů.

Pád Gondolinu.

Maeglin, syn Turgonovy sestry Aredhel, vyšel proti zákazu krále tajnou chodbou ven ze Skrytého království, byl zajat skřety a zradil Gondolin Morgothovi, pak se vrátil do města. Roku 510 Morgothovo vojsko vlkodlaků s balrogy a draky napadlo Gondolin. Turgon, po smrti bratra Fingona Velekrál Noldor, byl zabit. Ecthelion, gondolinský kapitán, a Gothmog, Pán balrogů, se zabili navzájem. Tuor zabil Maeglina a vyvedl tajnou chodbou část gondolinského lidu, svou ženu Idril a mladého syna Eärendila. Glorfindel, druhý gondolinský kapitán, padl i s balrogem, když chránil jejich ústup.  Velekrálem Noldor se stal Gil-galad, syn Fingona. Zbytek lidu Gondolinu, s Tuorem a Idril, a z Doriathu, s Elwing, se usídlil u ústí Sirionu.  Roku 525 se narodili Elrond a Elros, synové Eärendila, nyní Pána lidu u ústí Sirionu, a Elwing, dcery Diorovy. Sňatkem Eärendila a Elwing se obě linie půlelfů spojily.  Když Tuor vycítil, že se mu blíží stáří, nalodil se s Idril na loď a víckrát je nikdo nespatřil. Říká se, že Tuor byl jako jediný člověk připočten k Noldor a jeho osud je oddělen od osudu lidí.  S pomocí Círdana Stavitele lodí postavil Eärendil Vingilot, nejkrásnější loď z písní, a vyplul hledat zapovězený Valinor.

Napadení Sirionských přístavů.

Nastalo třetí zabíjení elfů elfy, poslední a nejkrutější, čtyři zbylí Fëanorovi synové totiž po nevyslyšené výzvě na vydání silmarilu útočí na lid u ústí Sirionu, část jejich vlastního lidu pak bojovala na straně Eärendilovy ženy Elwing, ale nakonec Fëanorovi synové zvítězili, třebaže Amrod i Amras padli. Elrond a Eloros, synové Elwing, byli zajati. Elwing se však se silmarilem vrhla do moře, kde ji zachránil Ulmo a přenesl na loď k Eärendilovi.

Válka hněvu a konec Prvního věku.

Eärendil se silmarilem doplul do Valinoru, jeho prosba k Valar za pomoc pro elfy a lidi byla vyslyšena. Od té doby si také všichni půlelfové museli vybrat, ke kterému plemeni budou počítáni. Eärendil a Elwing si zvolili úděl elfů. Vingilot byl pak s Eärendilem a silmarilem vysazen na oblohu, jako zářící hvězda. Valinor se chystal na válku.  Roku 583 začala Válka hněvu, valinorští Noldor pod vedením Finarfina, zlatovlasí Vanyar a Valar, jež zastupoval herold Eönwë, se vydali na sever Středozemě bojovat s Morgothem. Zbytky Tří domů lidí konali skutky velké statečnosti na straně Valar, ale hodně jiných lidí bojovalo s Morgothem. Morgothovi balrogové a skřeti byli téměř vyhubeni. Poslední Morgothův útok tvořili okřídlení draci, jež nikdo před tím nespatřil, nakonec je na obloze porazili orli s Eärendilem. Beleriand byl poničen a tvar světa změněn, neboť byly svrženy hory Thangorodrim, kterými se opevnil Morgoth, a ve vodách zanikla i většina Beleriandu a trpasličí města Nogrod a Belegost. Morgoth poražen a dva zbylé silmarily mu byly sebrány, jeho samotného pak vrhli do vnější temnoty. Morgothovým svržením končí Staré časy. Sauron pak na sebe vzal světlou podobu, poklonil se před Eönwëm, Manwëho heroldem, a zřekl se všech svých zlých skutků. Měl jít žádat o odpuštění do Valinoru, ale neodešel tam.  Maedhros a Maglor, poslední ze synů Fëanorových, poháněni bolestnou přísahou požádali o vydání silmarilů. Právo na ně jim však bylo pro jejich krutost odepřeno. Po přistižení při krádeži se chystali zamřít v boji, ale bylo jim dovoleno utéci i s klenoty. Posvěcené klenoty je však pálily. Maedhros, nejstarší a největší syn Fëanorův, se se silmarilem vrhl do ohnivé propasti, kde umřel. Jeho klenot se ztratil v zemi. Maglor, druhý největší ze starých elfských pěvců, hodil svůj klenot do moře.  S koncem Prvního věku pak většina Noldor a někteří Teleri odpluli na Tol Eressëa, ostrov na dohled od Amanu, tak ve Středozemi zůstalo elfů poměrně málo. Panovali nad nimi Gil-galad, poslední Velekrál Noldor, Galadriel, dcera Finarfinova, s Celebronem a Círdan Stavitel lodí. Elrond Půlelf, syn Eärendilův, který byl spolu s bratrem Elrosem propuštěn, si zvolil být přičten k elfům. Elros, který si zvolil být člověkem, a stal se velkým králem Númenorejců v Druhém věku. Byl mu dán nejdelší život ze všech lidí. Pro Númenor pak nastala léta slávy, kdežto Středozem temněla a zprávy z ní v těch letech jsou jen kusé.

První věk v historii Středozemě začíná příchodem Noldor do Středozemě a procitnutím lidí východu a končí porážkou Morgotha spojenými vojsky Valinoru a Beleriandu.

第一纪元("First Age"),是英国作家约翰·罗纳德·瑞尔·托尔金的史诗式奇幻小说系列中的太阳纪第一时代。


Název lodi.

Označení "karaka" je španělské (slovo původně pochází z arabštiny, do níž bylo převzato z řečtiny), v Portugalsku se obdobný typ lodi nazýval "nau", ve Francii "karavela". Označení se někdy volně zaměňují, jindy je karavela považována za menší, případně starší typ karaky. Užití pojmů tedy není zcela jednoznačné. Příčinou nejasností je také to, že středověké lodi nebyly nijak typizovány, takže každá jednotlivá loď byla vlastně originál.

Parametry lodi.

Karaka byla 30–40 metrů dlouhý trojstěžník, jehož šířka dosahovala 1/3 délky. Loď byla velkým a těžkým bachratým plavidlem s vysokými boky a velkou nosností – běžně 1000 tun, někdy až 2000 tun. Měla až čtyři paluby. Na přídi a zádi přecházela paluba do vysoké a hranaté nástavby. Ponor dosahoval až 5 m. Za příznivého větru byly lodi poměrně rychlé, pluly rychlostí až 10 uzlů (asi 18 km/h), při bočním větru se plavební vlastnosti lodi výrazně horšily.  Příď lodi prodlužoval vysunutý trám (čelen), který sloužil k upínání lan. První dva stěžně byly jednodílné, nebo později dvojdílné a nesly velké ráhnové plachty. Zadní jednodílný stěžeň nesl latinskou plachtu. K řízení sloužilo kormidlo ovládané kormidelníkem pomocí jednoduché soustavy pák. Zajímavé je, že kormidelník přes plachtoví neviděl na cestu, takže se během plavby při pobřeží musel spoléhat na pokyny, které mu udílela hlídka na stěžni.

Konstrukce lodi.

Karaky se vyráběly z borového nebo dubového dřeva, přičemž hřebíky se používaly pouze v nejvíce namáhaných částech, tedy v předním vazu a „zrcadle“, což je tupé ukončení zádi, které od konce 15. století nahrazuje zadní vaz. Tato úspornost vedla ke značné křehkosti lodi, takže při každém nárazu a při bouři hrozilo popraskání trupu. I tak, ač byl trup pečlivě vymazán smolou, do lodi neustále zatékalo, takže se musela odčerpávat voda a přispívalo to i k rychlému hnití potravin. Navíc se v záhybech lodi zachycovaly – zejména v teplých mořích – mušle, řasy a především sášeň lodní ("Teredo navalis") a tento měkkýš poškozoval strukturu dřevěného trupu. Proto musela být loď po několika měsících plavby vždy vytažena na souš a vyspravena, a proto se také při každé zastávce doplňovaly na loď zásoby dřeva a smůly.  Prázdná loď má příliš vysoko položené těžiště, kvůli čemuž se neustále houpe a také hlasitě vrže, což k pohodlnému cestování nepřispívá. Loď se nezřídka nepovedlo správně vyvážit, takže se po spuštění na vodu nakláněla a tomu se muselo odpomoci zátěží. Ta se dělila na dvě části. Tzv pevná zátěž byla uložena napevno pod prkny ve spodní části lodi a jako tato zátěž sloužily kameny a později i železo aby se dosáhlo co nejnižšího těžiště. Tato zátěž byla uložena maximálně natěsno aby se ani při náklonu lodi nemohla posunout. Druhou částí zátěže byl náklad lodi místo kterého se na prázdnou loď někdy nakládaly sudy s vodou nebo kameny. Tato zátěž se mohla při náhlém náporu větru a náklonu lodi posunout a bylo poté potřeba ji vracet zpět na místo.  Plachty i trupy lodí bývaly často pestře pomalované a trupy někdy i zdobené řezbami. Běžným omylem je, že se na lodní příď psalo jméno lodi, ve skutečnosti se tento zvyk uplatnil až od 17. století – přestože velké lodě dostávaly jména už od starověku.  Karaky měly dobrou dělovou výzbroj, byly však pomalé a neobratné.

Posádka.

Posádka lodi nezahrnovala jen zkušené námořníky, ale především trestance a dobrodruhy. Obsluha lodi vyžadovala značnou fyzickou sílu, námořníci starší 35 let už byli považováni za staré. Kapitáni lodí museli být muži železné vůle a přísné, někdy i kruté povahy, pokud si chtěli u posádky udržet respekt a poslušnost. Plat námořníků nebyl nijak závratný, ale výhodou bylo, že měli zdarma jídlo a hlavně měli právo vézt si část vlastního zboží, s nímž pak směli volně obchodovat.

Karaka byla obchodní nebo válečná loď, která se začala používat ve 14. století ve Středomoří především v Janově a Benátkách, ale od 15. století byla užívána Portugalskem a Španělskem při jejich výzkumných plavbách podél Afriky a do Ameriky. V průběhu 16. století se z karaky vyvinul mohutnější typ lodi, galeona.

克拉克帆船(英语:Carrack,又译大帆船、卡拉克帆船或卡瑞克帆船,西班牙语作',葡萄牙语作')为一款在15世纪盛行于地中海的三桅或四桅的帆船。它的特征就是其巨大的弧形船尾,以及船首的巨大斜桅。而它在前桅及中桅装配了数张横帆,后桅则配上一面三角帆。


Tvorba vlákna.

Pavoučí vlákno produkují snovací žlázy, které ústí ve snovacích bradavkách. Vlákno původně sloužilo k vystýlání nor a obalování kokonů. Snovací bradavky vznikly přeměnou zadečkových končetin předků dnešních pavouků. Nacházejí se na břišní straně zadečku. Jejich počet kolísá od dvou do čtyř párů. Snovací žlázy produkují tekutý sekret, který ještě než opustí snovací bradavky tuhne a tvoří se z něj vlákno. Hlavní složkou je bílkovina nazývaná fibroin. Protože tvorba této bílkoviny je energeticky náročná, pavouci málokdy budují zcela novou pavučinu, spíše se ji snaží neustále opravovat. Při tvorbě nové pavučiny navíc požírají zbytky pavučiny staré. Pavouci mají různý počet typů snovacích žláz, které produkují vlákna rozdílného charakteru.

Typy pavoučího vlákna.

Pavoučí vlákno původně vůbec nesloužilo k lovu. Zpočátku jej asi předkové pavouků užívali jako výstelku nory a k vytvoření ochranného kokonu pavoučích vajíček. Pavoučí vlákno vytváří pavouk pomocí snovacích bradavek, které jsou ústím snovacích žláz. Těch existuje několik druhů, přičemž různé snovací žlázy produkují speciální typy vláken. Některé se vyskytují u všech druhů pavouků, jiné mají vyvinuty jen některé druhy:

Typy pavoučí sítě.

Mnozí pavouci neloví hmyz do sítě a pavučinové vlákno užívají pouze k vytvoření kokonu s vajíčky. Zcela specifické užití sítě má vodouch stříbřitý ("Argyroneta aquatica"), který si pod vodní hladinou buduje jemnou zvoncovitou pavučinu, v níž schraňuje vzduchovou bublinu jako zásobu vzduchu. Ti pavouci, kterým síť slouží k lovu, ji mohou používat rozmanitými způsoby, čemuž přizpůsobují tvar i složení sítě. Existují i parazitičtí pavouci, kteří buď vykrádají sítě jiných pavouků, nebo požírají samotné pavouky.

Stavba kruhové sítě.

Kruhová síť je dokonalou konstrukcí. Její výhoda spočívá především v tom, že na ni pavouk spotřebuje poměrně málo vlákna a přitom získá značnou lovnou plochu. Kromě toho je možné ji zbudovat prakticky kdekoli a navíc může být umístěna ve výšce, takže je i sám pavouk (a jeho síť) relativně bezpečnější.  Stavbu sítě pavouk začíná prvním vodorovným lanem, které vytvoří buď přelezením mezi dvěma větévkami, nebo je nechá unést větrem. Poté z obou konců lana prověsí smyčku, z jejíhož vrcholu se spustí kolmo dolů, kde ukotví třetí konec sítě. V tuto chvíli má tedy zbudovány tři hlavní paprsky sítě a jeden dílek obvodu. Stejným způsobem vybuduje další paprsky sítě a celý obrys. Nakonec přelézáním mezi paprsky od středu ven vytváří spirálovitou síť.

Lákání hmyzu do sítě.

Bylo zjištěno, že většina hmyzu je schopna pavučinu vidět a vyhnout se jí, proto pavouci užívají různé taktiky, jak do nich hmyz nalákat. Jednou možností je noční lov – celá řada pavouků je aktivních v noci. I denní pavouci si zpravidla svou síť budují na stinných nebo temných místech. Dále pavouci k lákání hmyzu užívají specifických feromonů; tato taktika není zatím dostatečně prozkoumána. Zvláštností je také stabilimentum – několik velmi silných výrazných vláken uprostřed kruhové sítě, které bývá zejména na pavučinách křižáků. Podle současných výzkumů se soudí, že toto vlákno velmi výrazně odráží ultrafialové světlo, takže pavučina připomíná hmyzu květ.

Pavučina je síť na chytání hlavně létajícího hmyzu, kterou vytvářejí pavouci snováním lepkavého vlákna. Pavoučí vlákno má vynikající pevnost a pružnost, lze je roztáhnout až na dvojnásobek délky, aniž by se přetrhlo. Každý pavouk vytváří několik druhů vláken, které užívá různým způsobem.

蜘蛛网是由部分种类的蜘蛛吐丝所编成的网状物,用以捕获昆虫、小型脊椎动物等作食物,或用以结巢居住。蜘蛛可以感应到猎物冲撞或受困于蜘蛛网上时所产生的震动;在完成牠们的网后,蜘蛛会在网上或附近等待猎物落入陷阱。蜘蛛网里有些丝有黏性,有些没有。由于蜘蛛本身的行动也会受自己的黏液所影响,因此当牠们在网上移动时,会避免踩到带有黏液的丝线。


Začátky kariéry.

Gené skončil v roce 1987 druhý v Katalánském motokárovém šampionátu, to mu bylo 13 let. O rok později vyhrál Španělský motokárový šampionát. V roce 1989 už jezdil Evropský i Světový šampionát. V roce 1990 vyhrál Gené seniorskou kategorii Španělského motokárového šampionátu, a stal se nejmladším vítězem této kategorie. V roce 1991 zkoušel opět Světový šampionát, skončil však až na 13. místě.  Pro rok 1992 se Gené přemístil do Formule Ford, kde ve Španělském šampionátu skončil celkově na 5. místě, když zaznamenal jedno vítězství a dvě pole positions. V roce 1993 skončil na 2. místě v Evropském šampionátu, dosáhl na 3 pódia a jedno vítězství. NA 2. pozici skončil i v sérii Formule Ford Festival. Roku 1994 byl Marc oceněn titulem Nejlepší nováček roku v šampionátu Britské Formule 3, v roce 1995 byl celkově na 10. příčce. O rok později vyhrál šampionát FISA Superformula a v roce 1997 se zúčastnil 5 závodů série Formule 3000, nicméně nedokázal ani jednou bodovat. Roku 1998 vyhrál šampionát Open Fortuna by Nissan.

Formule 1.

Velký průlom udělal Gené v roce 1999, když si zajistil místo u týmu Minardi ve Formuli 1. Ve slabém týmu to pro něj byl těžký rok, ale po několika 9. a 8. místech dokázal při Grand Prix Evropy 1999 získat bod za 6. místo. Byly to první body pro Minardi od roku 1995. Ve stejném týmu pokračoval i v následující sezóně, ale bodový zisk už nedokázal zopakovat.  Pro rok 2001 byl již Gené bez závodního angažmá, a tak podepsal smlouvu s týmem Williams jako testovací jezdec. A za tento tým nakonec odjel i několik závodů. Prvním z nich byla Grand Prix Itálie 2003, když nemohl závodit Ralf Schumacher kvůli otřesu mozku. Gené nahradil Schumachera velice dobře, když zaznamenal 4 body za 5. místo. Pro další závod byl již ale Schumacher v pořádku. V následující sezóně se však zranil znovu a Gené místo něj odjel závody ve Francii a Velké Británii. Nezaznamenal žádné body a v roli náhradníka jej vystřídal Antonio Pizzonia.  V listopadu 2004 podepsal Marc smlouvu s týmem Ferrari jako testovací jezdec. V této roli se v týmu sešel se svým bývalým stájovým kolegou z Minardi, Lucou Badoerem. V roce 2007 prodloužil Marc s týmem smlouvu. Omezení testování ve Formuli 1 mu ještě více ubralo práci, ale pro rok 2010 je spojován s nově vzniklým týmem Campos Grand Prix.

Ostatní závody.

Gené je také spojen s týmem Peugeot v sériích Le Mans. V roce 2008 měl Marc těžkou nehodu, vyvázl však jen se zlomeným prstem na noze. O rok později usedl do kokpitu Peugeotu společně s Davidem Brabhamem a Alexem Wurzem a společně vyhráli prestižní závod 24h Le Mans. Gené odjel závěrečný úsek závodu a dojel s vozem až do cíle na 1. pozici. Dominance automobilky Audi v této sérii tak byla přerušena. V letech 2008 a 2009 odjel také vytrvalostní závod 1000 km Spa, v roce 2008 závod vyhrál, o rok později skončil na 12. místě.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Marc Gené Guerrero (* 29. května 1974, Sabadell) je závodní jezdec, známý především z Formule 1 a série Le Mans. V současné době je testovacím jezdcem stáje Ferrari. Jeho bratr Jordi je také závodním pilotem, momentálně působí v sérii WTCC.

马克·赫内(Marc Gené,1974年-5月29日)是一位西班牙赛车手,参加过F1等赛事。