Život.

O jeho životě víme málo, vlastně jen odhadujeme z poznámek v jeho díle. Narodil se asi v letech 460 – 455 př. n. l., jeho otec se jmenoval Oloros. Toto jméno ukazuje na styky s Thrákií, snad dokonce pocházel z rodu thráckého krále Olora (jehož dcera se stala manželkou Miltiada, vítěze od Marathónu). Dospíval v období vrcholného rozmachu athénské kultury a spekuluje se o jeho vzdělání u Anaxagora, v jeho práci jsou nalézány stopy myšlení a slohu sofistů Prótagora, Gorgia a Prodika. Každopádně byl silně ovlivněn athénským prostředím, kde se v té době na přední místo v diskuzích dostávaly problémy člověka a jeho postavení v přírodě a společnosti, otázky morálky, práva a moci, zákonů a uspořádání společnosti, otázky výchovy občana a státníka.  Je považován za prvního autora pragmatického dějepisectví. Podle jeho teorie má historie přispívat k výchově dobrého státníka, důsledně odmítá jakékoli zásahy bohů ve výkladu a snaží se o objektivitu. Chválí zřízení Athén, ale dokáže ocenit i postoj protivníků. V metodologii předčil i Hérodota z Halikarnasu. Jako jeden z prvních historiků shromažďuje také prameny hmotné povahy z hrobů a archeologických nálezů. K prezentaci svých názorů používá přímou řeč.  Thúkydidés byl mužem bohatým a vlivným, vlastnil doly na zlato na thráckém pobřeží. Roku 424 př. n. l. se stal jedním z deseti stratégů – z toho vyvozujeme, že mu muselo být nejméně 30 let. Podle této zprávy se odhaduje datum jeho narození. V zimě 424/423 spartský vojevůdce Brásidás napadl město Amfipolis, jejíž velitel Euklés poslal k Thúkydidovi pro pomoc. Thúkydidés dorazil pozdě, město již se vzdalo, a proto byl poslán do vyhnanství, kde strávil 28 let. Paradoxně mu to umožnilo pozorovat události z perspektivy obou táborů a relativně volně se mezi nimi i pohybovat, což mu pomohlo při vytvoření jeho jediného známého díla "Dějiny peloponéské války" (v originále "Ho polemos tón Peloponnésión kai Athénaión", doslovný překlad Válka Peloponéských s Athéňany), do roku 411 př. n. l. Roku 404 př. n. l. mu bylo po porážce Athén povoleno vrátit se domů.  Thúkydidés zemřel neznámo kdy a kde, víme jen, že neznal události mladší než z roku 399 př. n. l..

Význam.

Thúkydidovo dílo významně ovlivnilo formu historických prací nejen antických, ale také moderních historiků. Poprvé si ve svém díle historik vybral jako svůj námět současnou událost. Na rozdíl od předešlých autorů (Thúkydidés se často udává jako protiklad Hérodotův) se snažil najít příčiny těchto konfliktů a to i v úrovni hospodářského vývoje. Pohnutky aktérů vyvozoval z jejich psychologie a upustil od konceptu božích zásahů a vlivu na vývoj lidských dějin.

Vliv.

Stal se vzorem pro další historiky, především však v době renesance. Tematicky na Thúkydidovo dílo navázal Xenofón v "Řeckých dějinách". Otevřeně se k Thúkydidovi hlásila řada významných římských historiků a ve svých dílech se ho snažili napodobit např. Sallustius, Asinius Pollio, Tacitus nebo Ammianus Marcellinus.  Během staršího období středověku byl zapomenut, až v roce 1452 jej přeložil z řečtiny do latiny Lorenzo Valla, ve svých pracích se mu věnují např. Melanchthon nebo Machiavelli.

Thúkydidés, řecky Θουκυδίδης, (460–455 př. n. l. – asi 399 př. n. l.) byl řecký historik, politik, autor klasického díla "Dějiny peloponéské války". Je považován za zakladatele historické monografie omezené časově na historii soudobou.

修昔底德(,约前460年—约前400年)古希腊历史学家、思想家,以《伯罗奔尼撒战争史》传世,该书记述了公元前5世纪斯巴达和雅典之间的战争。


Ontogeneze živočichů.

Vývoj přímý a nepřímý.

Rozlišujeme vývoj (vývin) přímý a nepřímý. Přímý vývin je typ ontogeneze, při němž se rodí mladý jedinec morfologicky i anatomicky již velmi podobný dospělci. Při vývinu nepřímém probíhá ontogeneze přes stadium larvy, která se více nebo méně liší od dospělce. U nepřímého vývoje se rozlišuje proměna dokonalá a nedokonalá, podle toho, zda se larva mění v dospělce přes stadium kukly.

Embryonální vývoj.

Vývoj jedince u živočichů začíná oplodněním vajíčka, přičemž splývá zralá samčí pohlavní buňka (spermie) se zralou samičí pohlavní buňkou (vajíčkem – "oocytem"). Za normálních okolností se v každé buňce těla (samozřejmě kromě pohlavních buněk), nacházejí chromozomy v párech. K dělení takovýchto buněk dochází způsobem nazývaným mitóza. Pohlavní buňky obsahují jeden chromozóm z každého páru (haploidní sada) a vznikají způsobem dělení nazývaným meióza. Splynutím pohlavních buněk (a jejich jader) je v oplodněném vajíčku obnovená výbava jádra s dvojicemi chromozomů (diploidní sada).  Oplodněné vajíčko se rychle dělí mitózami. Mezi dceřinými buňkami na povrchu vajíčka zůstávají charakteristické rýhy. Dělení oplodněného vajíčka se proto jinak také nazývá rýhování. Vývoj rýhujícího se vajíčka je možné popsat na příkladě obojživelníků. Po několika rýhovacích dělení vzniká shluk buněk, morula. Dalším dělením se morula mění na jednovrstvý dutý kulovitý útvar, blastulu. Jednovrstvová blastula se dále procesem zvaným gastrulace mění na dvojvrstvý zárodek, gastrulu. Vrstvami gastruly jsou vnější zárodeční list – ektoderm a vnitřní zárodeční list – entoderm. Nejjednodušší gastrulace probíhá vchlípením části buněk blastuly, invaginací. Vznikne dvouvrstvový útvar s malým otvorem jako pozůstatkem vchlípení. Tento otvor se nazývá blastoporus. Vzniklá dutina gastruly se nazývá prvostřevo – archenteron.  Po gastrulaci, kterou vznikly ektoderm a entoderm, se vyvíjí třetí zárodečný list – mezoderm. Nejjednodušší způsob jeho vzniku pozorujeme u obojživelníků. Buňky, které byly původně součástí povrchové vrstvy gastruly se nahromadí v oblasti blastoporu. Odtud se vsouvají mezi ektoderm a entoderm do oblasti budoucí zádové části zárodku. V střední čáře tohoto vysouvajícího se útvaru vzniká materiál budoucí struny hřbetní (chorda dorsalis). Buňky po jejích stranách tvoří vlastní mezoderm. Celý útvar se někdy nazývá chordomezodermální materiál. Struna hřbetní je u obojživelníků trvalým orgánem. U obratlovců se sice vyvíjí, ale jako celek se udrží jen dočasně po dobu embryonálního vývoje.  Mezoderm vytváří po vstupu mezi ektoderm a entoderm dvě hlavní oblasti. Podél hřbetní struny se člení na jednotlivé úseky nazývané segmenty – somity. Dále od chordy se toto členění vytrácí a mezoderm se štěpí na listy. Jeden z nich se přikládá k ektodermu a nazývá se somatopleura, druhý k entodermu a nazývá se splanchnopleura. Mezi nimi se nachází dutina, nazývaná coelom anebo célomová dutina.

Ontogeneze (z řec. "ών", "ón" = jsoucí a "γένεσις", "genesis" = zrození, původ) anebo morfogeneze (z řec. "μορφογενεσις" = původ tvaru) znamená původ a vývoj jedince (organizmu), a to v protikladu k fylogenezi, vývoji druhu. Ontogeneze obvykle začíná oplodněním vajíčka a vede k dospělé formě. Ontogeneze spolu s fylogenezí náleží do evoluční biologie.

个体发生学(英语:Ontogeny),或称做形态发生学,是描述一个生命体从受精卵到成体的起源和发育。个体发生学在发育生物学、发展心理学和发展生理学中被研究。


Technické parametry.

Konektory pro připojení klávesnice a myši jsou mechanicky i elektricky kompatibilní, avšak každý z nich využívá mírně odlišný komunikační protokol. Protože nejsou navzájem mechanicky odlišeny (klíčovány) je možné zapojit tato zařízení obráceně, což sice nezpůsobí poškození žádného z nich, ale takto zapojené periferie nebudou fungovat. Aby se takovým omylům předešlo byly konektory (zdířky i zástrčky) v rámci standardu PC-97 barevně odlišeny: modrofialová barva byla přiřazena konektoru a zástrčce pro klávesnici, zelená barva přísluší polohovacím zařízením. U některých základních desek lze najít jeden fialovozelený konektor určený pro připojení redukce, která disponuje již samostatnými konektory pro myš a klávesnici. Toto řešení bylo používáno z prostorových důvodů a to zejména u přenosných systémů (před nástupem rozhraní USB).  PS/2 zařízení pro výpočty polohy a předávání informací systému využívá svůj vlastní obvod, který sám provádí výpočty a předává již pouze kompletní data, díky tomu jsou PS/2 zařízení "výkonnější" a tolik nezatěžují CPU než například USB. Také nemá problém s BIOSem, protože je ovladač jednočipu (takzvaný multi I/O) pro obsluhu FDD, dvou sériových portů, jednoho LPT portu a právě zde zmíněné PS/2 integrován přímo v BIOSu počítače. Některé super I/O obvody mají integrované i další součásti jako je infra port, obsluhu usínání PC (šetřící režimy na úrovni BIOS) nebo kontrolu otáček větráčku na základní desce. Kombinací těchto možností a množstvím výrobců vzniká nepřehledná změť multi I/O obvodů, které ale mají jedno společné, mají podporu v BIOSu a mají tedy standardní rozhraní pro komunikaci s operačním systémem počítače.

Současný stav.

Vzhledem k tomu, že jde dnes (v roce 2020) již o zastaralé rozhraní, stejně jako většina výše zmíněných, lze se s ním setkat spíše u starších počítačů nebo u hardware pro speciální použití. Nové základní desky v noteboocích již obvykle disponují obvodem multi I/O bez podpory PS/2 a dalších rozhraní, protože jejich konektory uvolnily místo konektorům pro USB. Avšak stále bývá součástí zadních konektorů základní desky (kvůli kompatibilitě, když speciální typ klávesnice bez ovladačů nebude fungovat, stačí připojit PS/2 klávesnici). Například základní deska od výrobce Intel DH67CL neobsahuje žádný jiný rozšiřující port kromě 14× USB 2.0 a dvou USB 3.0 a multi I/O obvod se stará pouze o šetřící režimy a případný infraport. Jiné základní desky stále obsahují rozhraní PS/2, které však není vyvedeno na zadní stranu počítače, a je nutné použít vnitřní konektor a do počítačového slotu umístit speciální záslepku opatřenou PS/2 konektory. PS/2 konektory jsou stále často dostupné na deskách určených pro průmyslové a jiné speciální použití.

Konektor PS/2 je označení šestikolíkových konektorů mini-DIN, jimiž se k počítači (zpravidla zezadu) připojuje klávesnice a polohovací zařízení (myš, trackball apod.) nebo jiné speciální periferie (např. čtečka čárových kódů). Konektor byl původně představen společností IBM v rámci řady počítačů IBM Personal System/2 neboli PS/2, odkud rovněž pochází dnes používaný název pro toto rozhraní. Postupem času se tento konektor stal de-facto standardem pro připojení klávesnice, kde nahradil starší elektricky kompatibilní konektor DIN, a polohovacích zařízení, kde soupeřil s jinými rozhraními (např. sériovým portem). V současné době je rozhraní PS/2 téměř vytlačeno universální sériovou sběrnicí USB.

PS/2接口是一种PC相容型电脑系统上的接口,可以用来连结键盘及鼠标。PS/2的命名来自于1987年时IBM所推出的个人电脑:PS/2系列。PS/2鼠标连接通常用来取代旧式的序列鼠标接口(DB-9 RS-232);而PS/2键盘连接则用来取代为IBM PC/AT所设计的大型5-pin DIN接口。PS/2的键盘及鼠标接口在电气特性上十分类似,其中主要的差别在于键盘接口需要双向的沟通。在早期如果对调键盘和鼠标的插槽,大部分的台式电脑主板不能将其正确识别。现在已经出现共享接口,能够随意插入键盘或鼠标并正确识别处理。


Popis funkce.

Elektroměry fungují jako integrátory (integrují výkon v čase). Využívají podobný princip jako wattmetr (napěťová a proudová cívka). Měření probíhá buď přímo (proud prochází skrz elektroměr) nebo nepřímo (proud pro měření je odebírán měřicími transformátory, které obepínají přívodní fázové vodiče).  Mechanické řešení indukčního elektroměru je popsáno pod obrázkem vpravo. Měření vychází z počtu otáček rotoru (kotouče) zabudovaného indukčního motorku, který je roztáčen vířivými proudy. Na vhodně tvarovaném jádře, které obepíná hliníkový kotouč, je navinuta napěťová (měří příchozí napětí) a proudová cívka (skrz kterou prochází měřený odebíraný proud). Vzniklé elektromagnetické pole působí proti poli vířivých proudů v kotouči a tím vzniká moment síly otáčející kotoučem. Kotouč je připevněn na osičku, na které je přes šnekové převody připojeno počitadlo otáček. Pro kontrolu je na hraně kotouče barevná značka, která umožňuje sledovat (a počítat) otáčky. Pro vysoké odběry je na elektroměru uvedena násobící konstanta, kterou je potřeba vynásobit údaj na číselníku.  Elektronický impulzní elektroměr počítá impulzy zabudovaného elektronického wattmetru a konstanta se udává v impulzech na 1 kWh (impulzy jsou opět pro kontrolu indikovány blikající LED diodou). U měřených vodičů jsou přizpůsobovací členy pro měření činných a jalových složek napětí. Přes převodník proudu na napětí a zesilovač je veden do násobičky, která násobí vstupující napěťové signály, kde výsledek reprezentuje proud úměrný činnému výkonu. Dále se proud převádí na kmitočet (impulzy), který odpovídá např. 500 impulzů na 1 kWh. Mikropočítač pak řídí přepínání režimů a sazeb, zobrazení na displeji a bezpečné ukládání naměřených hodnot do EEPROM paměti.

Vícesazbové elektroměry.

Aby distributoři elektrické energie zohlednili odebírání elektrické energie v době, kdy je v síti její přebytek (tj. převážně v noci) nebo naopak v době energetických špiček, účtují pro tato období různé sazby (tj. ceny za jednu kWh). Aby mohli měřit množství odebrané energie v těchto obdobích zvlášť, vyrábí se tzv. "vícesazbové" (nebo "vícetarifní") elektroměry. Dříve byla příslušná časová období stanovena pevně a elektroměr byl vybaven hodinami, které přepínaly měření například pro denní a noční sazbu. Dnes jsou elektroměry ovládány prostřednictvím HDO (tj. dálkově) dle aktuální situace v elektrické rozvodné síti, což je mnohem flexibilnější. Proto již nemá smysl mluvit o noční a denní sazbě za elektrickou energii a používá se pojem nižší a vyšší sazba.

Převodové (nepřímé) elektroměry.

U měření vysokých příkonů, kde je měřený proud nebo i napětí vyšší, není reálné, aby byl elektroměr vyroben na tyto proudy nebo napětí. V těchto případech se používá nepřímé, nebo také převodové měření. Do napájecího měřeného vedení jsou pak zakomponovány měřící transformátory proudu, které hodnoty proudu v daném poměru (xxx:5) sníží a elektroměrem protéká proud maximálně 5A. Spotřeba se pak ručně, nebo automaticky v elektroměru, ve stejném poměru vynásobí, aby byl zjištěn skutečný odběr. Obdobně se používají i měřící transformátory napětí.

Elektroměrové rozvaděče.

Elektroměry se osazují do elektroměrových rozváděčů. Rozvaděče musí vyhovovat elektrotechnickým normám, ale také připojovacím podmínkám distribuční společnosti na které je odběrné místo (měření) napojeno. Elektroměrový rozváděč je vždy v majetku majitele odběrného místa. Připojovací podmínky specifikuje distribuční společnost a jsou souborem požadavků, schémat a dalších podmínek pro provedení, umístění a zapojení měřicích souprav a rozváděčů u odběratelů připojených z distribuční sítě.  Z hlediska odběru může být typ měření: Dnes je možné měnit dodavatele elektrické energie, ale distributor (distribuční společnost) je vždy ta společnost, ze které je provedeno fyzické připojení vodiči. Na fakturách za dodávky elektrické energie se proto vyskytují, mimo jiné, dvě základní položky a to ""za dodávku silové energie"" a za ""distribuční služby"". Pokud tedy bude odběrné místo napojeno z distribuční sítě ČEZ, ale dodávky elektrické energie budou nasmlouvány s E.ON, bude faktury za dodávky energie vystavovat E.ON, ale rozvaděč musí vyhovovat připojovacím podmínkám ČEZ.  V případě opakovaně nezaplacených účtů za energie může dojít odpojení domácnosti od elektřiny. Nicméně k odmontování samotného elektroměru dochází, až pokud se dluhová situace u dodavatele dlouhodobě neřeší. Naopak, navzdory rozšířenému mýtu při krachu dodavatele zůstávají dodávky elektřiny zachovány, protože místo zkrachovalé firmy se o dodávky stará zákonem pověřený dodavatel poslední instance.

Elektroměr je elektrický měřicí přístroj, který měří množství odebrané elektrické energie. Je instalován na rozhraní sítě distributora elektřiny a odběratele a na základě jeho měření je účtována spotřebovaná elektrická energie. Elektroměry obvykle měří činnou energii, ale existují i pro měření jalové energie nebo maximální spotřeby. Některé jsou vícesazbové, jednofázové, třífázové. Původně vypadal elektroměr jako hodinový strojek, a proto se mu někdy nesprávně říká "elektrické hodiny" (obsahoval stejnosměrný motorek a ručičky). Po roce 2000 jsou indukční elektroměry nahrazovány elektronickými impulzními elektroměry.

电度表,又称电表,是一个用来测量电源的仪器,包括用来供应给或生产自住宅、工商业或机械的电力。


Technologie.

"Prazdroj" (4,4 % VOL.) je spodně kvašený světlý ležák vyráběný spodním kvašením. Naprostá většina produkce nyní kvasí v nerezových cylindrokonických tancích, které Pivovar Prazdroj instaloval v roce 1993. Byly zavedeny po pětiletých zkouškách a ověřování, kdy pokusné šarže dosahovaly objemů až 2000 hl piva. Vedle toho probíhá tzv. srovnávací výroba tradiční původní technologií s kvašením v dubových kádích a zráním v ležáckých sudech, využívaná pro zajištění neměnnosti jedinečné chuti a kvality. Tradiční technologické parametry kvašení i dokvašování (zrání) piva tím nebyly nijak dotčeny, jak lze snadno dokázat porovnáním údajů o době kvašení a zrání piva z uvařené první várky v roce 1842 a současných technologických parametrů. Pivo Pilsner Urquell bylo a je charakteristické nižším obsahem alkoholu, tj. „jen“ 4,4 % obj., což vyplývá z nižšího prokvašení piva. Extrakt původní mladiny se mění, zatímco v roce 1972 byl 12,08% hmotnosti, v roce 2006 již musel být méně než 12%, protože Pilsner Urquell ležák byl u Celní správy veden jako 11%, a v roce 2011 byl u vzorku v průzkumu MF DNES stanoven 11,69%.

Historie.

Původ receptury Prazdroje je svázán se vznikem plzeňského měšťanského pivovaru. Při první várce 5. října 1842 se sládkovi Josefu Grollovi povedlo vytvořit pivo vskutku unikátní barvy a chuti. Dlužno říci, že se mu to podařilo omylem, neboť byl původně přizván na vaření piva klasického bavorského typu. Místní měkká voda, kvalitní žatecký chmel a nová anglická metoda zpracování sladu však způsobily, že čerstvá várka po svém naražení 11. listopadu překvapila nebývalou kvalitou.  Nové pivo si rychle získalo věhlas a začalo se i vyvážet. S tím samozřejmě přišly i různé plagiáty, proti kterým plzeňský pivovar bojoval registrací různých ochranných známek, z nichž ta současná vznikla teprve na sklonku 19. století. Registrována byla v roce 1898, a to dvojjazyčně, česky jako „Plzeňský Prazdroj“ a německy jako „Pilsner Urquell“.  Po privatizaci se začalo důsledně užívat německé varianty "Pilsner Urquell". Národ však tento název nepřijal, a tak se nejčastěji slyší označení "Plzeň", i když v některých může evokovat asociaci na příbuzný Gambrinus.  Pilsner Urquell se aktuálně vaří jenom v plzeňském pivovaru. V polských Tychách se vařil v letech 2002—2011 a také se vařil v letech 2004–2017 v ruské Kaluze.

Prazdroj je české označení piva v současné době vyráběného pod obchodním názvem Pilsner Urquell v pivovaru Plzeňský Prazdroj, a. s. Jde nejen o typický, ale i historický vzor piv plzeňského typu. Vůbec poprvé na celém světě byl tento druh piva uvařen 5. 10. 1842 v plzeňském pivovaru německým sládkem Josefem Grollem.

皮尔森·欧克(,,,,字面意思为起源于比尔森),一种桶底发酵的啤酒,是拉格淡啤酒的一种,1842年起源于德国比尔森(今属捷克)。皮尔森欧克是全世界最早的比尔森啤酒。这个商标现在由SABMiller所拥有。


Jednobuněčné organismy.

Pro jednobuněčné organismy je životně důležité umět se vyrovnat s neustálým vstupem vody do buněk způsobeným osmotickým tlakem. Pulsující vakuoly některých prvoků fungují jako pumpy přečerpávající nadbytečnou vodu zpět do okolního prostředí.

Rostliny.

Osmotický potenciál buňky je tlak, pod nímž do cytoplazmy přes cytoplazmatickou membránu vniká čistá voda. Je tím vyšší, čím je vyšší koncentrace osmoticky aktivních látek v buňce.  Protože rostlinné buňky mají buněčnou stěnu, voda pronikající do buňky ji nemůže rozpínat. Toto napětí působící proti buněčné stěně se nazývá turgor. Turgor jednotlivých buněk tvoří oporu rostlinným tkáním. Při nedostatku vody se turgor snižuje a rostlina vadne.

Živočichové.

V těle živočichů, v jejich extracelulární tekutině, se udržuje přesně daná koncentrace iontů. Extracelulární prostředí je tak k prostředí uvnitř buňky isotonické a buňky tak nejsou poškozovány nadměrným přísunem vody nebo naopak jejím přílišným úbytkem. Kromě iontů solí se na celkové osmolalitě prostředí podílí anionty proteinů. Koloidně-osmotický tlak proteinů se nazývá tlakem onkotickým.  Význam onkotického tlaku proteinů krevní plazmy tkví v umožnění vzniku a následné resorbce tkáňového moku. Na začátku kapilár je hydrostatický tlak (generovaný srdcem) ve vlásečnici větší než onkotický tlak bílkovin krevní plazmy. Krevní plazma se tímto tlakem filtruje do tkání jako tkáňový mok nesoucí živiny. Na konci kapilár hydrostatický tlak poklesne, onkotický tlak je relativně vyšší a tkáňový mok (voda a metabolity buněk) je nasáván zpět do krevního oběhu. Při poklesu koncentrace bílkovin v krvi se objevují otoky, protože onkotický tlak už nestačí k vyčerpání nadbytečného moku.

Osmotický tlak je tlak toku rozpouštědla pronikajícího přes semipermeabilní (polopropustnou) membránu do roztoku, ve kterém je vyšší koncentrace rozpuštěných molekul nebo iontů. Je závislý na teplotě a koncentraci roztoku.

渗透压(osmotic pressure)是施加到溶液上以防止溶剂经选透膜内流的最低压力。在U型管实验时,当渗透持续进行至两液面高度不再变动时,此时两液柱之压力差称为渗透压。渗透压的大小和溶液的体积莫耳浓度、溶液温度和溶质解离度相关,因此有时若得知渗透压的大小和其他条件,可以反推出大分子的分子量。范特荷夫因为渗透压和化学动力学等方面的研究获得第一届诺贝尔化学奖。依照范特荷夫定律,稀溶液的渗透压与溶液的体积摩尔浓度及绝对温度成正比。


Vývoj názvů.

Slovo "klavír" (z latinského clavis - klíč) znamená původně řadu kláves neboli klaviaturu ("klávesnici"). V tomto významu se používá např. jako synonymum pro označení manuálu u varhan aj. (tj. např. třímanuálové varhany mají tři manuály neboli tři klavíry, cembalo dvě klaviatury neboli dva klavíry). V širším slova smyslu se tento termín začal v minulosti používat pro všechny klávesové nástroje, jakými jsou např. cembalo, spinet, klavichord apod., neboť hudební skladatel dedikoval (věnoval) svoji skladbu pro „klavír“, aniž by blíže specifikoval, o jaký nástroj se jedná. V současné době se tímto termínem míní většinou fortepiano a o tomto nástroji bude dále řeč.  Slova "piano" a "pianoforte" (a jejich odvozeniny) pocházejí z italských slov "piano" (tj. potichu) a "forte" (tj. silně) a vyjadřovala přednost tohoto nástroje měnit intenzitu produkovaného zvuku v závislosti na síle úhozu prstu na klávesu.

Úvod.

Klavír, stejně jako ostatní strunné nástroje – klavichord a harpsichord, pracuje na principu rozeznívání ocelové struny. Ta se rozechvívá stiskem klávesy, jež v případě klavichordu kovovým hrotem, v případě harpsichordu hrotem brku a v případě klavíru dřevěným kladívkem strunu rozkmitá.  Od 80. let 20. století se používají rovněž elektronická piana, kde je složitá mechanika klavíru nahrazena elektronickým tónovým generátorem.  Mezi výhody klavíru patří, že na něj může hrát téměř každý, od malého dítěte až po starého člověka. Klavírní literatura je velmi široká a může uspokojit jak začínající klavíristy, tak náročné hráče. Zvuk klavíru je oblíben i mezi těmi, kteří sami klavírní hudbu neprovozují, a klavírní recitály či koncerty patří ke stálému programu koncertních domů.  Nevýhodou klavíru je jeho vysoká hmotnost, špatná skladnost a mobilita.

Stavba klavíru.

Klavír je nesmírně složitý nástroj skládající se z mnoha částí, jejichž jednotným cílem a účelem je vytvářet čisté a zvučné tóny.

Skříň klavíru a ozvučná deska.

Celou konstrukci klavíru a všech jeho částí nese masivní baraš čili půda s rezonanční deskou (nebo u křídla korpus) s litinovým rámem (polopancéřový nebo celopancéřový). U celopancéřového pianina sahá litinový rám až k hornímu okraji skříně (zahrnuje i prostor ladicích kolíků, kdežto polopancéřový nástroj má ladicí kolíky mimo rám. Baraš či korpus nese skříň, v níž je uložen mechanismus klavíru se strunami a klávesnicí.  Ozvučná deska (též ozvučnice či rezonanční deska) je opatřena žebry a kobylkou a je duší nástroje. Záleží u ní na hustotě let dřeva a síle desky - pro vysoké tóny hustší a tlustší, pro nízké řidší a tenčí, samozřejmě i na správném umístění štégu (kobylky). Kvalita této desky určuje kvalitu tónů. Je vyrobena ze smrkového, či řidčeji jedlového dřeva; nachází se v případě křídla vespod skříně pod strunami a litinovým rámem, v případě pianina u zadní stěny nástroje. Dřevo, které je na ni použito, musí být speciálně nařezáno a necháno několik let vysychat. Funkcí ozvučné desky je prostřednictvím kobylky přijímat tóny strun, zesilovat je a dávat jim příslušnou barvu.  Také záleží na stěsnanosti či vnitřní prostornosti nástroje, aby byl zvuk nesen správným směrem a nebyl ničím zkreslen. Záleží i na vlivu teploty, tvaru a tlumivosti okolního prostoru, kde je nástroj umístěn. Rozhodně by nástroj neměl sloužit jako odkládací a manipulační deska pro jiné účely, zejména květiny a chrastící předměty.  Je možné se setkat i s tzv. tabulovým celopancéřovým klavírem s anglickou mechanikou (vypadal jako běžný čtyřnohý stůl, na delší straně měl čelně zakrytou normální klaviaturu a horní desku měl odklopnou, podepřenou) a se starými vídeňskými křídly i novějšími americkými (Steinway), obecně tedy od malých pokojových po velké koncertní nástroje. Staré typy měly místo pancéřového rámu jen vzpěry.

Klaviatura.

Klaviatura se skládá z řady černých a bílých kláves, jejichž stiskem vytváří pianista tóny. Téměř všechny současné klavíry mají 88 kláves (sedm oktáv a část osmé), dříve se vyráběly klavíry s 85 klávesami. Lze naopak nalézt i speciální, zejména koncertní klavíry s větším počtem kláves. Klávesy musí být při sesazování nástroje vyváženy, čeho se dociluje olůvky upevněnými v zadní části kláves a také perfektně vyrovnány na výšku pomocí papírových podložek.  Na klaviatuře se nacházejí bílé a černé klávesy. Bílých je v jedné oktávě sedm a hrají tóny hudební abecedy (C - D - E - F - G - A - H). Černých je pět a hrají se jimi některé půltóny. Dříve byly běžné modely, kde tomu bylo naopak. Při 88 klávesách je tedy 52 bílých a 36 černých. Na bílé klávesy se dřív užívala slonovina a mroží kel, na černé ebenové dřevo. Dnes se místo nich obkládají klávesy umělými materiály (nejčastěji celuloid).  Na litinovém rámu jsou nataženy struny, pro hlubší tóny delší a silnější, pro vyšší tóny kratší a tenčí (vlnová délka hlubší tónů je totiž větší). Pro jeden tón se používá pro nejhlubší tóny jedna silnější struna (bývá ovinutá i vícekrát), pro nejvyšší tóny struny tři až čtyři (chór). Protože je zvuk vysokých strun slabší, zvýšením jejich počtu se zesiluje. Alikvótní přídavné struny jsou laděny s rozdílem oktávy vůči základnímu chóru a upravují barvu tónu. Struny procházejí u kolíků chórovými otvory v agrafech, které udržují správné mezery mezi strunami i jednotnou výšku strun, nutnou pro plné rozezvučení chóru dopadem plstěného kladívka.

Rozeznívání strun.

Klavírní mechanika je technicky nejkomplikovanější část nástroje. Skládá se z řady pák, které propojují klávesu s kladívkem a dusítkem strun. Při stisknutí klávesy se ze struny zvedne dusítko, plstěná krátká lišta, která brání struně znít. Jakmile se struna uvolní, dopadne na ni plstí opatřené kladívko a rozezní ji. Po dopadu odskočí, aby strunu netlumilo a mohlo dle potřeby udeřit znovu. Když pustí hráč klávesu, dopadne dusítko zpět na strunu a ta ztichne. Délka tónu může být i po puštění klávesy prodloužena pomocí pedálu.  Hlasitost tónu závisí na způsobu úhozu na klávesu. Pokud nejsou dusítka nadzvednuta pomocí pedálu, zní struna po dobu stisku klávesy. Po jejím uvolnění dosedne příslušné dusítko zpět na strunu a tón utlumí.  Klavír může být vybaven mechanikou vídeňskou (starší, dnes se již nepoužívá) nebo anglickou.  Postupem času se objevilo několik typů křídlových a pianinových mechanik. Z drnkátek starých spinetů se postupně začala používat plstí krytá kladívka, vyvinuly se i chytače, které umožňují docílit vysokou a lehkou repetici (rychlé opakování téhož tónu). Podobně se měnily i způsoby ovládání či vypínání tlumení zvuku. Svého času se nejvíce užívala dvojrepetiční Herz-Erardova mechanika. K její výrobě se užívalo vybrané habrové a podobné dřevo, speciální osičkový materiál a další speciální druhy plstěných, kožených, textilních a kovových dílků.  Tichosti chodu mechaniky se dosahuje klouzáním osiček v kašmírových vložkách, užitím plstěných polštářků a textilních či kožených materiálů. Kašmírovými pouzdry jsou opatřeny také klávesy. K snadnějšímu klouzání dřevěných dílů se navíc užívá práškový klouzek [mastek].

Pedály.

Pedály jsou umístěny pod klaviaturou a klavírista je ovládá nohama. Běžné klavíry mají dva, či častěji tři pedály.  "Pravý pedál" pianina a křídla ovládá dusítka strun. Struny pro většinu tónů jsou vybaveny dusítkem, jež zastavuje jejich chvění a tím utlumuje jejich zvuk. Pedál je s dusítky propojen a ta se při jeho sešlápnutí ze strun hromadně zvednou a zvuk pokračuje – dochází k přeznívání tónů. Poprvé se objevuje u hammerklavíru.  "Levý pedál" se nazývá una corda a patří mezi nejstarší. Tuto jeho funkci nalezneme zejména u křídel, pianina ji mívají zřídka. Jeho sešlápnutím neudeří kladívko do všech tří strun, ale jen do dvou. Jejich zvuk je proto slabší a zabarvuje se. Při sešlápnutí se klaviatura posouvá doprava (vzácněji i doleva) a tak se kladívko dostává na dvě struny místo tří. U pianin se slabšího zvuku častěji dosahuje přisunutím kladívek blíže ke strunám, nicméně je tomu tak i u některých křídel. Při tomto však dochází ke změně pocitu ze hry (snazší stisk kláves).  "Prostřední pedál", tzv. sostenuto, ovládá rovněž dusítka, ovšem ne všechna, ale ta, jež byla zvednuta při hře ve chvíli sešlápnutí pedálu. Prodlužuje tak délku jen těch tónů, které zněly v momentu sešlápnutí. Vznikl jako poslední (autor Jean-Louis Boisselot, později zdokonalila a v roce 1874 patentovala firma Steinway), obsahují jej všechny novější typy klavíru i některé dražší typy pianin. Prostřední pedál u pianina nejčastěji plní funkci tzv. tlumícího efektu.  Zřejmě první skladatel, který předepisoval a propracoval zápis použití pedálu v notovém partu, byl Jan Ladislav Dusík.  Pedálový klavír je typ klavíru rozšířený o pedálovou klávesnici, umožňující hrát basové tóny nohou podobně jako u varhan.

Další mechanismy.

Začátkem minulého století se vyráběla také masivní pianina s tichým elektromotorem a pneumatickou mechanikou, do které se vkládal široký válec s děrovaným pruhem papíru, kde byl každý stisk klávesy naperforován. Takto upravené se nazývá pianola nebo mechanický automatický klavír. Sacím mechanismem se skladba snímala z pásu a přenášela na dřevěné měchy kláves, takže se klávesy samy stiskaly.  Křídla měla dole tzv. "lyru s pedály", ovládajícími mutace zvuku (pohyb dusítek, klávesnice či tlumicí plstěné lišty). U pianin k témuž účelu sloužily 2 až 3 pedály, někdy ruční moderátor.  K docílení lepší barvy zvuku někteří výrobci užívali kromě normálního chóru strun téhož tónu ještě strunu alikvótní a u vysokých tónů pro jeden chór i 4 struny. Nejcitlivější oblastí ladění jsou úseky tónů, kde se přechází z normálních - zpravidla třístrunných chórů na struny ovinuté. Zde se při ladění a intonaci musí laborovat i s plstí kladívek – někdy se musí úder změkčit napícháním a jindy zvýšit třeba napuštěním plsti vhodnou látkou.  Staré typy mívaly ladicí kolíky ploché, novější mají osmihranné s jemnými šroubovými drážkami. Hodně záleží i na úpravě díry pro kovovou strunu, jakož i na dokonalosti agrafů upravujících chóry strun.

Druhy klavírů.

Moderní piano má dvě základní podoby: křídlo a pianino. Každý z těchto druhů může mít řadu typů, v závislosti na velikosti, tvaru či použitém materiálu. Krom toho se v minulosti vyskytovaly jiné, specifické konstrukce, od nichž se dnes již víceméně upustilo (např. tzv. žirafí krk). U menších pian bývá u obou podob křížení strun a dělená kobylka.

Křídlo.

Ve skříni křídla jsou rám a struny uloženy vodorovně. Struny jsou taženy kolmo ke klaviatuře a leží vedle sebe. Velikost křídla se liší, jeho délka může dosahovat od zhruba jednoho a půl metru až ke třem metrům. To klade značné nároky na prostor, v němž je křídlo umístěno, a to nejen na plochu, ale i výšku místnosti, neboť pro patřičnou rezonanci zvuku je potřebná i určitá výška stropu. Ve světě se dosud vyrábějí i křídla tvaru psacího stolu.

Pianino.

Původně si roku 1825 nechal patentovat předchůdce pianin (nazvaný sirenion) rakouský skladatel Johann Josef Promberger. Pianino se od křídla liší rozměry i konstrukcí. Rám a struny jsou umístěny svisle, stejně tak kladívka mají v klidovém stavu svislou polohu, struny se pro úsporu místa kříží. Největšími přednostmi pianina jsou jeho nižší výrobní náklady a menší velikost.

Dějiny klavíru.

Raný vývoj klavíru.

Praotcem klavíru byl řecký monochord, v podstatě přístroj na měření hudebních intervalů. Byla to jediná struna napjatá na ozvučné desce, která se posuvnou kobylkou dělila na různě dlouhé úseky struny a ty se pak rozeznívaly paličkou, které se říkalo plektron.  Zvýšením počtu strun vznikl polychord, který již byl od počátku myšlen jako hudební nástroj. Poměrně značně se rozšířil a v různých zemích byl znám pod různými názvy (helikon, manicorde, manicordium).  Připojením klávesnice a trsacího mechanizmu rozechvívajícího struny vznikl, nejspíše na začátku 14. století, klavichord (anglická šachovnice, ve Španělsku exaquir).  Podstatným rysem všech těchto nástrojů je to, že všechny struny jsou stejně dlouhé, jsou naladěné na stejnou výšku a při hře se výška tónu mění zkracováním délky struny posuvem kobylky a změnou místa, kde se mají jazýčky dotknout strun.  Paralelně s klavichordem vzniká klavicembalo, které se od klavichordu liší tím, že jeho struny jsou různě dlouhé, z nichž každá je naladěna na jinou výšku tónu. Zpočátku byla pro každý tón struna jedna, později dvě až tři. V dalším vývoji byly připojeny rejstříky, které různými technickými prostředky umožňovaly měnit barvu tónu. Hudebník seděl čelem napříč strunám. V Anglii se tomuto nástroji říkalo virginal a v Německu spinet.  Dalším vývojem se změnilo posazení hráče. Hudebník byl přesazen na užší stranu nástroje a struny byly nataženy směrem od něj. Nástroj se pak podobal cimbálu a vžil se pro něj název clavicembalo nebo zkráceně cembalo. V Anglii je dodnes znám jako harpsichord. Podle podoby s ptačím křídlem se takto konstruovanému cembalu říkalo křídlo.  K realizaci poslední vývojové etapy vedla snaha dosáhnout větších dynamických rozdílů bez složité mechaniky několika klaviatur a rejstříků. Řešení bylo ve změně způsobu rozechvívání strun. Místo jazýčku byla zvolena palička spojená s klávesnicí, která umožňovala různou silou úderu dosáhnout i různě silného zvuku.  Není neobvyklé v dějinách lidstva, že na tutéž myšlenku v době, která je pro ni zralá, přijde několik lidí současně. V případě kladívkového klavíru byli hned tři.  Patrně prvním byl ve Florencii kustod sbírky hudebních nástrojů rodiny Medicejských Bartolomeo Cristofori, který svůj první model sestrojil roku 1708 a nazval jej „stromento col piano e forte“, čili nástroj se slabou a silnou dynamikou. Do dnešního dne se dochovaly tři Cristoforiho nástroje.  Zásluhu na rozšíření myšlenky kladívkové mechaniky měl jiný Ital, Scipione Maffe, který roku 1711 publikoval oslavný spis na kladívkový klavír.  Francouzský výrobce cembal Jean Marius předvedl roku 1716 pařížské královské akademii tři modely podobného typu jako Cristofori a konečně roku 1717 německý varhaník Christoph Gottlieb Schröter v Drážďanech další dva modely, založené na poněkud odlišném principu. Vynález se potýkal s technickými problémy a patrně by i zapadl nebýt saského nástrojaře Gottfrieda Silbermana, který v roce 1728 zahájil prakticky masovou produkci zdokonaleného nástroje, který nazval Pianoforte (odtud zkráceně piano).  Prakticky téměř celých sto let existovaly vedle sebe jak klavichord a cembalo, tak i piano. Např. Johann Sebastian Bach piano dobře znal a sám navrhl některá technická zlepšení; ve své tvorbě i koncertní činnosti však zůstal věrný cembalu. Mnozí další skladatelé, mezi jinými např. Joseph Haydn nebo Wolfgang Amadeus Mozart, si však uvědomovali možnosti, které dává mohutnější zvuk a schopnost dynamických změn. Vzniká rozsáhlá literatura a to spolu s rozšířením nástroje i do měšťanských domácností na počátku 19. století piano klavichord a cembalo prakticky vytlačilo.  K renesanci cembala došlo až ve 20. století, když umělci i obecenstvo rozpoznali, že skladby psané pro cembalo znějí autenticky a barevněji na originálním nástroji a klavír se v tomto případě zdá být nedokonalou náhražkou.

Vznik klavíru dnešního typu.

V první polovině 19. století vznikla v Evropě řada dílen specializovaných na stavbu klavírů (např. pařížský Erard, londýnský Broadwood či vídeňský Bösendorfer). Nástroj prodělal dlouhý vývoj, např. byla specifikována funkce pedálů či rozšířen rozsah z pěti oktáv v dobách Mozarta na dnešních sedm a víc. Stejně tak se vyvinula klavírní mechanika, jaká se používá při stavbě pian i v současnosti. K polovině 19. století již piano vypadalo a fungovalo jako dnes.

Výroba klavíru.

Výroba klavíru je dlouhý, finančně i technicky náročný proces, který od pokácení stromů k poslednímu doladění může trvat několik let (většinou čtyři až šest).  Začíná se výběrem vhodného dřeva. V České republice je to smrkové dřevo z Šumavy, které používá např. česká firma Petrof, ale i řada zahraničních výrobců. Ovšem každý klavír je postaven z více druhů dřev, jež jsou voleny podle svých vlastností (měkkost či schopnost nést zvuk). Dřevo se postupně řeže na fošny a dává proschnout. Stejně zodpovědná práce je vyválcovat struny potřebné tloušťky a délky. Struny bývají většinou ocelové, a aby se dosáhlo jejich různé frekvence kmitání, v basovém rejstříku jsou ocelová jádra strun opřádaná měděným drátem.  Nejdůležitější fází je tzv. tónování nástroje, ladění a intonování.

Intonování.

Když je celý nástroj zkompletován (včetně leštění dřevěného povrchu atd.), ladí se jednotlivé struny pomocí speciálních ladicích klíčů. V současnosti se téměř výlučně používá rovnoměrně temperované ladění. Klavír, jako ostatní hudební nástroje, se ladí ladičkou o kmitočtu 440 Hz, (dříve 435 Hz). Ve vážné hudbě se v současnosti začíná čím dál více prosazovat ladění o vyšším kmitočtu, zpravidla 442 Hz nebo 443 Hz.  V českých zemích piana vyráběly firmy: Petrof v Hradci Králové (stále vyrábí), Förster v Jiříkově (po reprivatizaci dále vyrábí), Scholze ve Varnsdorfu (skončila r. 1937), Rösler v České Lípě (skončila před r. 2000), Brož ve Velimi (skončila kolem r. 1960), Dalibor v Zákolanech (skončila 1985), Koch a Korselt v Liberci (zanikla), Jackel v Jablonci n. N. (zanikla), Lídl & Velík v Boskovicích a Moravském Krumlově (zanikla po r. 1948) a Hofmann a Czerny v Jihlavě (jako firma Bohemia přestěhována do Hradce Králové a odkoupena firmou Bechstein; vyrábí pod názvem Bechstein Europe).

Péče o klavír.

Aby zůstal klavír stále v dobrém stavu, je vhodné ho uchovávat ve stabilním prostředí bez změn teplot, vlhkosti apod. Rovněž časté stěhování klavíru škodí, jednak změnami prostředí, jednak nárazy při přenášení, čímž se mohou uvolňovat klávesy, struny aj. V místnosti by klavír neměl stát u obvodových stěn či zdrojů tepla.  I přes sebelepší péči o nástroj dochází k jeho rozladění. Pak je zapotřebí povolat odborníka, ladiče, který piáno doladí.

Klavírní literatura.

První skladbu, která byla vytvořená zvlášť pro klavír, napsal roku 1732 Ludovic Giustini; nesla název Dvanáct sonát pro hlasité i pomalé cembalo.  Uplatnění klavíru a klavírní hudby je široké a každý hudební styl, od baroka po jazz zanechal klavíru rozsáhlý repertoár, asi nejvíc však romantismus. Přední hudební skladatelé 19. století (Beethoven, Chopin, Debussy, Schönberg aj.) či 20. století (mj. Gershwin) zanechali po sobě rozsáhlé klavírní dílo. Předností klavírního repertoáru je, že pro piano byly upraveny i mnohé skladby určené původně orchestru či pěvcům.  Ti, kteří se hrát na klavír teprve učí, se velmi často setkají s etudami Beethovenova žáka Karla Czerného, Viléma Kurze či jeho žáka Antonína Sarauera.

Slavní klavíristé.

V 18. a 19. století se role klavírního virtuóza a skladatele velmi často prolínala, takže např. Ludwig van Beethoven byl mnohem dřív znám jako pianista než jako hudební skladatel. Z dalších předních interpretů minulosti lze uvést snad největšího pianistu 19. století a rovněž komponistu Ference Liszta či jeho mladšího kolegu Roberta Schumanna. Slavným klavírním virtuózem byl například i Anton Rubinstein.  20. století poznalo řadu špičkových klavíristů, jako například Svjatoslava Richtera, Alfreda Brendela, Vladimira Ashkenazyho či řadu dalších.

Slavné značky.

Na světě existuje několik desítek firem, které se zabývají výrobou pian. Nástroje se tak neliší pouze značkou, ale i sytostí a sílou tónu a samozřejmě cenou.  Mezi světoznámé výrobce klavírů (firmy nesou jména svých zakladatelů) patří americká firma Steinway & Sons, londýnský Broadwood, vídeňský Bösendorfer, berlínský Bechstein, italská firma Fazioli či pařížský Erard; největší výrobce pian (i všech hudebních nástrojů dohromady), je japonská firma Yamaha Corporation. Nejslavnějším českým zástupcem je královéhradecká Petrof, jenž bývala i největším evropským výrobcem pian.

Klavír v nehudebních uměních.

Krom hudby se klavír často vyskytuje i v jiných uměních. Již od svého vzniku byl často malován na portréty šlechticů, měšťanů i hudebníků, neboť se jednalo o v té době nesmírně nákladnou akvizici, jež dokazovala majetnost vlastníka a zároveň i jeho umělecké schopnosti a záliby. Z pozdějších umělců vytvořil několik portrétů dívek u piána francouzský impresionista Auguste Renoir  V literatuře lze nalézt motiv piána např. v díle rakouské kontroverzní prozaičky a dramatičky Elfriede Jelinekové v jejím románu "Pianistka", jenž byl zfilmován Michaelem Hanekem. Ve filmografii je téma klavíru či klavírního přednesu rovněž obvyklé. Filmy s klavírní tematikou natočili např. Scott Hicks, Roman Polanski či Jane Campionová.  Tori Amos je jedna z mála představitelek hudební pop-kultury, jež jako hlavní doprovodný nástroj používá klavír.

Klavír (z lat. "claves" = klíče, klávesy) je strunný úderný hudební nástroj (zvaný též hovorově "piano" nebo dříve "fortepiano", zastarale též "pianoforte"). Jeho tón vzniká chvěním strun rozkmitaných úderem plstěných kladívek. Klavír je využíván jako sólový i doprovodný nástroj, či jako součást orchestru.

钢琴(;;英语:piano),是西洋古典音乐中的一种键盘乐器,前身为古钢琴,普遍用于独奏、重奏、伴奏等演出,用于作曲和排练音乐十分方便。弹奏者通过按下键盘上的琴键,牵动钢琴里面包着绒毡的小木槌,继而敲击钢丝弦发出声音。钢琴音域宽广,音色宏亮、清脆,富于变化,表现力很强。独奏时,可演奏各种气势磅礡、宽广、抒情的音乐,亦可演奏欢快、灵巧、技巧性很高的华彩乐段,在乐队中则可发挥巨大的作用,还经常作为伴奏乐器使用。钢琴因其丰富的乐理表达能力,被称作“乐器之王”。


Život.

Henrik Ibsen se narodil 20. března 1828 v jihonorském městečku Skien. Dojmy a zážitky z dětství a mládí (rodinný bankrot, nemožnost studovat, časný odchod z domova za prací, nemanželské dítě), byly tak hluboké, že trvale působily na celou jeho tvorbu.  Jeho otec pocházel ze starého zámožného bergenského rejdařského rodu. Založil si podnik ve Skien a jako obchodník byl velmi úspěšný, dokud nezačal spekulovat. V roce 1836 zbankrotoval a přišel o značnou část majetku.  V patnácti letech odešel Ibsen do Grimstadu do lékárny Jense A. Reimanna jako pomocník. Avantýra s lékárníkovou služkou přivedla sotva zletilého muže do situace, kterou se později mnohokrát zabýval ve svých hrách. V nich se objevuje problém následků vlastních činů a téma viny. Na své nemanželské dítě doplácel Henrik Ibsen totiž patnáct let. K dítěti ani k matce se však nikdy nehlásil a poté, co mu skončila vyživovací povinnost, považoval záležitost za navždy uzavřenou.  Básnickou dráhu zahájil už v Grimstadu. Tam psal své první příležitostné, politické a polemické básně. V Grimstadu vznikl také jeho první dramatický pokus "Catilina" 1849.  V roce 1850 odešel Ibsen do Kristianie (Oslo), aby se připravil v tzv. Heltbergově „továrně na studenty“ na maturitní zkoušky, jež by ho oprávnily k studiu medicíny. U maturity ale neuspěl (propadl z řečtiny a aritmetiky).  Literární činnost a politické zájmy mu navíc brzy zabíraly valnou většinu času. V témže roce napsal svou druhou hru "Mohyla" (Kjæmpehøien) a podílel se s A. O. Vinjem na vydávání satirického časopisu "Manden", později přezvaného na "Andhrimmer", jehož hlavním redaktorem byl Ibsenův další přítel Paul Botten – Hansen.  Jeho dalším dramatickým dílem byla sžíravá politická satira "Norma čili Politikova láska" (Norma eller En Politikers Kjærlighed). V této době na sebe svými dramatickými pokusy upozornil i slavného houslistu Ole Bulla, který právě hledal mladé schopné lidi pro nově založené bergenské Norské divadlo (Det norske Theater). Ole Bull nabídl Ibsenovi místo pomocného režiséra a dramaturga.  Šestiletý pobyt na bergenské scéně a zahraniční cesta do Dánska a Německa v letech 1852 až 1853, kterou mu divadlo umožnilo, měly pro dráhu budoucího dramatika velký význam. Nejen praktická činnost, ale i osobní prožitky, přírodní scenérie západního Norska a prostředí historického Bergenu ovlivnily Ibsenův myšlenkový svět. Ibsenova tvůrčí činnost v padesátých letech, podmíněna jeho povinnostmi v bergenském divadle, které od něj požadovalo především hry historické, hry oslavující národní minulost, i politická reakce padesátých let způsobily, že motivicky nepřekročil dramatik hranice vymezené požadavky národního romantismu.  Roku 1859 se oženil s dívkou z dobré bergenské rodiny Suzannah Thoresenovou a v témže roce se mu narodil jediný manželský potomek, syn Sigurd.  Poté působil několik let v Kristianském norském divadle (Christiania Theater) a po jeho uzavření v konkurenčním dánském divadle v Kristianii (název norského hlavního města; do 1877 Christiania, pak Kristiania, od 1924 Oslo). Jako zastánce myšlenky skandinavismu se Ibsen nemohl smířit s úlohou Norů v dánsko-pruské válce o Šlesvik a Holštýn v roce 1864. Švédové ani Norové nepřišli Dánům na pomoc proti prusko rakouské invazi. Ibsen byl politickým vývojem velmi zklamán. V té době také získal prostředky na rozsáhlou zahraniční cestu (za pomoci vlivných přátel a stipendia). Odjel tedy do ciziny, kde zůstal až do roku 1890. Pobýval v Berlíně, Římě, Drážďanech a Mnichově, letní měsíce trávil na italském venkově a posléze v Tyrolích. Od roku 1892 žil Ibsen trvale ve své vlasti, kde napsal své poslední čtyři hry. V roce 1901 ranila dramatika mrtvice a od této doby byl upoután na lůžko. Zemřel dne 23. května 1906.

Dílo.

Drama.

Henrik Ibsen je známý především jako dramatik. Kromě dramat však jeho dílo obsahuje také básně, napsané většinou před rokem 1871, kdy vydal svou jedinou básnickou sbírku. Některé z jeho básní byly publikovány v dobovém tisku. Ibsen napsal za svůj život 26 dramat. Jeho prvotinou je tragédie "Catilina", psaná v blankversu, kterou publikoval v roce 1850. Ibsen se při tvorbě tohoto díla inspiroval Shakespearem a Schillerem. Svou první hru vydal Ibsen pod pseudonymem Brynjolf Bjarne, který použil také při publikování svých básní.  Dramata Henrika Ibsena (v pořadí, jak byla napsána) jsou následující:  V roce 1851 byl Ibsen jmenován dramaturgem a režisérem nově vzniklého Norského divadla v Bergenu (Det norske Theater). Po dobu působení v tomto divadle napsal sedm her: Některé z těchto her jsou psány veršem, v jiných se střídá verš s prózou.  Od roku 1864 žil Ibsen v dobrovolném exilu v Itálii a Německu. V té době napsal dramata:  Do Norska se natrvalo vrátil až v roce 1891. Poslední čtyři hry napsal v Kristianii (dnešní Oslo):  V České republice bývají nejčastěji inscenovány jeho hry "Domeček pro panenky", "Hedda Gablerová" a "Peer Gynt". Ibsen je považován za hlavního tvůrce realistického dramatu. Jeho pozdní hry ovlivnily drama symbolické.

Henrik Johan Ibsen (20. března 1828 Skien – 23. května 1906 Oslo) byl norský dramatik a básník. Je považován za zakladatele realistického dramatu.

亨里克·约翰·易卜生(,1828年-3月20日-1906年-5月23日),生于挪威希恩,是一位影响深远的挪威剧作家,被认为是现代现实主义戏剧的创始人。


Vývoj.

"Junkers Ju 52" byl vyvinut šéfkonstruktérem Ernstem Zindelem jako nástupce úspěšných dopravních letadel Junkers W 33 a Junkers W 34. Jeho vývoj začal koncem 20. let jako zvětšená verze předchozích typů. Prototyp Junkers Ju 52be (D-1974, později D-UZYP, Werk-Nr.4001) poprvé vzlétl s Flugkapitänem Zimmermannem 13. října 1930, poháněný jedním motorem BMW VIIau (výkon 725 k/541 kW). Oficiální zkoušky trvaly do února 1931. V červnu 1933 jej zkoušela dopravní společnost Luftfrako Air Express v Berlíně, poté byl vrácen Junkersovi, kde byl zkoušen s různými pohonnými jednotkami, např. jako Ju 52do s motorem Jumo 4. Postaveno bylo dalších šest letounů, z nichž čtyři jako Ju 52ce s motorem BMW VIIau. Jeden stroj byl zkoušen ve Švédsku jako torpédový, ale nakonec skončil jako tahač vzdušných terčů v Německu. Ju 52cai s motorem BMW IXu o výkonu 573 kW byl překonstruován z nákladního na osobní variantu pro 15 osob, pak opět sloužil k vlekání vzdušných terčů. Druhý postavený stroj byl přepracován na verzi Ju 52di s hvězdicovým motorem Armstrong Siddeley Leopard o 588 kW. Šestý kus v roce 1931 zakoupil dopravce Canadian Airways, kde létal pod označením Ju 52ce (CF-ARM) s kolovým podvozkem, na lyžích i jako plovákový. V roce 1936 došlo k jeho přestavbě na typ Ju 52cao s motorem Rolls-Royce Buzzard o výkonu 606 kW. V roce 1942 přešel ke společnosti Canadian Pacific Airlines a zůstal v provozu do roku 1947.  Protože výkony s jedním motorem nesplnily očekávání, byla masově vyráběná verze Ju 52/3m poháněna třemi motory. Prototyp vznikl přestavbou ze sedmého vyrobeného draku Ju 52 (Werk-Nr.4007) a vybaven trojicí motorů Pratt & Whitney Hornet po 442 kW. Jeho první let proběhl v dubnu 1931. Následně byly další dva rozestavěné exempláře Ju 52 dokončeny ve verzi Junkers Ju 52/3m de (Werk-Nr.4008 a 4009) s třemi motory Hornet bez krytů a předány aeroliniím Lloyd Aéreo Boliviano. V Bolívii byly letouny pokřtěny "Juan de Valle" a "Huanuni". V letech 1932-1935 se aktivně účastnily války s Paraguayí o Gran Chaco. Další tři letouny verze Ju 52/3m di získalo kolumbijské letectvo Colombian Aviación Militar, kde se používaly i jako hydroplány s plováky. Nosily taktická čísla 621 (Werk-Nr.4010), 622 a 623. Osm letounů s nově řešeným podvozkem a kapotovanými motory Hornet neslo označení Ju 52/3m ce. Dva z nich byly dodány dopravní společnosti Lufthansa (D-2201, "Boelcke", Werk-Nr.4013 a D-2202, "Richthofen", Werk-Nr.4015), po jednom kuse zakoupily švédské aerolinie AB Aerotransport (Werk-Nr.4017) a finské Aero O/Y (Werk-Nr.4014) s plováky. Junkers Ju 52/3m ba (CV-FAI, později YR-ABF, Werk-Nr.4016) poháněly dva křídelní motory Hispano-Suiza 12 Mb o výkonu 551 kW. Stroj byl speciálně vyroben jako osobní letoun prezidenta Mezinárodní letecké federace (FAI) s luxusní kabinou pro cestující, rumunského knížete Bibesca. Později létal jako běžný linkový letoun. Předposlední Ju 52/3m ce (Werk-Nr.4018) byl určen pro bolivijské letectvo, který byl po bojích s Paraguayí předán aeroliniím Lloyd Aéreo Boliviano. Osmý letoun verze Ju 52/3m ce (D-2468, Werk-Nr.4019) převzala Lufthansa. Na počátku roku 1933 byl vyroben první stroj verze Ju 52/3m fe (Werk-Nr.4020), jehož křídelní motory Hornet byly opatřeny novějšími prstencovými kryty typu NACA a podvozek aerodynamickými kryty. V roce 1934 započala firma Junkers s výrobou verze Ju 52/3m ge s pohonnými jednotkami BMW 132 A-1 o výkonu 485 kW, což byly v Německu licenčně vyráběné Hornety. Posádka byla tříčlenná, kabina cestujících pojala 17 osob.  Vojenskou bombardovací variantu Ju 52/3m g3e poháněla trojice motorů BMW 132 A-3 o maximálním výkonu 533 kW. V letounu byla instalovaná jiná rádiová výstroj a pumové schránky DSAC 250 umístěné ve třech pumovnicích. Každá mohla pojmout dvě pumy SC 250 nebo deset pum SC 50. Obranná výzbroj se skládala z pohyblivého kulometu MG 15 ráže 7,92 mm na hřbetě trupu a stejné zbraně v částečně výsuvném střelišti pod trupem. Do konce roku 1935 byly bombardovací Ju 52/3m ve výzbroji dvou třetin tehdy existujících Kampfgruppen. Dalším bombardovacím typem byl Ju 52/3m g4e, jehož kluzná patka ostruhy byla nahrazena kolečkem. Některé stroje nesly na hřbetě trupu kanón MG 151 ráže 20 mm. Před vypuknutím druhé světové války obdržela Luftwaffe ještě Ju 52/3m g5e, které poháněly motory BMW 132 T-2 o výkonu 610 kW s univerzálními spojovacími uzly pro uchycení kolového, lyžového podvozku či plováků. Hřbetní pohyblivý kulomet byl doplněn dvěma stejnými pohyblivými kulomety ve stanovištích na obou bocích trupu. Střeliště pod trupem bylo zrušeno. Čistě plováková verze Ju 52/3m g5e (See), vyrobená v malém množství, zpočátku nesla kovové plováky Junkers, které byly později nahrazeny plováky Heinkel. Suoběžně vyráběný Ju 52/3m g6e se zjednodušenou rádiovýbavou měl létat výhradně s kolovým podvozkem, několik exemplářů však neslo plováky Heinkel. Tato varianta byla poháněna trojicí motorů BMW 132 T po 610 kW.  Do září 1939 Junkers vyprodukoval ještě několik civilních typů Ju 52. Ju 52/3m i s trojicí motorů Pratt & Whitney Hornet SleG byl určen pro Švédsko. Tři varianty Ju 52/3m g s pohonem motorů Pratt & Whitney Wasp S3H1-G převzala British Airways, s motory Piaggio PXR italské aerolinie Ala Littoria a s pohonnými jednotkami Bristol Pegasus V polský LOT. Dva letouny Ju 52/3m ho (D-AJYR, Werk-Nr.4045 a D-AQAR, Werk-Nr.4055) s motory Jumo 205 C zakoupila Lufthansa, pro kterou byla určena také verze Ju 52/3m reo s motory BMW 132 Da/Dc. Další civilní Ju 52/3m te obdržel motory BMW 132 G/L a Ju 52/3m Z/Z1 s luxusnější výbavou kabiny cestujících pohonné jednotky BMW 132 Z-3.  V roce 1940 bylo několik desítek letounů Ju 52/3m přestavěno na hledač min Junkers Ju 52/3m (MS). Speciální výstroj letounu tvořily solenoid na hliníkovém prstenci pod trupem a elektrický generátor o výkonu 150 kW v trupu. Jiné letouny tohoto typu měly místo elektromagnetů výmetnice petard, které sloužily k aktivaci akustických min. První kusy MS měly standardní výzbroj tří kulometů, která však byla u pozdějších strojů posílena. Horní střelecké stanoviště bylo opatřeno věží s kanónem MG 151 ráže 20 mm a kulomety MG 15 ráže 7,92 mm na bocích trupu byly nahrazeny kulomety MG 131 ráže 13 mm. Od roku 1941 byla ve výrobě zavedena nová transportní verze Ju 52/3m g7e, která měla větší nákladová vrata na pravém boku trupu a autopilot. Některé letouny byly vyzbrojeny dalším kulometem MG 15 v otevřeném střelišti v horní části krytu kabiny. Ju 52/3m g8e byl opatřen přídavným nákladovým otvorem v podlaze kabiny. Pozdější stroje této verze poháněly motory BMW 132 Z. Hřbetní kulomet MG 15 byl postupně nahrazován kulometem MG 131. V roce 1942 byla zahájena výroba typu Ju 52/3m g9e poháněné motory BMW 132 Z, která byla vybavena vlečným zařízením pro nákladní kluzáky a zesíleným podvozkem. V malém počtu vyrobené Ju 52/3m g12epoháněly motory BMW 132 L o výkonu 588 kW. Několik těchto strojů převzala také Deutsche Lufthansa. Poslední sériovou variantou byl Junkers Ju 52/3m g14e, vyráběný od konce roku 1943 do poloviny roku 1944. Byl opatřen pancéřovanou pilotní kabinou a hlavňovou výzbroj tvořila trojice kulometů MG 15 v bočních okénkách a ve věži na horní části prosklené kabiny. Jeden kulomet MG 131 byl v otevřeném střelišti na hřbetě trupu.  Celkem bylo v Německu postaveno 4 835 strojů, z toho 2 804 pro potřeby Luftwaffe.  Další stroje vznikly ve vichistické Francii v podniku Société Amiot v Colombes, kde jejich výroba pokračovala i po skončení války. Celková poválečná produkce do roku 1947 dala vzniknout 400 kusům, z nichž 113 bylo dohotoveno jako dopravní. Znárodněný Amiot, který nyní nesl název Ateliers Aéronautiques de Colombes, vyráběl Ju 52/3m jako AAC.1 Toucan. V letech 1949 a 1950 byly tyto letouny umístěné v Hanoji nasazeny proti vojskům Viet Minhu ve Francouzské Indočíně.  Od ledna 1944 byla zahájena montáž Ju 52/3m z německých dílů budapešťskou firmou PIRT. Zde bylo sestaveno celkem 26 letounů z nichž čtyři převzala Luftwaffe, ostatní byly zařazeny do výzbroje maďarského letectva. Produkce typu probíhala do roku 1952 také ve Španělsku a to pod označením CASA C-352-L (170 kusů).

Služba.

V civilní službě bylo "Ju 52" využíváno v 30. a 40. letech mnoha leteckými společnostmi včetně Swiss Airu a Lufthansy (pro přepravu osob i nákladu). Lufthansa nasadila první Ju 52/3m v roce 1932 a jejími řadami prošlo na 240 strojů tohoto typu. Tři Ju 52/3m zakoupila BOAC, které u této letecké společnosti sloužily v rozmezí let 1937-1940 (G-AERU, „Juno“, G-AERX, „Jupiter“ a G-AFAP, „Jason“). V roce 1945 britové získali na okupovaném území Německa celkem 103 letuschopných Ju 52/3mg8e, jedenáct z nich bylo určeno pro British European Airways (G-AHPB, VM908, G-AHOC, VM923, G-AHOD, VN740, G-AHOE, VN723, G-AHOF, VN729, G-AHOG, VM979, G-AHOH, VN746, G-AHOI, VN744, G-AHOJ, VN756, G-AHOK, VN742 a G-AHOL, VN741). Všechny obdržely vojenská sériová čísla (WM892, VM900 až VM932, VM961 až VM987, VN176 až VN177, VN709 až VN731 a VN740 až VN756). Nejprve bylo pár vojenských strojů přelétnuto pro RAF do Británie, kde sloužily k transportu. Většina z nich zůstala v Německu, kde je RAF používalo k místní dopravě. Úpravy na civilní dopravní prováděla belfastská společnost Short Brothers and Harland. British European Airways tyto stroje nasadily na pravidelné linky v listopadu 1946. Nejprve se objevily na lince z Croydonu (Londýn) na letiště Nutts Corner v Belfastu s mezipřistáním v Liverpoolu (Speke). V únoru následujícího roku začaly létat na skotských tratích Glasgow-Belfast, Prestwick-Belfast, Glasgow-Aberdeen a rovněž z Glasgowa na Orknejské ostrovy a Shetlandské ostrovy. Během roku 1948 byly ze služby u BEA vyřazeny a nahrazeny letouny Douglas DC-3 Dakota. Pět letounů létalo v barvách společnosti Deruluft, Sindicato Condor vlastnil 17 a South African Airways 15 Ju 52/3m. Před druhou světovou válkou dále vlastnila dopravní společnost Malért a Ala Littoria 5 Junkersů a SABENA 9.

Španělská občanská válka.

První bojovou akcí německých Junkersů Ju 52/3m byl 20. července 1936 shoz letáků nad ostrovem Gran Canaria z letounu Lufthansy D-APOK. Dne 7. srpna pak dorazila na letiště v Seville první skupina německých letců s deseti stroji Ju 52/3m, které velel Oberleutnant Rudolf von Moreau. Jejich úkolem byla doprava vojáků a výzbroje z marockého Tetuánu na španělskou základnu Jerez de la Frontera. První bombardovací operaci provedly dva německé Ju 52/3m 13. srpna 1936. Oba dopravní stroje dostaly po třech pumových schránkách DSAC 250/VIII se šesti 250 kg pumami. Jejich cílem byla republikánská bitevní loď Jaime I zakotvená v Málaze. Pilot von Moreau cíl nenalezl, Hpt. Henke zasáhl loď jednou pumou, která zabila nebo zranila 47 námořníků.  V srpnu nacionalisté převzali devět strojů Ju 52/3m g3e, z nichž byla ustavena Escuadra B se základnou v Tabladě. Byla složená ze tří escuadrill, kterým velel José Rodríguez Díaz de Lecea. K první bombardovací akci došlo 14. srpna 1936, když letoun pilotovaný Commandantem Franciscem Díazem Trechuelem napadl republikánskou kolonu jižně od Madridu. 23. srpna bombardovala Escuadra B u Madridu letiště Getafe a ve dnech 27. a 28. srpna přímo Madrid.  Od listopadu 1936 po ustavení Legionu Condor byly Ju 52 s německými osádkami seskupeny do Kampfgruppe 88. Vyřazované Junkersy z Legionu Condor byly předávány letectvu generála Franca. Koncem roku 1937 byly všechny španělské Ju 52/3m zařazeny do nočních bombardovacích jednotek 1-G-22 a 2-G-22. Poslední bombardovací akcí Junkersů Ju 52/3m ve Španělsku byl nálet na Belmez 26. března 1939.  Úspěšné nasazení ve Španělsku vedlo velení Luftwaffe ke zformování první vojenské dopravní letecké jednotky v dějinách německého letectví. Stala se jí IV./KG 152 "Hindenburg", přejmenovaná 1. dubna 1938 na KGr.z.b.V 1 (bombardovací skupina zvláštního určení). Tato jednotka byla poprvé nasazena při anšlusu Rakouska, kdy její Ju 52/3m vytvořily vzdušný most na letiště Graz-Thalerhof. 1. srpna 1938 byla na letišti Brandenburg-Briest zformována KGr.z.b.V 2. V létě 1939 následovaly další dvě skupiny, které byly s dvěma již existujícími sloučeny do KG z.b.V. 1 (bombardovací eskadra zvláštního určení). Koncem srpna byla utvořena KG z.b.V. 172.  V roce 1936 obdržely Österreichsche Luftstreitkräfte čtyři letouny Ju 52/3m g3e, které byly zařazeny k bombardovací letce 1/B na základně v Zeltwegu. Po připojení Rakouska k Německu převzala tyto stroje německá Luftwaffe.  Koncem třicátých let získala deset strojů Ju 52/3m g3e také Arma da Aeronautica (portugalské letectvo). Sloužily v Grupo de Bombardeamento Nocturno.  V roce 1939 zahájily tři Ju 52/3m g4e službu ve Fliegertruppe (švýcarské letectvo).

Druhá světová válka.

Na začátku druhé světové války používala německá Luftwaffe proti Polsku sedm skupin "Ju 52/3m" z KG z.b.V. 1, 2 a 172 jako transportní i bombardovací letoun. Dne 23. září svrhlo 30 Ju 52/3m dvoukilogramové zápalné pumy na Varšavu.  Před přepadením Dánska a Norska vzniklo deset nových skupin. KGr.z.b.V. 101-104 s letouny Ju 52/3m, KGr.z.b.V. 105 s různými typy letadel, včetně 33 Ju 52/3m, I., II. a III./KGz.b.V. 108 See, rovněž s různými typy včetně několika Ju 52/3m g5e(See). V norském tažení 9. dubna 1940 Junkersy Ju 52/3m z 5. a 6./KGz.b.V. 1 dopravily výsadkáře Luftwaffe při obsazení letiště Oslo-Fornebu. V odpoledních hodinách přistávaly Ju 52/3m z KGr.z.b.V. 103 na letišti Fornebu s posilami pěšáků Wehrmachtu. Následující den Ju 52/3m z KGr.z.b.V. 102 na letiště Fornebu přepravily další jednotky. Jiné výsadkové jednotky, které na místo dopravily Ju 52/3m z 8./KGr.z.b.V. 1, dobyly strategicky důležitý most Vordingborg.  10. května 1940 se účastnilo 475 strojů Ju 52/3m tažení proti zemím Beneluxu a Francie. Jednalo se o letouny z I., II., III. a IV./KG z.b.V. 2 a KGr.z.b.V. 101, 104 a 106. Ju 52/3m z KG z.b.V. 1 posloužily jako vlečné stroje kluzáků DFS 230, které přepravily výsadkáře do pevnosti Eben Emael v Belgii. 53 jiných Ju 52/3m této jednotky vysadily parašutisty po obou stranách mostu u Moerdijku v Nizozemsku. Dvanáct Ju 52/3m z I./KGr.z.b.V. 2 dopravilo výsadkáře nad mosty u Dordrechtu, dalších 29 Junkersů téže jednotky přistálo 4 km jižně od Dordrechtu u Wieldrechtu. V ranních hodinách vysadily 53 Ju 52/3m z II./KG z.b.V. 1 výsadkáře na letišti Waalhaven-Rotterdam, kam brzy dosedly další 53 Ju 52/3m z III./KG z.b.V. 1. V oblasti kolem Rotterdamu přistálo toho dne ještě 40 strojů Ju 52/3m a následující den dalších 240 Junkersů. V okolí Haagu se Ju 52/3m uplatnily při výsadkových operacích proti letištím Valkenburg, Ockenburg a Ypenburg.  Ve dnech 8.-9. prosince 1940 se 53 Ju 52/3m přemístily z Wesendorfu do Foggie na východě Itálie. V průběhu padesátidenní německé letecké výpomoci Itálii provedly 4028 operačních letů, při kterých přepravily do Albánie 30 000 vojáků a 4700 tun materiálu a při zpátečních letech do Itálie 8346 raněných.  Při přepadení Řecka byl první velkou operací výsadek nad Korintem 26. dubna 1941. Z důvodů utajení cíle tohoto výsadku byly všechny dopravní jednotky umístěny na základně Plovdiv v Bulharsku. Jednalo se o I. a II./KG z.b.V. 1, KG z.b.V. 2, I./LLG 1, KGr.z.b.V. 60 (založená v lednu 1941) a 102 a letku vlečných letounů pro výsadkové kluzáky DFS 230. Na základě taktického úspěchu této operace bylo rozhodnuto obsadit řecký ostrov Kréta vzdušným výsadkem. Velitelem dopravního letectva pro tento úkol byl jmenován Generalmajor Gerhard, kterému podléhaly 493 letouny Junkers Ju 52/3m a více než 80 výsadkových kluzáků DFS 230. Operace byla zahájena 20. května 1941 a do pádu tohoto ostrova 31. května přišla Luftwaffe o 271 stroj Ju 52/3m.  Stroje byly nasazené ve všech bojových operacích německých výsadkových jednotek. Účastnily se také pokusu o letecký most, který zásoboval obklíčenou 6. armádu ve Stalingradu. Prakticky ve všech operacích utrpěl typ velké ztráty. V bitvě o Stalingrad bylo do 31. ledna 1943 zničeno 266 ks těchto strojů. Na východní frontě operovaly také Junkersy Ju 52/3m rumunské jednotky Escadrile 107.  Na jaře 1944 zásobovaly Ju 52/3m německá vojska v Oděse a 1. tankovou armádu obklíčenou u Kamence Podolského.  Počátkem roku 1945 existovalo již jen sedm skupin Ju 52/3m: I. a II./TG 1, II. a III./TG 2, II. a III./TG 3. Posledními velkými akcemi byly zásobovací lety nad obležené pevnosti Poznaň a Vratislav.

Poválečné použití.

Po druhé světové válce létaly "Ju 52/3m" až do roku 1948 na vnitrostátních linkách ve službách Československých aerolinií. Přestavbu jejich pěti (OK-ODH, -PDC později -PCC, -TDI později -TCB, -ZDN a -ZDO později -ZCA) strojů pro potřeby civilního dopravního letectví provedla továrna Letov. Československé vojenské dopravní letectvo používalo Junkers Ju 52/3m u 1. leteckého dopravního pluku pod označením D-7, později D 52. Celkově se do výzbroje dostalo 13 ks zrekonstruovaných letadel Ju-52, které tu po sobě zanechala Luftwaffe.  V Norsku bylo po válce zkonstruováno několik Ju 52/3m, s použitím náhradních částí zanechaných Němci v továrně Horten Flyfabrik. Francouzská továrna Amiot ve městě Colombes vyrobila 415 ks Ju 52, který získal název AAC.1 Toucan a sloužil v indočínském konfliktu a v severní Africe. Po jejich vyřazení v roce 1960 jich několik zakoupilo Portugalsko a používalo je až do roku 1971.  Po válce zařadil rekonstruované Ju 52/3m na civilní linky rovněž Aeroflot, 85 strojů využívala v rozmezí let 1946 až 1947 Air France a 11 britský dopravce BEA.

Specifikace (Junkers Ju 52/3m g7e).

"Junkers Ju 52/3m" byl třímotorový samonosný dolnoplošník pro tří až čtyřčlennou posádku a 19 cestujících. Kovová kostra křídla, pevných i pohyblivých ocasních ploch a trupu, byla potažena typickým vlnitým duralovým plechem. Rovněž krycí plechy motorů byly duralové. Hvězdicové motory umístěné v gondolách a přední části trupu poháněly kovové dvoulisté vrtule, bez měnitelného úhlu náběhu. Podvozek byl pevný.

Junkers Ju 52/3m (přezdívaný často "Tante Ju" - Teta Ju) bylo třímotorové dopravní letadlo vyráběné v letech 1932-1945 německou firmou Junkers.

Ju 52运输机(Junkers Ju 52),为德国容克斯公司在1932年至1945年间生产的一款运输机。由于它的外壳十分坚硬,因此它亦有「容克老姑妈」(德语:Tante Ju;或称容克大婶、容克大妈)、「钢铁安妮」等称号。除了运输之用途外,它在西班牙内战及第二次世界大战期间更担任轰炸的任务;而且,它亦于瑞士航空及汉莎航空等航空公司提供民航服务。


Historie.

Starší dějiny.

První letopisná zmínka o něm pochází z roku 1208, v jiným pramenech je upomenut již ve 12. století. Původně to byla malá osada s pevností, nacházející se na území vladimirsko-suzdalského knížectví, která se do 14. století rozrostla v důležité ekonomické a politické centrum. Roku 1238 bylo město silně poškozeno mongolským nájezdem.  Počátky politické samostatnosti sahají do roku 1247, kdy ji veliký kníže vladimirský Jaroslav Vseovolodovič udělil jako úděl svému synovci Jaroslavu Jaroslaviči, bratru Alexandra Něvského. Politický význam tverského knížectví pozvolna stoupal stejně jako význam Moskvy. Tverský a moskevský kníže se počátkem 14. století stali vážnými soupeři v boji o získání tatarského jarlyku na veliké knížectví vladimirské. V tomto zápase přišla ve Zlaté hordě o život tři tverská knížata, která zde byla popravena. Mocenské ambice tverských vládců ukončilo roku 1327 živelné povstání obyvatel města proti tatarské posádce, které bylo potlačeno trestnou výpravou Tatarů, jimž stál v čele moskevský kníže Ivan I. Kalita.  Od poloviny 14. století byl zdejší vládce titulován jako veliký kníže tverský. Michail Alexandrovič (1367-1399) se energicky snažil upevnit svoji vládu a podřídit si vlastní údělná knížata, jimž oporu poskytla Moskva, kde tehdy vládl Dmitrij Donský. Koncem 60. let se vztahy mezi Moskvou a Tverem díky tomu znovu zhoršily. Kníže Michail požádal v Hordě o udělení jarlyku na Veliké knížectví vladimirské, který také dočasně získal. Kromě toho přiměl svého švagra, litevského velkoknížete Algirdase ke třem tažením proti Moskvě. Došlo k nim v letech 1368, 1370 a 1372, ale ani jedno z nich nebylo úspěšné.  Roku 1485 se Veliké knížectví tverské stalo součástí Moskevské Rusi.  Rychlý hospodářský růst v 18. století odstartovalo dokončení plavebního kanálu (Moskevský průplav). Město bylo kompletně přestavěno, středověké domy byly zbourány a nahrazeny neoklasicistními. Koncem 18. století zde žilo 15 000 obyvatel.

20. století.

Bolševici zde získali v občanské válce moc již 20. listopadu 1917. Roku 1931 bylo město přejmenováno na Kalinin po sovětském vůdci Michailu Kalininovi; v rámci boje proti náboženství pak byla roku 1936 zničena katedrála Vykoupení. Během 2. světové války bylo dva měsíce okupován německými vojsky. Během sovětské éry počet obyvatel vzrostl až na 450 000 obyvatel, v 90. letech však začal klesat.

Ekonomika.

Jde o tradiční středisko bavlnářství a výroby železničních vagónů (již od roku 1898). Během posledních 50 let vznikly i závody na výrobu elektrotechniky a chemických výrobků.

Tver (rusky, femininum) je město v evropské části Ruské federace, středisko Tverské oblasti. Přesněji leží na soutoku řek Volha a Tverca na silnici a železniční trati spojující Moskvu (170 km) a Petrohrad (485 km). Mezi lety 1931 a 1990 neslo název Kalinin (). Žije zde obyvatel.

特维尔(,俄语拉丁字母拼写:Tver')是俄罗斯特维尔州首府,位于伏尔加河和特维尔察河交汇之处。1135年建立。1247年成为特维尔大公国的中心。在蒙古鞑靼人统治期间,特维尔是抗战中心,也与莫斯科争夺首都的地位。2002年人口为408,903人。


Co vysvětluje teorie superstrun.

Experimentálně je známo, že elementární částice tzv. standardního modelu jsou uspořádány do 3 rodin, navzájem odlišných pouze hmotností. Standardní model nemá pro toto žádné jednoznačné a teoreticky podložené vysvětlení. V teorii strun byl vysloven předpoklad, že tři rodiny elementárních částic by mohly souviset se základní topologickou charakteristikou geometrických objektů, která se nazývá genus. Intuitivně jde o počet otvorů v geometrickém objektu, kterým jsou v teorii superstrun tzv. Calabiho-Yauovy variety "(Calabiho-Čhiouovy variety)."  Superstrunová teorie by měla být teorií elementárních částic a mezi rozsáhlou množinou nikdy nepozorovaných částic je též nehmotná částice se spinem 2. Takovéto vlastnosti by měl mít graviton, což je nutný předpoklad každé teorie, která má být adeptem též na teorii gravitace.  Superstrunná teorie docílila určitého pokroku v práci se singularitami a divergencemi, a umožňuje matematicky lépe popsat některé související teoretické představy, např. pro období krátce po velkém třesku, nebo entropii černé díry.

Co teorie superstrun neposkytuje.

Teorie superstrun, přinejmenším ve své současné podobě, má jen značně neurčitou a nejasnou formální i obsahovou strukturu (postuláty, rovnice, interpretace). Neumožňuje vypočíst hmotnosti elementárních částic, ani hodnoty těch vazebních konstant a parametrů, které figurují již ve standardním modelu. Nepodává žádný jasný a jednoznačný předpis pro tzv. kompaktifikaci, tedy problém, jak přejít z prostoru o předpokládaném vysokém počtu dimenzí (např. 11 nebo 27) do běžného 4rozměrného časoprostoru. Příslušných produktů kompaktifikace, tzv. Calabiho-Yauových variet, existuje pak nespočetně mnoho a není známo, na základě jakého dodatečného principu mezi nimi fyzikálně vybrat a docílit konkrétnější předpovědi. Tím, že teorie superstrun připouští v podstatě téměř libovolně vysoký počet nikdy nepozorovaných elementárních částic, neposkytuje ani určení toho, kolik elementárních částic vlastně existuje. Teorie superstrun dnes neumožňuje prakticky žádné testovatelné netriviální předpovědi v oblasti experimentálně dostupné fyziky. Nezanedbatelná část fyziků proto na teorii superstrun v její současné podobě pohlíží skepticky, anebo mnohá její tvrzení přímo odmítá.

Přehled strunových teorií.

Fyzikové v teorii strun byli zneklidněni existencí pěti různých strunových teorií. Během tzv. superstrunové revoluce se ukázalo, že tyto teorie jsou limitními případy jedné teorie, M-teorie, která předpokládá 10 prostorových a 1 časový rozměr.

Struny a blány.

Kromě jednorozměrných strun předpokládá teorie také existenci vícerozměrných útvarů, p-blán (membrán). Konce otevřených strun se mohou pohybovat pouze po bláně.

Experimentální ověření.

Zatím neexistuje, určitým pokrokem by mohlo být uvedení do provozu LHC. Fyzikové doufají, že by mohly být s jeho pomocí objeveny alespoň některé z mnoha supersymetrických částic, které teorie superstrun umožňuje. Protože však současné teorie superstrun připouštějí supersymetrických částic v podstatě neomezené množství, významnější verifikace teorie touto cestou je obtížná.  Další možností pro dílčí verifikaci teorie by mohlo být přímé pozorování obří superstruny ve vesmíru. Přesněji řečeno, nějakého geometrického útvaru, který by bylo možné interpretovat jako Calabiho-Yauovu varietu v teorii strun. Takováto struna snad mohla vzniknout v raných fázích vesmíru a nyní by se mohla při pozorování jevit jako určitá gravitační čočka. Možnosti tohoto typu jsou ovšem dosud velmi nejasné a neprůkazné nejen na úrovni experimentu, ale i na úrovni interpretace, která je u teorie superstrun zatím málo rozpracovaná.

Teorie superstrun, resp. teorie strun, je jedna z nejznámějších a dosud v mnoha směrech neúplných tzv. teorií všeho. Velmi populárně řečeno, tato teorie předpokládá, že základními stavebními kameny přírody nejsou částice s nulovými rozměry, nýbrž jednorozměrné struny, které vibrují různými způsoby, odpovídajícími různým druhům částic. Veškeré interakce se redukují na spojování a rozpojování strun. Zastánci této dosud kontroverzní teorie se domnívají, že tato teorie elegantně a harmonicky sjednocuje teorie velkého a malého, tedy obecnou teorii relativity (OTR) a kvantovou mechaniku (KM), které jsou jinak do jisté míry neslučitelné. Podle teorie superstrun má vesmír – namísto nám dobře známých čtyř rozměrů – jedenáct rozměrů (jeden časový a deset prostorových). Dodatečné rozměry jsou ovšem svinuty do variety malé velikosti, v důsledku čehož unikají přímému pozorování.

超弦理论(英语:Superstring Theory),属于弦理论的一种,有五个不同的超弦理论,也指狭义的弦理论。是一种引进了超对称的弦论,其中指物质的基石为十维时空中的弦。


Název.

Název města pochází z latinského jména keltského původu "Mamucium" případně "Mancunium", a to složením z keltského "mamm" (prsa) nebo "mamma" (matka) a staroanglického "ceaster" (tábor). Obyvatelé Manchesteru se podle toho někdy přezdívají "Mancunians".

Historie.

Oblast Manchesteru byla osídlena ještě dříve, než do Anglie přišli Římané. V době, kdy táhli proti Brigantům, na východním břehu řeky Irwell nechal římský vojevůdce Agricola postavit pevnost. Tato dočasná stavba prošla v průběhu let mnoha přestavbami a stala se významnou zastávkou na cestě na sever k pevnostem v Chesteru a Yorku. Severní brána pevnosti a část hradeb poblíž "Castlefieldu" byla rekonstruována. Ve středověku zde existovalo opevněné panské sídlo. Přibližně roku 1422 šlechtic a kněz Thomas De La Warre tento statek i s okolními pozemky věnoval církvi, aby zde vznikla kolej pro kněze, a zahájil stavbu univerzitního chrámu. Z koleje je nyní "Chetham's School of Music" a chrám se rozrostl v nynější Manchesterskou katedrálu. Manchester se poté, co roku 1301 obdržel královský patent pro pořádání trhů, stal významným obchodním centrem oblasti. Ve 14. století se do Salfordu a Manchesteru přistěhovala komunita vlámských tkalců, kteří zde vyráběli vlněné oděvy a započali tak tradici tkaní sukna.  Průmyslová revoluce v poslední čtvrtině 18. století proměnila původní obchodní městečko ve významné průmyslové centrum. Vlhké podnebí zpracování bavlny vyhovovalo a rozvoj strojů poháněných parou proces předení a tkaní urychlil. Manchester se také stal významným distribučním střediskem s mnoha sklady. Výstavba Bridgewater Canal, prvního umělého vnitrozemského kanálu ve Velké Británii, podpořila rozvoj průmyslu díky zajištění dostupnosti levného uhlí. Zprovoznění Liverpool and Manchester Railway, první železnice na světě pro osobní přepravu, rozvoj města a okolí dále urychlilo. Počet obyvatel města rychle rostl díky tomu, že se do něj lidé zblízka i z dálky stěhovali za pracovními příležitostmi. Velký počet jich sem směřoval především z Irska, postiženého tehdy hladomorem. Vliv irské komunity zůstal v Manchesteru silný až do dnešní doby a v březnu se zde každoročně koná velká oslava svátku svatého Patrika. Významná vlna imigrantů (značná část z nich byli Židé) v té době pocházela i ze střední a východní Evropy. Na konci 19. století tak byl Manchester kosmopolitním městem. Rozvoj průmyslu způsobil, že se motýl drsnokřídlec březový musel přizpůsobit změně kvality životního prostředí; během několika generací se barva jeho křídel zcela změnila z bílé na černou. První popis této změny pochází z roku 1848 a posloužil jako jeden z důkazů evoluce.  Na konci 19. století byl vybudován Manchester Ship Canal – téměř 60 km dlouhý kanál od Salfordu až k Merseyské zátoce u Liverpoolského přístavu. Díky tomuto kanálu mohla v doku Manchesterského přístavu přistávat zaoceánská plavidla.  Manchester v meziválečném období postihla krize, která zasáhla především textilní průmysl. V době druhé světové války se ve městě vyráběla letadla pro Royal Air Force, z nichž nejznámější byl bombardér "Avro Lancaster". Manchester byl častým terčem nacistických náletů, které zničily značnou část historického centra a vážně poškodily katedrálu.  15. června 1996 vybuchla v centru bomba nastražená IRA. Výbuch zranil asi 200 lidí, žádné úmrtí nezpůsobil, ale střed města vážně poškodil. Při následné rekonstrukci byly vybudovány nové komplexy budov, například "Printworks" a další stavby pro nákupy a zábavu. Roku 2002 město hostilo 17. hry Commonwealthu. Manchester se také dvakrát – v letech 1996 a 2000 – ucházel o pořádání Olympijských her.  22. května 2017 se v Manchester aréně udál sebevražedný bombový útok. O život přišlo 22 lidí a jeden útočník, Salman Abedi. K útoku se přihlásila teroristická skupina Islámský stát.

Geografie a podnebí.

Manchester se nachází v oblasti, která má kulovitý tvar, na severu je ohraničena Peninským vřesovištěm a na jihu Cheshirskou nížinou. Centrum města je situováno na břehu řeky Irwell, nedaleko od soutoku řek Medlock a Irk. Řeka Mersey protéká jižním okrajem Manchesteru. Větší část města, především jeho jižní část, se nachází na rovině, a nabízí tak z vysokých budov výhled na vřesoviště. Geografická charakteristika města měla významný vliv na jeho rozvoj. Jedná se především o podnebí, přístup k moři, dostupnost vodní energie a blízkost pobřeží.  Manchester má pověst města s vlhkým podnebím a deštivým počasím, avšak průměrný roční úhrn srážek 809 mm je nižší než například ve městech Plymouth, Cardiff nebo Glasgow (americký New York má úhrn srážek 1200 mm a italský Řím má srážek srovnatelné množství). Srážky v Manchesteru mívají relativně slabou intenzitu, ale trvají většinou delší dobu. Manchester tak má relativně vysokou vlhkost ovzduší.

Obyvatelstvo.

Etnický původ (sčítání v roce 2011):  Náboženství (sčítání v roce 2011):

Ekonomika.

Pro Manchester je typické velké množství kancelářských prostorů. Obchodní čtvrť "Central Business District" se nachází v centru města vedle "Piccadilly" se středem na ulicích "Mosley Street", "Deansgate", "King Street" a "Piccadilly". Nové kanceláře vznikají i v oblasti na západ od "Deansgate" ve "Spinningfields". První významnou stavbou v této části města byla centrála Royal Bank of Scotland.  Nedaleko centra města v Salford Quays byla zahájena regenerace oblasti využívané dříve pro stavbu lodí (obdoba londýnské oblasti Docklands) s využitím pro stavbu call center. V letech 2006–2012 došlo k přestěhování některých redakcí BBC z Londýna právě do manchesterských Salford Quays a vytvoření tzv. "BBC North".  Manchester je hlavním nákupním centrem severu Anglie. Existují zde dvě hlavní obchodní centra – Manchester Arndale Centre ve středu města a Trafford Centre nacházející se mimo hranice Manchesteru. Ve středu města se také nachází menší obchodní centra – "Triangle", zaměřené na mladou klientelu, a "Royal Exchange Centre".  V oblasti "Shambles" je možno najít pobočky obchodních řetězců Harvey Nichols, Marks & Spencer a mnoho módních butiků.

Správa.

Roku 1974 byl Manchester vyčleněn z hrabství Lancashire a vznikl metropolitní distrikt Manchester. Manchester je začleněn do 3 úrovní správy – Rada města Manchester region Severozápadní Anglie aparlament.  Manchester je také součástí metropolitního hrabství Velký Manchester, ačkoli rada tohoto hrabství byla zrušena v osmdesátých letech 20. století a město a další distrikty se staly samostatnými správními jednotkami ("unitary authority") s výjimkou několika málo činností zajišťovaných na úrovni hrabství. Manchester se dále člení na mnoho obvodů, které však nemají úroveň správních jednotek.  Rada města Manchester je správním orgánem pro metropolitní distrikt Manchester. Manchester je rozdělen do 32 volebních obvodů, ve kterých je voleno 96 radních, tři z každého obvodu.  Volební obvody do rady města:  Pro volby do Parlamentu Velké Británie je Manchester rozdělen do pěti obvodů: Manchester Central, Manchester – Blackley, Manchester – Gorton, Manchester – Withington a Wythenshawe a Sale East.  Manchester je součástí volebního okrsku Severozápadní Anglie pro volby do Parlamentu Evropské unie.

Doprava.

Manchester má velmi dobrou úroveň dopravní infrastruktury. Síť komunikací ve městě je jedna z nejhustších ve Velké Británii a oblast Velkého Manchesteru má největší procento dálnic v rámci země. "Liverpool and Manchester Railway" byla první železniční tratí na světě dopravující cestující. Další významnou dopravní službou v Manchesteru je taxislužba s typickými vozy "Black Cabs". Město je hustou sítí stanovišť taxislužby protkáno a na rozdíl od jiných měst je i cena tohoto způsobu přepravy přístupná.

Letecká doprava.

Letiště Manchester, dříve "Manchester Ringway Airport", třetí letiště Velké Británie v počtu odbavených cestujících, je vybaveno zvláštní železniční stanicí. V roce 2005 odbavilo 22,1 miliónů pasažérů a poskytovalo přímé spojení do více než 180 míst provozovaných 90 leteckými společnostmi. Mezi destinacemi dostupnými přímým spojením lze uvést New York, Chicago, Boston, Filadelfie, Atlanta, Orlando, Miami, Houston, Las Vegas, Toronto, Antigua, Barbados, Damašek, Dubai, Abu Dhabi, Doha, Teherán, Karáčí, Islamabad, Láhaur, Kuala Lumpur a Hongkong. Letecká linka mezi Manchesterem a Londýnem je jedním z mála rušných vnitrostátních spojů a silně konkuruje železniční dopravě. Letiště Barton Aerodrome patří k nejstarším na světě. Využívá se především jako letiště pro helikoptéry a na jeho krátkou travnatou dráhu přistávají malá letadla. Na tomto letišti se také nachází nejstarší letecká kontrolní věž na světě.

Silniční doprava.

Manchester, podobně jako Londýn, má silniční okruh – "M60". Na rozdíl od Londýna prochází "M60" okrajovými částmi města a poskytuje tak kvalitní spojení do centra. Hlavními dálnicemi spojujícími Manchester s okolím jsou "M56", "M6", "M61", "M62" a "M66". Většina z nich ústí na "M60".

Železniční doprava.

Manchester drží historické prvenství v provozování železniční dopravy, protože zde roku 1830 vznikla první železniční linka pro přepravu cestujících "Liverpool and Manchester Railway". V průběhu dalších 50 let bylo město obklopeno několika železničními stanicemi – "Manchester London Road" (nyní "Manchester Piccadilly"), "Manchester Victoria", "Manchester Central", "Manchester Mayfield" a "Manchester Exchange". V šedesátých letech 20. století byly některé z nich pro cestující uzavřeny, v provozu zůstaly pouze stanice "Manchester Victoria" a "Manchester Piccadilly". Expresní vlaky do Londýna vyjíždějí ze stanice Piccadily a cesta trvá přibližně 2 hodiny a 15 minut. Poblíž centra města se nachází několik menších železničních stanic – "Manchester Oxford Road", "Deansgate" a "Salford Central". Manchester není vybaven systémem metra.

Tramvajová doprava.

V Manchesteru existuje tramvajový systém dopravy zvaný Manchester Metrolink, provozovaný společností "Serco". Tento systém spojuje centrum města s Altrinchamem, Ecclesem, Bury, Ashtonem, East Didsbury a letištěm. Je dlouhý 57 mil (92 km), nejdelší na Britských ostrovech a nejméně třikrát delší než všechny ostatní. Byl otevřen roku 1992 jako první ze znovuotevřených britských tramvajových systémů vzniklých v důsledku renesance tramvají ve vyspělých zemích. Časový interval mezi jednotlivými spoji je 6–12 minut. Ročně tu tramvaje přepraví téměř 20 miliónů pasažérů. V červnu 2006 vláda oznámila záměr podpořit rozšíření tohoto dopravního systému, po němž by měl být schopen přepravit až 50 miliónů cestujících za rok. Jedná se o rychlodrážní systém. Původní provoz, uzavřený jako všechny kromě blackpoolského v celém království, provozoval až od konce v roce 1949 pouliční double-deckerové (dvoupodlažní) tramvaje.

Autobusová doprava.

Manchesteru a jeho okolí slouží hustá síť autobusové dopravy spojující město se satelitními částmi a okolními vesnicemi. Autobusovou dopravu ve městě provozuje mnoho společností – "First Group", "Stagecoach", "Finglands", "UK North", "Arriva" a "R. Bullock". Jednou z velmi vytížených tras je spoj "Oxford Road" – "Wilmslow Road", jedna z nejrušnějších autobusových tras v Evropě, kterou se dopravují studenti a zaměstnanci z okrajových čtvrtí města do centra, kde se nachází mnoho univerzitních učeben a kanceláří.  "First Group" také provozuje bezplatnou autobusovou službu Metroshuttle, která spojuje důležité oblasti města – železniční stanice "Manchester Victoria", "Manchester Piccadilly" a "Manchester Oxford Road" s Čínskou čtvrtí, "Deansgate", "Salford Central" a "Albert Square". Tyto velmi populární spoje bývají přeplněné. V současnosti jsou provozovány tři linky odlišené barevně – oranžová, zelená a purpurová. Frekvence spojů se pohybuje v rozmezí 5 až 10 minut a doplňuje tak dopravní síť linek a železnici. Velmi oblíbené jsou také linky, na nichž jezdí kloubové autobusy, například linky Bury – Manchester nebo Bolton – Manchester.  Hlavním stanovištěm pro dálkové autobusy (spoje provozuje především "National Express") je "Manchester Central Coach Station" na "Chorlton Street". Jedná se o moderní a dobře vybavené stanoviště (rekonstrukce skončila v březnu 2002).

Říční doprava.

K odkazům průmyslové revoluce patří rozsáhlá síť kanálů: "Manchester, Bolton & Bury Canal", "Rochdale Canal", "Manchester Ship Canal" pro spojení s mořem a "Bridgewater Canal", "Ashton Canal" a "Leeds & Liverpool Canal". V současné době se využívají pro výletní plavby.

Kultura.

Galerie.

V oblasti Velkého Manchesteru se nachází mnoho uměleckých galerií:

Muzea.

Muzea v Machesteru:

Divadla.

Manchester je známý svými skvělými divadly. Velké sály zahrnují například Manchester Opera House, velké komerční divadlo, které uvádí výjezdní představení divadelních společností z West Endu, Palace Theatre a Royal Exchange Theatre, velká divadla sídlící v místě burzy bavlny. "Library Theatre" je malé divadlo sídlící v suterénu hlavní městské knihovny. Mezi další divadla ve městě patří "Lowry" a "Studio Salford".  Mezi menší divadelní sály patří "Green Room", zaměřené na okrajové žánry, "Contact Theatre" – divadlo především pro mladé diváky a "Dancehouse", s tanečními produkcemi. Manchester je také sídlem dvou významných divadelních škol – "School of Theatre" a "Arden School of Theatre". "Royal Northern College of Music" má vyčleněny speciální prostory pro operní a klasickou hudbu.

Klasická hudba.

Manchester je sídlem dvou symfonických orchestrů – "Hallé Orchestra" a "BBC Philharmonic Orchestra". Sídlí zde také komorní orchestr – "Manchester Camerata".  Po mnoho let byl hlavním sálem pro klasickou hudbu "Free Trade Hall" na "Peter Street". Od roku 1996 se jím stal moderní koncertní sál pro 2 000 posluchačů Bridgewater Hall, domovský sál "Hallé Orchestra". Tento sál patří mezi nejlépe technicky vybavené sály pro koncerty klasické hudby s velmi kvalitně navrženými akustickými parametry. Dalšími koncertními sály jsou "RNCM", "Royal Exchange Theatre" a Manchesterská katedrála. Manchester je i významným centrem hudebního vzdělávání. Nachází se zde školy "Royal Northern College of Music" a "Chetham’s School of Music".

Populární hudba.

Manchester vytváří svým multikulturálním prostředím vhodné prostředí pro populární hudbu, na jejíž bohatou historii jsou obyvatelé města právem hrdi. Mezi skupiny, které vznikly v Manchesteru je možno zařadit:

Literatura.

V Manchesteru se odehrává významný román "Mary Bartonová" viktoriánské spisovatelky Elizabeth Gaskell z roku 1848. Jde o jedno z prvních literárních zpodobení tíživých životních podmínek průmyslového proletariátu.

Televize a rádio.

Centrála "Granada Television", pobočky ITV, se nachází na "Quay Street" ve čtvrti "Castlefield". Vedení BBC pro severozápadní Anglii sídlí v "New Broadcasting House" na "Oxford Road" v jižní části města a produkuje zde některé své lokální programy. Manchester je také základnou pro výrobu programů "BBC One" v severozápadním regionu. V BBC existuje záměr přestěhovat část personálu a technického vybavení do roku 2010 z Londýna do Manchesteru. Od roku 2000 vysílá i lokální televizní kanál "Channel M", provozovaný společností "Guardian Media Group".  Mezi lokální rádiové stanice patří "BBC Radio Manchester", "Key 103", "Galaxy", "Piccadilly Magic 1152", "105.4 Century FM", "100.4 Smooth FM", "Capital Gold 1458" a "Xfm". V rámci jižního Manchesteru jsou provozovány i obecní rádiové stanice například "ALL FM 96.9" a "Wythenshawe FM 97.2".

Noviny a časopisy.

Noviny Guardian byly založeny v Manchesteru roku 1821 a vydávány jako "Manchester Guardian". Jejich ústředí se stále nachází v Manchesteru, ačkoli mnoho řídících funkcí bylo přesunuto roku 1964 do Londýna. V rámci těchto prostor sídlí i redakce sesterského večerníku "Manchester Evening News". Nejčtenějším deníkem rozšiřovaným bezplatně ve městě je deník "Manchester Metro News". Dalším bezplatně dostupným deníkem je "Metro North West".  V Manchesteru sídlily po dlouhou dobu důležité redakce mnoha celostátních deníků, například Daily Telegraph, Daily Express, Daily Mail, Daily Mirror a The Sun. V současné době však má kanceláře pouze Daily Sport. V době největšího rozvoje bylo v Manchesteru zaměstnáno až 1 500 novinářů. V 80. letech 20. století nastalo postupné uzavírání redakcí a jejich stěhování do Londýna a označení "druhá Fleet Street" ztratilo svůj význam.

Náboženství.

Anglikánská diecéze v Manchesteru byla založena roku 1847. Manchester je začleněn do římskokatolické diecéze "Diocese of Salford". Město má také významné komunity muslimů a nejpočetnější židovské společenství mimo Londýn.  V Manchesteru se nachází anglikánská gotická Manchesterská katedrála, jejíž stavba trvala asi 600 let.

Vzdělání.

V Manchesteru se nachází tři univerzity. University of Manchester a Manchester Metropolitan University se nachází v jižní části města. První z nich je jedna z největších vysokých škol Velké Británie a vznikla na podzim 2004 sloučením "Victoria University of Manchester" a "UMIST". Asi tři kilometry na západ od centra města poblíž Salfordu sídlí University of Salford.  Spolu s University of Bolton, Royal Northern College of Music a "University Centre Oldham" má oblast Velkého Manchesteru asi 100 000 studentů. University of Manchester, Manchester Metropolitan University a Royal Northern College of Music jsou seskupeny na jižním okraji města a vytvářejí velký univerzitní komplex v okolí "Oxford Road".  "Manchester Grammar School" je soukromá střední škola pro chlapce nacházející se ve čtvrti "Fallowfield" na jihu města. V poválečném období byla přímo financována státem a neplatilo se zde školné, ale od roku 1976 se, poté co labouristická vláda ukončila přímé financování gymnázií, stala soukromou školou. Původně sídlila na prominentním místě poblíž katedrály, ale byla přestěhována na "Old Hall Lane" ve "Fallowfieldu", aby byla schopna uspokojit zvyšující se počet studentů. V původní lokalitě nyní sídlí "Chetham's School of Music".

Sport.

V Manchesteru sídlí dva významné fotbalové kluby: Manchester United a Manchester City. Domovským stadionem Manchester City je Etihad Stadium; Manchester United hraje na Old Trafford, druhém největším fotbalovém stadionu v Anglii, který se nachází právě ve čtvrti "Trafford". Tyto velkokluby jsou jen dva z mnoha manchesterských fotbalových mužstev, dalšími jsou například Oldham Athletic, Stockport County FC, Bury FC, Wigan Athletic či Rochdale AFC. Podle výzkumu "Urbis centre" má město nejvyšší koncentraci fotbalových klubů na jednoho obyvatele na světě.  Mnoho moderních sportovních zařízení, například Manchester Velodrome, City of Manchester Stadium, National Squash Centre a Manchester Aquatics Centre, bylo vybudováno pro Hry Commonwealthu v roce 2002.  Kriketový stadion "Old Trafford" (nejedná se o známý fotbalový stadion) je domovským hřištěm kriketového klubu "Lancashire County Cricket Club". Oblast Velkého Manchesteru reprezentují ragbyové kluby "Sale Sharks", "Wigan Warriors", "Salford City Reds", "Oldham Roughyeds", "Rochdale Hornets" a "Swinton Lions". "Belle Vue Stadium" v "Gortonu" využívá plochodrážní klub "Belle Vue Aces", ale pořádají se zde i chrtí dostihy.  Hala Manchester Arena, otevřená v roce 1995, pojme 21 tisíc sedících diváků a slouží událostem jak sportovním, tak hudebním.  Manchester se i přes výbornou vybavenost moderními sportovními stánky dvakrát neúspěšně ucházel o pořádání Olympijských her (v letech 1996 a 2000). Konaly se zde však některé soutěže Olympijských her v Londýně roku 2012.

Turistické atrakce.

Architektura.

V Manchesteru se nachází velké množství budov postavených od viktoriánského období až do současnosti. Většina honosných budov odráží původní postavení města jako centra obchodu s bavlnou. Mnoho bývalých skladišť je nyní využíváno pro jiné účely ale původní charakter města byl zachován. Manchester se taky vyznačuje velkým množstvím mrakodrapů. Velká část byla postavena v 60. a 70. letech 20. století. Nejvyšším mrakodrapem města je Beetham Tower, ten by postaven v roce 2006, má výšku téměř 169 metrů.  Další zajímavé stavby v Manchesteru:

Pomníky.

V Manchesteru se nachází pomníky mnoha osobností a událostí, které vytvářely historii města. Největší počet těchto památníků je umístěn na Albert Square, v průčelí městské radnice a v "Piccadilly Gardens". Mezi nejzajímavější je možno zařadit " Alan Turing Memorial" v "Sackville Park" poblíž "Canal Street", věnovaný památce otce moderní výpočetní techniky, památník Abrahama Lincolna připomínající krizi v textilním průmyslu na severu Anglie v letech 1861 až 1865 způsobenou Americkou občanskou válkou a "B of the Bang", pozoruhodná skulptura, nejvyšší svého druhu ve Velké Británii, postavená na připomínku pořádání her Commonwealtu roku 2002.

Ulice a náměstí.

V Manchesteru se nachází velké množství rušných ulicí a náměstí. Část ulicí v centru města je vyhrazena pro pěší zatímco ostatní, které jsou používány pro Metrolink, autobusovou a automobilovou dopravu jsou často přeplněné. Jednou z nejstarších dopravních tepen je Market Street. Původní středověká výzdoba v okolí Market Street i některé další ulice jako "Smithy Door" byly zničeny při úpravách v 70. letech 20. století. Jednou z mála ulic, která si zachovala původní charakter je "Long Millgate", která vede na sever z "Market Place". Další pozoruhodnou ulici je "Whitworth Street", široká ulice z 19. století obklopená zahradami a obklopena působivými cihlovými stavbami, původně sloužícími jako skladiště, která jsou nyní využívány jako obytné domy. Na jihu od centra města je centrem studentského života ulice Wilmslow Road.

Manchester je významné město a metropolitní distrikt v regionu severozápadní Anglie, historicky významné pro svou roli v průmyslové revoluci. V roce 2017 zde žilo obyvatel, v celé metropolitní oblasti zahrnující území hrabství Velký Manchester pak zhruba 2,8 milionu obyvatel. V jižním sousedství města se rozkládá Cheshirská nížina, na severu a na západě hřebeny Pennin. Nejbližšími velkými městy jsou Liverpool (vzdálený 56 km jihozápadním směrem) a Sheffield (56 km jihovýchodně).

曼彻斯特(英语:Manchester),是英格兰西北区域大曼彻斯特郡的都市自治市。


Válka s Tatary.

Bélovy snahy byly přerušeny roku 1241 pustošivým vpádem Tatarů, vedených chánem Bátúem, jemuž král odmítl složit slib poslušnosti. Když byla uherská vojska poražena u řeky Sajó (Slané), uprchl Béla IV., pronásledovaný speciálním tatarským oddílem, nejprve přes Moravu do Rakous, pak do Záhřebu a nakonec na dalmatské ostrovy. Odsud marně žádal papeže, císaře i další evropské panovníky o pomoc.  Tataři však v Uhrách nezůstali a vrátili se do Mongolska. Král se poté snažil zreorganizovat obranu uherského státu a obklopit jej vazalsky nebo jinak závislými zeměmi (Bosna, Srbsko, Moldavsko, Valašsko, některá polská či ruská knížectví). Musel se při tom potýkat s rakouským a štýrským vévodou Fridrichem II. Bojovným, který se k němu zachoval velmi podle, když prchal před Tatary.

Války s českým králem.

Důvody.

Fridrich, jenž byl posledním mužským členem rodu Babenberků, posléze v boji s Uhry padl a jeho smrt se stala impulzem k zahájení konfliktu o dědictví mezi Bélou IV. a českými Přemyslovci. Béla IV. se snažil získat babenberské země vojensky i sňatkovou politikou – sjednal sňatek svého příbuzného Romana Daniiloviče Haličského s Fridrichovou neteří Gertrudou Babenberskou. V Bélův prospěch intervenoval i papež Inocenc IV., přesto získal Rakousy i Štýrsko syn českého krále Václava I. Přemysl a upevnil svoje nároky sňatkem s Fridrichovou sestrou Markétou.

První válka.

Roku 1252 zahájil Béla IV. vpádem do Přemyslových nových držav pustošivou válku, jež tvrdě postihla také Moravu. Spojencem uherského krále se stali především bavorští Wittelsbachové, kteří rovněž s obavami sledovali mocenský vzestup Přemysla Otakara II., který se navíc roku 1253 stal českým králem. Tomu se vcelku dařilo útokům odolávat. Válka však byla vyčerpávající, proto oba panovníci přijali celkem s povděkem papežův návrh, aby si babenberské dědictví rozdělili. Béla se zřekl Rakous a ponechal si Štýrsko (1254). Byl však přesvědčen, že se nejedná o konečné řešení.

Druhá válka.

Nový konflikt vyprovokoval Bélův syn Štěpán útokem proti Přemyslovu bratranci Oldřichu Sponheimskému v Korutanech (1259). Český král zbavený vůči Bélovi závazků odpověděl vysláním vojenské pomoci štýrské opoziční šlechtě, která vytlačila ze země uherské posádky. Oba tábory se začaly připravovat na novou válku, která vyvrcholila v létě 1260 osudovou bitvou na břehu řeky Moravy u Kressenbrunnu. Přestože se srážka na počátku nevyvíjela pro českou stranu příznivě, bylo uherské vojsko nakonec na hlavu poraženo. Béla IV., stržen panicky prchajícími bojovníky, opustil svůj tábor a dlouho ani nevěděl, zda jeho syn Štěpán, který zahájil s jízdou útok, zůstal naživu.  Zdrcený porážkou i následným obsazením Bratislavy a dalších hradů nabídl svému protivníkovi mír. Přemysl rád přijal, zvláště když se Béla zřekl Štýrska a rezignoval tak politicky na alpské oblasti. Roku 1261 byl vídeňský mír potvrzen sňatkem českého krále s Bélovou vnučkou Kunhutou a následně roku 1264 sňatkem mladšího prince Bély s Kunhutou, dcerou Oty III. Braniborského. Česko-uherská shoda vydržela až do Bélovy smrti. Poté ji porušil jeho nástupce král Štěpán V. Béla IV., který byl se svým bojovným a ctižádostivým synem ve sporu, svěřil dokonce před smrtí svoji rodinu i věrné šlechtice do ochrany Přemyslu Otakarovi II. Někteří z nich pak našli útočiště na pražském dvoře, mezi nimi i Bélova dcera Anna, matka královny Kunhuty.  Béla byl společně s manželkou a synem Bélou pohřben v kostele minoritů v Ostřihomi.

Potomci.

manželství ∞ Marie Laskarina

Béla IV. (listopad 1206 – 3. května 1270) byl uherským králem a jedním z nejvýznamnějších uherských panovníků z arpádovské dynastie. Usiloval o hospodářský rozkvět království i velmocenskou politiku.

贝拉四世(匈牙利语:IV.Béla,1206年-1270年-5月3日)匈牙利阿尔帕德王朝国王(1235年—1270年在位)。安德烈二世与他的第一任妻子格特鲁德所生的长子。