Historie.

Moderní homeopatii zformoval německý lékař Samuel Hahnemann (1755–1843) v knize "Organon der rationellen Heilkunde" ("Prostředek racionální léčby"), která vyšla roku 1810 v Lipsku (a v dalších vydáních byla přejmenovaná na "Organon léčebného umění"). Vycházel přitom z tradic antického řeckého lékařství, středověké alchymie a evropské herbalistické tradice. Samo slovo „homeopatie“ k označení principu léčby „podobného podobným“ (opak allopatie) pochází již z konce 18. století.  Některé praktiky izopatie, které používali američtí homeopaté od 19. století, připomínají moderní očkování, ačkoliv principy jsou odlišné. Chorobné výměšky byly homeopaticky zředěny, potencovány a pak podávány jiným nemocným.  Homeopatii důvěřoval například Rudolf Hess a Heinrich Himmler ji spolu s vegetariánstvím rozšířil mezi příslušníky SS.  Homeopatická společnost se stala členem České lékařské společnosti (ČLS) v roce 1991, ale již v roce 1996 byla vyloučena, protože podle stanov ČLS sdružuje výhradně zástupce těch medicínských oborů, které vykonávají vědecky uznávané postupy. Proti tomuto způsobu vyloučení se Homeopatická společnost ohradila soudní cestou s požadavkem na zrušení příslušné části stanov, po zamítnutí, při kterém soudkyně odmítla zkoumat vědeckost homeopatie a zkoumala pouze postup ČLK, následovala řada opravných prostředků, které skončila až v roce 2002 Evropského soudu pro lidská práva ve Štrasburku. Tam došlo ke konstatování, že české soudy postupovaly chybně. Je zajímavé, že tento rozsudek bývá prezentován i tak, aby vyvolal dojem, že se rozhodnutí týká přímo ČLS.

Princip a účinek.

Homeopatie je údajně založena přibližně na deseti principech. Mezi nejdůležitější z nich patří:  Hahneman vycházel z vitalistické teze, že onemocnění je důsledkem narušení životní síly. Homeopatie má životní sílu stimulovat. Podle Thomsona nepůsobí homeopatika fyziologicky, ale využitím synergického jevu, že energie následuje mysl. Případy vyléčení Thomson přisuzuje v 70 až 100 % případů spontánní remisi, účinku soucitu a komunikace s léčitelem a placebo efektu.  Stručný výkladový slovník českých skeptiků uvádí, že homeopatie vysvětluje údajný léčebný účinek tak, že má duchovní povahu, nikoliv fyzikální. Účinnými nemají být přímo molekuly ředěné látky, ale její „otisky“ ve vodě, lihu nebo jiném použitém ředidlu. Dále tvrdí, že pokud by však tyto otisky existovaly, jejich trvání by bylo kvůli klastrové struktuře ředidla v jednotkách nanosekund a jejich efekt by se nepřenášel v dalším čase. A také tvrdí, že diagnostické metody homeopatie nejsou fyzikální ani laboratorní, ale vycházejí z reflexe pocitů a nálad pacienta.  Podle stručného výkladového slovníku českých skeptiků zpočátku byla homeopatie úspěšnější než medicína počátku 19. století, protože pacienty méně poškozovala.

Potencování a dynamizace.

Homeopatické preparáty se v souladu s principem infinitenzimálního ředění podávají ve velmi zředěném stavu. Ředění se provádí tak, že se použije jeden díl účinné látky a přidá se k určitému množství rozpouštědla. Z takto vzniklého ředěného roztoku se vezme jeden díl a přidá se ke stejnému množství rozpouštědla jako v předchozím kroku a postup se opakuje. Tomuto procesu se říká potencování. Pokud se ředí v poměru 1:100 nazývá se potence centezimální a značí se písmenem CH nebo C. U potencí 1000C a vyšších se používá kvůli stručnosti zápis 1M (10M je 10 000C). Číslo v označení potence pak označuje počet takových ředění, např. u homeopatika o potenci 30CH proběhlo ředění 30×. Kromě potencí centezimálních, se používají i potence decimální (označení D nebo též X), kdy se ředí v poměru 1:10, a méně i potence LM, kdy se ředí v poměru 1:50 000. Při Hahnemanem používané potenci 30CH je překročena Avogadrova konstanta a proto je nepravděpodobné, že by v roztoku zbyla alespoň jedna molekula účinné látky.  Dalším principem výroby homeopatik je dynamizace, což je pravidelné protřepávání během ředění. Například při centezimálním ředění se roztok protřepává stokrát. Tento postup má dodat homeopatiku účinnost, protože se mu má tímto způsobem dodávat energie. Pro lepší účinek má být vhodnější manuální protřepání, kvůli přenosu vědecky dosud neprokázané bioenergie.

Vědecký výzkum.

Vědecká komunita je přesvědčena o neúčinnosti homeopatie.  A. Scofield v roce 1984 konstatoval, že se přes řadu pokusů a klinických testů nepodařilo nalézt dostatek důkazů, že homeopatie je účinná, avšak ani nebyla její účinnost vyvrácena. Negativní výsledek přisuzoval špatné metodice studií.  Francouzská skupina "Groupe de Recherches et d'Essais Cliniques et Homéopathie" provedla v roce 1989 testy, které měly ověřit dosavadní pozitivní studie o účinnosti homeopatie. Pozitivní důkaz ve prospěch homeopatie nenalezla.  C. Hill a F. Doyon v roce 1990 hodnotili 40 pokusů, z nichž 3 měly podle tohoto posuzování závažné metodologické chyby a právě jen tyto tři pokusy vykazovaly pozitivní výsledky.  J. Kleijnen v roce 1991 Hillovi a Doyonovi oponoval. Podle něj chybně vyhodnotili dva experimenty jako nenáhodné a sedm jako negativní. Možnost závažného vychýlení výsledků kvůli metodologickým nedostatkům konstatoval Kleijnen u všech provedených experimentů. Podle Kleijnena je sice výsledek metaanalýzy pozitivní, nicméně pro špatnou metodologickou kvalitu a pro nepoznanou roli publikačního biasu není dostačující k definitivnímu závěru.  J. Boissel v roce 1996 uvedl, že ze 184 zpráv o řízených experimentech lze jen 17 brát vážně, avšak jejich rozsah je příliš malý, než aby mohly být činěny jakékoliv závěry o účinnosti nebo neúčinnosti homeopatie.  Klaus Linde z Centra pro výzkum doplňkové medicíny v Mnichově v roce 1997 při metaanalýze 89 pokusů s placebem a 185 pokusů dospěl k závěru, že není žádný dostatečný důkaz o účincích homeopatické medicíny za jednoznačných klinických podmínek. V závěru článku však autoři uvedli, že jejich výsledky nejsou slučitelné s hypotézou, že klinické účinky homeopatie jsou zcela důsledkem placebo jevu. O rok později Linde závěr této metaanalýzy interpretoval odlišně, když konstatoval, že byly odhaleny chyby v provedení experimentů, které je činí nevěrohodnými, a shrnul, že neexistuje žádný důkaz, že homeopatika jsou účinnější než placebo.  Pro potřeby švýcarské vlády byla vypracována rozsáhlá metaanalýza výsledků publikovaných prací, která byla v roce 2005 publikována v prestižním časopise The Lancet. Autoři dospěli k závěru, že klinický efekt homeopatie je srovnatelný s placebem.  Posadzki a kol. publikovali v roce 2012 v časopise International Journal of Clinical Practice systematický přehled možných nežádoucích účinků homeopatie, ve kterém dospívají k závěru, že homeopatie má potenciál poškodit pacienta přímým i nepřímým způsobem.

Rizika.

Možné negativní účinky homeopatik speciálně zkoumány nebyly, ať už by šlo o nesprávný účinek údajného principu homeopatie nebo o nocebo efekt, opak placebo efektu. Hlavním rizikem je nasazení neúčinných homeopatik v případě závažné choroby, která vyžaduje urychlenou efektivní léčbu (např. rakovina). Ztracený čas a rozvoj choroby ohrožují pacienta na životě.  Hypotézu o tom, že lze dokázat škodlivost homeopatik (navzdory jejich neúčinnosti), prosazoval například prof. Edzard Ernst, předseda Doplňkové medicíny na Exeterské univerzitě ve Velké Británii. Jedna studie dokonce konstatovala zdravotní riziko podávaných veterinárních homeopatik. Rizika alergických či jiných nežádoucích reakcí jsou zaznamenávána zejména u homeopatických roztoků s nižším stupněm ředění jedovatých látek (sloučeniny arsenu, alkaloidy, rtuť atd.) nebo alergenů. Vysoce ředěná homeopatika ale tento problém nemají.

Společenský význam.

Podle Skeptického slovníku je homeopatie vedle akupunktury nejrozšířenějším oborem alternativní medicíny.  Homeopatika jsou podle směrnice EHS č. 92/73/EHS z roku 1992 registrována v rámci zjednodušeného řízení, nedokladuje se jejich účinnost. K podstatným změnám nedošlo ani při novelizaci lékových předpisů v roce 2004. Tento předpis je pro členy EHS závazný a proto ani v ČR nejsou při registraci homeopatik požadovány důkazy účinnosti, ověřuje se pouze kvalita a bezpečnost výrobku. Každé homeopatikum by mělo být označeno větou "U přípravku nebyl požadován důkaz účinnosti". V roce 1997 vydala pracovní skupina EU European Cooperation in the field of Science and Technology (COST) "Prohlášení o užívání komplementárnách a jiných nekonvenčních léků", ve kterém je mimo jiné řečeno, že musí být podán jednoznačný důkaz o účinnosti léků, aby se předešlo nesprávným závěrům na základě neaktivní substance (tj. placeba).  V USA platí od roku 1938 "Federal Food, Drug, and Cosmetic Act", podle kterého jsou látky uvedené v "Homeopathic Pharmacopeia of the United States" automaticky pokládány za léky, přičemž nikde není zakotvena povinnost dokladovat u tohoto seznamu látek účinnost. Vědecká rada České lékařské komory ve svém stanovisku k homeopatii ze dne 12. 7. 1993 uvádí: ""VR považuje homeopatii za léčebnou metodu, kterou může vykonávat a homeopatické léky předepisovat každý, kdo má oprávnění léčit."" Toto stanovisko nijak nehodnotí skutečnou účinnost, pouze zamezuje případnému postihu lékaře pouze za homeopatii a naopak otevírá možnost postihu lékaře za poškození pacienta v souvislosti s homeopatií. Česká lékařská komora však zveřejnila text prof. Klenera "Jsou léčitelské metody přínosem nebo rizikem?" s podtitulem "Česká lékařská komora upozorňuje na rizika tzv.alternativní léčby v onkologii", ve kterém prof. Klener mimo jiné poukazuje na to, že klinická účinnost homeopatie nebyla rigorózně dokázána.

Kritika.

Homeopatie a medicína.

Ministerstvo zdravotnictví požádalo Českou lékařskou společnost Jana Evangelisty Purkyně o stanovisko k homeopatii. Předsednictvo ČLS JEP se na své 11. schůzi dne 21. prosince 2005 rozhodlo, že prof. Blahoš sepíše odmítavé stanovisko s tím, že homeopatické diagnostické a léčebné metody předsednictvo považuje za nevědecké, jež nejsou založeny na důkazech (EBM). Na první schůzi předsednictva 25. ledna 2006 prof. Blahoš informoval předsednictvo, že se ČLS JEP bude distancovat od případných článků o homeopatii ve Zdravotnických novinách.  Český klub skeptiků Sisyfos považuje všechny účinky homeopatických preparátů za placebo efekt. Soukromé osoby, vědci a lékaři (např. Donald Driscol, advokát ze Severní Kalifornie a onkolog Wallace Sampson) vedou soudní spory s výrobci a distributory homeopatických léků s tvrzením, že homeopatické produkty jsou vnucované v rozporu se zákonem o ochraně spotřebitelů, poukazují na neférové obchodní praktiky a zavádějící reklamu.  Heřtův Skeptický výkladový slovník označuje homeopatii za absurdní výmysl, který dnes nemá žádné opodstatnění, a o jejích principech říká, že jsou v příkrém rozporu s tzv. přírodními zákony i s vědeckými poznatky a lze je snadno vyvrátit věcnými i logickými argumenty.  Kritici tvrdí, že je nepravděpodobné, že velmi malé množství léčivé látky v homeopatických preparátech má jakýkoliv efekt na tělo, a upozorňují, že často homeopatické léky neobsahují ani jednu molekulu původní účinné látky.  Stuart Thomson, ředitel Gaia Research Institute, v květnu 1999 vydal obsáhlý článek kritizující homeopatii.  Mnozí autoři upozorňují na vysokou léčebnou účinnost placebo efektu na některé stavy a polemizují o etických i metodologických podmínkách jeho využití. Za hlavní riziko homeopatie je považováno, že vyčkávání na její účinky může oddálit nasazení standardní léčby.  V roce 2009 vydala WHO varování, podle kterého propagace homeopatických preparátů v rozvojových zemích ohrožuje lidské životy. Varování se týká zejména terapie takových chorob, jakými jsou např. tuberkulóza, AIDS, malárie nebo chřipka.  V roce 2015 publikovali J.K. Ostermann a T. Reinhold z Ústavu pro sociální medicínu, epidemiologii a zdravotní ekonomiku Charité, Berlín, a C.M. Witt působící tamtéž a také na Ústavu komplementární a integrativní medicíny Univerzitní nemocnice Curych a Univerzity Curych a v Centru pro integrativní medicínu Univerzity Maryland farmakoekonomickou analýzu nákladů s doplněním homeopatie ke standardní léčbě. Autoři analyzovali údaje 44500 pojištěnců v Německu. Zjistili, že doplnění homeopatie ke standardní terapii představuje signifikantní zvýšení nákladů.  Britská zdravotní služba NHS ukončila úhradu homeopatické péče, kterou označila jako "zneužívání prostředků".  Řada významných medicínských a vědeckých organizací i vládních agentur se shoduje na tom, že homeopatie je neefektivní, neúčinná, potenciálně nebezpečná a jako taková by proto přinejmenším neměla být hrazena z veřejných fondů. Jde o následující organizace:

Vystoupení Edzarda Ernsta.

Edzard Ernst je prvním profesorem alternativní medicíny ve Velké Británii, působí na Oddělení komplementární medicíny na Exeterské univerzitě. Ačkoliv svoji kariéru začínal jako homeopat, po podrobných analýzách a po provedení vlastních studií dospěl k jednoznačnému závěru, že homeopatie je jen placebo. Ernst na sebe upoutal pozornost mimo jiné i tím, že v roce 2008 jako bývalý homeopat společně se spisovatelem Simonem Singhem veřejně nabídli 10 000 liber tomu, kdo v řádně uspořádané klinické studii dokáže, že homeopatie funguje.

Happening 10:23.

30. ledna 2010 v 10:23 uspořádali britští skeptici po celé Anglii protestní happening 10:23, během kterého se veřejně "předávkovali" údajně velmi silnými homeopatickými léky - demonstrativně spolkli celé balení (až 100 cukrových tabletek). Bez jakýchkoli účinků. Empiricky tak prokázali neexistenci proklamovaných účinků.  V roce 2011 (neděle 6. 2. 2011 v 10:23) pro velký úspěch tato akce proběhla v celosvětovém měřítku (25+ zemí, 1500+ účastníků), včetně České republiky, kde ji uspořádal Český klub skeptiků Sisyfos, kteří se tím snažili empiricky prokázat, že homeopatie nefunguje. V Praze se "předávkovaly" dvě desítky skeptiků.  Zvolené datum a čas odkazují na Avogadrovu konstantu - a v přeneseném slova smyslu na fakt, že homeopatické léky po sérii ředění neobsahují žádné účinné látky.  V roce 2016 (neděle 23. října) proběhlo v několika českých městech a v Bratislavě akce Hromadné předávkování homeopatiky, která poukázalo na nesmyslnost tohoto způsobu léčby.

Homeopatie a římskokatolická církev.

I když neexistuje jednoznačné vyjádření Vatikánu k otázce homeopatie, je postoj praktikujících katolíků vesměs odmítavý. Důvodem je především okultní pozadí homeopatie, kvůli kterému by měla být homeopatie škodlivá a duchovně nebezpečná, může dojít až ke spoutání démonem homeopatie.  Vojtěch Kodet spojuje počátky homeopatie se zednářskými myšlenkovými postupy a postoji, které jsou neslučitelné s křesťanským učením. Filosofie homeopatie a další příbuzné filosofie (magnetismus, mesmerismus) jsou totiž filosoficko-náboženské systémy bez zosobněného Boha. Zároveň se pro předepisování homeopatických preparátů využívá astrologie, která je rovněž neslučitelná s křesťanskou vírou.

Soudní kauzy v ČR.

Dne 27. července 2011 potvrdil Krajský soud v Brně desetiměsíční podmíněný trest pro lékařku Janu Šteclovou za to, že léčila pacientku dlouhodobě pouze homeopatiky. Šteclová léčila v letech 1999 až 2006 své pacientce onemocnění štítné žlázy pouze homeopatiky a nekontrolovala změny jejího stavu. Podle nálezu soudu se stav pacientky zhoršil natolik, že při následné hospitalizaci zemřela. Šteclová se hájila mimo jiné tím, že postupovala v souladu s přáním pacientky a změnu terapie jí navrhovala. Dále tvrdila, že pitva provedená po smrti pacientky prokázala, že byla štítná žláza v pořádku. Lékařce byl vyměřen mírný trest právě proto, že pacientka s léčbou homeopatiky souhlasila a tím se na své léčbě podílela.  V září 2019 rozhodl rozšířený senát Nejvyššího správního soudu, že účinky homeopatie nejsou vědecky prokázané, a pokud nelze homeopatii poskytovat podle pravidel vědy a uznávaných medicínských postupů, pak se nemůže jednat o zdravotní službu a nedopadá na ni zákon o zdravotních službách. Soudce Petr Mikeš k rozhodnutí uvedl: "„Je právem občanů, jako svobodných jedinců, pokusit se řešit své zdravotní obtíže i metodami, které podle aktuálních vědeckých poznatků žádné účinky nemají, pokud nejsou uváděni v omyl o tom, že by se jednalo o zdravotní službu podle zákona o zdravotních službách. Stát jim nemá bránit v hledání jejich štěstí, ačkoliv se může domnívat, že se jedná o cestu neefektivní.“"  Praktizování homeopatie lze podle soudce Mikeše kontrolovat ze zákona o ochraně spotřebitele (jako nekalé obchodní praktiky) nebo se bránit občanskoprávně (za způsobenou újmu) a v krajním případě může být vyvozena vůči homeopatovi i odpovědnost trestní (za ublížení na zdraví).

Satira.

Na YouTube bylo v roce 2011 publikováno satirické video, které paroduje využití homeopatik a dalších pseudoléčebných postupů na jednotce ARO (pohotovosti).

Autopatie.

Autopatie, někdy též autoizopatie ("autoisopatie"), je alternativní léčebná metoda vycházející z homeopatie. Systematicky ji popsal a popularizuje český homeopat Jiří Čehovský.  Podle Čehovského má jít o léčebné působení homeopaticky (tedy velmi silně) zředěných vlastních sekretů, nejčastěji slin, ale také moči, krve či výkalů, na osobu, která má být léčena. Nemá být náhradou konvenčních a odborných způsobů léčby ani jiných alternativních metod, ale jejich doplňkem. Autopatie vychází z homeopatického předpokladu, že zdraví i jeho poruchy mají původ v naší astrální (spirituální) oblasti, a že každý máme svou individuální vibrační strukturu.  Jiří Čehovský ve své knize uvádí, že o autopatii, kterou objevil, „neexistuje ve světovém kontextu žádná kniha ani článek,“ ale zároveň říká, že s vlastními sekrety pracoval již objevitel homeopatie Hahnemann, a že jde tedy o metodu, která není homeopatům úplně neznámá.

Princip a hodnocení autopatie.

Pro obhajobu autopatie a její tradice jsou často zmiňovány léčivé účinky urinoterapie a moči v běžných koncentracích, jaké znaly mnohé kultury. Ta je ovšem rovněž pokládána za neseriozní léčebnou metodu.  Jiří Heřt v ironicky pojaté recenzi Čehovského knihy o autopatii zdůrazňuje zejména finanční výnos z distribuce těchto homeopatik a z pořádání kursů. Recenzi uzavírá poděkováním za potvrzení, že homeopatie je čistá pseudověda štěpící se ve stále absurdnější varianty.

Homeopatie je léčebná metoda alternativní medicíny, která je považována za pseudovědu. Je založená na zkoumání pacienta a jeho symptomů jako celku, kterého potom jako celek i léčí (princip totality symptomů). Používá vysoce ředěné (tzv. potencované) látky, které ve vyšší dávce u zdravého člověka vyvolávají příznaky podobné těm, jaké má léčená choroba (princip minimální dávky a princip podobné léčí podobné). Stupeň zředění je často tak vysoký, že daleko přesahuje Avogadrovu konstantu, v přípravku se tedy s největší pravděpodobností nevyskytuje ani jedna molekula účinné látky. Účinnost metody ani fungování jejích principů nebyly spolehlivě vědecky prokázány, naopak v rozsáhlých studiích se nepodařilo potvrdit, že by měla homeopatie účinek lepší než placebo; homeopatie je tedy v medicínském kontextu přinejmenším kontroverzní záležitostí.

赫尼曼相信人生病的主因是他命名的一种为“病荫”的现象,而顺势疗法为对付其而生。当时的疗剂是以反复用水或酒精稀释一特定物质制作。采用此制法是因为所使用的物质多具毒性,故以稀释以降低毒性。通常以一比十或一比一百之比例,与水、乙醇反复稀释(亦可与乳糖研磨)。赫尼曼晚年使用更高稀释倍数,认为更高的稀释度反而能增强其效力,能带出物质“隐秘、幽灵般的力量”,从而产生疗效。稀释通常持续到原物质的分子消失无踪的程度,即溶液中完全不含有原来稀释的物质。顺势疗师以参考书选取疗剂,并以病者的症状、人格物质、生理心理状况及生活史作补充考虑。


Život.

Mortier působil v období prvního císařství, restaurace a červencové monarchie. Byl synem bohatého obchodníka suknem, který i vstoupil do politiky a účastnil se za třetí stav v roce 1789 zasedání generálních stavů. Budoucí maršál studoval v Douai College Irlandais a roku 1789 vstoupil do národní gardy. Roku 1791 pak do pluku dobrovolníků francouzské armády a byl zvolen kapitánem. Bojoval roku 1792 u Quévrainu, a Jemappes v následujícím roce u Neerwinden, Hondschoote, roku 1794 u Fleurus. Byl při obsazení Namuru (1793) a Maastrichtu (1794) pak v roce 1795 se vyznamenal pod Lefebvrem a Kléberem u Altenkirchen a Friedbergu.  V roce 1799 povýšen na brigádního generála a bojoval u Liptringen a Stockachu a poté převelen do Švýcarska k Massenově armádě, kde po bitvě u Curychu byl povýšen na divizního generála (1799) a velel 4. pěší divizi. Roku 1800 pak velel jedné z pařížských posádek. Po vypuknutí válečného stavu s Velkou Británií roku 1803 obsadil Hannoversko a dalším rokem se stal se vrchním velitelem dělostřelectva. Téhož roku 1804 byl jmenován maršálem císařství. V roce 1805 během postupu podél Dunaje vedl 2. sbor (levobřežní) a zanedbal průzkum což se mu vymstilo u Dürnsteinu, kde s Gazanovou divizí byl nucen svést ústupový boj proti čtyřnásobné převaze Rusů (Kutuzov, Miloradovič, Dochturov).  V době bitvy u Slavkova velel silám, kryjícím Vídeň. Roku 1806 obsadil 1. listopadu Hessensko a poté hansovní města a v roce 1807 porazil švédský sbor u Anklamu 16. a 17. dubna. V bitvě u Friedlantu 14. června 1807 velel levému křídlu francouzské armády. V roce 1808 obdržel titul vévoda z Trevisa a byl odvelen do Španělska, kde se svým sborem bojoval u Somosiery a roku 1809 s Lannesem dobyl Zaragozu, zvítězil v bitvě u Ocasia (19. listopadu 1809) a podpořil Soulta u Bajadozu. Později zvítězil v bitvě u Gebory (19. února 1811) aby roku 1812 se účastnil ruského tažení, kde při ústupu svými útoky získal čas k dokončení geniálního Napoleonova manévru, umožňujícímu záchranu armády na Berezině. V následujícím roce pak velel mladé gardě a v jejím čele bojoval u Lützenu, Budyšína, Drážďan, Lipska a Hanau. V roce 1814 bránil s Marmontem Paříž. 8. dubna 1814 se podřídil Ludvíkovi XVIII. a byl jmenován pairem.  Při návratu Napoleona z Elby doprovodil Mortier krále do Gentu, byl jím zbaven přísahy a ještě v březnu 1814 se opět přidal k Napoleonovi. Z jeho rozkazu provedl inspekci pevnostních zařízení na severní a západní hranici. Při druhé restauraci byl jmenován členem soudního tribunálu, který měl soudit maršála Neye, což však odmítl. Byl za to zbaven titulu paira, ale od roku 1819 opět v komoře pairů zasedal. Po červencovém převratu byl v letech 1830-1831 vyslancem Francie v Sankt Petěrburgu. Roku 1833 byl králem, Ludvíkem-Filipem jmenován velkokancléřem Čestné legie a 18. listopadu 1834 se stal ministrem války Francie a současně ministerským předsedou. Ve funkci však zůstal jen 3 měsíce (20. února 1835 demise). Při přehlídce vojska 28. července 1835 byl členem doprovodu krále, na kterého spáchal Joseph Fieschi na Boulevardu du Temple atentát pekelným strojem. Výbuchem bylo zabito 12 lidí (další zemřeli následkem zranění). Král byl jen lehce raněn na čele, ale mezi mrtvými byl maršál Mortier. Je pohřben v dómu Invalidovny blízko Napoleonovy hrobky. V jeho rodném městě stojí Mortierův památník a v Lille je jeho socha. Maršál Mortier byl ze všech Napoleonových maršálů nejvyšší postavy – měřil 195 cm a byl v armádě znám pod přezdívkou "Grand mortier" – Velký moždíř.

Édouard Adolphe Casimir Joseph Mortier (13. února 1768 v Le Cateau-Cambrésis – 28. července 1835 v Paříži) byl francouzský maršál a později získal titul vévoda z Trevisa.

爱德华·阿道夫·卡西米尔·约瑟夫·莫蒂埃(,1768年-2月13日-1835年-7月28日),特雷维索公爵,拿破仑的法国元帅之一。


Průběh.

Předehra.

Většina afghánských důstojníků, ale i techniků se školila v Sovětském svazu a byla silně indoktrinována marxismem-leninismem. Po nástupu socialistického režimu začala vláda radikální reformy (zejména přerozdělení půdy a kolektivizaci) prosazovat násilím. Proti tomu se zvedla vlna lidového odporu, která se projevovala lokálními útoky na místní orgány státní správy a vzpourami vojenských posádek. Jednalo se o lokální konflikty, které byly průběžně silou potlačovány. Šlo o útoky chaotické a nekoordinované, protože jednotlivé skupiny a kmeny v opozici vedly boje i mezi sebou. Přesto kábulské vlády neustále žádaly SSSR o vojenskou pomoc při každém podobném útoku. Několikrát bylo i vyhověno, avšak skrytě, jednotkami maskovanými za technické specialisty, nebo poradce. Proto i kontingent, který přistál 25. prosince 1979 v Kábulu, byl považován za součást této pomoci a nikomu to tedy nepřišlo podivné.

Sovětská okupace.

Invaze Sovětské armády se uskutečnila v prosinci 1979 pod záminkou údajné žádosti afghánských vládních představitelů a na základě dřívější sovětsko-afghánské Dohody o spolupráci, přátelství a dobrém sousedství. Především se však jednalo o přímou reakci na vyzbrojování mudžahedinů ze strany USA, které začalo od července 1979. Toto potvrzuje přímo poradce prezidentů USA Brzezinsky: How Jimmy Carter and I Started the Mujahideen. Sovětský svaz považoval za nutné chránit si svoji jižní hranici.  Kromě toho šlo mj. o sektářské boje uvnitř vládnoucí marxistické Lidově-demokratické strany Afghánistánu a úspěchy islamistických povstalců podporovaných Pákistánem, které ohrožovaly zájmy SSSR v oblasti. V sovětském vedení panoval také strach z šíření islámského fundamentalismu do muslimských středoasijských republik SSSR. Intervenci prosazoval tehdejší šéf KGB Jurij Andropov, Michail Andrejevič Suslov a ministr obrany Dmitrij Fjodorovič Ustinov. Intervence měla původně podpořit nového prezidenta Hafizulláha Amína, který sesadil a zavraždil svého předchůdce Tarakiho. Na poslední chvíli ale politbyro změnilo názor a rozhodlo se Amína odstranit.  Na samém počátku Operace Bouře 333 dobyly sovětské speciální jednotky prezidentský palác, zastřelily prezidenta Amína a na jeho místo byl rozhodnutím sovětského politbyra dosazen dosavadní velvyslanec v Československu Babrak Karmal. Operace ale prošla mnoha chybami a několik agentů KGB i Specnaz zemřelo, včetně Grigorije Bojarinova, jednoho z velitelů operace, jehož kvůli omylu zabili jeho vlastní lidé.

Boje 1980 - 1989.

Na afghánské území postupně v průběhu ledna 1980 přišlo asi 80 000 sovětských vojáků. První fáze sovětské intervence spočívala v bojích proti různým frakcím opozičních vojsk. Sovětská vojska pronikla do země dvěma cestami přes Kušku a Temez a leteckým mostem přímo do Kábulu. Sovětská vojska rychle obsadila větší města, vojenské základny, strategické stavby v zemi a nejdůležitější silnice. Příjezd intervenčních vojsk vůbec neměl za následek pacifikaci rozhárané afghánské společnosti. Právě naopak vyvolal vlnu odporu, která pomohla rozšířit a sjednotit řady rebelů. Mudžáhidové postupně začali klást odpor, i když se zpočátku soustředili pouze na vlastní přežití.  I Babrak Karmal si uvědomoval, že příchod vojsk způsobil nárůst nepokojů, a žádal, aby 40. armáda přikročila k potlačení vzbouřenců, protože na afghánskou armádu se už nemohl spolehnout. Sovětští vojáci byli zatažení do bojů proti městským povstáním, domorodým armádám (tzv. "laškar") a někdy i proti vzbouřeným jednotkám afghánské armády. Opoziční síly zpočátku nejčastěji bojovaly otevřeně, a tak s nimi sovětské letectvo a dělostřelectvo nemělo těžkou práci. Tento stav se však postupně změnil.  Sovětské síly tak byly zataženy do konfliktu omezeného rozsahu s nejasnými vyhlídkami na konec. Morálka a podpora mudžahedínů postupně narůstala, zatímco domácí kritika konfliktu v Sovětském svazu narůstala.  V 80. letech získali afghánští mudžáhidi podporu USA, Pákistánu, Saúdské Arábie, Spojeného království a Číny. Kromě potravin a dopravních prostředků poskytovali spojenci mudžáhidům i zbraně. Pro pokrytí pomoci nakupovali zbraně ve třetích zemích, mezi jiným i v Československu. CIA se také podílela na školení mudžahedínů v partyzánském způsobu boje. V pozdější fázi války dodala CIA partyzánům i výkonné protiletadlové raketové komplety země-vzduch FIM-92 Stinger, které do značné míry snížily sovětskou výhodu v letecké převaze a přispěly k vysokým ztrátám vrtulníků a dopravních letadel.

Po stažení.

Vyjednávání OSN o stažení vojsk z Afghánistánu začala po nástupu Gorbačova v dubnu 1988 na půdě OSN. Plán počítal s odsunem vojsk v průběhu 10 měsíců. Sovětská vojska v počtu asi 115 000 mužů se ze země stáhla 15. února 1989 na základě mezinárodních dohod na konci osmdesátých let 20. století. Přispělo k tomu i blokování vývozu obilí do SSSR z USA. Oficiální ztráty Sovětského svazu ve válce představují 14 453 mrtvých a 312 zajatých nebo nezvěstných, odhady mluví až o pětinásobku. 53 753 vojáků bylo raněno nebo utrpělo jiné trauma, až 415 932 nasazených vojáků v průběhu své služby překonalo chorobu (hepatitidu, tyfus nebo jiné onemocnění). Asi 10 751 mužů bylo v důsledku války zmrzačeno. Sověti také ztratili 451 leteckých prostředků (z toho 333 vrtulníků), 147 tanků a 1 314 obrněných vozů a bojových vozidel pěchoty.  Odhady počtu obětí na afghánské straně se pohybují mezi 670 000 až 2 miliony, z velké většiny civilistů. 5-10 milionů Afghánců uteklo před válkou do sousedního Pákistánu a Íránu (asi třetina předválečné populace). Afghánci tvořili v 80. letech až polovinu světových uprchlíků.  Válka v Afghánistánu narušila uvolňování vztahů mezi Spojenými státy a Sovětským svazem (détente), ke kterému docházelo v průběhu 70. let a je považována za nebezpečné stádium studené války. Válka značně oslabila sovětské ozbrojené síly a znamenala i výraznou ekonomickou zátěž. V důsledku sovětské intervence několik zemí, v čele s USA, bojkotovalo letní olympijské hry v Moskvě v roce 1980.  Spolu s koncem války a stahováním sovětských vojsk ustala stejně rychle mezi lety 1988 a 1989 i podpora mudžáhedínů ze strany Spojených států. Náhle nastalé „mocenské vakuum“ nad zpustošeným Afghánistánem vyplnily různé jednotlivé (a bohatě vyzbrojené) mudžáhedínské frakce, mezi kterými se následně rozpoutal boj o moc, který trval dalších cca 7 let a mezitím přerostl do rozměrů občanské války. Neutěšená situace v zemi pro tu většinu muslimů-mudžáhedínů, která se po odražení sovětské okupace vrátila k obyčejnému životu, vyústila přibližně v roce 1994 ve vznik Tálibánu.

Odkazy.

Reference.

"Článek o dobytí Amínova paláce je založen na informacích uveřejněných na webu www.palba.cz (autor Pegeucko)"

Sovětská válka v Afghánistánu byl významný konflikt studené války probíhající v letech 1979–1989 mezi sovětskými intervenčními jednotkami spolu s afghánskou komunistickou vládou a mezinárodními povstaleckými skupinami mudžáhedínů. Povstalci byli trénováni v sousedním Pákistánu a Číně, zároveň byli podporováni pomocí v hodnotě miliard dolarů ze Spojených států amerických, Saúdské Arábie, Spojeného království a dalších zemí. Desetiletí trvající konflikt způsobil exodus jednoho milionu Afghánců do Pákistánu a Íránu. V důsledku konfliktu byly zabity statisíce afghánských civilistů.

苏阿战争是指1979年12月末苏联入侵阿富汗,导致长达九年的战争。苏联原预计在3个月内结束。此次入侵被认为是其对外政策的重大失败,使苏联由盛转衰以致解体的原因之一。


Životopis.

Harry Stack Sullivan se narodil 21. února 1892 ve městě Norwich ve státě New York, v USA. Sullivan pocházel z chudé rolnické rodiny irských imigrantů a byl jediným dítětem v rodině, které nezemřelo v mládí. Vyrůstal v nekatolické komunitě, což vedlo postupně k sociálnímu odloučení jeho, i rodiny, od ostatního kolektivu. Možná právě díky tomu se začal v pozdějším věku věnovat psychiatrii. V roce 1917 obdržel Sullivan titul v lékařství na škole Chicago College of Medicine and Surgery. Jeho hlavní přínos spočíval v rozvoji tzv. Kulturní psychoanalýzy. Rozhodující význam v mentálním vývoji je přikládán mezilidským vztahům v dětství, společenským podmínkám a tlakům. Tento směr charakterizuje odklon od původního biologismu – vlivu pudů, které vyzdvihoval ve svých pracích Sigmund Freud – namísto něho se kulturní psychoanalýza soustředí spíše na společenské a zvykové vlivy působící na člověka. Proto také bývá někdy označována jako humanistická psychoanalýza.  Sullivan byl jedním ze zakladatelů institutu William Alanson White Institute v New Yorku, který je dnes považován za nejvýznamnější v oboru studia psychoanalýzy – školí se zde psychoanalytici, jejichž práce obsahuje nové postupy, které se postupem času zapracovávají do standardní psychoanalytické praxe. Rovněž také přispěl k vydávání časopisu Psychiatry, který se objevil v roce 1937. Mezi lety 1936 a 1947 pak Sullivan vedl školu Washington School of Psychiatry v hlavním městě USA.  Vysokou reputaci si získal experimentální léčbou schizofrenie v nemocnici Sheppard Pratt Hospital, kde působil v letech 1925–29. Zaměstnal speciálně vyškolené pracovníky, kteří spolupracovali s pacienty a zároveň nad nimi vykonávali dozor; sestry a doktoři neměli do oddělení přístup vůbec. Pacienti postupně tak ke svému personálu získali vztah. Tím se Sullivan pokoušel rozbít fiktivní svět, kteří tito odloučení schizofrenikové vytvářeli, a zároveň pracoval tak i na jejich možném návratu do normálního života. Sullivan zde dospěl k názoru, že vlastnosti jednotlivce jsou určené vztahy ve společnosti a nikoliv předem vrozenými proporcemi. Vyhýbal se vnímání člověka jako jedinečné, individuální a nezměnitelné entity a preferoval jej jako výsledek mezilidských vztahů a vývoje v kulturním prostředí.  14. ledna 1948 po návratu z jednání výkonné rady Světové federace pro duševní zdraví, Sullivan v Paříži zemřel. Pohřben byl na národním hřbitově v Arlingtonu, poblíž Washingtonu, kde jsou pochovány všechny významné osobnosti americké historie.

Teorie a přínos.

Zabýval se zejm. psychoterapeutickou problematikou z hlediska interpersonálních vlivů na osobnost. Podle Sullivana dítě prožívá neustále tenzi (= napětí), jejíž intenzita se pohybuje mezi euforií a stavem hrůzy. Zdroje tenze: Tzv. self-systém je podle něj produktem zkušeností s lidmi, umožňuje vyhnout se extrémně nepříjemné úzkosti. Právě negativní zkušenosti pocházející ze vztahů v dětství způsobují zkreslené vidění i vztahů v dospělosti, což má za následek další psychické problémy.  Spolu s Clarou Thompson, Karen Horneyovou, Erichem Frommem, Erikem H. Eriksonem a Friedou Fromm-Reichmannovou Sullivan položil základy pro porozumění indivituality člověka na základě jeho mezilidských vztahů s ostatními účastníky. Postupně rozvíjel teorii, na základě které jsou hlavně kulturní síly zodpovědné za duševní poruchy. V jeho pracích je nezbytné rozlišit význam slov „interakční“ a „intrapsychický“. Díky studiu jevu, kdy se jedinec snaží dosáhnout svého uspokojení v společenských interakcích a aktivitě s ostatními, dokázal Sullivan charakterizovat osamělost jako jednu z nejbolestivějších lidských zkušeností. Dále také rozšířil aplikaci a využití psychoanalýzy, která tak nyní mohla být využita pro léčbu pacientů s těžkými duševními chorobami, konkrétně například pro schizofrenii.  Charakteristickou v Sullivanově práci byla snaha sloučit různé disciplíny a jejich postupy k sobě. Jeho zájmy se pohybovaly od evoluce až ke komunikaci, od studia až k společenským organizacím. Kladl důraz hlavně na mezilidské vztahy.  Sullivanova práce na mezilidských vztazích se stala základem mezilidské psychoanalýzy, tedy obory psychoanalytické teorie a takové metody léčby, která dává důraz na podrobné prozkoumání vzorců chování pacientů s ostatními lidmi, s kterými přicházejí denně do styku.

Práce.

Přestože Sullivan nepublikoval během svého života mnoho, ovlivnil generace profesionálních psychologů. K tomu také přispěla jeho činnost v Chestnut Lodge ve Washingtonu, kde pořádal přednášky. Leston Havens o Sullivanovi prohlásil, že jeho práce měla významný vliv na rozvoj znalostí psychoanalýzy ve Spojených státech. Sullivan sice své závěry a výzkumy nepublikoval, nicméně jeho myšlenky byly vydány knižně, a to až po jeho smrti, v roce 1982. Kromě toho vyšel také i psychologův životopis.

Harry Stack Sullivan (21. února 1892 – 15. ledna 1949) byl americký psychiatr a psycholog. Spolu s Karen Horneyovou představitelem neopsychoanalýzy v proudu tzv. kulturní psychoanalýzy.

哈里·斯塔克·沙利文(英语:Harry Stack Sullivan,1892年2月21日出生于纽约州city of Norwich,1949年1月14日逝于法国巴黎),美国心理学家,其心理学研究工作是基于直接和可检验的观察(相较于此,西格蒙德·弗洛伊德和他的追随者倾向于利用更抽象的概念,即潜意识,来进行研究)。


Výskyt.

Keratin patří mezi nejhojnější proteiny v epiteliální tkáni a v buňkách tvoří tzv. intermediární filamenta, která se podílejí na vzniku buněčné kostry (cytoskeletu). Keratin je základní složkou vlasů, chlupů a vytvářejí se z něho také nehty.

Tvorba.

Vznik keratinu v buňkách a vznik různých (hlavně kožních) struktur bohatých na keratin se nazývá keratinizace čili rohovatění. Díky rohovatění pokožky se na povrchu kůže vytváří tvrdá a odolná vrstva, která mimo jiné chrání tělo před infekcí. Pokud je tato vrstva zničena, člověk do 24 hodin umírá na následky ztráty tekutin. V průběhu keratinizace v tzv. keratinocytech ve svrchní vrstvě kůže vzniká velké množství keratinů, ale také involukrinů, lorikrinů a mezibuněčných lipidů. Rohovatějící vrstva neustále odspodu přirůstá a na vnějším povrchu pokožky se odlupuje – na vině jsou lipázy, proteázy a steroid sulfatázy, které rozkládají buněčný obsah i mezibuněčná spojení.

Využití.

V kosmetickém průmyslu se používá tzv. hydrolyzovaný keratin. Hydrolyzovaný keratin se získává hydrolýzou vlny z ovcí. Získaná jemně žlutá tekutina se používá v šampónech, maskách, kondicionérech, produktech pro konečnou úpravu a v celé řadě produktů pro péči o pleť. Hydrolyzovaný keratin má hydratační, zjemňující a vyhlazující účinky. Hydrolyzovaný keratin se přidává také do vlasové kosmetiky ke snížení statické elektřiny odstraněním povrchového elektrického náboje z vlasů.  Umělá rohovina se nazývá galalit a vyrábí se z kaseinu.

Fosilní keratin.

Stopy keratinu se občas dochovají i ve zkamenělinách živočichů z jiných geologických období. Trvanlivost keratinu je tedy vysoká a například beta-keratin, obsažený v peří některých dinosaurů a pravěkých ptáků má potenciál dochovat se i ve fosilním stavu.

Keratin (mimo vědu též rohovina) je stavební bílkovina řazená mezi skleroproteiny. Keratin je nerozpustný ve vodě a má vláknitou strukturu, jednotlivé monomery mívají délku 400–644 aminokyselin, ale větví se do polymerů o velkých rozměrech. Konečný tvar molekuly - terciární strukturu - zajišťují disulfidické můstky. Při rovnání vlasů teplem se právě tato přirozená struktura ztrácí a ničí se disulfidické můstky. Existují dva typy keratinů:

角蛋白是纤维结构蛋白家族之一。 它是构成头发,角,爪,蹄和人体皮肤外层的关键结构材料。 角蛋白也是保护上皮组织细胞免受损伤或压力的蛋白质。 角蛋白极不溶于水和有机溶剂。 角蛋白单体组装成束以形成中间纤维,其坚韧并形成在爬行动物,鸟类,两栖动物和哺乳动物中被发现的强壮的非矿化的表皮附属物。 已知接近角质化组织韧性的唯一其他生物物质是几丁质。


约翰·弗里德里希·赫尔巴特

Články pedagogického procesu.

Pedagogické názory Herbarta měly značný vliv a význam. Zdůrazňoval důležitost teorie pro pedagogickou praxi. Věda učí, jak využívat zkušenosti.  Výchovu dělí na tři části:

Vedení.

Vedení je v podstatě prostředek druhých dvou částí. Má vytvořit předpoklady pro vyučování a mravní výchovu. Vedení se uskutečňuje i hrozbou, dozorem, zákazy, tresty, včetně tělesných, odnímáním svobody (např. přinucením stát v koutě). Jeho soustava trestů se hojně v Evropě využívala. Autorita a láska jsou jen pomocné prostředky vedení. Ovšem vychovatel se nemusí starat o to, zda dítě – slabší strana – s těmi zásahy souhlasí či nesouhlasí. Vedení má dítě neustále zaměstnávat. Celý systém vedení má dítě odvracet od porušování kázně.

Vyučování.

Rozumovému vzdělávání přisuzuje Herbart významné místo. Vyučování pokládá za nejdůležitější a základní prostředek výchovy. Uvedl natrvalo do pedagogiky pojem výchovného vyučování. „Vyučování bez mravní výchovy je pouhý prostředek bez cíle, mravní výchova bez vyučování je cílem bez prostředku.“ Jak je patrné, celý složitý výchovný proces redukoval na vyučování. Při výchově však není důležitý jen rozum, ale důležitou úlohu hrají i city, vůle, atd...  Jedním z nejdůležitějších úkolů je podle Herbarta vzbuzení mnohostranného zájmu. Zájem je nejdůležitější podmínkou vyučování. Čemu se žák učí ze zájmu, učí se rychle a osvojení je důkladné. Ze zájmu vyplývá i pozornost. Herbart dal mnoho cenných didaktických pokynů o tom, jak udržovat a rozvíjet zájem a pozornost žáků.  Velkou pozornost věnoval stupňům a postupům vyučování. Vypracoval teorii stupňů vyučování, která se stala všeobecně uznávanou.  "1. stupeň – jasnost:" Je to zahloubání se do učiva ve stavu klidu. Důležitá je pozornost. Z didaktického hlediska je to v podstatě výklad nového učiva, který je založen na vytváření představ.  "2. stupeň – asociace:" Zahloubání se do učiva ve stavu pohybu. Z didaktického hlediska se minulé učivo spojuje s představami, které žák nabyl již dříve při četbě knih, v životě apod. Z didaktického hlediska tento stupeň má podobu rozhovoru, při kterém dochází ke spojení starého učiva s novým.  "3. stupeň – systém:" Představuje vyvození závěrů, definic a pravidel, tj. zobecnění.  "4. stupeň – metoda:" To je využití nových poznatků v praxi. Z didaktického hlediska jsou to různá cvičení.  Tyto stupně byly označovány za formální, neboť to bylo univerzální schéma pro jakýkoli obsah učiva i věk žáků. Herbart řešil i otázku školského systému podle svých konzervativních sociálních názorů. Navrhoval školu elementární, měšťanskou a gymnázium. Měšťanská škola je škola reálná, gymnázium je škola klasická. Byl stoupencem klasického vzdělání. Reálná škola byla zaměřena na obchod, průmysl a jiné praktické obory.

Mravní výchova.

Herbartovo pojetí mravní výchovy se vyznačuje krajním intelektualismem. Cílem totiž je vštípit mravní pojmy. Při mravní výchově doporučuje nalézt u každého chovance kladné stránky jeho osobnosti a ty rozvíjet. K prostředkům mravní výchovy řadí: Stanovit přesná pravidla chování, podněcovat chovance pochvalou a pokáráním, ukazovat chovanci chyby a vyhledávat takové situace a okolnosti, aby chovanec pochopil smysl pravidel, ale také aby získal vlastní zkušenosti. Velkou pozornost věnoval i náboženské výchově.

Herbartismus.

Herbart rozpracoval řadu důležitých didaktických otázek platných dodnes. Herbartovy myšlenky se ale za jeho života mnoho nerozšířily. K rozšíření jeho názorů po celé Evropě i v USA došlo až po jeho smrti (herbartismus). Jeho vykladači jednostranně vyložili jeho záměry a vnesli do vyučování nepříznivé změny (nebezpečí formalismu učinili jistotou formalismu, osnovy naplňovali přemírou poznatků apod.). To vedlo k potlačování iniciativy dětí, k jednostrannému zdůrazňování klasického humanitního vzdělání. Řada autorů (Lev Nikolajevič Tolstoj, Stefan Zweig) popisuje atmosféru strnulosti a strachu panující ve škole, tuhou kázeň spojenou s příkazy, zákazy a tělesnými tresty.

Johann Friedrich Herbart (4. květen 1776, Oldenburg – 14. srpen 1841, Göttingen) byl německý filozof, psycholog a pedagog. Pokusil se vybudovat systém pedagogiky jako vědy založené na filozofii. Psychologii pokládal za základ pedagogiky. Snažil se nalézt základní element psychické činnosti. Za něj pokládal představu. Všechny další psychické funkce podle něj vycházejí z představ.

约翰·弗里德里希·赫尔巴特(德语:,1776年-5月4日-1841年-8月14日)是19世纪德国哲学家、心理学家,科学教育学的奠基人。


Vláda.

V době Gustavova kralování se stalo Švédsko nesmírně vyvinutou světovou hospodářskou a politickou velmocí. Začalo si dělat nárok na ovládnutí oblastí protestantské Evropy (Skandinávie, severní Německo a severní části Polska, okupovaného 1612–1629 švédskou armádou). Tím se cítila ohrožena tzv. Katolická liga, tedy především jižní Německo, Čechy a Morava, tak jako samotné Rakousko. Tento mocenský rozpor mezi katolicismem a protestantismem směřoval k válečnému střetu. Katalyzátorem konfliktu bylo navíc spojenectví Anglie s protestanty a Francie s katolíky, i když tyto dvě mocnosti zůstaly v době třicetileté války více či méně pasivními subjekty.  Gustav II. Adolf provedl celou řadu finančních, správních a vojenských reforem, nebyl tedy pouze válečníkem, jak se o něm často píše.  Spíš se zdá, že raději uzavíral mírové smlouvy: ukončil tzv. „kalmarskou válku“ (1613) a válku s Ruskem (1617). Je ovšem rovněž pravdou, že války s Polskem (1612–1629) vedl s velkou krutostí a bezohledností. V těchto letech dobyl řadu území v Polsku a Východním Prusku.  Do třicetileté války vstoupil totálně až v roce 1630, ale již před tím, v letech 1625–1630 byla dislokována švédská vojska na území Polska, odkud ohrožovala severočeské a moravské oblasti, které byly katolické. Pro nedostatek vlastní císařské armády vyslali Habsburkové do těchto ohrožených oblastí dva britské katolické pluky Roberta Gordona a Waltera Deverouxe.  Gustav II. Adolf padl u Lützenu (Německo, asi 15 km od Lipska), v bitvě proti Katolické lize vedené Albrechtem z Valdštejna.

Potomci.

Gustav II. Adolf se 25. listopadu 1620 oženil s Marií Eleonorou Braniborskou. Z manželství se narodily dvě dcery:  Byl také otcem nemanželského syna Gustava (1616–1653), hraběte z Wasaborgu.  Jeho mladickou láskou byla Ebba Magnusdotter Brahe, jíž se vzdal z politických důvodů.

Gustav II. Adolf (9. prosince 1594 – 16. listopadu 1632) byl od roku 1611 švédský král a vojenský reformátor. Při upevňování švédské moci musel vstoupit do třicetileté války, kde také, jako jeden z posledních panovníků v Evropě, padl v bitvě.

古斯塔夫二世·阿道夫(,1594年-12月9/19日-1632年-11月6/16日,(Old Style and New Style dates/N.S.),瑞典瓦萨王朝国王,生于斯德哥尔摩,即位后旋即与神圣罗马帝国相争,御驾亲征,节节获胜,却于吕岑会战不幸阵亡。他是历代瑞典国王中惟一被国会封为「大帝」(den store)者,亦被新教徒敬称为「北方雄狮」。


Historie.

Popularitu mezi antikomunisty a antisemitskými kruhy získala tato teorie po ruské Říjnové revoluci (1917) a ve světě ve dvacátých letech s publikací a šířením pamfletů "Protokoly sionských mudrců" a "The Jewish Bolshevism".  Ve dvacátých letech v SSSR měli Židé v bolševickém státním aparátu podstatně větší zastoupení, než by prý odpovídalo jejich podílu na počtu obyvatel. Roku 1927 měla bolševická strana 50 000 židovských členů, čili 5,21% členstva, což byl trojnásobek demografického podílu. Tato disproporce byla tím vyšší, čím vyšší byla mocenská struktura. V politbyru byli do roku 1922 z pěti členů tři Židé (Lev Kameněv, který měl ovšem židovského pouze otce, nebyl tedy fakticky židem, tím byl pouze podle antisemitů, Grigorij Zinovjev, Lev Trockij).  Termín "židobolševismus" ("jüdischer Bolschewismus") pak následně přijalo a používalo mimo jiné i nacistické Německo, aby spojovalo dohromady Židy a komunisty, čímž naznačovalo, že komunistické hnutí mělo sloužit židovským zájmům anebo že všichni Židé jsou komunisté, těmto argumentům nahrával i fakt, že krátce existující republiky rad na území Německa a Maďarska měly v čele vůdce s židovskými předky. Dále bylo poukazováno na to, že Karl Marx (narozený jako lutherán) a Vladimír Uljanov - Lenin (dědeček z matčiny strany přestoupil k pravoslaví) měli židovské předky, tedy s židovstvím neměli nic společného, ale byly na ně aplikovány budoucí norimberské zákony.  V JAR se Židé velmi angažovali nejen v Komunistické straně (SACP), ale také v socialistickém odboji ANC. Přestože tvořili pouhých 0.6% populace, měli na tomto poli obrovský vliv. Žid Joe Slovo, který byl dlouholetým předsedou Komunistické strany, se podílel na tzv. Church street bombing, jednom z nejkrvavějších atentátů v historii JAR. Ze 150 aktivistů odsouzených při "Treason Trial" v roce 1956 bylo 23 bělochů, z nich pak 14 byli Židé. 5 z 19 členů ozbrojeného odboje ANC (Umkhonto we Sizwe) odsouzených při Rivonijském procesu byli Židé.

Židé a komunismus na Západě.

Komunistická strana USA (CPUSA) měla v období 1921-1961 v ústředním výboru 33% Židů. "Encyclopedia of the Jewish diaspora" uvádí, že v 30. až 40. letech byl tento počet přes 33%. Do padesátých let 40% až zhruba polovinu členů CPUSA tvořili Židé. Důkazem toho, že si američtí levicoví Židé zachovali židovskou identitu, bylo, že jejich podpora CPUSA závisela na postoji SSSR, který buď vyhovoval specifickým židovským zájmům, nebo ne (podpora Izraele, vztah k nacistickému Německu atd.). Židovská podpora komunismu klesla po Stalinově návratu k antisemitismu a mnoho Židů opustilo komunistickou stranu po krizi na Středním východě v roce 1967, kdy SSSR přerušil diplomatické styky s Izraelem. Židé se silně angažovali v období studentských protestů v 60. letech, a to jako liberální levicoví intelektuálové, radikální studenti či editoři, nakladatelé a přispěvatelé v radikálních periodikách.

Současnost.

V roce 2003 rozvířila pozornost aféra okolo výroků německého konzervativního politika Martina Hohmanna, který kritizoval nekonečné omlouvání se Němců za svou odpovědnost za nacismus, který hodnotil negativně, a poukázal při tom na židovskou odpovědnost za komunismus. Po četných diskuzích byl v roce 2004 vyloučen z CDU, ale v rámci své strany nalezl i některé zastánce.

Pojem v polštině.

V polštině se lze setkat s termínem „żydokomuna“ (ze slov "Žid" a "komunismus"), což je termín používaný během politické agitace, který Židům připisuje vinu za komunismus. Toto obvinění dosáhlo značné popularity mezi odpůrci bolševismu během občanské války v Rusku (1917-1920). Tento pojem se objevil na přelomu 20. a 30. let 20. století, kdy se Židům přisuzovalo vedení komunistického hnutí, ať už v sovětském Rusku (pozdějším SSSR), tak v Polsku, kde byl v meziválečných letech antisemitismus hodně živý.  V polštině se používá i v dalších významech:  V současnosti se v Polsku používá ke stigmatizaci liberálních kruhů či organizací pocházejících z poválečné komunistické strany PSDS. Používají jej zejména nacionalistické skupiny, ve významných sdělovacích prostředcích se prakticky nepoužívá.

Židobolševismus je termín, který je užíván pro spojení (z vnějšku označovaných) Židů a komunismu. Termín není spjat s jedinou konkrétní představou propojení židovského etnika s komunismem, ale je užíván těmi, kteří jsou přesvědčeni o vině či spoluvině Židů za vznik ideje bolševismu, řízení a šíření tohoto komunistického hnutí či poukazují na výrazné zastoupení Židů ve vedení komunistických stran, které výrazně převyšovalo jejich zastoupení v populaci konkrétních států.

犹太布尔什维主义,也称为犹太-布尔什维主义,是一种认为犹太人幕后策划了1917年俄国革命的思想主张,以及认定犹太人是俄国社会民主工党中布尔什维克派的资助者。类似犹太共产主义理论,暗指犹太人在国际共产主义运动占据了重要地位。该理论后来在1930年代也被纳粹党及其支持者所广泛运用。


Biografie.

Narodil se 16. května 1969 v Buffalu ve státě New York. Jeho otec Dave Roberts (vlastním jménem David Boreanaz, má italské kořeny) byl známý jako moderátor předpovědi počasí na stanici WPVI-TV, jeho matka Patti (poloviční Slovenka s irskými, německými, francouzskými a švýcarskými kořeny) pracovala v cestovním ruchu. Má dvě starší sestry.  Hraní se chtěl věnovat už od dětství. Vystudoval herectví a filmovou tvorbu v New Yorku a po úspěšném zakončení studia se přestěhoval do Los Angeles. V televizi debutoval v roce 1993 epizodní rolí v seriálu "Ženatý se závazky", kde si zahrál přítele Kelly. Téhož roku se objevil také v drobných rolích ve filmech "Osudný svah v Aspenu" a "".  Přelomem v jeho kariéře byl seriál "Buffy, přemožitelka upírů", kde v letech 1997–1999 hrál Angela, upíra s duší. Tuto roli získal náhodou, neboť při procházce se psem si ho z okna všiml producent nezávislých filmů a dobrý známý castingové ředitelky Marcie Shulmanové a na základě tohoto doporučení byl pozván na konkurz. Po třetí řadě ze show odešel a tvůrci mu vytvořili spin-offový seriál "Angel", kde hrál titulní postavu mezi lety 1999–2004. Zároveň občasně hostoval v "Buffy" až do jejího ukončení roku 2003.  V roce 2005 se představil v kriminálním seriálu "Sběratelé kostí", kde od té doby hraje jednu z hlavních postav, speciálního agenta FBI Seeleyho Boothe, bývalého armádního odstřelovače, který vyšetřuje vraždy společně se soudní antropoložkou Temperance Brennanovou.  Režíroval po jedné epizodě seriálu "Angel" a "Šestej smysl" a několik dílů "Sběratelů kostí". Na "Sběratelích kostí" se podílí také jako producent.

Osobní život.

Jeho první ženou byla Ingrid Quinnová, s níž se oženil 7. června 1997. O dva roky později se rozvedli. Jeho druhou ženou se stala herečka Jaime Bergmanová, kterou si vzal 24. listopadu 2001. Mají spolu syna a dceru.

David Boreanaz (* 16. května 1969 Buffalo, New York) je americký herec a producent. K jeho nejznámějším rolím patří upír Angel v seriálech "Buffy, přemožitelka upírů" a "Angel" a agent FBI Seeley Booth v seriálu "Sběratelé kostí". Od roku 2017 hraje v seriálu "Tým SEAL".

大卫·保罗·伯瑞纳(英语:David Boreanaz,1969年-5月16日)是美国电影和电视演员。他以电视系列剧《魔法奇兵》和它的衍生影集《夜行天使》饰演Angel,还有自2005年在《尸骨未寒》里饰演的男主角希利·布斯(Seeley Booth)而知名。


Vernon Dursley.

Vernon Dursley je první postava, která byla v celé sérii představena. Je to strýc Harryho Pottera, manžel Petunie, sestry Harryho matky. Je popisován jako velký, obézní muž s knírkem, který nemá skoro žádný krk. Je hlavou rodiny a často Harrymu vyhrožuje, Dudleyho rozmazluje. Je ředitelem firmy Grunnings, která vyrábí vrtačky. Je to mudla, který nesnáší jakékoli kouzelné věci, především svého synovce, kterého se spolu s ženou ujali, když mu byl jeden rok. Nedali mu žádné informace o kouzelnickém světě a ani mu neřekli pravý důvod smrti jeho rodičů. Na rozdíl od Petunie, která alespoň občas projeví k Harrymu velmi nepatrnou lásku, Vernon Harryho nejspíš nenávidí. Jeho nenávist je tak velká, že na začátku pátého dílu chce Harryho vyhodit z domu, i když ví, že mu venku hrozí smrtelné nebezpečí. Zdá se ale, že svou ženu a syna miluje – láska k synovi se projevila v pátém díle po napadení mozkomory, k Petunii, když se ji snažil chránit před kouzelníky vlastním tělem. V sedmém díle, když se Vernon s Harrym loučí, tak mu skoro podá ruku, ale kvůli své nenávisti k němu a k magii od toho upustí. Je naznačeno, že po této události se Harry a Vernon už nikdy neviděli.

Petunie Dursleyová.

Petunie Dursleyová (roz. Evansová; přezdívka Petty) je teta Harryho Pottera. Je popisovaná jako hubená blondýna s téměř koňským obličejem a velmi dlouhým krkem, který používá k tomu, aby špehovala své sousedy. Celá její rodina, včetně jí, byli mudlové, kromě její sestry Lily, na kterou podle jejích slov byli rodiče velmi hrdí, jen ona poznala, jaká je zrůda. V sedmém díle ale vyjde najevo, že Petunie své sestře záviděla a chtěla se do Bradavic dostat také, dokonce napsala dopis Brumbálovi. Brumbál jí velmi zdvořile odepsal, že ji bohužel přijmout nemůže a od té doby začala Petunie nenávidět svou sestru a všechno magické. V dopise, který Lily Potterová psala Siriusi Blackovi, se Lily zmiňuje o tom, že Harry rozbil vázu od Petunie a dodává, že jí není škoda. To napovídá, že sestry byly v té době stále v kontaktu a dokonce si posílaly dárky, i když byl jejich vztah chladný. Dursleyovi dávali dárky později i Harrymu, i když nikdy nebyly nějak hezké či cenné.  Když se Harry objevil přede dveřmi Dursleyových, byl u něho dopis od Brumbála, ve kterém jim oznamoval, že jeho rodiče zemřeli a že se jeho matka pro Harryho obětovala a že, když bude bydlet do své plnoletosti u svých posledních žijících příbuzných, bude tak chráněn před nebezpečím. Dursleyovi se chlapce sice ujali, ale nikdy se k němu nechovali dobře s tím, že z něj tak dostanou ty kouzelnické nesmysly, ani mu neřekli skutečný důvod smrti jeho rodičů, tvrdili, že zahynuli při autonehodě.  V pátém díle Petunie dostane Huláka od Brumbála, díky němuž zabrání Vernonovi, aby Harryho vyhodil z domu. V rozhovoru po tomto dopise vyjde najevo, že Petunie ví o kouzelnickém světě více, než se myslelo – ví, co jsou to mozkomorové a Azkaban. Když se jí Harry zeptá, jak to ví, odpoví, že slyšela toho odporného kluka, jak to říká Lily. Když Harry řekne, že když mluví o jeho rodičích, mohla by použít jména, neodpoví. V sedmém díle vyjde najevo, že nemyslela Jamese Pottera ale Severuse Snapea. Snapeovi totiž bydleli nedaleko Evansových a Lily a Snape se znali a nějakou dobu byli přáteli.  Když se se svým synovcem v sedmém díle loučí, skoro mu popřeje hodně štěstí, ale kvůli své nenávisti magie to nedokáže. Je naznačeno, že se poté už nikdy neviděli.  Ve filmu jí ztvárnila Fiona Shaw.

Dudley Dursley.

Dudley Dursley je jediný syn Vernona a Petunie Dursleyových, Harryho jediný bratranec. Je popisován jako velmi velký, blonďatý chlapec, který byl od malička velmi rozmazlován svými rodiči. Harryho nemá rád a je k němu sprostý a krutý. Velký, sprostý, agresivní a sobecký, ale když chce něco po svých rodičích ví, jak toho dosáhnout a dokáže být zdvořilý a hodný. S Harrym chodili do stejné školy, kde se Dudley zasadil o to, aby Harryho neměl nikdo rád, napadal ho se svou partou. Nikdo si totiž nechtěl Dudleyho znepřátelit. Každý se ho totiž bál kvůli jeho síle a velikosti. Harry ho nejdříve popisuje jako velké prase v paruce, později tvrdí, že dosáhl velikosti mladé kosatky. Později je o něm uvedeno, že začal boxovat, kouřit a spolu se svou partou týrat malé děti.  V prvním díle Dudley spadne do klece hada v zoo, poté, co Harry omylem kouzlem odstraní sklo, které oddělovalo návštěvníky a zvířata. Později mu Rubeus Hagrid přičaruje prasečí ocásek, který mu později v Londýně odstraní. Ve čtvrtém díle Dudleyho šířka překoná výšku a celá rodina kvůli tomu na doporučení zdravotní sestry z jeho školy musí držet dietu. Pak, když si pro Harryho přijdou Weasleyovi sní karamelu Jazyk jako jelito dvojčat Weasleyových kvůli kterému se mu zvětší jazyk, což pak musí pan Weasley odstraňovat.  V pátém díle Harryho a Dudleyho napadnou mozkomorové, které poslala Dolores Umbridgeová. Dudley zkolabuje a Harry jej zachrání Patronovým zaklínadlem, odvede ho domů. Nejdřív si myslí, že je přivolal Harry, ale později si uvědomí, že ne. Tento zážitek Dudleyho změní (Rowlingová uvedla, že Dudley viděl jako nejhorší vzpomínku to, jaký skutečně je). Harry si toho ale až do sedmého dílu nevšimne. V tom je Dudley jediný Dursley, který popřeje Harrymu hodně štěstí, potřese mu rukou a poděkuje mu za záchranu života. Harry, stejně jako Petunie a Vernon, je potěšen tímto nečekaným činem. Pak si Harry uvědomí, že se asi Dudley pokoušel během tohoto léta zlepši vztahy s bratrancem – např. mu položil šálek čaje přede dveře (Harry si původně myslel, že to byla nástraha).  Rowlingová později uvedla, že Dudley a Harry se nadále stýkali, Dudley měl děti, které se navzájem s Harryho dětmi neměly rády, ale znaly se a když se setkali společně, seděli v trapném tichu.  Ve filmu ho ztvárnil Harry Melling.

Marge Dursleyová.

Marjorie "Marge" Dursleyová je sestra Vernona Dursleyho a je popisována jako velmi podobná svému bratrovi – velká žena, skoro žádný krk, knírek. Ačkoliv nebyla Harryho pokrevní příbuzná, musel jí říkat teto. Žije na venkově, kde chová buldoky. Občas navštěvuje Zobí ulici a každá její návštěva zůstala v Harryho paměti spojená s její krutostí k němu. Díky Petunii a Vernonovi věří tomu, že je Harry strašný kluk a měl stejné rodiče. Ve třetím díle navštívila domácnost svého bratra i s buldokem Raťafákem. Během její návštěvy ve třetím díle ji Harry nafoukl, když urážela jeho otce, a kvůli tomu utekl od Dursleyových. Ministerstvo kouzel ji navrátilo do normálu a upravilo jí paměť.

Dursleyovi je rodina z knižní řady o Harrym Potterovi, kterou napsala J.K. Rowlingová. Vychovávají Harryho od jeho útlého věku až do jeho jedenáctých narozenin, poté u nich Harry bydlí jen v létě. Navzájem se s Harrym nesnášejí.

德思礼一家(英语:Dursley family)是英国奇幻小说《哈利波特》系列里的一个虚构家庭,主要成员分别为威农·德思礼(英语:Vernon Dursley)和佩妮·德思礼(英语:Petunia Dursley)夫妻及他们的儿子达力·德思礼(英语:Dudley Dursley),他们为故事主角哈利·波特仅存的亲人。


Kariéra.

K závodnímu lyžování jí přivedl její otec Anders Pärson, který byl také jejím trenérem. Závodila za klub z města Tärnaby, odkud pocházel i legendární slalomář Ingemar Stenmark.  Zpočátku se specializovala výhradně na točivé disciplíny. Slalom světového poháru poprvé vyhrála v roce 1998 v americkém středisku Mammoth Mountain, hned v první sezóně ve světovém poháru, ale na další vítězství musela čekat celé tři roky. V celkovém pořadí slalomu obsazovala již v prvních sezónách třetí místa a na mistrovství světa v roce 2001 korunovala své slalomové snažení titulem světové šampionky.  Rychleji ale pokračoval její vzestup v obřím slalomu, přestože první vyhrála až v lednu 2003 v Cortině d'Ampezzo. Do konce sezóny 2002-03 ale vyhrála další dva obří slalomy a vybojovala první malý křišťálový glóbus za vítězství ve Světovém poháru v této disciplíně. Ve slalomu byla druhá a v absolutní klasifikaci skončila třetí.  Mezitím už absolvovala svou premiéru na zimních olympijských hrách v Salt Lake City. V obřím slalomu skončila druhá za suverénkou her Janicou Kosteličovou, ve slalomu třetí.  Na mistrovství světa v roce 2003 vybojovala zlato v obřím slalomu, vyhrála absolutní klasifikaci světového poháru v roce 2004 společně s vítězstvími v pořadí slalomu a obřího slalomu. Celkové vítězství obhájila v roce 2005, i když v jednotlivých disciplínách dosáhla maximálně jen na konečné druhé místo v obřím slalomu. Svou největší soupeřku Janicu Kosteličovou porazila v nejtěsnějším souboji historie o pouhé tři body. Na mistrovství světa v roce 2005 ale vybojovala zlato nejen v obřím slalomu, ale také v super-G, což jen dokazovalo její velké zlepšení v rychlostních disciplínách. Když o rok později vyhrála poprvé i sjezd, stala se jednou z nemnoha sjezdařek, které vyhrály ve světovém poháru závody ve všech čtyřech disciplínách.  Díky tomu patřila mezi favoritky všech disciplín na Zimních olympijských hrách 2006 v Turíně. Po bronzu ze sjezdu to platilo hlavně o kombinaci, kde ale získala také jen bronz, ze kterého byla velmi zklamaná. Až v závěru her si spravila náladu vítězstvím ve slalomu před Rakušankami Hospovou a Schildovou. Na konci sezóny získala také potřetí v životě světový pohár v obřím slalomu.  Na Mistrovství světa v alpském lyžování 2007 v domácím prostředí v Åre vyhrála Pärsonová hned úvodní disciplínu superobří slalom, i když od jejího posledního vítězství ve světovém poháru uplynulo jedenáct měsíců. Vzápětí doplnila i vítězství v superkombinaci a sjezdu, ale tím se její cesta za dalšími vítězstvími zastavila. Obří slalom nedokončila, ve slalomu obsadila třetí místo a v týmové soutěži pomohla Švédsku ke stříbru.  Na Zimních olympijských hrách 2010 v Vancouveru startovala ve sjezdu, v kombinaci a v super-G. Hned v první disciplíně ve sjezdu však těsně před cílem utrpěla velmi těžký pád (po téměř 60 metrů dlouhém letu vzduchem) a její další start v následujících závodech byl ohrožen. Přesto však dokázala o dva dny později získat další olympijskou medaili v alpské kombinaci.  Vleklé zdravotní problémy s levým kolenem ji donutily v březnu 2012 po finále Světového poháru ve Schladmingu ukončit aktivní kariéru.

Soukromý život.

Deset let žila v Monaku, po ukončení sportovní kariéry se vrátila do Švédska. V červnu 2012 v rozhovoru pro Švédské rádio ("Sveriges Radio") uvedla, že žije s o osm let starší partnerkou Filippou, s níž se seznámila v roce 2005. Dne 4. července 2012 partnerka Pärsonové porodila syna.

Ocenění.

V roce 2006 obdržela Zlatou medaili deníku Svenska Dagbladet, udělovanou maximálně dvakrát za život Švédům za jejich výjimečný sportovní výkon.

Anja Sofia Tess Pärsonová (:, * 25. dubna 1981 v Tärnaby) je švédsko-sámská bývalá lyžařka. Je olympijská vítězka a desetinásobná mistryně světa. V roce 2007 se stala první sjezdařkou, která vybojovala titul mistryně světa ve všech pěti disciplínách; více medailí z MS než Pärsonová má pouze Němka Christl Cranzová, ve Světovém poháru jí s 42 triumfy patří páté místo v historii.

安尼娅·索菲亚·苔丝·帕尔松(,,1981年-4月25日)是一位萨米裔瑞典前高山滑雪运动员。她曾经获得一块奥运会金牌,七届世锦赛冠军和两届世界杯(2004年和2005年)总冠军。她是有史以来唯一夺得世锦赛高山滑雪所有比赛项目冠军的运动员。她一共获得了42个世界杯分站赛第一名。


Život.

Narodil se v obci "Montboudif" (department Cantal) ve střední Francii. Po absolvování "Lycée Louis-le-Grand", kde se seznámil se senegalským básníkem a státníkem Léopoldem Sédarem Senghorem, graduoval na "École Normale Supérieur" se státní zkouškou z literatury.  Nejdříve učil literaturu na gymnáziu, od roku 1953 pracoval pro bankovní dům "Rothschild". V roce 1956 byl zvolen generálním manažerem. Tuto funkci si udržel do roku 1962. Později byl najat Charlesem de Gaullem, aby řídil "Nadaci Anny de Gaulle pro Downův syndrom" (de Gaullova dcera Anna touto nemocí trpěla).  Pod de Gaullem se stal také premiérem (po rezignaci Michela Debré 16. dubna 1962). Post premiéra zastával až do 21. července 1968 a je tak dodnes nejdéle úřadujícím předsedou vlády "Páté francouzské republiky". Jeho nominace byla značně kontroverzní, protože nebyl členem Assemblée nationale (francouzského "Národního shromáždění", nižší komory francouzského parlamentu). V říjnu 1962 byla jeho vládě vyslovena nedůvěra, Charles de Gaulle dal však rozpustit "Národní shromáždění". Gaullisté vyhráli legislativní volby v roce 1962 a Pompidou byl opět jmenován předsedou vlády. V roce 1964 musel čelit důlní stávce a roce 1967 dovedl gaullistickou stranu ("Unii demokratů pro pátou republiku") k těsnému vítězství.  Je mu kladena zásluha za mírové vyřešení studentských protestů v květnu 1968. Jeho strategií bylo zlomit koalici studentů a zaměstnanců vyjednáváním s odbory a zaměstnavateli (při tzv. "Grenellské konferenci"). Až do této poněkud bouřlivé doby ztělesňoval předsedu vlády tiché a prosperující Francie.  Přesto během "Května 1968" se mezi ním a de Gaullem zvedla vlna neshod. Nechápal, že jej prezident neinformoval o svém odjezdu do Baden-Badenu 29. května 1968. Jejich přátelství, až do té doby velice srdečné, bylo u konce. Legislativní volby vyhrál v roce 1968 a následně rezignoval. Nicméně, z části kvůli krizi z "května 1968", se objevil jako přirozený nástupce Charlese de Gaulla. Svou kandidaturu oznámil v lednu 1969. O několik týdnů později bylo jméno jeho ženy zmíněno v tzv. "Markovicově skandálu". On sám si byl jist, že za tímto pokusem o pohanění stáli představitelé vnitřních gaullistických kruhů.  Po nezdaru referenda z roku 1968 de Gaulle rezignoval a on sám byl zvolen na jeho místo, prezidentem Francouzské republiky, kdy v druhém kole porazil předsedu senátu a zastupujícího (interim) prezidenta Alaina Pohera. Přes svůj gaullismus byl pragmatičtější než de Gaulle, což se projevilo např. přijetím Velké Británii k Evropskému společenství v roce 1973.  Během své vlády započal průmyslový plán a spustil také vesmírný projekt Arianespace. Byl skeptický k programu tzv. "Nové společnosti" jeho prvního premiéra Jacquese Chaban-Delmase, kterého nahradil Pierrem Messmerem, konzervativním gaullistou.  Když se levé křídlo opozice sjednotilo při tvorbě tzv. "Společného programu" před legislativními volbami v roce 1973, rozšířil svou prezidentskou většinu zavázáním se se středovými proevropskými stranami.  V roce 1974, ještě jako úřadující prezident, nečekaně zemřel na leukémii.

Georges Jean Raymond Pompidou (5. července 1911 – 2. dubna 1974, výslovnost ) byl francouzský politik, který se stal nejdéle úřadujícím francouzským premiérem "Páté republiky" a devatenáctým francouzským prezidentem od roku 1969 do své smrti v roce 1974.

乔治·让·雷蒙·蓬皮杜(,1911年-7月5日-1974年-4月2日,法语发音),法国政治家,前任法国总统。


Právní rámec e-mailového marketingu.

V České republice je posílání e-mailů s reklamním sdělením regulované právním rámcem. V platnosti je zákon č. 101/2000 Sb., o ochraně osobních údajů a zákon č. 480/2004 Sb. o některých službách informační společnosti, který upravuje mimo jiné posílání obchodních sdělení prostřednictvím e-mailu. V případě porušení zákona hrozí dle § 11 zákona č. 480/2004 Sb., o některých službách informační společnosti, pokuta v maximální výši 10 mil. Kč.

Cíle e-mailového marketingu.

Hlavním cílem posílání e-mailů je "konverze". Především jde o to, aby adresát udělal akci (nakoupil, vyplnil formulář, přečetl článek atd.). E-mail však také umožňuje získat podněty, náměty, připomínky nebo zákaznické reakce. V takovém případě většinou nejde spoléhat na jednorázový e-mail, ale jde o delší výměnu informací ve více e-mailech. Tato komunikace je více osobní než jiné marketingové aktivity, avšak méně osobní než telefonický rozhovor, který patří mezi další techniky přímého marketingu.  Pokud jsou cílem podněty a další informace, pak je třeba splnit tyto podmínky:

Typy e-mailů používané pro e-mailový marketing.

Newsletter.

Newsletter je typický pro různé zájmové a oborové portály, pro firmy a e-shopy. Jedná se o pravidelně zasílaný e-mail s informacemi, které nemají prodejní a reklamní charakter. Grafické zpracování a design na zákazníka nijak netlačí a nenutí ho k žádnému rozhodnutí.  Newsletter musí zaujmout na první pohled obsahem, tzn. že musí uživateli přinést nějaké zlepšení, kterého lze dosáhnout výběrem vhodného tématu. Mezi vhodná témata patří například návody a tipy, případové studie, žebříčky a průzkumy, rozhovory s profesionály či zpětná vazba od zákazníků.

E-mail s nabídkou.

Tato forma je typická pro e-shopy. E-maily s nabídkou se nazývají promo e-maily.  Pro posílání e-mailů je třeba dodržovat několik zásad. Jednou z hlavních je personalizace, která nezahrnuje jenom oslovení, ale i zacílení dle předchozích zkušeností s nákupem a preferencí, případně dle dalších požadavků. Největší přínos této formy je v propojení e-shopu s informačním systémem, konkrétně s CRM modulem, kdy lze sledovat komunikaci se zákazníky včetně údajů o provedených nákupech.  Doporučuje se, aby v nabídkovém e-mailu byl nabízen jediný produkt. Pokud nabídka obsahuje více než 3 produkty, ztrácí uživatel svoji pozornost a většinou si nic neobjedná. Většinou promo e-maily chodí osobám, které si v daném e-shopu již nějaký produkt objednaly či jejichž stránky navštívily.

Opuštěný košík.

Kampaň na opuštěný košík se zasílá zákazníkům, kteří přidali produkty do košíku, ale nedokončili objednávku.  Je to velice efektivní způsob, jak přilákat zpět zákazníky. Podle průzkumu skoro polovina všech zaslaných emailů je otevřena a čtvrtina zákazníků klikne zpět na web e-shopu. Zákazníci často opustí košík bez konkrétního úmyslu. Opustili ho například proto, že e-shop najednou nešel načíst, nebo protože proces k dokončení byl moc složitý atp.

Autoresponder.

Autoresponder je jeden z důležitých marketingových kanálů, který spadá do oblasti e-mail marketingu. Jedná se o e-maily, které jsou automaticky rozesílány registrovaným uživatelům z databáze. Rozesílání probíhá na základě provedení určité akce. Ta může být uskutečněna na webových stránkách. Jako příklad lze uvést objednávku produktu z internetového obchodu. Na základě provedené objednávky se odešle automatický e-mail s potvrzením.  Výhoda autoresponderu spočívá v tom, že text pro daný e-mail je vytvořen pouze jednou. Tento e-mail je zasílán na každý kontakt, který byl zaregistrován v databázi konkrétní firmy nebo podnikatele.  Automatické e-maily lze dále členit na časové autorespondery a autorespondery odesílané na základě provedené akce. "Časové autorespondery" představují sérii e-mailů, které za sebou následují v předem stanoveném období. Tento typ lze využít u uvítacích e-mailů. Autorespondery odesílané na základě provedené akce jsou rozesílány až po provedení konkrétního jednání ze strany uživatele. Například změny přihlašovacích údajů, kliknutí na odkaz v jiném e-mailu, dosažení určité konverze na webových stránkách, atd.

Permission e-mail marketing.

Jedná se o privilegium poslat očekávané, osobní a relevantní sdělení (reklamu) lidem, kteří souhlasí s jeho zasláním a chtějí ho obdržet. V angličtině se někdy využívá místo pojmu permission e-mail také pojem „opt-in e-mail“.  Oproti ostatním marketingovým aktivitám je rozdílné to, že příjemce e-mailu (zákazník) o tomto sdělení nejen ví, ale přímo jej i očekává. Základem je, že počáteční aktivita musí vycházet od samotného zákazníka, proto obvykle musí vyplnit dotazník a sám o zasílání informací požádat. Dále vyplní, o jaké informace má zájem a jaké mu mají být zasílány.  Přestože zákazník musí vynaložit větší úsilí proto, aby definoval, o jakou nabídku má zájem (například časově náročnějším dotazníkem), výsledkem je oboustranně výhodná situace. Zákazník dostává přesně specifikované informace, které si v dotazníku vyžádal, firma se zase seznámí s požadavky zákazníka a může s nimi dále pracovat. Zákazník proto nemusí probírat velké množství nabídek, které jsou pro něj v konečném důsledku nepotřebné, a firma zase nemusí vynakládat zbytečné úsilí při propagaci produktu či služby, který daného zákazníka nezaujme.  Firmy mají také tu výhodu, že s daty od zákazníků dále pracují a mohou je analyzovat a dále využívat. Důležitá je také zpětná vazba od zákazníků, proto komunikace není jednosměrná, nýbrž obousměrná. Firma musí analyzovat, zda zaslané informace byly relevantní a zda nabídka zákazníka zaujala a využil ji, popřípadě co by chtěl změnit.

E-mailový marketing, Emailing nebo E-mailing patří mezi nástroje přímého marketingu, je to cílené rozesílání komerčních i nekomerčních zpráv na přesně stanovený seznam e-mailových adres. K tomu, aby společnosti mohly e-maily na dané e-mailové adresy oprávněně rozesílat, musí mít od příjemců jejich souhlas. Z tohoto důvodu je e-mail marketing jedním z efektivních nástrojů pro budování one-to-one komunikace. Pravidelným posíláním e-mailů se firma udržuje v povědomí jejich příjemců a buduje tak svou značku. E-mailing patří k nejrychleji rostoucí formě elektronické přímé komunikace.

电子邮件行销(Email Marketing)是一种利用电子邮件为其传递商业或者募款讯息到其听众的直销形式。就广义来说,每封电子邮件传送到潜在或现行客户都可视为电子邮件行销。然而,该术语通常指:


保萨尼亚斯 (地理学家)

Biografie.

Pausaniás pravděpodobně pocházel z Lýdie; je patrné, že velmi dobře znal západní pobřeží Malé Asie. Předtím, než navštívil Řecko, jeho cesty jej zavedly do Antiochie a Palestiny, na břehy řeky Jordán a do Egypta, kde poznal pyramidy. V Makedonii navštívil tradiční Orfeovu hrobku. Poté odcestoval do Itálie, kde navštívil několik kampánských měst a samozřejmě i Řím. Jako první se ve svém díle zmínil o tom, že viděl ruiny Tróje nebo Mykén.

Dílo.

Zachovala se Pausaniova "Cesta po Řecku" (Ἑλλάδος Περιήγησις Helládos Periēgēsis, německy "Beschreibung Griechenlands") v deseti knihách. Existují však důkazy i o dalších knihách. První kniha byla napsána kolem roku 160, desátá kniha asi roku 175. Jestli však vznikla i závěrečná úprava všech deseti knih a zda byla desátá nejmladší, je kontroverzní.  Dílo začíná popisem poloostrova Peloponés a části severního Řecka. Autor často popisuje ceremoniální a jiné místní zvyky. Dále vypráví o historii, legendách a folklóru míst, která navštívil. Přitom se hodně zaměřuje na popisy náboženského umění a architektury. V topografické části knihy popisuje přírodní jevy jako je zemětřesení, příliv a odliv či zaledněná severní moře. Přestože nikdy nezpochybňuje existenci bohů a legendárních hrdinů, občas kritizuje mýty a legendy, které se k nim vztahují. Jeho popisy uměleckých děl a staveb jsou velmi přesné a díky nim mnohdy bývají prováděny i jejich rekonstrukce.  Pausaniás měl před očima hlavně vzdělané římské čtenáře. Nicméně, ve starověku zpočátku nedosáhl velkého publika. Teprve na konci pozdního starověku, v rané justiniánské době, tedy kolem roku 530, ho citoval Stephanos z Byzanthu, který se zajímal o řecká města popsaná Pausaniem. Nejstarší dochovaný rukopis díla pochází z 15. století.  Pausaniovo zobrazení vychází z jeho vlastních pozorování a zkušeností, ale také ze studií mnoha starších antických autorů. Často si všímá místních tradic nebo cituje místní historiky, kteří by jinak byli ztraceni. Svými spisy významně přispěl k našemu obrazu antického Řecka.

Pausaniás (řecky: Παυσανίας) byl řecký cestovatel a zeměpisec 2. století, který žil za vlády císařů Hadriana, Antonina Pia a Marka Aurelia. Jeho dílo "Cesta po Řecku" (řecky Ἑλλάδος περιήγησις), popisuje starověké Řecko a je důležitým pomocníkem dnešních badatelů při zkoumání jeho historie a kultury.

保萨尼亚斯 (希腊文:;拉丁字母转写:Pausanias),生活在公元二世纪罗马时代的希腊地理学家、旅行家,著有《希腊志》()十卷,书中内容多为后世考古学发现所引证。


瑪麗亞·萊蒂西亞·拉莫利諾

Život.

Ramolinové byl rod, který 250 let sídlil na Korsice a pocházel z lombardského hraběcího rodu Collaltů. Otec Laetitie velel vojenské posádce v Ajacciu a později byl generálním inspektorem silnic a mostů Korsiky. Když zemřel, vdala se jeho žena za švýcarského důstojníka ve francouzských službách Franze Fesche. Ze svazku se narodivší Joseph Fesch, pozdější kardinál, svou nevlastní sestru celý život účinně podporoval. Laetitia se vdala 2. června 1764 v Ajacciu za zchudlého korsického šlechtice a advokáta Carla Buonaparte, přítele vedoucí osobnosti boje za korsickou nezávislost Pascala Paoliho. Svého manžela Laetitie provázela během bojů roku 1769 těhotná a v náručí s malým synem Josefem a prodělala fyzickou i psychickou zátěž, zejména po ústupu po bitvě u Ponte Nuovo korsickými horami, což jistě spoluzapříčinilo předčasný porod 15. srpna 1769 – narození Napoleona.  Rodina zůstala na Korsice i po uzavření míru roku 1769 a díky uznání šlechtického titulu rodiny Francií a daňovým úlevám a dalším privilegiím mohla i ekonomicky prosperovat na slušné úrovni. Díky privilegiím mohli i synové Josef a Napoleon studovat ve Francii na prestižních školách. Roku 1785 zemřel Carlo Buonaparte na rakovinu žaludku ve francouzském Montpellier. Vdova odmítla četné nabídky k sňatku a tvrdou rukou vychovávala své děti sama. Výrazně podporována byla synem Napoleonem, který jako mladý důstojník francouzské armády posílal veškeré peníze matce a sám žil v nuzných poměrech, pro odlehčení matce převzal výchovu svého bratra Louise osobně. Laetizia byla zbožná, denně se účastnila bohoslužeb a přála si, aby její syn Josef se stal knězem. V důsledku politických událostí byla nucena náhle v noci emigrovat s bratrem Feschem a čtyřmi dětmi do Francie a žila v Marseille ve skromných poměrech až do společenského vzestupu svého syna.  Její požadavky zůstaly celý živost pro Napoleona důležité, i když často docházelo k ostrým výměnám názorů mezi nimi. Chladná zůstala ke své snaše Josephině. Stranila se slavností, což vyústilo v její neúčast na korunovaci Napoleona a Josefiny. Založením velmi šetrná – v době nouze se šetrnost stala nutností – zůstala velmi spořivá celý život, což v pozdějších letech přešlo v lakotnost (i svým dětem půjčovala na vysoké úroky). Po pádu Napoleona odešla se svým nevlastním bratrem Josefem Feschem do Říma, kde žila skromný život. V stáří trpěla částečnou ztrátou zraku. S hrdostí se dožila obnovení napoleonského kultu po Červencové revoluci a její zvolání „císař stojí opět uprostřed Paříže“, kterým komentovala znovupostavení Vendômského sloupu, se stalo pro bonapartisty morálním povzbuzením.

Děti.

Porodila celkem třináctkrát, dospělosti se dožilo osm dětí. První dvě zemřely v kojeneckém věku na dětské infekce. Po Josefovi nejstarší byl Napoleon – první císař Francouzů, který své sourozence povýšil do různých funkcí evropských vládců.

Maria Laetitia Ramolino, (možná varianta Letizia) (24. srpna 1750, Ajaccio, Korsika – 2. února 1836, Řím), zvaná "Madame Mère", byla matka Napoleona Bonaparte.

高贵的玛丽亚·莱蒂西亚·拉莫利诺(Nobile Maria Letizia Buonaparte née Ramolino;Marie-Lætitia Ramolino, Madame Mère de l'Empereur,1750年8月24日-1836年2月2日),拿破仑·波拿巴之母。出生于科西嘉岛的阿雅克肖,乔凡尼·杰诺尼莫·拉莫利诺(Giovanni Geronimo Ramolino,1723年4月13日-1755年)与安洁拉·玛丽亚·皮特拉散塔(Angela Maria Pietrasanta,1725年-1790年)之女。父亲乔凡尼·杰诺尼莫·拉莫利诺是热那亚共和国军队的步兵与骑士团团长。拉莫利诺家的远房表亲是热那亚共和国低阶贵族。莱蒂西亚并没有受过正式的教育。<br>


Typy.

Křemíkový solární panel.

Solární články jsou tvořeny polovodičovými plátky tenčími než 1 mm. Na spodní straně je plošná průchozí elektroda. Horní elektroda má plošné uspořádání tvaru dlouhých prstů zasahujících do plochy. Tak může světlo na plochu svítit. Povrch solárního článku je chráněn skleněnou vrstvou sloužící jako antireflexní vrstva. A tak je zabezpečeno, aby co nejvíce světla vniklo do polovodiče. Antireflexní vrstvy se většinou tvoří napařením oxidu titanu. Tím získá článek svůj tmavomodrý vzhled. Jako polovodičový materiál se používá převážně křemík. Jiné polovodičové materiály, např. arsenid gallitý, sulfid kademnatý, tellurid kademnatý, selenidy mědi a india, nebo sulfidy gallia, se zatím zkoušejí. Krycí sklo chrání povrch solárních článků i před vlivy prostředí. Účinnost je 12 až 14 %, při započtení vlivu zeměpisné šířky a celoročních teplot v ČR pak do 10 %. Účinnost klesá při stoupající teplotě asi o 0,4 % na každý stupeň Celsia.

Fotovoltaické fólie.

Jiným typem solárních článků jsou takzvané „thin film solar cells“, neboli tenkovrstvé solární články, někdy přezdívaných fotovoltaické fólie. Fotovoltaické fólie se dají nanášet na poměrně velké plochy pomocí technologie, která je principiálně shodná s inkoustovou tiskárnou. Fotovoltaické fólie se dají tisknout v širokých a dlouhých pásech na ohebné podklady. Polovodičová vrstva je široká asi jen jeden mikrometr.  Technologie tzv. "solárního inkoustu" vyvíjí od roku 2007 například v australském Victorian Organic Solar Cell Consortium (VICOSC), která se skládá z univerzit Melbourne a Monash a vědecké a průmyslové výzkumné organizace CSIRO. Jedná se o levnou technologii, která ovšem disponuje desetkrát nižší účinností než klasické fotovoltaické panely. Podle slov společnosti by se již brzy měla objevit na komerčním trhu.

Organický solární panel.

Ve stádiu výzkumu je technologie výroby sluneční energie za pomoci fotosyntézy, o kterou se pokoušejí izraelští vědci z Telavivské univerzity. Novou technologií by měly být geneticky zkonstruované bílkoviny, které mají využívat fotosyntézu k výrobě elektrické energie. Nové články by měly být levnější než současné křemíkové. 1 m2 solárního panelu na křemíkové bázi v současné době vyjde na 200 dolarů, zatímco stejná plocha solárního panelu z geneticky zkonstruované bílkoviny () vyjde na 1 dolar. Větší má být i účinnost, která se má zvýšit z 12-14 % u křemíkových panelů až na 25 %. Nová technologie je umožněna díky poznatkům z genetického inženýrství a nanotechnologií.

Výroba a recyklace solárních panelů.

V samých počátcích fotovoltaiky, v 70. a 80. letech, byla výroba solárních panelů energeticky nevýhodná – nedokázaly produkovat více energie, než bylo investováno do jejich vytvoření. Tato situace se změnila až v roce 2010. Dalším důležitým mezníkem je rok 2020, kdy by se mělo podařit dosáhnout rovné bilance mezi všemi solárními panely na světě – jak mezi starými energeticky ztrátovými, tak mezi těmi, které využívají nejnovějších technologií. Vysloužilé solární panely je pak možno recyklovat – největší podíl na jejich hmotnosti má sklo a hliníkový rám. Součástí panelů jsou však i další materiály, které lze opětovně využít, jako například hliník, měď, sklo, plasty, křemík a vzácné kovy.

Solární panel je tvořen solárními (fotovoltaickými) články, které mohou být tvořeny polovodičovými nebo organickými prvky, které mění elektromagnetickou energii světla v energii elektrickou. Přímou přeměnou světla na elektrickou energii se dnes zabývá samostatná specializace. Fotoelektrický efekt vysvětluje vznik volných elektrických nosičů dopadem záření. Celkově se daří za pomoci křemíkových solárních panelů přeměnit v elektrickou energii jen asi 17 % energie dopadajícího záření. Při použití organických solárních panelů vyvinutých v Izraeli by měla být účinnost až 25 %. Teoretická maximální účinnost pro jeden přechod je 34 % (tzv. Shockley-Queisser limit).

太阳电池模板(Photovoltaic Module)、光伏板(Photovoltaic Panel)又称作太阳能模组、太阳能板,是将许多光伏电池(Photovoltaic Cell,太阳能电池)互连并包装的产物,如此互连的而达到的发电规模可提供商业大楼、住宅使用。


Morfologie dospělých motolic.

Tvar většiny motolic je dorso-ventrálně zploštělý, podélně oválný až lístkovitý. Některé druhy mají tělo hruškovité nebo válcovité (Schistosomatidae). Velikost dospělých motolic je variabilní a pohybuje se od několika milimetrů až do několika centimetrů ("Fasciola gigantica" měří až 10 cm). Typickými orgány motolic jsou přísavky na ventrální straně těla. Ústní (rostrální) přísavka slouží jednak k přichycení a jednak obsahuje ústní otvor motolice. Břišní (ventrální) přísavka (také zvaná acetabulum) slouží jen k přichycení a některým čeledím může chybět. U břišní přísavky většinou ústí vývody pohlavních orgánů.  Povrch těla tvoří metabolicky aktivní tegument, pod kterým je uložené syntitium zasahující do tělového parenchymu. Tegument je tvořen trny, někdy hladký. Na tegument navazuje kožně-svalový vak, který je složen z několika vrstev.  Nervovou soustavu tvoří párové cerebrální ganglium, ze kterého vybíhají krátké provazce k přednímu konci a 3 páry dlouhých kaudálních nervových provazců.  Trávicí soustava je jednoduchá, chybí anus. Motolice přijímají potravu nasáváním svalnatým hltanem uloženým na dně ústní přísavky, který pokračuje do párového, různě větveného střeva. Po strávení se potrava ve střevě resorbuje. Nestrávené zbytky se regurgitují zpět přes hltan.  Vylučovací soustava je protonefridiálního typu, tvořená plaménkovými buňkami, na které pomocí kanálků navazuje močový měchýř a ústí ven exkrečním otvorem.  Dýchají za nepřístupu kyslíku a odpadními produkty jsou karboxylové kyseliny (kapronová, valerová).  Většina motolic jsou hermafrodité, s výjimkou zástupců čeledi Schistosomatidae. Přestože jsou motolice oboupohlavní, proces oplození probíhá častěji mezi dvěma jedinci. Samooplození je méně časté z důvodu nižší genetické diverzity. Samčí pohlavní orgány tvoří párová varlata ústící semennými kanálky do vývodů u břišní přísavky. Samičí pohlavní ústrojí je zastoupeno párovými vaječníky, vejcovody a dělohou.

Vývojový cyklus.

Vývojový cyklus motolic je velmi složitý a zahrnuje jednoho až tři mezihostitele. Vývoj motolice se obecně dělí na tři základní fáze:

Obecné schéma vývojové cyklu.

Embryogonie začíná, když oplozené vajíčko se dostává do vnějšího prostředí a uvnitř se začne tvořit obrvená larva zvaná miracidium (u některých druhů jsou už larvy vyvinuté). Jakmile miracidium dozraje, opouští vajíčko přes otvor zvaný operculum, plave ve vodě a hledá aktivně vhodného mezihostitele, kterým je vždy vodní plž. V něm prodělává další vývoj (partenogeneze). V plži z jednoho miracidia se přes řadu stádií (sporocysta, mateřská redie, dceřiná redie) vytvoří až několik set cerkarií, které plže samy opouštějí. Další část vývoje od cerkarie se liší mezi jednotlivými čeleděmi. Cerkarie může sama pronikat přímo do definitivního hostitele (např. u schistosom); nebo se opouzdří na vegetaci (metacerkarie) a čekají až je pozře definitivní hostitel (např. motolice jaterní); nebo cerkarie pronikají do dalšího mezihostitele (vodní korýš, ryba), kde se opouzdří a definitivní hostitel se nakazí pozřením infikovaného mezihostitele (např. "Paragonimus" spp., "Opistorchis" spp.); nebo pronikají do druhého mezihostitele (mění se v mezocerkarie) a až v třetím mezihostiteli se vytvářejí metacerkarie.  Fáze maritogeneze začíná v okamžiku pozření metacerkárií definitivním hostitelem, kdy se v žaludku uvolní z cysty mladá motolička, která poté migruje organismem až do svého cílového místa. U schistosom začíná maritogeneze, když furkocerkárie pronikne do kůže zvířete či člověka.

Zjednodušené schéma vývojového cyklu.

vajíčko → miracidium → sporocysta → mateřská redie → dceřiná redie →cerkarie → metacerkarie → dospělec  nebo také vajíčko → miracidium → mateřská sporocysta → dceřiná sporocysta → cerkarie → dospělec

Motolice (Trematoda Rudolphi, 1808) jsou třída bezobratlých živočichů, kteří spadají do kmene ploštěnců ("Platyhelminthes"). Třída Trematoda (motolice) zahrnuje velkou skupinu helmintů, kteří se vyznačují nepřímým vývojem zahrnujícím 1-3 mezihostitele. Jedná se především o endoparazity obratlovců, jen malé množství druhů žije ektoparaziticky. Bylo popsáno více než 8000 druhů, přičemž řada z nich má velký medicínský či veterinární význam. Původně se třída Trematoda dělila do dvou podtříd Monogenea (jednorodí) a Digenea (dvourodí). V poslední době však převládl názor, že Monogenea (parazité ryb, paryb, obojživelníků a plazů) se natolik odlišují, že byla vytvořena nová třída Monogenea. (tento článek se tudíž netýká Monogenea).

吸虫(学名:)是寄生虫的一种,为扁形动物门吸虫纲动物的总称,也称为瓜仁虫。一些吸虫也被称为二口虫(拉丁语:Distoma)。其名由来是因为它的口吸盘和腹吸盘都被认为是口而致,拉丁语中,Di代表“二”,stoma代表“口”。


Původ slova.

Slovo datum je z latiny a znamená "dáno" od "dare", dávat. Na latinských listinách a dopisech se den sepsání označoval ustálenou formulí "datum die...", v češtině "dáno dne..." a tak slovo datum dostalo svůj současný kalendářní význam. Ve filosofii označuje datum i jiné "danosti", například smyslové vjemy. Odtud i množné číslo data ve smyslu "údaje" (informatika).

Kalendářní datum.

Kalendářní datum je údaj o dni, přesný zápis dne. Dle tohoto zápisu je možné každý den historicky dohledat. Skládá se z čísla dne, čísla nebo jména měsíce a čísla roku. Používá se i neúplný zápis data, bez údaje o roku. Den v týdnu se obvykle jako součást data neuvádí, ale může být vedle data uveden jako doplňující údaj. V záhlaví dopisů a u podpisů dokumentů se zpravidla datum doplňuje jménem místa (obce), kde byl text podepsán.  Ve spisovné češtině se za kořen slova považuje jen tvar „dat“, čemuž odpovídají skloněné a odvozené tvary (bez data, datový). V obecné češtině se však prosazuje rozšíření kořene na celý tvar „datum“ (bez datumu, datumový), což mimo jiné zvýrazňuje rozlišení od obecnějšího termínu data používaného zejména v informatice. Tento tvar slova datum (skloňovaný podle mužského vzoru) je ve spisovné češtině přípustný; zejména tam, kde je třeba rozlišit kalendářní a počítačová data.

Zápis data v češtině.

V České republice se nejčastěji datum zapisuje v pořadí "den týdne (názvem, pokud se uvede), den měsíce (číslem), měsíc (číslem nebo názvem) a rok (letopočtem)". Datum se v češtině zapisuje ve tvaru podle vzoru „15. srpna 2000“ nebo zkráceně s číslem měsíce „15. 8. 2000“, přičemž za tečkami se podle typografických pravidel mají psát pevné mezery.  Pokud je celý datový údaj v číselné formě pojat jako značka (a případná jednociferná čísla dnů a měsíců jsou doplňována nulami), tečky jsou pojaty jako dělicí znaménka na způsob desetinné čárky a nepíší se za nimi mezery (tedy 23.03.2006). Tento způsob zápisu kodifikuje ČSN 01 6910 "Úprava písemností zpracovaných textovými editory" (nová verze "Úprava písemností zpracovaných textovými procesory" 2014, kterou zpracoval Ústav pro jazyk český AV ČR, v. v. i.) V praxi se však mezery při číselném zápisu data často vynechávají i v případě, kdy nuly před jednociferná čísla doplňovány nejsou.  V obchodní, úřední a marketingové komunikaci se v ČR a většině států světa používá zápis dvoumístný bez mezer, tj. 03.02.2016. Zápis jednomístný vycházející z Pravidel českého pravopisu z roku 1993 je zastaralý a v praxi problematický.

Den v týdnu.

Před ostatními údaji data se může uvést určení dne v rámci týdne jeho názvem (pondělí, úterý, středa, čtvrtek, pátek, sobota nebo neděle), v samostatně zapsaném datu zpravidla v 1. pádu nebo ve větě (ale i samostatně) po předložce „v“ v 6. pádu, např. „v pondělí...“.

Den v měsíci a měsíc.

Den v měsíci se v češtině označuje řadovou číslovkou (s vynecháním slov „dne měsíce“ z původní formule např. 10. dne měsíce února), a to buď samostatně ("„Dnes je patnáctého“") nebo ve spojení s názvem měsíce ("„Patnáctého srpna“"). Je-li ve větě označení dne v pozici podmětu nebo předmětu, používá se někdy i tvar, v němž se název měsíce dostává do základního tvaru (1. pádu), jako by řadová číslovka označovala pořadí měsíce a ne pořadí dne v měsíci ("„Patnáctý srpen je den mého narození. Proto se těším na každý patnáctý srpen.“") Slovní zápis měsíce je běžný v osobní a soukromé korespondenci, na peněžních dokladech, v právních písemnostech apod. Používá se také zápis s lomítkem den/měsíc (například „9/5 1945“). Jazyková poradna ÚJČ tento způsob zápisu nedoporučuje. Hrozí zde záměna s americkým způsobem zápisu, který ale začíná číslem měsíce.  V minulosti bylo v češtině běžné označovat měsíc římskými číslicemi, což umožňovalo spolehlivě rozlišit den od měsíce, avšak tento způsob zápisu je na ústupu a používají jej především starší lidé a starší mechanické pokladny nebo podobné strojky.

Letopočet.

Letopočet čili číslo roku se někdy zkracuje na poslední dvojčíslí nebo zcela vynechává. Od roku 2000 se při číselném zápisu data od tohoto způsobu zápisu ustupuje, protože nízká čísla roků v situaci, kdy se v českém prostředí objevují i anglické a americké i strojové formáty dat, vzbuzují nejistotu a mohou vést k záměně údajů. Vypuštění prvních dvou cifer roku se někdy označuje apostrofem, ale jazyková poradna ÚJČ tento způsob zápisu nedoporučuje.  Dříve se rok uváděl formulkou „roku“ (zkratkou „r.“) nebo „léta Páně“ (zkratkou L. P.) a číslo roku se četlo jako řadová číslovka v 2. pádu (léta páně dvoutisícího čtrnáctého), nověji jako prosté číslo. Také při pečlivém čtení se může pro přehlednost slovo „roku“ předsunout letopočtu, i když není napsané.

Jiná uspořádání data.

V tabulkových a databázových výstupech a zápisech se čím dál více používají formáty v opačném (reverzním) pořadí zápisu (např. s oddělujícími spojovníky pro 15. srpna 2000), které usnadňují automatické řazení (tzv. třídění) do chronologické posloupnosti. Pořadová čísla dne a měsíce se v tomto případě doplňují nulami na dvojciferný formát. Tento způsob zápisu již pro některá použití akceptuje i jazyková poradna Ústavu pro jazyk český AV ČR.  Mezinárodní norma ISO stanovuje pro datové zpracování formát data dne bez dělicích značek v pořadí rok (4 znaky), měsíc (2), den (2), např. 20000815. Ten používají např. i některé fotopřístroje pro názvy snímků.

Před letopočtem.

Roky před epochou (počátkem) letopočtu se označují číslem následovaným doplňkem „před naším letopočtem“, zkráceně „př. n. l.“", někdy podle původního významu „př. Kr.“ resp. „před Kristem“.

Zápis data ve světě.

Formát data závisí na použitém kalendáři, ale také na zvycích dané země. Například v gregoriánském kalendáři je možno vyjádřit stejné datum v těchto formátech:

Den.měsíc.rok (dd.mm.rr), formát začínající dnem.

Tuto posloupnost používá většina zemí světa.

Rok měsíc den (rr mm dd), formát začínající rokem.

Tato posloupnost uvádí významnější část data před méně významnou, tedy pořadí rok, měsíc a den. Tento způsob je tradiční v Asii, Maďarsku a Švédsku, běžný i v Rakousku, Slovinsku a Chorvatsku, a jeho použití se rozšiřuje do dalších zemí. Abecední a chronologické třídění dat dávají v tomto systému stejné výsledky.

měsíc/den/rok (mm/dd/rr), formát začínající měsícem.

Tato posloupnost se používá jen v USA, Kanadě, Mikronésii, Palau, na Belize a Filipínách.  V některých zemích se souběžně používá více způsobů zápisu.

Skloňování slova „datum“ a jeho rod.

Skloňovat slovo datum podle mužského vzoru „hrad“ dosavadní mluvnická norma obecně nepřipouští. Toto skloňování však umožňuje slovo datum lépe odlišit kalendářní data od slova data v obecném smyslu soubor informací. Jazyková příručka ÚJČ ČAV však již v některých typech textů (zvláště těch, v nichž je třeba rozlišit kalendářní a počítačová data) připouští tolerovat i tvary mužského rodu, zejména v množném čísle, tj. datumy, datumů, datumům, datumy, o datumech, datumy, např. „V uložených datech se bude nejčastěji vyhledávat podle datumů.“  Základní a původní vzor skloňování českého substantiva „datum“ je "město" (rodu středního) :

Datum (z latinského „dáno“) je zápis dne, nejčastěji podle kalendáře, jako kalendářní datum. Určení data a dne je datace, označení dne (doby mezi dvěma vzájemně nejbližšími půlnocemi) pomocí periodizace času a nezahrnuje zpravidla přesnější určení části dne:

在日历中,日期是一个在历法中特定的日子。日期可以帮助我们表示一个指定的日子。我们可以计算出两个日期的距离,例如在公历里,"年24日"在"年14日"十日后。一个事件的发生日期取决于UTC偏移量。例如在1941-12-07T18:18Z开始的珍珠港事件在夏威夷时间()里发生于12月7日,但在日本标准时间()里是在12月8日发生的。


Život.

Ernst Jünger vyrůstal v Hannoveru a v mládí byl členem hnutí Wandervogel. Po útěku z domova a působení ve Francouzské cizinecké legii se jako německý voják zúčastnil první světové války na západní frontě a byl vyznamenán nejvyšším německým vojenským vyznamenáním Pour le Mérite. Až do roku 1998 byl jeho posledním žijícím nositelem.  Po první světové válce sloužil až do roku 1923 v armádě a vystudoval mořskou biologii, botaniku, zoologii a filosofii a stal se známým entomologem. V roce 1925 se oženil s Grethou von Jeinsen, se kterou měl dvě děti.  Již v roce 1920 vydal svou knihu "In Stahlgewittern", která popisuje jeho zkušenosti z první světové války. Krom beletristických děl později publikoval i díla filosoficky orientovaná, např. "Der Arbeiter, Herrschaft und Gestalt", a byl též činný publicisticky. Z pravicově nacionalistických pozic se ostře stavěl proti Výmarské republice, ale odmítal i Hitlerův národní socialismus.  Po nástupu Hitlera k moci se jej nacisté pokoušeli získat na svou stranu, ale Jünger odmítl i předsednictví nacistickému svazu spisovatelů Der Reichsverband Deutscher Schriftsteller a od roku 1938 měl zákaz publikační činnosti. Během druhé světové války sloužil v hodnosti kapitána na administrativní pozici v Paříži, a to až do roku 1944.  Po konci války dostal Jünger opět zákaz publikování, tentokráte od britské okupační správy, který trval po čtyři roky. Do konce svého dlouhého života se věnoval literární tvorbě, v roce 1981 byl oceněn cenou Prix mondial Cino Del Duca. V roce 1996 konvertoval ke katolickému vyznání. Zemřel o dva roky později, pochován byl ve Wilflingenu (Badensko-Württembersko).

Ernst Jünger (29. března 1895 Heidelberg – 17. února 1998 Riedlingen) byl německý spisovatel, publicista, filozof a entomolog. Byl starším bratrem Friedricha Georga Jüngera.

恩斯特·荣格(,1895年-3月29日-1998年-2月17日),德国军人、小说家、昆虫学家,以他的第一次世界大战回忆录《钢铁风暴》而广为人知。