Životopis.

Chertek Ančimaa se narodila nedaleko města Kyzyl-Dag, v dnešním Baj-Tajginským chošúnu. Nedlouho před jejím narozením došlo ke kolapsu říše Čching Tannu Urjanchaj získal samostatnost pod mongolskou a tuvinskou šlechtou. Ančimaa se narodila jako třetí dítě v rodině rolníků. Na jaře 1918 si epidemie neštovic v regionu vyžádala otce a jednu ze sester, o Ančimu a její čtyři další sourozence se musela starat matka sama. Šestiletá Ančimaa byla svěřena do pěstounství do majetnější větve rodiny.  Ruský protektorát byl založen nad Tuvou (Urjanchajský kraj) v roce 1914, nicméně tento oblast se stala bojištěm v ruské občanské válce po roce 1917, kde se faktická kontrola nad územím a hlavním městem Belocarsk několikrát změnila mezi rudými a bílými. Konzervativní síly v Tuvě však byly poraženy v roce 1920 a Lidová republika Tannu Tuva byla vyhlášena 17. srpna 1921. Nová sověty podporovaná vláda výrazně zvýšila možnosti vzdělávání a následně se gramotná Ančimaa dokázala naučit psát a číst v mongolštině. Ve věku 18 let, kdy byla zavedena první národní tuvinská abeceda, byla jednou z prvních, kdo se ji naučil, a následně ji přijal stát, aby vyučovala jazyk ostatní jako členka Svazu revoluční mládeže (Revsomol), mládežnické křídlo Tuvinské lidové revoluční strany (TLRS) a obdoby Komsomolu KSSS.  O rok později začala Ančimaa pracovat jako úřednice a technická tajemnice Barun-Chemčikského chošúnu, pomáhala při dohledu nad místní hospodářskou výrobou a pokračovala v práci na vymýcení negramotnosti v chošúnu. Její energie a úspěch v těchto úkolech přitáhly pozornost místního vedení strany. Byla přijata do TLRS a mimo jiné byla poslána na Komunistickou univerzitu pracujících východu v Moskvě, což bylo spojeno s cestou dlouhou 5000 km. Když byla Ančimaa dotázána výběrovou komisí univerzity v Kyzylu „Kde je Moskva“, připustila, že to nevěděla, ale řekla: „Pokud mě tam pošlete, budu vědět, kde to je.“ Kromě studia se studenti účastnili přednášek slavných sovětských politiků; setkání s Naděždou Krupskou prý výrazně Ančimu ovlivnila. Jejich vzdělání a živobytí v Moskvě bylo zcela financováno státem, nicméně vzdělání bylo pro Tuvany náročné kvůli nízké úrovni základního vzdělání a požadavku na plynulé užívání ruštiny. Ančimaa byla jedním z pouhých 11 tuvinských studentů, kteří nakonec promovali.  Po návratu v roce 1935 byla Anchimaa jedním z několika nedávných absolventů univerzity, která byla kvůli politickému a administrativnímu vzdělání v Moskvě a jejich dodržování stalinistické ideologie zařazena do politické důvěry v TLRS. v roce 1935, kdy byla Anchimaa pověřena propagandistickým oddělením Revsomolu. V roce 1938 se stala ředitelkou tuvinského Ženotdělu (analogická instituce sovětského Ženotdělu) a předsedkyní ženské sekce Ústředního výboru TLRS. Na obou těchto pozicích se Ančimaa ujala vedoucí úlohy při koordinaci akcí na zlepšení sociálních a ekonomických podmínek pro ženy, zejména na vymýcení negramotnosti a na podporu pracovních a vzdělávacích příležitostí pro ženy v tuvinské společnosti.  Vzdělání Ančimaa znamenalo, že na počátku třicátých let minulého století chyběla v době „kulturní revoluce“ Tuvy, během níž místní šlechta, lámové a buddhistické kláštery byly zbaveny jejich moci a majetku. Tuvinská stáda a zemědělství byly agresivně kolektivizovány podle sovětského modelu, reformy se však ukázaly jako velmi nepopulární a postupně byly zvráceny. Sovětské zasahování do místních záležitostí však bylo časté a TLRS byla postupně očištěna, aby bylo zajištěno její dodržování stalinistické ideologie. První čistky vynesly roku 1932 prostalinského Salčaka Toka, do čela strany (stal se jím po popravě kdysi mocného Donduka Kuulara). Velká čistka probíhala i během pozdních 30. let po operacích režírovaných NKVD v Tuvinské republice, která měla odhalit „pravicové oportunisty“. Mezi přední „kontrarevolucionáři“ a „japonskými špiony“ byli zahrnuti předseda sovětu ministrů Sat Čurmit-Dažy a předseda prezidia Malého churalu Adyg-Tjuljuš Chemčik-ool. Jako vedoucí člen strany Ančimaa zasedala na zvláštním soudu, který byl ustanoven, aby vyšetřil obvinění. Soud jednomyslně shledal vinnými všech devět obžalovaných a odsoudila je k smrti. I když čistky byly velmi malé ve srovnání s čistkami, které se odehrávaly jinde v Sovětském svazu, v kombinaci se zatčeními a popravami NKVD byla zajištěna úplná nadvláda nad TLRS a republikou promoskevskými stalinisty.  V dubnu 1940 se Ančimaa stala předsedkyní prezidia Malého churalu, tedy hlavou státu Tuvinské lidové republiky. Tím se stala první ženskou hlavou státu v moderní době, která titul nezdědila. Tím překonala úspěch komunistky Alexandry Kollontajové, která se v roce 1917 stala prvním ministryní vlády na světě. Nedostatek diplomatického uznání Tuvinské republiky, události druhé světové války způsobily, že tento mezník zůstal po určitou dobu nepovšimnut. Až do úřadování Vigdís Finnbogadóttir v roce 1985 byla Ančimaa také nejdéle vládnoucí nedědičná hlava státu. V roce 1940 se provdala za generálního tajemníka TLRS Salčaka Toka. Po manželství si zachovala své rodné jméno (což bylo u komunistů a revolucionářů běžné) a změnila jej až poté, co její manžel zemřel v roce 1973. Manželé patřili k nejmocnějším politickým osobnostem Tuvinské republiky a společně Ančimaa a Toka v následujících třech desetiletích ovládaly tuvinskou politiku.  Jako předsedkyně prezidia vedla rozsáhlou korespondenci se svým rovnocenným sovětským kolegou Michailem Kalininem. Její období se shodovalo s Velkou vlasteneckou válkou, ve které převzala vedoucí roli v mobilizaci zdrojů a pracovních sil republiky, aby pomohla Sovětskému svazu v obraně před německou invazí. Během dvou let se k Rudé armádě připojilo přes 200 dobrovolníků a ekonomika republiky byla plně věnována službě válce. Během války se zintenzivnila tuvinská orientace na Moskvu, přičemž tuvinská latinka byla nahrazena upravenou cyrilicí, rusifikaci sociálních a ekonomických praktik. Tyto trendy vyvrcholily v roce 1944 peticí, kterou vedli Toka a Ančimaa, aby se republika stala součástí SSSR. Sověti, kteří si přáli nerostné zdroje republiky a trvalý konec mongolsko-čínských geopolitických intrik nad regionem, žádosti vyhověli a stát formálně přestal existovat v listopadu 1944.  Poté se TLRS stala místní pobočkou KSSS, kterou Salčak Toka nadále vedl. Ančimaa se stala místopředsedkyní výkonného výboru v tuvinské pobočce KSSS, kde si v Tuvě udržela vedoucí úlohu v sociálních záležitostech a pokračovala ve své práci v oblasti umění a gramotnosti. V roce 1962 se stala místopředsedkyní tuvinské sovětu ministrů, což byla druhá nejdůležitější pozice v tuvinské sovětské vládě, která byla zodpovědná za sociální péči, zdraví, vzdělávání, kulturu, sport a propagandu.  V roce 1972 odešla do důchodu, po smrti jejího manžela v roce 1973 přijala příjmení „Ančimaa-Toka“ a vedla tichý život až do své smrti. Ančimaa-Toka zemřela 4. listopadu 2008 v Tuvě. Bylo jí 96.

Chertek Amyrbitovna Ančimaa-Toka, rusky, (1. ledna 1912 Baj-Tajginský chošún – 4. listopadu 2008 Kyzyl) byla sovětská tuvinská politička, která byla v letech 1940–1944 předsedkyní Malého churalu Tuvinské lidové republiky. Byla manželkou Salčaka Toky, který byl nejvyšším vůdcem republiky v letech 1932 až 1973.

柯特克·阿米尔比托夫纳·安吉玛-托卡(Khertek Amyrbitovna Anchimaa-Toka,,,1912年-1月1日-2008年-11月4日)是一位图瓦/苏联政治人物,于1940–44年担任图瓦人民共和国小呼拉尔主席团主席,是第一位非世袭性女性国家元首。


Životopis.

Chan se narodil v roce 1963 v Pekingu. Jeho otec byl farmář a matka pracovala jako dělnice. Když mu byly tři roky jeho rodiče se rozvedli. Následně žil s matkou a mladší sestrou na venkově v provincii Šan-si. V osmi letech se s rodinou přestěhoval zpět do Pekingu. Po vystudování střední školy nastoupil k vojenské policii a právě tam začal pochybovat o údajné čínské beztřídní společnosti. Po čtyřech letech služby začal pracovat jako elektrikář na železnici.

Role v protestech na náměstí Nebeského klidu.

Roku 1989 ve věku 26 let stál u zrodu čínských protestů, které požadovaly demokratizaci. Působil jako mluvčí první nezávislé odborové organizace v Číně – "Pekingské autonomní federace pracujících". Někdy se mu proto přezdívalo „čínský Lech Wałęsa“. Při krvavém potlačení protestů čínskou lidovou armádou v noci na 4. června byl Chan proti své vůli eskortován skupinkou podporovatelů z náměstí pryč a po několik dní se ukrýval u přátel. Dne 8. června zamířil na kole na venkov. Když zastavil u obchodu, zjistil, že jeho jméno figuruje na seznamu nejhledanějších osob. Kvůli slibu, který dal svým následovníkům se 19. června dobrovolně vydal policii. Po dvou letech ve vězení byl kvůli špatnému zdravotnímu stavu propuštěn na svobodu a léčen s tuberkulózou. Kvůli této chorobě má sníženou funkci jedné plíce. V srpnu 1992 mu byl vydán pas a Chan odešel i s těhotnou manželkou do Spojených států.

Život v exilu.

Při pokusu vrátit se zpět do Číny přes Hongkong v srpnu 1993 byl zadržen, poslán zpět do Hongkongu a jeho pas byl anulován. V Hongkongu se rozhodl zůstat a založil organizaci "China Labour Bulletin", která publikuje o právech pracujících v Číně a ve světě. Kromě toho také od roku 1997 spolupracuje s rádiem Svobodná Asie. V roce 2019 stále žil a pracoval v Hongkongu.

Ocenění.

V roce 1993 získal za svou činnost "Democracy Award" (Cenu za demokracii) americké neziskové organizace "National Endowment for Democracy" a roce 2005 mu byla udělena "International Activist Award" (Mezinárodní cena aktivistů) americké nadace "Gleitsman Foundation". 50 000 amerických dolarů (v přepočtu zhruba 1 200 000 korun českých při kurzu v roce 2005) spojených s cenou věnoval fondu právní ochrany organizace China Labour Bulletin.

Chan Tung-fang (; * 1963 Peking) je čínský disident a lidskoprávní aktivista zabývající se především právy pracujících. Je jednou z osobností protestů na náměstí Nebeského klidu v roce 1989, kde působil jako mluvčí "Pekingské autonomní federace pracujících" – první nezávislé odborové organizace v Číně.

韩东方(1963年),当代工人运动领袖,中国持不同政见者。1989年,韩东方在八九学运中参与创建北京工人自治联合会。六四清场后,韩东方成为中国政府头号通缉对象。韩东方在之后不经审判而被监禁了22个月,直到他在1991年4月因为结核病出狱,花了一年时间在美国接受治疗。1993年8月,他在回到中国后,立即在广州被逮捕,并被中华人民共和国政府驱逐出境,至1997年5月获发香港身份证。


Osobní život.

Narodil se v roce 1924 ve městě Chaj-ning (provincie Če-ťiang) jako druhé ze sedmi dětí. Jeho otec Ča Šu-čching byl uvězněn a popraven komunisty v 50. letech 20. století a později prohlášen za nevinného. Ťin Jung byl v roce 1941 vyloučen ze střední školy za otevřenou kritiku komunistické vlády, studia dokončil na Quzhou No. 1 Secondary School v roce 1943. V roce 1959 spoluzaložil hongkongský deník "Ming Pao" a pracoval jako jeho šéfredaktor. Svůj poslední "wuxia" román dokončil v roce 1972, poté oficiálně ukončil svou spisovatelskou kariéru a věnoval se přepracovávání již vydaných děl- první úplné revidované vydání vyšlo v roce 1979.  Jeho romány si získaly velkou oblibu v čínsky mluvících oblastech (Hongkong, Tchaj-wan, Čína) a staly se předlohou pro filmy, televizní pořady a rozhlasové hry- například podle románu "The Smiling, Proud Wanderer" vznikla filmová trilogie "The Swordsman" (1990), "Swordsman II" (1992) a "The East Is Red" (1993).  V roce 2010 získal doktorát na univerzitě v Cambridgi (Asijská studia), v roce 2013 získal doktorát na univerzitě v Pekingu (Čínská literatura).  Během svého života se třikrát oženil a měl dva syny a dvě dcery.  Zemřel v Hongkongu v roce 2018 ve věku 94 let.

Dílo.

Mezi lety 1955 a 1972 napsal celkem patnáct novel a románů. Původně byly publikovány na pokračování v novinách, nejčastěji v "Ming Pao", později byly vydávány knižně. Mezi lety 1970 a 1980 Ťin Jung všechna svá díla přepracoval a některé události a postavy úplně vypustil. Mezi lety 1996 až 2006 provedl Ťin Jung druhou revizi.  V době kulturní revoluce byly jeho knihy v pevninské Číně zakázány.

Ťin Jung (, vlastním jménem "Louis Cha Leung-yung",, 10. března 1924 – 30. října 2018) byl čínský spisovatel, esejista, novinář a univerzitní profesor. Popularitu si získal svými novelami a romány žánru "wuxia", které napsal mezi lety 1955 a 1972. V době své smrti byl nejlépe prodávaným čínským autorem, prodalo se více než 100 milionů kopií jeho děl.

查良镛 (英语:Louis Cha Leung-yung,1924年-3月10日|2018年|10月30日|catIdx=J金}}),笔名金庸,男,浙江海宁人,中国近现代最著名的文学家和社会活动家之一,香港四大才子之一,武侠小说泰斗,1948年起到终老,一直在香港生活。自1950年代起,其以笔名「金庸」创作多部脍炙人口的武侠小说,包括《射雕英雄传》、《神雕侠侣》、《倚天屠龙记》、《天龙八部》、《笑傲江湖》、《鹿鼎记》等。历年来金庸笔下的著作屡次改编为电视剧、电影等影视作品,对华人影视文化可谓贡献重大。这亦奠定其成为华人知名作家的基础,素有“有华人的地方,就有金庸的武侠”的称赞。金庸早年于香港创办《明报》系列报刊,并在1980年代涉足政界,曾任香港基本法起草委员会委员。他因其优秀的小说作品而被称为「香港四大才子」之一,后与古龙、梁羽生合称为“中国武侠小说三剑客”。于2018年10月30日下午因病于香港养和医院逝世。


柬埔寨航空 (2017年)

Historie.

V srpnu 2017 získala letecká společnost licenci od "Council for the Development of Cambodia" a v září obdržela od obchodní komory zakládací listinu. Dne 6. července 2018 získala certifikát AOC s kódem IATA KR. Provoz letecká společnos zahájila dne 10. července 2018 a první se uskutečnil z hlavního města Kambodže Phnom Penhu do Siem Reap, který je branou do Angkoru, 14. července 2018 se uskutečnil první let do Sihanoukville a 21. července 2018 se uskutečnil první mezinárodní let do Macaa v Číně.

Destinace.

Centrem společnosti Cambodia Airways je Phnom Penh. V Kambodži létá společnost do Siem Reap a Sihanoukville. Hlavní mezinárodní trasy vedou do Číny, kde společnost létá do letiště Macau ze všech tří letišť v Kambodži. Tchaj-wan je obsluhován letiště Siem Reap, do k Taipeie je pouze pouze charterová doprava, ale pravidelné lety do Taichungu začali v listopadu 2018.  Mezi plánované mezinárodní destinace patří Hongkong, Manila na Filipínách, Singapur, Kuala Lumpur v Malajsii a Bangkok v Thajsku.  Od října 2018 je letiště Taipei na Tchaj-wanu obsluhováno přímo z Siem Reap s přímým spojením s Tchaj-čungem naplánované na listopad 2019.  Jsou plánované charterové lety do Evropy a Austrálie, taktéž do Koreje a Japonska.  Od října 2019 se flotila společnosti Cambodia Airways skládá z pěti letadel s průměrným stářím 7 let. Do roku 2023 plánuje letecká společnost koupit 20 letadel rodiny Airbus A320. Airbus A330s bude pořizován pro lety do Evropě a Austrálie, pro nákup letadel zatím nebylo stanoveno pevné datum.

Cambodia Airways je kambodžská letecká společnost založená v roce 2017 a dceřiná společnost společnosti Prince International Airlines. Společnost byla založena v Phnom Penhu, má registrační kapitál 200 miliónů dolarů a její sídlo je také Phnom Penhu v Kambodži. Jejím cílem je se stát hlavním leteckým dopravcem v Kambodži.

柬埔寨航空(Cambodia Airways)为柬埔寨籍全资投资的航空公司。区别于菲律宾PAL控股的柬埔寨航空Cambodia Airlines两者并无关系。 IATA代码KR。柬埔寨航空总部金边,注册资本2亿美金。


Budova.

Pro Tádžické národní muzeum v Dušanbe byla postavena nová moderní budova, do které se muzeum přestěhovalo v roce 2013. V muzeu je 22 výstavních hal o celkové rozloze přibližně 15 000 metrů čtverečních. Budova se nachází v bezprostřední blízkosti řeky Warsob. Poblíž muzea se nachází Tádžický památník nezávislosti, Tádžická národní knihovna a několika parků, včetně parku Rudaki, pojmenovaného po tádžickém básníkovi Rúdakim.

Výstavy.

Cílem muzea je poskytnout více informací návštěvníkovi o historii a kultuře mladého středoasijského státu, který získal nezávislost na Sovětském svazu až v roce 1991. Muzeum je tematicky rozděleno do tří oblastí: jedním tématem je přírodní historie, další oblastí zájmu muzea jr archeologie a třetí tématickou oblastí je současné umění. Exponáty v archeologické sekci pocházejí z různých období, od doby před islámskou expanzí do střední Asie, kdy byl zoroastrianismus převládajícím náboženstvím ve střední Asii. Nejznámější částí výstavy jsou nádherné nástěnné malby ze starého Panjakentu, "Pompejemi Tádžikistánu," dřevěné islámské modlitební výklenky ("mihrab)" od 10. století a replika buddhistického kláštera Adzhina-Teppa, který se nachází v jižním Tádžikistánu. Další částí exponátů je sbírku dárků od hlav států tádžickému prezidentovi Emomalijovi Rahmonovi.

Zadržená umělecká díla.

Národní muzeum bylo kritizováno za to, že nevystavuje obrazy známých umělců v držení muzea. Jsou to především díla ruských umělců, včetně Ivana Konstantinoviče Aivazovského a Victora Michajiloviče Wasnezova, ale také díla slavných západních umělců, jako je Raphael nebo Giovanni Bellini. Po obnovené diskusi o těchto exponátech v roce 2011 muzeum slíbilo vystavovat obrazy po přestěhování do nové budovy, ale to se nestalo.

Tádžické národní muzeum je muzeum historie a kultury Tádžikistánu v tádžickém hlavním městě Dušanbe. Muzeum bylo založeno v roce 12. srpna 1934 a při založení mělo 530 exponátů, dnes sbírky muzea přesahují padesát tisíc položek. Dne 27. listopadu 1999 získalo status národního muzea. Do roku 2011 mělo jméno po slavném perském malíři Kamal ud-din Behzadovi,který žil na dvorech sultána Husajna Bayqara a Ismaila. I.

塔吉克斯坦斯坦国家博物馆()成立于1934年8月12日,位于塔吉克斯坦斯坦首都杜尚别,1999年11月27日改为现名。


Životopis.

Narodil se 17. listopadu 1943 v okrese Panchiao v nové oblasti hlavního města Tchaj-pej.  V roce 1958 zahájil fotografickou činnost na střední škole v Cheng Kungu, kde působil jako jeho učitel Cheng Shang-Hsi a používal Aires Automat 120. Charakteristikou jeho budoucí obrazové tvorby bylo výsledkem západních uměleckých směrů, jako surrealismus, existencialismus a absurdní divadlo. Jeho první fotografická výstava "2-Men Contemporary Photography" se konala v Tchaj-pej v roce 1965. Později po třináct let, počínaje rokem 1968, pracoval jako filmař v čínské televizi, kde až do roku 1980 produkoval dokumentární filmy a získával ocenění, například za dokument "An Old House - Chinese Traditional Architecture" ("Starý dům - tradiční čínská architektura"). Od roku 1990 se věnuje pořádání výstav svých fotografických děl.  Jeho obrazy přesahují čínskou a tchajwanskou kulturu a tradici. Fotografie s „dekapitovanými“ postavami nebo s rozostřenými tvářemi, obrázky s postavami, které se zdají být ztraceny a zaměněny s krajinou, odrážejí a překračují historické období známé jako bílý teror. Temné období od roku 1949 do roku 1987, třicet osm let stanného práva uloženého Čankajškem a po jeho smrti v roce 1975 jeho synem Ťiang Ťing-kuo, který zemřel v roce 1988, během kterého byli tisíce intelektuálů a občanů uvězněno a mnoho zastřeleno za politické zločiny.  V roce 2013 uskutečnil svou největší retrospektivní výstavu v muzeu výtvarného umění v Tchaj-peji s názvem "Time - The Images of Chang Chao-Tang."  Byl označen za „nejreprezentativnějšího fotografa na Tchaj-wanu“, i když sám tuto definici odmítl.

Ocenění.

V průběhu let získal řadu významných ocenění, včetně Zlatého zvonu (1976), Národní ceny za umění (1999) a Národní ceny za kulturu (2011).

Chang Chao-Tang (張照 堂, * 17. listopadu 1943 Tchaj-pej) je tchajwanský fotograf, který je mnohými považován za jednoho z nejvýznamnějších fotografů na Tchaj-wanu po druhé světové válce.

张照堂(英文名:英语:Chang Chao-Tang,1943年-11月17日),出生于台北县板桥镇(今新北市板桥区)。台湾知名摄影家,并从事纪录片制作与影像教育工作,国家文艺奖与行政院文化奖得主。


Historie.

První plán národního stadionu byl vypracován již v roce 1896, kdy existovaly šance, že Budapešť bude hostit první moderní olympijské hry. V roce 1911 byla Budapešť jedním z kandidátských měst, která chtěla hostit Letní olympijské hry 1920. Po porážce Rakousko-Uherska v první světové válce však byla olympiáda udělena Antverpám. V roce 1924 vláda uložila sportovní daň, která měla být použita pro výstavbu nového národního stadionu, ale nakonec tyto peníze nebyly použity na výstavbu.  Stadion byl postaven v letech 1948 až 1953 za použití velkého počtu dobrovolníků, včetně vojáků. Byl otevřen 20. srpna 1953 jako Népstadion (“lidový stadion”) při zápasu mezi Budapest Honvéd FC a Spartak Moskva. Na mezinárodním zápase dne 16. října 1955 mezi Maďarskou fotbalovou reprezentaci a Rakouskou fotbalovou reprezentaci zde bylo 104 000 diváků, což je největší počet diváků v Népstadionu.  Britská rocková skupina Queen zde hrála 27. července 1986 jako součást jejich Magic Tour a byl to z prvních velkých koncertů pod širým nebem významné západní hudební skupiny v bývalém východním bloku. Jejich vystoupení bylo částečně vydáno na albu Live Magic.  V roce 2002 byl stadion přejmenován na počest slavného maďarského fotbalisty Ference Puskáse.  Od konce roku 2011 se snažili vybudovat nový a modernější stadion. V březnu 2012 premiér Viktor Orbán oznámil, že by měla být vytvořena nová scéna s kapacitou přibližně pro 65 000 diváků. Kromě toho se celá oblast kolem stadionu má rozšířit na větší sportovní areál. Dne 5. října 2015 byl stadion oficiálně uzavřen. Nakonec se odehrálo několik přátelských utkání v širokém kruhu. Kromě derby Ferencvárosi TC a Vasas SC a také Újpest FC a Budapest Honvéd FC se zde utkaly také týmy herců, novinářů, vinařů, autorů, právníků a lékařů. Návštěvníci měli volný vstup na akci. Demolice stadionu začala v březnu 2016 a byla dokončena v srpnu téhož roku.  Stadion byl také použit při Mistrovství Evropy v basketbalu mužů 1955, konalo se zde Mistrovství Evropy v atletice 1966 a Mistrovství Evropy v atletice 1998 a byl hlavním stadionem při Letní univerziády v roce 1965.

Stadion Ference Puskáse (též Népstadion (Lidový stadion) či ) byl víceúčelový stadion sloužící zejména pro fotbal a atletiku v Budapešti. Pojal 38 652 diváků. Stadion byl v roce 2016 uzavřen a v roce 2017 zbořen, aby zde bylo možné postavit Puskás Arénu. Tato fotbalová aréna pro 67 tisíc diváků má být otevřena v listopadu 2019.

普斯卡什球场(Stadium Puskás Ferenc,)是位于匈牙利首都布达佩斯的一座多功能体育场。它目前主要用在足球比赛。球场可容纳68,976入场观看赛事,不过原本可容纳超过10万人入场。球场将在2009年11月24日迎来利物浦同匈牙利联赛冠军德布勒森的欧冠小组赛。球场修建于1948年到1953年期间。在1954年5月23日,英格兰国家足球队在这里遭遇了最大比分的失利(以7-1输给匈牙利队)。


Historie.

Pevnost Al Fahidi byla stavěna v několika časových úsecích. Nejstarší věž byla postavena v roce 1787 a je považována za nejstarší dodnes stojící budovu v Dubaji. Pevnost byla používána k obraně města před případnými útoky z vnitrozemí. Nacházela se zde stálá posádka a také věznice.

Pevnost.

Pevnost Al Fahidi má čtvercový půdorys, ve třech rozích stojí věže. Za jižní zdí stojí replika původních hradeb města, vedle ní na velkém nádvoří vysoká dhau (tradiční loď). Hlavní vstup na východní straně pevnosti střeží dvě děla a vlají zde vlajky Dubaje a Spojených arabských emirátů. Ve vnitřních prostorách pevnosti je pokladna, expozice zbraní a výzbroje z různých historických období, model města z roku 1820 a tradiční hudební nástroje.  Na centrálním nádvoří se nachází bronzové dělo s dělovými koulemi, studna, a různé typy lodí. V rohu stojí arish – tradiční letní dům, vyrobený ze sušených palmových listů. Na domě je nejnápadnější odvětrávací věž, plnící funkci klimatizace v dobách před zavedením elektřiny.

Výstavní síně.

Vstup do výstavních prostor se nachází u věže v jihozápadním rohu pevnosti. V první síni jsou vystaveny staré mapy Dubaje, v další místnosti je promítán film, zobrazující město z období před objevem ropy (60. léta) až do 21. století. Současně s filmem je promítána mapa, zobrazující postupný růst města v průběhu let.  V další síni jsou umístěna dioráma z období před objevením ropy. Po vstupu se návštěvníci ocitnou na palubě lodi, plující podél rušného pobřežního tržiště. Další dioráma zobrazují například mešitu, domy, život v poušti, stavbu dhau či archeologickou lokalitu. Všechna jsou doprovázena zvuky a různými vizuálními efekty. Vedle dioráma archeologické lokality Al Qusais se nachází výstava tam nalezených vykopávek, i různých předmětů z jiných historických období. Touto síní prohlídka končí.

Dubajské muzeum, ( متحف دبي ), je největší muzeum v Dubaji ve Spojených arabských emirátech. Nachází se v pevnosti Al Fahidi, nejstarší budově města (z roku 1787).

迪拜博物馆是位于阿拉伯联合酋长国迪拜的一座大型综合博物馆,1971年开馆。馆址位于法希迪城堡内,始建于1787年,是迪拜现存最古老的的建筑物。这里曾经是酋长住所、宫殿、军火库、监狱,阿联酋成立之后被用作博物馆,展示阿拉伯地区的历史和文化。2013年,该博物馆的年参观流量突破100万人次。


Historie.

Roku 1971 popsal Cutomu Mizoroki reakci jodbenzenu se styrenem v methanolu při teplotě 120 °C s použitím octanu draselného jako zásady a chloridu palladnatého jako kazalyzátoru, přičemž navazoval na předchozí studie o reakci arenů s alkeny katalyzované palladnatými sloučeninami a o reakcích arylrtuťnatých halogenidů (ArHgCl) s alkeny za přítomnosti stechiometrických množství sloučenin palladia.  V roce 1972 provedl Heck obdobnou reakci, při které však jako katalyzátor použil octan palladnatý, jako zásadu prostorově stíněný amin a nepoužil rozpouštědlo.  Při těchto reakcích se koordinací palladnaté sloučeniny na alken vytváří elementární palladium, které je aktivním katalyzátorem.  Roku 1974 Heck tuto reakci obměnil tím, že do reakční směsi přidal fosfinové ligandy.

Katalyzátory a substráty.

Katalyzátory Heckovy reakce jsou soli nebo komplexní sloučeniny palladia, jako například tetrakis(trifenylfosfin)palladium(0), chlorid palladnatý a octan palladnatý. Jako pomocné ligandy nejčastěji slouží trifenylfosfin, fosfininooxazoliny a BINAP. Obvykle používanými zásadami jsou triethylamin, uhličitan draselný a octan sodný.  Elektrofilem zde může být bromid, chlorid či triflát, stejně jako benzyl- nebo vinyl<nowiki>halogenid</nowiki>. V molekule alkenu musí být nejméně jedna sp vazba C-H.Substituenty snižující elektronovou hustotu, jako například akrylátová skupina, tuto reakci urychlují.

Mechanismus.

Při Heckově reakci vznikají jako meziprodukty organické sloučeniny palladia. Sloučeniny palladia v oxidačním čísle 0, které při reakci slouží jako aktivní katalyzátory, se tvoří v reakční směsi z palladnatých prekurzorů.  Jako příklad lze uvést octan palladnatý, který se redukuje trifenylfosfinem na bis(trifenylfosfin)palladium(0) (1) a trifenylfosfin se oxiduje na trifenylfosfinoxid. Následuje oxidační adice (A), při které se palladium naaduje na vazbu aryl-bromid; to následně utvoří π komplex s alkenem (3) a poté se alken připají na palladium (B) syn adicí. Následně nastane rotační přeměna na "trans izomer" a beta-hydridové eliminaci C, při které vznikne nový π komplex palladia a alkenu (5). Redukční eliminacíí uhličitanem draselným palladnaté sloučeniny se obnovuje palladium(0) (D).

Stereoselektivita.

Heckova reakce je stereoselektivní, jelikož při ní vznikají převážně "trans"-produkty, protože halogenid palladia a objemný organický zbytek se od sebe při rotačním kroku oddalují. Heckova reakce se průmyslově využívá při výrobě naproxenu a oktylmethoxycinamátu. V průběhu výroby naproxenu dochází k reakci bromovaného naftalenu s ethenem:

Varianty.

Iontová kapalinová Heckova reakce.

Za přítomnosti iontové kapaliny k provedení Heckovy reakce není třeba sloučenina fosforu jako ligand; například lze provést reakci, kdy jsou octan palladnatý a iontová kapalina (bmim)PF znehybněny v dutinách ailikagelu s obrácenými fázemi. V tomto případě reakce probíhá ve vodě a katalyzátor lze použít znovu.

Heckova oxyarylace.

Při Heckově oxyarylaci je substituent obsahující palladium nahrazen hydroxylovou skupinou a produkt obsahuje dihydrofuranový cyklus.

Aminová Heckova reakce.

Aminová Heckova reakce je reakce, při níž vzniká vazba dusík-uhlík. Příkladem je vnitromolekulární reakce oximu, se sunstituenty odtahujícími elektrony, s koncem řetězce dienu, při níž se tvoří derivát pyridinu. Katalyzátorem je tetrakis(trifenylfosfin)palladium(0) a jako zásada slouží triethylamin.

Heckova reakce (také nazývaná Mizorokiova-Heckova reakce) je organická reakce, při níž reaguje nenasycený halogenderivát (nebo triflát) s alkenem za přítomnosti zásady a palladia jako katalyzátoru, přičemž vzniká substituovaný alken. Reakci objevili Richard Frederick Heck a Cutomu Mizoroki; Heck za tento objev v roce 2010 obdržel spolu s Eičim Negišim a Akirou Suzukim Nobelovu cenu za chemii. Tato reakce se stala prvním známým příkladem tvorby vazeb uhlík-uhlík katalyzované palladiem. Heckovou reakcí lze vytvářet substituované alkeny.

赫克反应(Heck反应)也称沟吕木-赫克反应(Mizoroki-Heck反应),是不饱和卤代烃(或三氟甲磺酸酯)与烯烃在强碱和钯催化下生成取代烯烃的偶联反应。 它得名于美国化学家理乍得·赫克和日本人沟吕木勉,赫克凭借此贡献得到了2010年诺贝尔化学奖。


Proces.

Výrobní proces tepelného tváření obsahuje následující fáze:

Ohřev materiálu.

Plastová deska je zahřívána pomocí sestavy topných těles na teplotu, při které se materiál stává plastickým. Po dobu ohřevu je třeba hlídat průhyb desky, a popřípadě pomocí tlakového vzduchu udržovat desku v rovině tak, aby nedošlo ke kontaktu se spodními ohřívacími tělesy.

Formování výrobku.

Zde se rozlišuje formování do pozitivní, nebo negativní formy. Při formování do pozitivní formy nejprve vytvoříme pomocí tlakového vzduchu dodaného pod nahřátou desku tzv. bublinu. Do této bubliny je mechanicky vysunuta předehřátá tvarovací forma. Následně je odsát veškerý vzduch, který uvízl mezi formou a plastovou deskou. Takto plastový materiál “obalí” tvarovou formu a dosáhne požadovaného tvaru. Při lisování do negativní formy odpadá fáze vytvoření bubliny, vakuum vtáhne nahřátý materiál přímo dovnitř nahřáté formy.

Chlazení výrobku.

Po vakuaci a vytvarování výrobku je třeba materiál (plast) zchladit na teplotu, která je nižší nežli bod jeho tání. Jde o to aby si plastový materiál udržel svůj nový tvar i po vyjmutí tvarovací formy. Chlazení probíhá pomocí přívodu chladicího vzduchu na plochu nově vytvarovaného výrobku a to buď pomocí sestavy ventilátorů instalované na horním rámu stroje nad tvarovací zónou, nebo systémem hrdel napojených na centrální ventilátor, přivádějící co možná nejchladnější vzduch pro chlazení výrobku. Dále se dá proces chlazení urychlit rozprášením destilované vody do proudu přiváděného vzduchu.

Odformování výrobku.

Poté co je výrobek zchlazen na teplotu, při které si udrží svůj tvar i bez podpory tvarovací formy, dojde k procesu odformování. Stůl, na kterém je upevněna forma sjede zpět dolů do stroje a tím dojde k vysunutí formy z výlisku. U sofistikovaných zařízení je možno použít dělených forem s ovládáním přímo z řídícího panelu a lisovat takto i velmi složité tvary, které by bez této funkce nebylo možno odformovat.  Celý tento proces může být doplněn také o automatické vkládání plastových desek do stroje a automatické vykládání výlisků po výrobním procesu. Takto je strojní linka téměř automatická a potřebuje minimální zásahy ze strany obsluhy.

Využití.

Pomocí technologie thermoforming se vyrábějí zejména výrobky pro automobilový průmysl, jako jsou různé části karosérií, palubních desek, interiérové panely atd. Dále se lze setkat s tepelně tvářenými výlisky na zahradních sekačkách, bílé elektronice (ledničky), domácí elektronika (plastové kryty všech typů), sanitární předměty (vany, sprchové vaničky), blastry, obaly, potravinářské obaly a spousta dalších výrobků.

Tepelné tváření () je výrobní proces, při kterém se plast zahřívá na tvarovací teplotu, formuje se do určitého tvaru ve formě a následně se ořezává, čímž vznikne použitelný produkt.

热成型(英语:thermoforming),又称为热压成型,是一种塑胶板材的加工制程,源自金属冲压制程。塑胶板材先被预热至某可塑成型温度,接着以特定几何形状的模具进行冲压成型,持压固化降温后裁剪成最终产品。其简化的制程成为真空成型。热成型和射出成型、吹塑成型、旋转成型等塑胶成型制程不同。薄规格热成型主要应用于丢弃式杯具、容器等等,而厚规格者则应用于交通工具、家具电器等等领域。近期,热成型不仅局限于塑胶加工,更延伸至热塑复合材料的加工上,应用于航空工业领域。


Život.

Narodil se ve vlivné aristokratické muslimské rodině ve východním Paňdžábu. Vystudoval na Aligarchské muslimské univerzitě a na Oxfordské univerzitě (Exeter College) v Británii. Po návratu do Indie se živil jako advokát a politický teoretik, byl velkým propagátorem parlamentarismu v Indii. Roku 1923 vstoupil do politiky, brzy se poté stal členem politické strany Muslimská liga vedené Muhammadem Alí Džinnáhem. Byl jedním z hlavních podporovatelů Džinnáhovy kampaně za vytvoření samostatného státu pro indické muslimy. Po založení státu se stal předsedou vlády (zatímco Džinnáh prvním generálním guvernérem). Jeho vláda úspěšně čelila komunistickému pokusu o převrat. Po Džinnáhově smrti v roce 1948 Alí Chánův vliv ještě stoupl. Roku 1949 nechal v parlamentu schválit významnou rezoluci, která deklarovala, že budoucí ústava musí být, stejně jako celý stát, islámská. Všichni zástupci náboženských menšin hlasovali proti rezoluci. Ta se nicméně stala integrální součástí pákistánské ústavy. Její první věta zní: „Svrchovanost nad celým vesmírem náleží pouze Alláhovi Všemohoucímu. Autorita, kterou delegoval státu Pákistán, prostřednictvím jeho lidu, je udělena za to, že dodržuje zákony, které On stanoví jakožto svatou pravdu.“ Alí Chán si ponechal plnou kontrolu nad zahraniční politikou, snažil se dobře vycházet se Spojenými státy a západem, ačkoli o jeho přízeň stál i Sovětský svaz. Oficiálně se Pákistán připojil ke Hnutí nezúčastněných států. V roce 1951 byl na politickém shromáždění v Rávalpindí zavražděn. Podle oficiálních pákistánských zdrojů byl vrahem paštunský nacionalista z Afghánistánu. Pravděpodobně však šlo o radikálního muslima rozhořčeného tím, že Alí Chán váhal s válkou proti Indii. Po smrti mu byl udělen titul "Quaid-e-Millat" (Vůdce národa) a "Shaheed-e-Millat" (Národní mučedník).

Líákat Alí Chán (1. října 1895, Karnal – 16. října 1951, Rávalpindí) byl pákistánský politik, jeden ze zakladatelů Pákistánu. Stal se prvním pákistánským premiérem. Zastával tento post od vzniku Pákistánu v roce 1947 až do svého zavraždění v roce 1951. Souběžně byl ministrem zahraničí, obrany a pohraničí. Před plným odštěpením od Indie byl ministrem financí v prozatímní vládě vedené generálním guvernérem Indie Louisem Mountbattenem.

利雅卡特·阿里·汗(Liaquat Ali Khan,,1895年-10月1日-1951年-10月16日),简称利雅卡特,巴基斯坦的政治家、律师和政治理论家,开国元勋之一。印度首任财政部长和联邦与克什米尔事务部长,1947年巴基斯坦独立后任首任总理兼国防、外交部长。1951年遇刺身亡。


Hardware.

Série Galaxy Note 10 obsahuje čtyři modely s odlišným hardwarem. Modely Note 10 a Note 10 5G mají 6,3palcový Dynamický AMOLED displej s HD rozlišením 1080 pixelů, zatímco typy Note 10+ a Note 10+ 5G mají 6,8palcový Dynamický AMOLED displej s Full HD rozlišením. Přední (selfie) kamera se nachází v zaobleném výřezu na horní straně displeje. Všechny čtyři modely, používají ultrazvukovou čtečku otisku prstů přímo na displeji. Mezinárodní modely Note 10 používají systém na čip Exynos 9825, zatímco americké, jihoamerické a čínské modely používají Snapdragon 855. Modely Note 10 a Note 10 5G mají interní (vnitřní) úložiště 256 GB. Typy Note 10+ a Note 10+ 5G se vyrábí i s vnitřním úložištěm 512 GB. Note 10 a Note 10 5G obsahují baterie o kapacitě 3500 mAh a Note 10+ s Note 10+ 5G mají baterii o 800 mAh větší (4 300 mAh). Doba nabíjení je u všech mobilů série Note 10 přibližně 75 minut. Note 10 a Note 10+ jsou první mobily ze série Note 10, kterým chybí 3.5 mm jack.

Fotoaparát.

Mobily z řady Note 10 obsahují fotoaparáty se třemi objektivy. Mobily jsou vybaveny 12megapixelovým širokoúhlým objektivem, 12megapixelovým teleobjektivem a 16megapixelovým ultra-širokoúhlým objektivem a Note 10 + s Note 10+ 5G přídavnou kamerou VGA Depth Vision, která umožňuje 3D AR mapování. Přední kamera se na všech modelech skládá z 10megapixelovou čočkou ve středu displeje. Obě kamery umožňují nahrávání videí ve 4K rozlišení a HDR10+.  Řada Note 10 má jako první série od společnosti Samsung přední fotoaparát umístěn v rohu, podobně jako iPhony. To má následující výhody:

S-Pen.

S-Pen také prošlo zásadními změnami oproti verzi Samsung Galaxy Note 9. Pero je pouze jeden kus a ne dva jako v předchozí verzi a podporuje pokročilejší funkci Air Action, která umožňuje ovládat telefon perem z větší dálky.

Software.

Operační systém.

Řada Note 10 je prodávána s operačním systémem Android 9.0 Pie, případně se dá aktualizovat na beta verzi Androidu 10.0.

Samsung Galaxy Note 10 (někdy uváděno jako Samsung Galaxy Note10) je mobilní telefon (phablet) s operačním systémem Android (verze 9.0 Pie). Byl vyroben společností Samsung jako další model série Samsung Galaxy, nástupce modelu Samsung Galaxy Note 9. Do prodeje byl uveden 7. srpna 2019.

三星Galaxy Note10是由韩国三星电子推出的Android旗舰智能手机。是三星Galaxy Note系列的第9代产品(Note7计算在内)。于2019年8月8日凌晨4时(UTC+8)的Galaxy UNPACKED 2019发布。其中两款手机(Note10、Note10+)的资料大多在2019年7月被媒体公开,比以往的时间更早。 这四款手机皆配备比上一代Note9更强的S-Pen、无线充电、超声波屏下指纹辨识和屏占比超越90%的屏幕。但此系列手机没有保留3.5mm耳机插孔,随机附赠的AKG有线耳机改为Type-C插孔。5G版会在韩国、美国和中国(美国及中国只上市Note10+ 5G)上市。


Počátky.

Válka následovala po první opiové válce. V roce 1842 Smlouva z Nankingu přinesla Anglii odškodnění a extrateritorialitu, otevření pěti čínských přístavů a postoupení ostrova Hongkong. I po válce docházelo ke konfliktům, například v roce 1847 byli Britové napadeni nedaleko města Kanton. Následně hongkongský guvernér John Francis Davis požadoval od čínského komisaře Kejinga nápravu. Když se jí nedočkal, následovala britská trestná výprava, kdy Britové obsadili několik pevností na cestě do Kantonu a chystali se dobývat i samotný Kanton. Kejing nakonec ustoupil, vpustil Brity do města a slíbil potrestat viníky. Britové od 50. let stále více usilovali o to rozšířit svá privilegia v Číně, požadovali, aby čchingské úřady znovu projednaly Smlouvu z Nankingu, otevřely celou Čínu britským obchodním společnostem, legalizovaly obchod s opiem, osvobodily zahraniční dovoz od vnitřních tranzitních cel, potlačily pirátství, přestaly regulovat pohyb dělníků po Číně, povolily britskému velvyslanci pobývat v Pekingu a upřednostnily angličtinu ve všech smlouvách.

Vypuknutí války.

Aby poskytli čínským obchodním plavidlům, zajišťujícím služby kolem Brity ovládaných přístavů, stejná privilegia, jež získaly britské lodě Smlouvou z Nankingu, registrovaly je britské orgány v Hongkongu. To se čínským orgánům vůbec nelíbilo a začali takové lodě označovat za pirátské. V říjnu 1856 se čínské vojenské námořnictvo v Kantonu zmocnilo jedné takové nákladní lodě s názvem "Arrow." Stále ještě plula pod britskou vlajkou, byť její registrace v Hongkongu vypršela. Kapitán Thomas Kennedy, který byl v té době na palubě nedaleké lodi, nicméně ohlásil, že čínští mariňáci stahují britskou vlajku z lodi. Britský konzul v kantonu Harry Parkes kontaktoval Jie Ming-čchena, císařského komisaře a místokrále Kuang-tungu a Kuang-si, jenž sídlil v Kantonu, a požádal o okamžité propuštění posádky a omluvu za urážku britské vlajky. Číňané následně devět členů posádky propustili, ale tři propustit odmítli.  23. října Britové vojensky reagovali a ostřelovali čtyři pobřežní pevnosti Kantonu. 25. října požádali o možnost vstupu do města. Následující den začali Britové ostřelovat město, každých deset minut stříleli jednu salvu. Jie Ming-čchen následně vypsal odměnu za každého zabitého Brita. 29. října britští vojáci prorazili kantonské hradby a vstoupili do města. Americký konzul James Keenan proti tomuto postupu Britů ostře protestoval a na rezidenci Jie Ming-čchena nechal vyvěsit vlajku Spojených států, aby naznačil, že je pod americkou ochranou. Pokoušel se zprostředkovat jednání, ale v intervalech mezi nimi Britové dále ostřelovali město a 6. listopadu potopili 23 čínských válečných lodí v přístavu. 5. ledna 1857 se britské jednotky vrátily do Hongkongu.  Britská vláda v březnu 1857 v parlamentu prohrála hlasování, které mělo posvětit její postup v kauze "Arrow". Proti stupňování napětí se postavili Whigové, které pak toryovský premiér Henry Temple obvinil z nedostatečného vlastenectví a vypsal nové volby. V dubnu 1857 parlamentní volby proběhly a vládu Toryů posílily. Začala tudíž připravovat naplno intervenci v Číně.  V dubnu se britská vláda zeptala Spojených států amerických a Ruska, zda mají zájem o spojenectví ve věci intervence do Číny. Nabídky byly odmítnuty. V květnu 1857 se přípravy intervence zabrzdily, když britské jednotky musely být přesměrovány do Indie kvůli Velkému indickému povstání. V té době ovšem přišla stížnost francouzského vyslance Jean-Baptiste Louise Grose na popravu francouzského misionáře Auguste Chapdelainea čínskými místními úřady v provincii Kuang- si. Francie následně dala Britům diplomatickou cestou najevo, že má zájem se podílet na akci proti Číně.  Britové a Francouzi spojili síly pod admirálem Michaelem Seymourem. Britská armáda vedená lordem Elginem a francouzská armáda vedená Grosem společně napadly a obsadily Kanton na konci roku 1857. Spojenci ponechali guvernéra Jie Ming-čchena ve funkci, aby udrželi ve městě pořádek. Parkes pak dal ultimátum, podporované hongkongským guvernérem Johnem Bowringem a admirálem Michaelem Seymourem, že poslední věznění muži z lodi Arrow musí být do 24 hodin propuštěni a guvernér Jie Ming-čchen se musí omluvit. Muži propuštěni byli, nicméně místokrál se neomluvil, byl zajat a poslán do vyhnanství v indické Kalkatě, kde odmítal přijímat potravu, až se vyhladověl k smrti. Koaliční britsko-francouzská vojska pak pokračovala v postupu a v květnu 1858 obsadila Tchien-ťin.  Spojené státy a Rusko, když viděly, že Britové jasně dominují, vyslaly vyslance do Hongkongu, aby Britům a Francouzům formálně nabídly vojenskou pomoc. Rusko ale žádnou vojenskou pomoc nakonec neposlalo a USA učinily pouze jednu odvetnou akci za ostřelování amerického parníku čínskými vojáky u Kantonu, aby brzy podepsaly s Číňany mírovou smlouvu a vyhlásily ve druhé opiové válce neutralitu. (Navzdory níž ovšem americká válečná loď San Jacinto pomohla z osobní vůle svého kapitána anglo-francouzské alianci při bombardování pevnosti Taku v roce 1859, viz níže). Když byla Čína pokořena, přihlásily se nicméně se svými nároky Rusko i USA.

Druhá fáze války.

V červnu 1858 první část války skončila podpisem čtyř smluv v Tchien-ťinu. Signatáři byli Čína, Británie, Francie, Rusko a USA. Tyto smlouvy otevřely zmíněným mocnostem dalších 11 přístavů, včetně Jing-kchou a Nankingu a daly právo jejich lodím se plavit po řece Jang-c’-ťiang. Krom toho cizinci podle smlouvy získali právo v Číně cestovat i do oblastí, které jim byly dříve zapovězené.  Již krátce předtím, 28. května 1858, byla podepsána samostatná Ajgunská smlouva mezi Čínou a Ruskem, která měnila čínsko-ruskou hranici stanovenou Nerchinskou smlouvou z roku 1689. Rusko získalo levý břeh řeky Amur a dotlačilo hraniční čáru na jih od pohoří Stanovoy. (Pozdější smlouva z roku 1860 navíc dala Rusku kontrolu nad nemrznoucí oblastí na tichomořském pobřeží, kde pak Rusko v roce 1860 založilo město Vladivostok).  Již 20. května proběhla první bitva o pevnost Taku. Britové ji dobyli, ale mírová smlouva z Tchien-ťinu vrátila pevnost do čínských rukou. V červnu 1858, krátce po podpisu mírové smlouvy, začali čínští ministři tlačit na císaře Sien-fenga, aby přestal západu ustupovat. Císař proto nařídil mongolskému generálovi Sengge Rinčenovi, aby posílil ochranu pevnosti Taku. Ten přisunul další děla a 4 000 příslušníků mongolské jízdy. Britské námořní síly s 2 200 vojáky a 21 loděmi, pod velením admirála Jamese Hopea, se v tu dobu plavily na sever z Šanghaje do Tchien-ťinu s nově jmenovanými anglo-francouzskými vyslanci pro velvyslanectví v Pekingu (umožnění velvyslanectví v hlavním městě byl jeden z ústupků Číny v mírové smlouvě). Plavili se k ústí řeky Chaj-che střeženému pevností Taku. Sengge Rinčen lodě zastavil a prohlásil, že vyslanci mohou vystoupit a dále pokračovat po souši do Pekingu, ale ozbrojený doprovod nikoli. Anglo-francouzské síly to odmítly. V noci z 24. června 1859 zničila malá skupina britských sil železné překážky, které Číňané umístili do řeky Baihe. Následující den se britské síly pokusily proplout a ostřelovaly pevnost Taku. Odliv a měkké bahno způsobily uvíznutí jejich lodí, načež Sengge Rinčen dělostřeleckou palbou čtyři britské dělové čluny potopil a vážně poškodil další dva. Americký komodor Josiah Tattnall, ačkoli měl rozkaz ctít americkou neutralitu v konfliktu, prohlásil že „krev je silnější než voda“ a poskytl krycí palbu, aby chránil ústup britského konvoje. Nicméně neschopnost Britů proplout kolem pevnosti Taku (či prohra v "druhé bitvě o Taku", jak tomu Číňané rozuměli) vzbudila u čínských ministrů nadšení a dojem, že Čína má dost sil se Britům ubránit.  Britové se následně odhodlali k nové ofenzivě. Pomohlo jim i potlačení indické vzpoury, díky čemuž mohli z Indie stáhnout vojenské síly. Do bojů se zapojil i velitel operací v Indii Colin Campbell, který měl zkušenosti z první opiové války, kde Britové ztratili mnoho mužů kvůli nemocem, a dobře tak vojska na čínské podmínky připravil. Třetí bitvu o Taku zahájil v létě roku 1860.  Celkem útočilo 11 000 britských vojáků pod velením generála Jamese Hope Granta a 6 700 francouzských vojáků generála Cousin-Montaubana. Zatlačili na sever 173 loděmi z Hongkongu a obsadili přístavní města Jen-tchaj a Ta-lien. Dne 21. srpna byla pak dobyta pevnost Taku.  Poté, co 23. srpna obsadily Tchien-ťin, zahájily anglo-francouzské síly postup do vnitrozemí směrem k Pekingu. Císař ihned vyslal ministry, aby zahájili mírové rozhovory, ale britský vyslanec Harry Parkes, vědom si výhodné situace, císařského vyslance urazil. Parkes byl 18. září v odvetě zatčen, uvězněn a mučen. Polovina jeho doprovodu byla umučena zvláště trýznivým způsobem, tzv. pomalým krájením. To podnítilo britský hněv a válka pokračovala.  Anglo-francouzské síly se střetly s mongolskou kavalérií Sengge Rinčena 18. září v bitvě u Čang-ťia-wanu. Porazily ji a poté pokračovaly směrem k okraji Pekingu, kde se odehrála rozhodující bitva u Tchung-čou. 10 000 vojáků Sengge Rinčena bylo rozprášeno a 6. října západní vojáci vstoupili do Pekingu.  Císař uprchl z hlavního města a zanechal zde jen svého bratra, prince Gonga, aby se ujal vedení mírových jednání. Sien-feng se nejprve uchýlil do letního paláce Čcheng-te a poté do provincie Rehe. Anglo-francouzská vojska v Pekingu začala okamžitě rabovat Letní palác i Starý letní palác, které byly plné vzácných uměleckých děl.  8. října byl osvobozen zajatý Parkes a Lord Elgin pak 18. října nařídil Letní palác zničit. Elgin navrhoval i výstražné zničení Zakázaného města. Ruský vyslanec hrabě Ignaťjev a francouzský diplomat baron Gros se však přimluvili a ujistili Elgina, že vypálení Letního paláce jako výstraha postačí a uchránění nejposvátnějšího místa Číny je mnohem výhodnější pro hladké podepsání poválečných smluv.

Výsledky.

Dne 18. října 1860 princ Gong skutečně podepsal Pekingskou smlouvu, kterou druhá opiová válka skončila. Číňané museli zaplatit 8 miliony taelů jako válečné reparace Británii a Francii. Británie získala plně již předtím ovládaný Hongkong a k němu nově Kau-lung. Obchod s opiem byl legalizován a křesťané dostali úplná občanská práva, včetně práva na vlastní majetek a práva na evangelizaci. Přístav Tchien-ťin byl otevřen zahraničním lodím.  S výsledkem byly spokojeny i další zahraniční mocnosti, protože doufaly, že využijí otevření Číny mezinárodnímu obchodu.  Porážka čchingské armády relativně malou anglo-francouzskou vojenskou silou (poměr sil byl minimálně 10:1 ve prospěch Číňanů) spojená s útěkem císaře a vypálením jeho letního sídla způsobila v čínské společnosti šok. Čína se cítila ponížená (později se v Číně začalo hovořit o "století ponížení", které začalo právě opiovými válkami). Především však pochopila, jak moc zaostává za Západem. Čínské elity se proto rozhodly pro urychlenou modernizaci. Tento projekt byl znám jako Sebeposilující hnutí ("C'-čchiang jün-tung").  Opiové války byly zpočátku vnímány v Británii jako triumf a popularita premiéra Henry Templa vystoupala k vrcholům. Přehodnocení přinesl až liberální premiér William Gladstone, který se ujal vlády roku 1868. Jeho nepřátelství k opiu vycházelo z účinků této drogy na jeho sestru Helenu, jeho oponentura mířila však i k politice agresivního vynucování si britských zájmů.

První válečné fotografie.

Fotograf Felice Beato byl vyslán do Číny, aby tam fotografoval anglo-francouzskou vojenskou výpravu ve druhé opiové válce. Do Hongkongu dorazil v březnu a okamžitě začal fotografovat město a jeho okolí až po Kanton. Beatovy fotografie jsou vůbec jedny z prvních pořízených fotografií v Číně. Zároveň Beatovy fotografie druhé opiové války patří mezi první dokumenty vojenské kampaně, které podávají zprávu o tom, jak bitva probíhala a sice prostřednictvím sekvence datovaných a souvisejících fotografií. Snímky pevnosti Taku představují tento přístup ve zmenšeném měřítku a tvoří zprávu o bitvě. Pořadí obrázků ukazuje přibližování se k pevnosti, důsledek bombardování na vnějších zdech a opevnění a konečně devastaci uvnitř pevnosti, včetně těl mrtvých čínských vojáků. Fotografie nebyly pořízeny v tomto pořadí, protože jako první musely být pořízeny fotografie mrtvých Číňanů ještě před odstraněním těl; teprve pak mohl Beato v klidu pořizovat další snímky uvnitř a vně pevností.

Druhá opiová válka (čínsky 第二次鴉片戰爭, anglicky "Second Opium War"), známá také jako druhá anglo-čínská válka, Arrow War (podle jména lodi, která konflikt zahájila), ve Francii pak také anglo-francouzská výprava do Číny, byla válkou Spojeného království a Francouzského císařství proti dynastii Čching v Číně, trvající od roku 1856 do roku 1860. Byl to druhý konflikt v rámci tzv. opiových válek, v nichž si evropské mocnosti chtěly vynutit otevření čínského trhu. Šlo o součást širšího procesu tlaku západu na zapojení asijských států do mezinárodního obchodu (viz Nerovné smlouvy). Druhá opiová válka vyústila ve druhou porážku dynastie Čching (po porážce v první opiové válce) a v podpis tzv. Pekingských úmluv. Ty vedly mj. k úplnému odtržení Hongkongu od Číny.

第二次鸦片战争(英语:Second Opium War;),又称英法联军之役,是公元1856年至1860年9月22日英国与法国欲谋取在华更大利益,以亚罗号事件及西林教案为导火索,组织英法联军入侵大清的战争,被认为是第一次鸦片战争的延续;又被英国人称为「亚罗号战争」(Arrow War)、「英法对华远征」(Anglo-French expedition to China)或“第二次英中战争”(Second Anglo-Chinese War)。此次战争时值不列颠群岛的大不列颠与爱尔兰联合王国时期、法国的法兰西第二帝国时期、以及中国的清朝咸丰时期。


2020–21年歐洲國家聯賽

Formát.

Dne 24. září 2019 UEFA oznámila, že bude použit revidovaný formát pro druhé období soutěže 2020/21. 55 národních týmů z členských zemí UEFA bude rozděleno do čtyř lig. Ligy A, B a C, z nichž každá bude obsahovat 16 týmů, budou rozděleny do čtyř skupin po čtyřech týmech. V Lize D bude hrát 7 týmů rozdělených do dvou skupin, z nichž jedna bude obsahovat čtyři týmy a druhá tři týmy.

Skupinová fáze.

Jednotlivé týmy jsou přidělovány do lig na základě celkového žebříčku Ligy národů UEFA 2018/19. Každý tým bude hrát šest zápasů v rámci své skupiny (s výjimkou jedné skupiny v Lize D, která bude hrát čtyři), a to ve formě dvou utkání v září, říjnu a listopadu 2020. Ve skupině se bude hrát systémem doma-venku, každý s každým. Tento formát zaručí, že téměř všechny skupiny budou hrát poslední zápasy ve skupinách ve stejný čas. Změnou formátu se také zvýší celkový počet zápasů ze 138 na 162 a minimalizuje počet přátelských zápasů.  V nejvyšší Lize A týmy soutěží o titul šampióna Ligy národů UEFA. Čtyři vítězové skupin v Lize A se kvalifikují do finálového turnaje Ligy národů v červnu 2021, který se bude hrát ve vyřazovacím formátu, skládající se ze semifinále, souboje o třetí místo a finále. Hostitelská země bude vybrána ze čtyř kvalifikovaných týmů Výkonným výborem UEFA. Ve finále Ligy národů bude použit systém video asistenta rozhodčího (VAR).

Postupy a sestupy.

Týmy také soutěží o postup a sestup do vyšší nebo nižší ligy. Z Lig B, C a D postoupí výše vítězové skupin, zatímco poslední týmy skupin v Ligách A a B sestoupí. Protože v Lize C jsou čtyři skupiny a v Lize D pouze dvě, bude se hrát ještě souboj o udržení v Lize C mezi dvěma dvojicemi týmů z posledních míst ve skupinách Ligy C; zápasy se odehrají v březnu 2022. Dvojice budou sestaveny tak, že budou hrát čtvrtý nejhorší proti prvnímu nejhoršímu a třetí proti druhému; hrát se bude na dva zápasy, doma a venku. Tým, který vstřelí více gólů, zůstane v Lize C, zatímco poražený sestoupí do Ligy D. Pokud bude součet gólů stejný, bude rozhodovat pravidlo venkovních gólů; pokud se ani tak nerozhodne, přijde na řadu prodloužení a případně i penalty.

Nasazení pro baráž na MS 2022.

Liga národů UEFA může být částečně spojena s evropskou kvalifikací pro Mistrovství světa ve fotbale v Kataru v roce 2022, v závislosti na finálním potvrzení ze strany UEFA. UEFA nastínila předběžnou strukturu, která by záležela na výsledcích Ligy národů, i když v menší míře než baráž na Euro 2020. Deset vítězů kvalifikačních skupin by se kvalifikoval přímo. Deset týmů z druhých míst a dva týmy vybrány na základě celkového žebříčku Ligy národů 2020/21 postoupí do druhého kola (play-off). Ze 12 týmů by pak po vyřazovacích bojích, hraných na jeden zápas, zůstali 3 vítězové, kteří by se tak kvalifikovali na Mistrovství světa.

Nasazení týmů.

Do soutěže se zapojí všech 55 národních týmů UEFA. Vzhledem ke změně formátu soutěže ze sezóny 2018/19 nakonec žádný tým nesestupoval. Kromě vítězů skupin postoupily týmy z druhých míst v Ligách C a D, spolu s nejlepším týmem na třetích místech ze skupin v Lize D.  Legenda:

Liga A.

Finálový turnaj.

"Všechny časy zápasů jsou uvedeny ve středoevropském letním čase (UTC +2)."

Liga národů UEFA 2020/21 bude druhou sezónou Ligy národů UEFA, mezinárodní fotbalové soutěže, které se účastní 55 národních mužských fotbalových týmů z členských asociací UEFA. Bude se konat od září do listopadu 2020 (souboje ve skupinách) a v červnu 2021 (finále Ligy národů). V březnu 2022 se pak uskuteční "play-out", neboli souboje o udržení. Prvenství z předchozí sezóny bude obhajovat tým Portugalska.

2020–21年欧洲国家联赛是第二届欧洲国家联赛赛事,由 55 队来自欧洲足球协会成员国的男子国家队角逐。赛事会在2020年9月至11月进行联赛阶段,2021年6月进行国家联赛决赛周,及2022年3月进行降班附加赛。葡萄牙为本届赛事卫冕球队。


格里戈里·格里戈里耶维奇·奥尔洛夫

Život.

Grigorij Orlov se narodil do šlechtické rodiny Orlovů. Jeho rodiči byli Grigorij Ivanovič Orlov (1685–1746), gubernátor Velikého Novgorodu a jeho manželka, Lukerja Ivanovna Zinovjevová (* 1710). Měl čtyři bratry: Alexeje (1737–1808), Ivana (1733–1791), Fjodora (1741–1796) a Vladimíra (1743–1831).  Grigorij byl adjutantem velitele dělostřelectva, polního maršála hraběte Pjotra Ivanoviče Šuvalova. Během sedmileté války byl zraněn v bitvě u Srbínova (Zorndorfu). Následně byl vyslán do Petrohradu jako eskortní důstojník zajatého generála hraběte Zvěřínského. Zde svým zevnějškem zaujal panovnici Kateřinu II., která jej učinila svým milencem. Pro Kateřinu se svými bratry provedl 9. července 1762 atentát na carevnina manžela Petra III. Grigorij se sice nestal, jak doufal, manželem carevny, byl však bohatě odměněn a jmenován do funkce generálního zbrojmistra.  Z důvodu upevňování dobrých prusko-ruských vztahů mu pruský král Fridrich II. Veliký roku 1771 propůjčil Řád černé orlice a carevna Kateřina pro něho v témže roce nechala jako památku za jeho činy při morovém povstání v Moskvě zhotovit čestnou medaili.  Grigorij byl v roce 1762 i se svými bratry povýšen do hraběcího stavu, a v roce 1772 rakouským císařem Josefem II. dokonce na říšského knížete.  Byl rovněž původcem myšlenky vpadnout do týla prostřednictvím výpravy do tureckého středomoří v letech 1769 a 1770.  Coby ruský vyslanec při mírovém kongresu ve Focșani roku 1772 kvůli svému arogantnímu vystupování vůči Turkům dosáhl jen nevelkého užitku pro Rusko. Po zprávě, že carevna Kateřina svou přízeň věnuje knížeti Potěmkinovi, spěchal do Petrohradu. Dříve, než tam dorazil, však obdržel příkaz, aby se odebral do Gatčinského paláce. Tam jej carevna zahrnula novými velkolepými dary a brzy nato mu předala i Mramorový palác v Petrohradě.  Grigorij Orlov žil nadále částečně na cestách, částečně v Moskvě. Později se oženil se svou neteří. Nakonec onemocněl choromyslností a 24. dubna 1783 zemřel ve svém moskevském domě.  Jeho vztah s Kateřinou II. měl pokračování v rodě hrabat Bobrinských a jejich dcery Natálie, která se vdala za baltského hraběte Friedricha von Buxhoeveden.

Grigorij Grigorjevič Orlov ( "Григорий Григорьевич Орлов", 17. října 1734, Ljutkino, Tverská gubernie – 24. dubna 1783, Moskva) byl důstojník ruské carské armády z hraběcího rodu Orlovů. Byl znám především jako favorit ruské carevny Kateřiny II.

格里戈里·格里戈里耶维奇·奥尔洛夫(,1734年-10月6日-1783年-4月13日)是俄国军官,奥尔洛夫家族五兄弟的老二,叶卡捷琳娜二世的情夫(并育有一子:阿列克谢·格里戈里耶维奇·博布林斯基),曾参与政变推翻沙皇彼得三世拥立叶卡捷琳娜二世为沙皇。


Výskyt.

Tento druh páva obývá jak deštné pralesy, tak savany. Vždy se však zdržuje v blízkosti vodních ploch.  Páv zelený se v minulosti vyskytoval po celé jihovýchodní Asii; žil v jižní Číně, Myanmaru, Thajsku, Vietnamu, Kambodži, v Malajsii i na Jávě, ale kvůli odlesňování a intenzivnímu lovu se počet těchto ptáků znatelně snížil.

Popis.

Na rozdíl od jiných druhů pávů, u páva zeleného není výrazný pohlavní dimorfismus, samec a samice si jsou velmi podobní. Obě pohlaví mají dlouhá nadocasní pera a pod nimi kratší ocasy. U samce měří nadocasní pera až dva metry a na zeleném podkladu mají světlá oka, samice má nadocasní pera kratší a zbarvené čistě zeleně. Peří na krku je u obou pohlaví zelené s duhovými odlesky. U samce jsou pera na křídlech převážně modrá, u samice tmavě zelená. Pírka na tělech samic mají měděné odlesky. Jak samci, tak samice mají pruhovanou hlavu (bílá a světle modrá) a za očima oranžové půlměsíčky. Obě pohlaví má na hlavě tmavé hřebínky, samec výraznější (větší).  Páv zelený je poměrně velký pták. Patří mezi největší žijící hrabavé, ale pokud jde o hmotnost, je lehčí než krůta. Samec, včetně ocasu, měří na délku až tři metry, bez ocasu přibližně 1,4–1,6 metrů. V porovnání s pávem korunkatým má samec páva zeleného delší nadocasní pera. Rozpětí křídel dospělých samců se pohybuje okolo 1,6 metru. Dospělá samice měří na délku, včetně ocasu, přibližně 1,1 m, s rozpětím křídel o délce asi 1,2 metru. Hmotnost samce může dosahovat až 5 kg, samice má zřídkakdy více než 1 kg.  Páv zelený je schopný dlouhého letu. Není tak hlučný, jako páv korunkatý. Samci vydávají skřeky, které bývají přepisovány jako "ki-wao", samice jako "aow-aa". Jejich volání se ozývá hlavně za úsvitu nebo za soumraku.

Chování.

Dlouho se věřilo, že se pávi zelení chovají podobně jako jejich příbuzní pávi korunkatí a vytvářejí jakési harémy. Ve skutečnosti samci žijí samotářsky a střeží si svá teritoria. K samicím se připojují jen v období páření.  Většinu času tráví pávi zelení na zemi, ale hnízda si staví v korunách stromů ve výšce 10–15 metrů. V jedné snůšce je mezi tři až šesti vejci.  Tito ptáci se živí semeny a výhonky, ale loví též hmyz a další bezobratlé. Zmocnit se dokážou i hlodavců, menších ještěrek nebo hadů.

Stav ohrožení, populace.

Páv zelený se nachází na červeném seznamu ohrožených druhů a touto organizací je zařazen mezi ohrožené taxony. Populace ve volné přírodě je odhadována na 5000 až 10 000 kusů.

Páv zelený ("Pavo muticus") je ohrožený druh páva, který se vyskytuje v tropických lesích jihovýchodní Asie. Tento druh je také nesprávně označován jako páv jávský (toto české vědecké jméno je ale oficiálně používáno pro endemický druh páva žijícího na Jávě). Páv zelený je nejbližším příbuzným páva korunkatého ("Pavo cristatus"), který žije na indickém subkontinentu.

绿孔雀(学名:),又名爪哇孔雀,俗称龙鸟,属于鸡形目雉科,是孔雀属两种孔雀之一,大致分布于亚洲东南部,有三个亚种。


Popis.

Hlízovce jsou vytrvalé byliny rostoucí na zemi, skalních podkladech nebo epifyticky na kmenech a větvích stromů. Většinou jsou zelené a asimilující, některé druhy mají listy redukované na šupiny a vyživují se heteromykotrofně. Kořeny jsou tenké. Pahlízy jsou zelené, kuželovité, vejcovité nebo eliptické, lehce zploštělé, měkké. Nejčastěji jsou pahlízy dvě, přičemž mateřská vyrůstá z paždí starých listů a je spojena krátkým postranním oddenkem s dceřinou pahlízou, z níž vyrůstá mladá lodyha. Listů je několik (2 až 7) nebo jen jeden. Jsou čárkovité, vejčité až eliptické, tenké nebo kožovité. U terestrických druhů jsou listy přízemní nebo lodyžní, u epifytů vyrůstají z vrcholu pahlíz nebo z jejich vrcholových uzlin. Květy jsou žluté, zelené, oranžové nebo purpurové, drobné až středně velké, obvykle přetočené (resupinátní), stopkaté, často průsvitné, uspořádané v přímých nebo převislých, řídkých až mnohokvětých hroznech. Kališní lístky jsou rozestálé, hřbetní je volný, zatímco postranní lístky jsou někdy částečně nebo i zcela srostlé. Korunní lístky jsou volné, často zahnuté, nezřídka čárkovité a odlišné od kališních lístků. Pysk je vejčitý, podlouhlý nebo bičovitý, často zahnutý, celistvý nebo laločnatý, bez ostruhy. Sloupek je prohnutý, tenký až tlustý, brylky žluté, voskovité, ve dvou párech. Tobolka je vzpřímená, elipsoidní až téměř kulovitá, často tupě trojžeberná.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 300 druhů, počet udávaných druhů se ale v různých zdrojích liší a pohybuje se od 250 po 438. Rozšíření je téměř kosmopolitní. Není zastoupen v severní a saharské Africe, Arábii, jihozápadní Asii, východní Sibiři, Novém Zélandu a většině Austrálie. V Evropě se vyskytuje jediný druh, hlízovec Loeselův, velmi vzácně se vyskytující i v České republice. Druh má na severní polokouli rozsáhlý areál, zahrnující Evropu, západní Sibiř, Sachalin a Severní Ameriku. V Severní Americe rostou pouze 3 druhy, mimo hlízovce Loeselova ještě "Liparis liliifolia" a "Liparis nervosa". Z Číny je uváděno 63 druhů, z toho 20 endemických.

Ekologické interakce.

Při studiu opylování hlízovce Loeselova bylo zjištěno, že hmyz jeho květy nenavštěvuje. Často dochází k samoopylení za spoluúčasti deště, při němž dešťové kapky srážejí pylové brylky na bliznu. Naproti tomu severoamerický druh "Liparis liliifolia" je cizosprašný a ani stavba květů tento způsob samoopylení neumožňuje.

Obsahové látky.

V některých druzích hlízovců byly zjištěny pyrolizidinové alkaloidy (malaxin, keitin, keitaoin, kumokirin, nervosin) a glukoalkaloidy (kuramerin).

Taxonomie.

Rod "Liparis" je v rámci čeledi "Orchidaceae" řazen do podčeledi "Epidendroideae" a tribu "Malaxideae".

Význam.

Některé tropické druhy jsou pěstovány ve specializovaných sbírkách orchidejí. Nápadná vzpřímená květenství oranžových květů má asijský druh "Liparis grossa", červené květy v převisavém květenství "Liparis latifolia". Dlouhými, převislými květenstvími zelenavých květů se vyznačuje "Liparis condylobulbon". Zelené květy neobvyklého tvaru se širokým pyskem má "Liparis balansae".

Hlízovec ("Liparis") je početný rod orchidejí. Jsou to pozemní, epifytické nebo litofytické, zpravidla zelené orchideje s pahlízami. Květy jsou spíše menší, v hroznech. Rod zahrnuje asi 300 druhů a je rozšířen po celém světě. V České republice roste velmi vzácně hlízovec Loeselův, který je i jediným evropským druhem. Některé nápadněji kvetoucí tropické druhy jsou pěstovány ve sbírkách orchidejí.

羊耳蒜属(学名:')是单子叶植物,属兰科,又称羊耳兰属,本属约有250个种,主要分布在热带、亚热带地区,部分分布在北温带。


約翰·赫維,第二代赫維男爵

Životopis.

Pocházel ze staré šlechtické rodiny, která od 15. století vlastnila statky v Suffolku. Narodil se jako druhorozený syn 1. hraběte z Bristolu, matka Elizabeth, rozená Felton (1676–1741), byla v letech 1727–1737 hofmistryní královny Karolíny. Studoval ve Westminsteru a na univerzitě v Cambridge, v letech 1716–1717 podnikl kavalírskou cestu, navštívil Francii a Hannoversko. Otcovým následníkem se stal po smrti svého staršího bratra lorda Carra Herveye (1691–1723), který zemřel na neštovice. John byl v letech 1725–1732 poslancem Dolní sněmovny a patřil ke straně whigů, v roce 1733 byl povýšen na barona a stal se členem Sněmovny lordů. Mezitím začal zastávat vysoké posty u dvora, od roku 1730 byl členem Tajné rady a v letech 1730–1740 náměstkem nejvyššího komořího. Poté se stal členem vlády jako lord pokladu (1740–1742) a lord strážce tajné pečeti (1740–1742). V době nepřítomnosti Jiřího II. v Británii byl v roce 1741 členem místodržitelského sboru. Patřil k výrazným stoupencům premiéra Walpola, po jeho pádu musel odstoupit, funkci lorda strážce pečeti po něm převzal lord Gower. Po odchodu z vlády patřil ve Sněmovně lordů k předním osobnostem opozice proti Comptonově a Pelhamově vládě, kvůli zdravotnímu stavu ale své aktivity omezoval. Zemřel v Londýně ve věku 46 let a byl pohřben na rodovém sídle "Ickworth House" v Suffolku.  John Hervey vynikl jako bystrý pozorovatel své doby a spisovatel. Kromě několika filozoficko-politických polemik proslul jako autor deníkových záznamů z let 1727–1737, v nichž jako vysoce postavený dvořan otevřeně popisoval život v královské rodině včetně sporů mezi Jiřím II. a princem waleským. Rukopis byl chován v majetku rodiny Herveyů a na příkaz královské rodiny směl být zveřejněn až po smrti Jiřího III. Byl vydán až v roce 1848 pod názvem "Memoirs of the Court of George II". Lord Hervey byl otevřený nejen k jiným, ale i sám k sobě, takže vzhledem k jeho bisexuální orientaci a pravděpodobnému poměru s několika významnými muži prošel deník před vydáním radikální cenzurou.

Potomstvo.

Jeho manželkou byla Mary Lepell (1706-1768), dcera generála Nicholase Lepella. Měli spolu osm dětí, tři synové postupně zdědili titul hrabat z Bristolu.

Lord John Hervey, 1. baron Hervey z Ickworthu ("John Hervey, 1st Baron Hervey of Ickworth") (13. října 1696, Londýn, Anglie – 5. srpna 1743, Londýn, Anglie) byl britský politik, dvořan a spisovatel ze šlechtické rodiny Herveyů. Jako dědic 1. hraběte z Bristolu užíval od mládí titul "lord Hervey", zastával funkce u dvora a ve vládě, v roce 1733 byl povolán do Sněmovny lordů. Proslul jako spisovatel a autor kontroverzních pamětí, které byly na příkaz královské rodiny vydány až sto let po jeho smrti. Zemřel ještě před otcem, titul hraběte z Bristolu zdědili postupně jeho tři synové, z nich vynikl irský místokrál George Hervey, 2. hrabě z Bristolu a admirál Augustus Hervey, 3. hrabě z Bristolu.

约翰·赫维,第二代赫维男爵(John Hervey, 2nd Baron Hervey,1696年10月13日-1743年8月5日),英国廷臣、小册子作者、回忆录作家,以其《乔治二世宫廷回忆录》("Memoirs of the Court of George II")著名。


当代艺术博物馆 (蒙索罗城堡)

Dějiny.

První velká výstava sbírky Philippa Meailla byla předmětem retrospektivy: "Art & Language Uncompleted: The Philippe Méaille Collection" v říjnu 2014 v MACBA. Katalog výstavy byl vytvořen ve spolupráci s umělci a vědci z oblasti umění a jazyka, včetně Carlese Guerryho, tehdejšího hlavního kurátora MACBA, a Matthewa Jesse Jacksona, profesora Fakulty výtvarných umění a dějin umění na Chicagské univerzitě. Philippe Méaille, který žije v Anjou 15 let, spolupracoval s prezidentem rady departementu Maine-et-Loire při vytváření muzea současného umění v Anjou a při návrhu sbírky v zámku Montsoreau na Loiře. Během šesti měsíců, během nichž byly zvažovány různé projekty rozvoje zámku, se v tisku objevily kontroverzní články. Frédéric Béatse, tehdejší lídr socialistické kandidátky v regionálních volbách, litoval, že pravicová většina departementu Maine-et-Loire „prodává rodinné klenoty“. „Je ještě více šokující,“ dodal Béatse, „že Jacques Auxiette (prezident regionu Loiry) navrhuje oborové radě partnerství mezi opatstvím Fontevraud a Montsoreau s cílem zvýšit atraktivitu odvětví cestovního ruchu.“ Christian Gillet, prezident rady departementu Maine a Loire, dne 19. června 2015 učinil konečné rozhodnutí o dlouhodobém pronájmu a předal klíče od zámku Montsoreau Philippu Méaillemu. To reflektuje současné umění jako jednu z os kulturního a turistického rozvoje departementu Maine-et-Loire.

Architektura.

Montsoreau Castle je jediný zámek na Loiře, který se stal muzeem současného umění, a po více než tisíc let je také bránou do regionu Anjou. Postavil jej Jan II. z Chambes, jeden z velvyslanců francouzského krále Karla VII. Spolu s Jacquesem Coeurem byl prvním panovníkem království, který ve Francii představil italskou renesanci. V letech 1443–1453 postavil zámek Montsoreau v těsné blízkosti Loiry, podobně jako benátské paláce vznikající ve stejných letech. Zámek, který se nachází v centru údolí Loiry, je zapsán na Seznamu světového dědictví UNESCO.

Stálá kolekce.

V prvních dvou patrech zámku je stálá sbírka děl, které shromáždil Philippe Méaille. Skládá se výhradně z prací uměleckého kolektivu Art & Language. Díky dohodě s Tate Modern v Londýně bylo možné od samého otevření vystavit na muzejní výstavě film koprodukovaný touto institucí s Nadací Bloomberg. Kolektiv Art & Language byl založen v roce 1968 a dostal své jméno podle časopisu „Art & Language“. Skládá se z britských, amerických a australských umělců. Jejich „ostré“ otázky o postavení umělce a díla, a dokonce i o samotné instituci, z nich činí jednu z nejradikálnějších skupin v dějinách umění druhé poloviny 20. století. Soubor Art & Language, který je počátkem takzvaného konceptuálního umění, je stále aktivní a v současné době ho zastupují Michael Baldwin a Mel Ramsden. Postupem času se k Art & Language připojilo téměř padesát umělců, například Terry Atkinson, David Bainbridge, Michael Baldwin, Ian Burn, Charles Harrison, Joseph Kosuth, Sol LeWitt, Philip Pilkington, Mel Ramsden, Dave Rushton, Mayo Thompson, Kathryn Bigelow, Dan Graham a Lawrence Weiner. V roce 1977 opustil kolektiv Mayo Thompson, vůdce experimentální rockové skupiny The Red Krayola. Michael Baldwin, Charles Harrison a Mel Ramsden stále zůstávají. Kolekce Philippe Méaille se skládá z obrazů, soch, kreseb, rukopisů, strojopisů, instalací a filmů. Carles Guerra o ní řekl, že „kromě angažovanosti a přístupu umělců je důležitá také z historického hlediska“. V letech 2010 až 2017 bylo v MACBA na základě smlouvy o půjčce uloženo více než 800 děl ze sbírky Philippa Méaillea. V roce 2014 společnost MACBA připravila retrospektivu Art & Language pod vedením Carles Guerry: "Art & Language uncompleted: The Philippe Méaille Collection".

Výstavy a akce.

Dočasné výstavy.

Série dočasných výstav umožňuje návštěvníkům objevovat současné umění od 60. let do současnosti.

Cena Françoise Morelleta.

V roce 2016 založilo Muzeum ve spolupráci s Národní knihovnou a Dny vína cenu François Morellet Prize, která se každoročně uděluje vynikajícím osobnostem za jejich činnost v oblasti umění:  Vítězové ceny François Morellet Prize:

Akce.

Od roku 2017 se Muzeum současného umění - Zámek Montsoreau účastní akcí Museum Week a také Muzejní noc.

Zapůjčování děl.

Hrad Montsoreau - Muzeum současného umění sleduje aktivní politiku půjčování děl od své sbírky do francouzských a mezinárodních muzeí.

Zámek Montsoreau – muzeum současného umění () je soukromé muzeum, které funguje od 8. dubna 2016. Je umístěno ve stejnojmenném zámku v údolí Loiry v Montsoreau (Maine-et-Loire). Muzeum založil Philippe Méaille a představuje návštěvníkům uměleckou sbírku Art & Language, kterou nashromáždil za posledních 25 let. Art & Language je kolektivem anglosaských umělců, kteří hráli důležitou roli v historii konceptuálního umění. Sbírka, která je v současnosti na zámku prezentována, je největší na světě a představuje díla této skupiny. Často jsou také půjčována jiným institucím a do roku 2017 byla částečně vystavována v Muzeu současného umění v Barceloně (MACBA).

蒙索罗城堡-当代艺术博物馆(),地处卢瓦尔河谷,是一处对外开放的私人博物馆。 这一项目从2014年11月开始策划,于2016年4月8日立项。 博物馆主人菲利普·梅爱耶历史长达25年的藏品构成了博物馆的常展,它们不仅在蒙索罗城堡中展出,还经常出借给其他机构。此处有关于观念艺术家艺术与语言小组在世界上最大的展览。。这个艺术家小组在观念艺术的发明中扮演了重要的作用。 从2010年起,菲利普·梅爱耶的藏品出借给巴塞罗那当代艺术馆,这一租约让两个机构可以持续地合作。


Metodologie.

HPI je založený na pragmatických principech – lidé chtějí žít dlouhé a naplněné životy a země s nejvyšším hodnocením toto svým obyvatelům umožňuje, aniž by bránila budoucím obyvatelům nebo jiným zemím dělat totéž. V důsledku to převádí do praxe volání Mezinárodního svazu ochrany přírody (IUCN) po indikátoru schopném změřit produkci lidského blahobytu (ne nutně materiálního zboží) na jednotku zatížení přírody.  Lidský blahobyt je chápán jako střední délka šťastného života (happy life expectancy). Čerpání přírodních zdrojů a zatěžování přírody je hodnoceno pomocí ekologické stopy na osobu. Cílem je stanovit odhadované množství přírodních zdrojů, které by byly zapotřebí k zachování současného způsobu života dané země. Stát s větší ekologickou stopou na osobu využívá více přírodních zdrojů, než je mu určeno – využívá zdrojů jiné země nebo působí trvalé škody, se kterými se budou muset potýkat příští generace.  HPI není nástrojem ke stanovení nejšťastnějších zemí světa. Země, ve kterých je podle průzkumů poměrně vysoká životní spokojenost, se podle HPI nacházejí jak na vrcholu (Kolumbie na 3. místě), tak na spodních příčkách (Spojené státy na 108. místě). Index šťastné planety se dá nejlépe chápat jako měřítko environmentální efektivity podpory blahobytu v dané zemi. Taková efektivita se může projevit v zemi, která má střední dopad na životní prostředí, ale vysokou míru blahobytu, stejně jako v zemi, kde je míra blahobytu průměrná, ale dopad na životní prostředí nízký.  HPI každé země je podílem jeho průměrné subjektivní životní spokojenosti (life satisfaction), předpokládané délky života a ekologické stopy na obyvatele.

Kritika.

Velká část kritiky plyne zejména ze špatného porozuměním principu HPI. Především se mnoho lidí domnívá, že jde o měřítko lidského štěstí, zatímco ve skutečnosti jde spíše o štěstí planety. Jinými slovy, jde o „ekologickou“ efektivitu dosahování blahobytu.  Kromě toho se kritika soustředí na následující:  HPI je kritizován za to, že přisuzuje příliš velkou váhu uhlíkové stopě, takže Spojené státy by musely být zcela šťastné a mít předpokládanou délku života 439 let, aby se vyrovnaly skóre Vanuatu v roce 2006.  I přesto byly Index šťastné planety a jeho složky zohledněny v politických kruzích. Koncept ekologické stopy, propagovaný Světovým fondem na ochranu přírody (WWF), je široce využívaný místní i národní státní správou, stejně jako nadnárodními organizacemi, např. Evropskou komisí. Britská Konzervativní strana v r. 2007 označila HPI za možnou náhradu HDP. Přehled indikátorů pokroku zpracovaný Evropským parlamentem r. 2007 hodnotí HPI takto:

Mezinárodní žebříčky.

V roce 2016 bylo srovnáváno celkem 140 států, z kterých se v první desítce umístily čtyři státy z Asie a šest států ze Střední a Jižní Ameriky navzdory tomu, že v nich panuje vysoká míra chudoby. Potřetí za sebou zvítězila Kostarika, což je způsobeno hlavně vysokou střední délkou života v tomto státě. Kostarika má také velmi vysokou míru blahobytu, dokonce vyšší než u mnohých bohatších zemí, a zároveň je její ekologická stopa jednou z nejnižších v celém žebříčku. V první desítce nenajdeme stát, jehož HDP na obyvatele by bylo větší než 15 000 dolarů na osobu. Nejvyšší HDP na obyvatele má Panama na šestém místě s přibližně 10 139 dolary na obyvatele (Česká republika má přibližně 20 000 dolarů na obyvatele). Na druhém a třetím místě najdeme další americké státy Mexiko a Kolumbii následované první neamerickým státem Vanuatu. Prvním státem, který je členem OECD (Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj) a zároveň zástupcem Evropy, je Norsko na 12. místě. Česká republika se nachází na 64. místě. Z pěti největších světových ekonomik se nejlépe umístila Velká Británie na 34. místě, dále Německo na 49. místě, Japonsko na 58. místě, Čína na 72. místě a Spojené státy na 108. místě, na což má vliv hlavně jejich vysoká ekologická stopa, 4. nejvyšší z celého žebříčku.

Index šťastné planety (zkráceně HPI, ) je ukazatel kvality lidského života v porovnání s dopady na životní prostředí. Představila ho Nadace nové ekonomiky (NEF) v červenci roku 2006. Index je vážen tak, aby uděloval vyšší skóre státům s menší ekologickou stopou.

快乐星球指数(英语:Happy Planet Index)是由新经济学基金会于2006年7月提出的概念,并将其视为衡量人类福祉和环境影响的指标。根据该指数可知,低生态足迹的国家分数持续走高。该指数是对国内生产总值和人类发展指数等现有国家发展指标的挑战,认为后者欠缺对可持续性的考量。其中以国内生产总值尤为欠妥,因为通常情况下,多数人的终极目标不是财富,而是幸福和健康。此外,人们认为,一个具备可持续发展性的概念需要考量到实现这些目标的环境成本。


Infrastruktura.

Podle standardů rozvojových zemí má Pobřeží slonoviny vynikající infrastrukturu. Nachází se zde síť více než 13.000 kilometrů (8,000 mil) asfaltových silnic, moderních telekomunikačních služeb (včetně veřejné datové a komunikační sítě). Dále jsou k dispozici dva aktivní přístavy, z nichž jeden je přístav Abidžan, který je nejmodernějším přístavem v západní Africe. Železnice jsou v procesu modernizace jak v rámci země, tak i spojení do Burkiny Faso. Pravidelné letecké spoje jsou k dispozici jak v rámci regionu, tak i z a do Evropy. Nemovitosti jsou využívány pro komerční, průmyslové, maloobchodní i obytné využití. Lokace Pobřeží slonoviny a její spojení k sousedním zemím z ní tvoří perfektní platformu, kde mohou Evropané podnikat. Město Abidjan je jedno z nejmodernějších a nevhodnějších k životu v celém regionu a také je oblíbené mezi bohatými francouzskými emigranty. Zdejší školní systém je velmi dobře hodnocen a obsahuje jednu výbornou mezinárodní školu se studijním plánem tvořeným podle Spojených států a několik dalších výtečných škol.  Pobřeží slonoviny zvýšilo investice do veřejných programů po stagnaci před-devalvační éry. Plán veřejných investic vlády obsahuje investice do lidského kapitálu, ale také poskytne dostatek prostředků pro značné výdaje na podporu ekonomické infrastruktury potřebnou pro stabilní růst. Další vývoj infrastruktury lze také očekávat díky aktivitě soukromého sektoru.  Vláda se po nedávných privatizacích ropného, elektrického, vodního, telekomunikačního a z části dopravního sektoru distancovala od účasti ve financování očekávaných investic.  V roce 2009 byla průměrná mzda $1.05 na hodinu.

Zemědělství.

Pobřeží slonoviny patří mezi největší světové producenty a vývozce kávy, kakaových bobů a palmového oleje. V důsledku toho je hospodářství velmi citlivé vůči počasí a kolísání mezinárodních cen těchto produktů. Navzdory pokusům vlády o diverzifikaci ekonomiky je stále do značné míry závislá na zemědělství a souvisejících činnostech. Častá je nucená práce dětí, které jsou nakupované a prodávané jako otroci.

Chov zvířat.

Velká část země leží v oblastech zamořených mouchami tsetse, a proto se skot chová spíše na severu země. V roce 2004 bylo odhadováno na 1 460 000 kusů skotu (ve srovnání s 383 000 v roce 1968), 1 192 000 koz, 1 523 000 ovcí a 342 700 prasat. Chová se zde 33 milionů kuřat, v roce 2004 bylo vyrobeno 31 214 tun vajec. Produkce mléka je malá a neexistují žádná zpracovatelská zařízení, takže se mléko spotřebovává čerstvé. Produkce mléka v roce 2004 činila 25 912 tun.  V roce 2005 zahrnovaly masné výroby (v librách) - hovězí maso 52 200, drůbež 69 300, vepřové maso 11 760 a ovce a kozy 9 429. Stáda skotu představují zhruba polovinu nomádské produkce, kterou zastupují převážně pastevci, kteří nejsou místní. Místní pastevci jsou soustředěni spíše na suchém severu, zejména v Korhogo, Ferkessedougou, Bouna, Boundiali, Odienne a Dabakala. Chov ovcí a koz je vedlejší činností mnoha pastevců. Produkce vepřového masa je pravidelně ovlivňována africkým morem prasat. Potenciální nárůsty jsou omezeny také skutečností, že muslimové (kteří nejí vepřové maso, jelikož jej považují za nečisté) představují 40 procent populace.  Kvůli rybaření a především lovu tuňáků byl v roce 1964 otevřen v Abidžanu moderní rybářský přístav, kde se každoročně vyloví asi 100 000 tun tuňáka. V Bouaké, Bamoro a Korhogo jsou rybí líhně. Komerční rybolov tuňáka se provádí také v Guinejském zálivu. Ve velkém množství jsou zde chytány také sardinky. Celkový úlovek v roce 2004 činil 71 841 tun, přičemž komerční rybolov činil 25%, řemeslný rybolov 74% a akvakultura 1%.

Lesnictví.

Na území Pobřeží slonoviny se vyskytují tři typy vyššího porostu: deštný prales, listnatý les a plané dřeviny. Celková rozloha lesů tvořila v roce 2000, 7.117.000 hektarů; hlavní zalesněné plochy zastupuje převážně deštný prales, zatímco pouze 184.000 hektarů (455.000 akrů) tvoří vysázené lesy. V roce 1983, kdy celková rozloha lesů klesla z 16 milionů na 4 miliony hektarů, varovala vláda před výrazným úbytkem lesů. I přes tato varování se mezi roky 1990–2000 držela míra odlesňování na 3.1 procentu. Politická nestabilita kvůli nepokojům v zemi v roce 2002 pak vedla k dalšímu nárůstu nelegální těžby a odlesňování.  Lesy jsou zde rozděleny do dvou skupin - chráněné přírodní bohatství a hospodářsky využívané oblasti. Chráněné přírodní bohatství zahrnuje 231 lesů s nejvyšším stupněm ochrany, dále 9 národních parků a 51 chráněných krajinných oblastí. Celková rozloha Národních parků a chráněných krajinných oblastí činí 1.959.203 hektarů, zatímco lesy s nejvyšším stupněm ochrany pokrývají cca 4.196.000 hektarů. Těžba a lesnické úpravy jsou v těchto oblastech povolovány velmi zřídka a to pouze kvůli nezbytně nutné údržbě. V roce 2003 bylo takto vytěženo 148.271 kubických metrů dřeva. 31.8% těchto lesů tvoří tropický deštný les, 30.5% les opadavý a 33.7|% plané dřeviny v savaně. Hospodářsky využívané oblasti najdeme na 66 procentech celkové rozlohy Pobřeží slonoviny. Těžba je zde povolena, využitelné zdroje se však nachází pouze na cca 2.9 milionech hektarů.  V roce 2003 bylo vytěženo 11.615.000 kubických metrů dřeva a příjmy z dřevozpracujícího průmyslu činily 269.000.000 $, což dělá ze dřeva třetí nejlukrativnější surovinu v zemi, hned po kakaových bobech a ropě. Mezi hlavní exportní destinace patří Itálie, Španělsko, Německo, Francie, Nizozemsko, Spojené království, Indie, Irsko, Senegal a Maroko. V minulosti byl využíván pouze mahagon, dnes se však v tamních lesích těží přes 25 různých druhů dřeva. Mezi ně patří například borovice nebo cedr.

Turismus.

Pobřeží slonoviny udělalo od roku 1970 velký pokrok v diverzifikaci ekonomiky. Za účelem posílení turistického ruchu vzniklo na pobřeží mnoho turistických letovisek a atrakcí. Město Abidžan je protkáno sítí hotelů, například řetězce Novotel či Sofitel.

Zahraniční obchod a investice.

Přímé zahraniční investice jsou pro zdejší ekonomiku stěžejní, tvoří až 45% celkového kapitálu Pobřeží slonoviny. Nejdůležitějším zahraničním investorem je Francie. V posledních letech zabezpečují francouzské investice okolo čtvrtiny podniků a okolo 60% akcií pro zahraniční trh. Celkový obrat akciových trhů kótovaných společností na Pobřeží slonoviny byl v roce 2005 Světovou bankou stanoven na 2,327 milionů USD.

Ekonomika Pobřeží slonoviny je stabilní a v současné době roste v důsledku politické nestability v posledních desetiletích. Místní ekonomika je z velké části založena na trhu a silně závisí na zemědělském průmyslu. Téměř 70 % obyvatel Pobřeží slonoviny je zapojeno do nějaké zemědělské činnosti. V 60. letech 20. století vzrostl HDP na obyvatele o 82 % a v 70. letech dosáhl maximálního růstu 360%. To se však ukázalo jako neudržitelné, v 80. letech se snížilo o 28% a v 90. letech o dalších 22%. To spolu s vysokým populačním růstem vedlo k trvalému poklesu životní úrovně. Hrubý národní produkt na obyvatele, který nyní opět roste, činil v roce 1996 zhruba 727 USD. Po několika letech zaostávání se začala ekonomika Pobřeží slonoviny v roce 1994 zlepšovat a to kvůli devalvaci CFA franku, zvýšení cen kakaa a kávy, vzrůstu vývozu netradičních surovin jako jsou ananas a guma, omezené liberalizaci obchodu a bankovnictví, objevech ropy a zemního plynu v moři, velkorysému vnějšímu financování a také díky splátkovému kalendáři dluhů Francie a dalšími věřiteli. 50 % devalvace frankového pásma 12. ledna 1994 způsobila jednorázový nárůst míry inflace na 26%, ale v letech 1996–1999 tato sazba prudce poklesla. Vládní dodržování reforem nařízené věřiteli vedlo v letech 1996–1999 ke zvýšení růstu na 5% ročně. Většina populace zůstává závislá na drobné výdělečné produkci. Hlavní vyváženou surovinou je kakao, káva a tropické dřevo.

科特迪瓦经济在1960年独立后,与法国仍保持紧密的联系。多样化农产品的出口和鼓励外资进入的政策使科特迪瓦成为热带非洲其中一个最繁荣的国家,但是,近年来科特迪瓦正面对全球农产品价格下降,使该国的主要农产品可可和咖啡的出口面临较大的竞争;加上当地严重的贪污情况,农民和出口商的生活变得困难。


Pohled Karla Marxe.

Marx sice pojem kreativní destrukce nepoužívá, ale jeho myšlenky jsou základem pro další ekonomy (hlavně pro výše zmíněné Sombarta a Schumpetera). Poprvé tuto myšlenku zmínil v "Komunistickém manifestu" z roku 1848, kde mluví o tom, že když se buržoazní společnosti vymkne produkce, obchod a celkově ekonomika kontrole, snaží se ji zničit a postavit znovu. V knize "Grundrisse" o takovém jednání mluví jako o snaze vyřešit problémy a udržet kapitalismus.  Podle sociálního teoretika Davida Harveyho jsou pohledy Marxe a Schumpetera velmi podobné, ale Schumpeter na rozdíl od Marxe bere sebedestrukci jako nevyhnutelnou součást ekonomiky, zatímco Marx ji kritizuje a upozorňuje, že povede ke zkáze.

Kreativní destrukce mimo ekonomii.

Charles Darwin napsal v díle "O původu druhů", že pro vznik nových forem života je většinou nutno, aby stará forma vymřela. V Hegelově filozofii se objevuje proces „sublace“, který je kreativní destrukci podobný.  Ve východním náboženství se objevuje postava Šivy, která je ničitelem a zároveň tvořitelem. Nietzsche mluví o Dionýsovi jako o „destruktivně kreativním“ a „kreativně destruktivním“. Heidegger hovoří o destrukci dějin západní ontologie, aby se posunul na cestě zjevování "věcí samých".

Joseph Schumpeter.

Pojem kreativní destrukce byl nejvíce popularizován Josephem Schumpeterem, se kterým je tento pojem i nejvíce spojený. Joseph Schumpeter se pojmem zabývá především ve svém díle "Kapitalismus, socialismus a demokracie (Capitalism, Socialism and democracy)" z roku 1942. V této knize Schumpeter poprvé používá pojem „kreativní destrukce“, který odvodil přímo z marxistické myšlenky a využil ji k vysvětlení ničivého procesu transformace. Vychází z myšlenky, že kapitalismus je forma nebo metoda ekonomické změny, která není nikdy stacionární. Kapitalismus je stále v pohybu díky neustále novým statkům a novým výrobním procesům.  Schumpeter dokládá fakt, že kreativní destrukce je neodmyslitelnou součástí kapitalismu i skrze historický vývoj: otevírání nových obchodů a organizační vývoj z řemeslných dílen do továren a později do obrovských podniků a korporací ilustruje proces průmyslové změny, která neustále způsobuje revoluci ekonomické struktury. Stará ekonomická struktura je tak neustále ničena, a naopak se neustále tvoří nová struktura. Je tedy vidět, že kreativní destrukce je něco, na čem kapitalismus spočívá a mnohdy i nevědomky o ní usiluje.  V Schumpeterově vizi kapitalismu byl inovativní vstup podnikatelů narušující silou, která udržela ekonomický růst, i když zničila hodnoty zavedených společností a dělníků, kteří se těšili z určitého stupně monopolní moci odvozené z předchozích technologických, organizačních, regulačních a ekonomických paradigmat.  Schumpeter dále rozvedl jeho koncept kreativní destrukce a udělal z něj základ jeho ekonomické teorie. Tento koncept byl později přijat jako hlavní doktrína ekonomického myšlení volného obchodu v tzv. rakouské škole.

Příklady kreativní destrukce.

Schumpeter v jednom ze svých příkladů zmiňuje společnost Illinois Central, která iniciovala stavbu železnic na severozápadě Spojených států amerických. Illinois Central neprospívala pouze zrodu skvělého byznysu, zakládání nových měst a kultivaci půdy, ale zároveň tímto počínáním zanikl starý zemědělský charakter západu USA.  Firmy, které jednou zapříčinily revoluci a zároveň pak i dominanci v nových odvětvích (např. Xerox a jeho tiskárny, či Polaroid a jeho okamžité fotografie) zaznamenaly, že jejich zisky klesly a jejich dominance pominula, jakmile konkurenti v různých ohledech jejich produkty vylepšili. Můžeme pak třeba sledovat, jak kazety nahradily CD-disky, ty byly nahrazeny MP3 přehrávači, které jsou nyní nahrazeny nejrůznějšími sdílejícími kanály.  Dalším příkladem může být kreativní destrukce tradičních novin. Spousta novin se začíná vydávat v online prostředí, aby mohly konkurovat internetovým novinám. Některé ze společností dokonce přestaly tisknout tradiční noviny a zaměřily se jen na vydávání novin na internetu (např. "Christian Science Monitor"). V USA tak například zaměstnanost v novinářském tisku spadla od roku 1990 do roku 2013 z 455 700 zaměstnanců na 225 100, zatímco zaměstnanost v internetovém vydavatelství rapidně vzrostla.  Úspěšná inovace je ve skutečnosti zdrojem tržní síly, která sice narušuje zisky a postavení starých firem, ale nakonec skrze nové vynálezy a metody podporuje ekonomiku. Kreativní destrukce je potom důležitý ekonomický koncept, protože může objasnit nejrůznější vývoj a pohyb průmyslové změny. Kreativní destrukce tak byla inspirací pro endogenní teorii růstu a pro evoluční přístup k ekonomii.  Příkladem může být David Ames Wells (1890), vůdčí osobnost ve sféře technologického vývoje, který silně ovlivnil ekonomii ke konci 19. století. V té době poskytl hned několik příkladů kreativní destrukce, aniž by věděl o tomto tehdy ještě neznámém termínu. Kreativní destrukci přispěl svým vylepšením parního stroje, loďařství, mezinárodní telegrafní sítě a mechanizací zemědělství.

Další představitelé.

David Harvey.

Historik a geograf David Harvey ve své knize "The Condition of Postmodernity" poukazuje na to, že důsledkem neustálých inovací je znehodnocování, ne-li ničení předchozích investic a pracovních postupů. Připouští, že kreativní destrukce je součástí oběhu kapitálu. Samotné investice pak zhoršují stabilitu i nejistotu a nakonec se stávají hlavní silou tlačící kapitalismus do periodické krize. Rozmáhá se pak boj o udržení ziskovosti, který žene kapitalisty kupředu. Ti pak vytváří nové produkty, které zapříčiní nové potřeby a přání spotřebitelů. Výsledkem je tak prohloubení nejistoty a nestability, protože masy kapitálu a pracovníků přecházejí z jedné pozice do druhé a celý původní sektor je tak zničen.  Harvey se dále dostává ke geografickému pohybu kapitálu a práce, tedy přesidlování firem na výhodnější místa. Tento přesun zapříčiňuje mezinárodní dělbu práce, která zvyšuje nejistotu v geografické dimenzi. Globalizaci pak lze chápat jako nějakou konečnou formu „komprese časoprostoru“, která umožňuje, aby se investice kapitálu pohybovaly ve mžiku oka z jednoho konce zeměkoule na druhý. Kapitalismus se tak v nepřetržitém procesu kreativní destrukce geograficky stále posouvá.

Marshall Bernam.

Roku 1987 marxistický filozof Marshall Bernam ve své knize "All That is Solid Melts into Air: The Experience of Modernity" a především v kapitole "Inovativní sebedestrukce", ukazuje marxistickou teorii kreativní destrukce, aby vysvětlil procesy vznikající v moderní společnosti. Samotný název knihy je vzat z části nejznámější knihy Karla Marxe – "Komunistický manifest". Bernam se snaží Marxovu myšlenku dále propracovat.  Bernam souhlasí s Marxovou ideou křehkosti gigantické kreativní síly kapitalismu a poukazuje na tento zjevný rozpor kreativity a destrukce, aby z něj učinil klíčové vysvětlení modernity. Podle něj vše, co vytvořila buržoazie je jen určeno k destrukci a poté k následné recyklaci. I všechny krásné buržoazní památky, budovy, silnice atd. jsou pouze jednorázové a jsou realizovány pro rychlý odpis a plánovány k tomu, aby zastaraly.

Manuel Castells.

Sociolog Manuel Castells ve své trilogii "The Information Age: Economy, Society and Culture" vyložil procesy, kterými kapitalismus investuje jen do určitých částí světa a jiné vykořisťuje. Kapitalismus v době globalizace je charakterizován skoro okamžitou plynulostí, čímž vytváří novou prostorovou dimenzi nazývanou "the space of flows." Zatímco technologický vývoj umožnil tuto nebývalou plynulost, proces jako takový vytváří nepotřebné oblasti a populace, které jsou obcházeny informačními sítěmi. Nová prostorová podoba megalopole je Castellsem definována jakožto globálně propojená, ale místně odpojená, jak fyzicky, tak společensky. Castells tyto argumenty připojuje k termínu kreativní destrukce tak, že říká, že informatismus je vlastně kultura kreativní destrukce zrychlená na rychlost optoelektronických obvodů.

Alternativní názvy.

Kvůli následující pasáži se pro kreativní destrukci uchytila i fráze „Schumpeter’s Gale“.  Otevírání nových trhů a organizační rozvoj od dílen a továren ke koncernům jako je US Steel, ukazuje proces průmyslové mutace, která neustále revolucionizuje ekonomickou strukturu zevnitř, nepřetržitě ničí starou strukturu a vytváří novou... Proces musí být viděn ve své úloze ve víceleté vizi kreativní destrukce; nesmí to být pochopeno na hypotéze, že tu někdy bude trvalý klid.  — Joseph Schumpeter, Capitalism, Socialism and Democracy, 1942

Kreativní destrukce je pojem spojovaný s rakouským ekonomem Josephem Schumpeterem, který ho převzal z díla Karla Marxe a postavil na něm svou teorii o zlepšení ekonomie. Kreativní destrukce spočívá v tom, že je záměrně zničeno starého, horšího, aby se uvolnilo místo pro něco nového, lepšího. V Marxově teorii je tato myšlenka aplikovaná na shromažďování a ničení majetku v kapitalismu.

创造性破坏(;英语:creative destruction,又称创造性毁灭)是由奥地利经济学家约瑟夫·熊彼特提出的重要观点,是其创新理论与经济周期理论的基础。


Objem kulové úseče a povrch kulového vrchlíku.

Objem kulové úseče a povrch zakřiveného povrchu kulového vrchlíku lze vypočítat pomocí následujících vztahůː  Vzorce používající formula_1 a formula_7 lze vyjádřit tak, aby používali poloměr podstavy úseče formula_8 místo formula_1, použitím Pythagorovy věty:  aby  Dosazením do vzorců dostáváme:

Odvození objemu a plochy povrchu pomocí infinitezimálního počtu.

Vzorce objemu a plochy mohou být odvozeny zkoumáním rotace funkce  for formula_15, použijeme vztah výpočtu plochy pomocí určitého integrálu a pro výpočet objemu tělesa také za pomocí určitého integrálu.  Výpočet plochy je  Derivací finkce f jeː  a odtud  Vzorec pro tuto oblast je tedy  Objem je

Aplikace.

Objem průniku dvou protínajících se koulí.

Objem průniku dvou protínajících se koulí poloměrů formula_21 a formula_22 je  kde  je součet objemů obou izolovaných koulí a  je součet objemů dvou úsečí protínající se koulí. Kde formula_26 je vzdálenost středů koulí, s odečtením dvou proměnných formula_27 and formula_28 leads to

Plocha ohraničená dvěma podstavami kulové vrstvy.

Zakřivená plocha kulové vrstvy ohraničená dvěma rovnoběžnými disky je rozdílem povrchových ploch jejich příslušných kulových vrchlíků. Pro oblast poloměru formula_1 a čepice s výškami formula_27 a formula_28, oblast je  nebo při užití zeměpisné polohy se souřadnicemi formula_34 and formula_35,  Například, Země je koule s poloměrem 6371 km, plocha artické oblasti (severní arktické oblasti, od souřadnice 66.56° v srpnu 2016) je 2π·6371|sin 90° − sin 66.56°| = 21.04 mil. km, nebo 0.5·|sin 90° − sin 66.56°| = 4.125% celkové plochy Země.  Tento vzorec lze také použít k prokázání, že polovina povrchové plochy Země leží mezi 30 ° jižní a 30 ° severní šířky ve sférické zóně, která zahrnuje všechny tropické oblasti.

V geometrii je kulová úseč část koule odříznutá rovinou. Kulová úseč je těleso. Prochází-li rovina středem koule, tzn. výška kulové úseče se rovná poloměru koule, kulová úseč se pak nazývá polokoule.

球缺是指球体被平面截去的一部分。截面称为球缺的底面,垂直于截面的直径被此截面截得的线段长称为球缺的高。