Historie.

Od poloviny 19. století začalo zabírat zcela nové místo společenského života fotografické studio. V mnoha evropských městech stále rostl počet ateliérů, které pořizovaly portréty svých obyvatel. Touha nechat si pořídit vlastní podobenku měli příslušníci všech společenských vrstev. Toho bylo dosaženo především rozšířením laciných carte de visite v 60. letech 19. století. Studia kromě portrétů nabízela také další fotografické žánry zachycující dojmy z okolního světa prostřednictvím média fotografie.  Prvopočátky fotografie se neobešly bez denního světla, pokud šlo o expoziční čas, bylo potřeba co nejvyšší sluneční svit. Proto se ateliéry stavěly v místnostech s jednou stranou směrovanou na sever a celou prosklenou, mnohdy to byly skleněné konstrukce umístěné ve vrchních patrech domů. Fotograf byl zcela závislý na intenzitě slunečního světla, které mohl pomocí závěsů regulovat. S vývojem zábleskových zařízení a osvětlovací techniky se začala studia objevovat také v nižších patrech, moderní ateliéry byly od přirozeného světla odstíněny a začalo se v nich používat umělé studiové osvětlení.  V dobách, kdy expoziční časy byly řádově ve vteřinách, se používaly různé pomůcky pro opěrku hlavy nebo dokonce celé postavy. Jednou z pomůcek byl takzvaný "Bradyho stojan", který byl pojmenován po Američanovi Mathew Bradym. Používal se uprostřed 19. století, měl těžkou litinovou stabilní základnu a nastavitelnou výšku trubkového sloupce (nohy) pro dvojí použití: sloužil buď jako loketní opěrka, nebo při plném prodloužení a dodáním příčné výztuhy jako opěrka hlavy. Stojan byl často zapotřebí, aby se modely při delším expozičním času fotografování nepohnuly. Domy se stavěly co nejvíce otevřené slunečnímu svitu, a někdy měly modrá skla, protože vrstva jodidu stříbrného byla nejcitlivější na modré světlo. Lidé při fotografování seděli většinou před holým pozadím a byli osvíceni měkkým světlem z okna, které mohlo být směrováno pomocí zrcadel. Přibližně v období od roku 1860 do roku 1920 bylo standardním vybavením raných fotografických ateliérů malované fotografické pozadí. Mělo obecně rustikální nebo kvazi-klasický vzhled, ale někdy představovalo buržoazní trompe-l'oeil („oko-klamající“, iluzionistické malířství), které však nakonec vyšlo z módy s příchodem fotoaparátů Brownie a Kodak, a rozšíření fotografie masám. Pozadí mohou podle provenience poskytnout stopy při genealogickém výzkumu starých rodinných fotografií.  S postupujícím rozvojem techniky v polovině 19. století dostali fotografové možnost využívat zkracující se dobu expozice, osvobodit se a vytvořit nový styl portrétní fotografie. Fotografové se přemístili ze svých ateliérů do exteriérů, na bojiště, přes oceány a do vzdálených pouští. Rozvíjely se mobilní fotografické ateliéry. "Daguerreotypický salón" Williama Shewa, fotografická dodávka "Photographic Van" Rogera Fentona nebo vagón "What-is-it?" Mathewa Bradyho nastavily standardy portrétní fotografie druhé poloviny devatenáctého století.  Zachytit hospodářský rozvoj nového odvětví se pokusilo mnoho umělců. Počet středních a malých podniků neustále rostl a začaly mezi sebou soutěžit. Kdo chtěl na trhu přežít a dobře vydělat, potřeboval mít širokou klientelu, dobré nápady, technické vybavení a musel dodat zákazníkovi příjemný obrázek. Pro přilákání zákazníků se některá studia specializovala například na divadlo, fotografie dětí nebo divoká zvířata.  Studia nabízela také další motivy a témata ke koupi. Jednalo se o reprodukce umění, reportážní fotografie, pohlednice s tématy vedut ať už městských či krajin, nebo ve své době populární stereo fotografie. V roce 1901 propagovala firma Underwood & Underwood stereoskop pod marketingovým heslem "Stereofotografie jako vychovatel". Zámožní lidé si kupovali celé série stereofotografií s tematikou přírody, cestování, zpravodajství a podobně; bylo z čeho vybírat – firma vyprodukovala mezi 30 000 a 40 000 stereografických titulů. Fotografické vizitky měly tu výhodu, že si je přátelé mohli vyměňovat mezi sebou a díky standardnímu formátu umisťovat do rodinných alb. Vizitky se staly populární poté, když v květnu 1859 Disdéri vyfotografoval ve svém ateliéru Napoleona III, který kvůli své fotografii přerušil svou cestu do války. Ještě větší popularitu získaly vizitky poté, když se nechala vyfotografovat celá královská rodina v Londýně. Během tří měsíců se prodalo 70 000 fotografických vizitek a údajně jich bylo vyrobeno ještě 200 000 dalších. Mnozí fotografové také prodávali podobizny známých osobností, méně časté byly pak fotografie měst, soch či důležitých událostí. O rozsahu „vizitkománie“ svědčí i to, že v Anglii počty prodaných vizitek ročně šly do stovek miliónů což vzhledem k jejich nemalé pořizovací ceně je obdivuhodné.  Zajímavým aspektem je propagace a reklama, kterými na sebe ateliéry upozorňovaly. Reklamní loga studií na zdobených štítech byly umístěny směrem do ulice, i když byl ateliér na dvorku. Návštěvník po vstupu do budovy procházel kolem četných panelů s portréty slavných lidí, na návěštních sloupech byly roky zahájení obchodní činnosti a speciální propagační akce na služby nejrůznějšího druhu navíc. Okamžité vlastní zastoupení fotografické živnosti se nabízelo na zadní straně fotografie, která mohla obsahovat bohatý design a ilustrace. Tyto reversy obsahovaly na výhody studia z hlediska jeho umístění, dostupnosti a kvality, pohodlí při fotografování a dalších služeb, ceny, speciality z podnikání, jako byly dvorní tituly, ocenění a medaile. Významný český fotograf Jan Nepomuk Langhans vlastnil výrazný firemní automobil, který sloužil zároveň jako mobilní reklamní panel.  Klientela různých ateliérů se lišila co se týče příslušnosti k různým společenským vrstvám. Lidé se většinou nechávali fotografovat ve svých nejlepších „nedělních“ šatech, jejich vzhled rovněž poskytoval důkaz o jejich sociálním původu.  Portrétní fotografie historikům poskytují velké množství informací o vybavení interiéru fotoateliéru. Sestava těchto interiérů byla všude poměrně podobná, i když umělecký design mohl být různě luxusní. Malované kulisy, záclony, závěsy, křesla, stoly a další nábytek nebo stavební prvky ovlivňovaly atmosféru. Malované fotografické pozadí bylo přibližně v období od roku 1860 do roku 1920 standardním vybavením raných fotografických ateliérů. Mělo obecně rustikální nebo kvazi-klasický vzhled, ale někdy představovalo buržoazní trompe-l'oeil („oko-klamající“, iluzionistické malířství), které však nakonec vyšlo z módy s příchodem fotoaparátů Brownie a Kodak, díky kterým se fotografie rozšířila masám a současně změnila cítění veřejnosti. Vzhledem k tomu, že malovaná pozadí byla vyráběna šest desetiletí místními řemeslníky, mohou podle provenience poskytnout důležité stopy při genealogickém výzkumu starých rodinných fotografií, a jejich fáze mají svůj vliv na starobylých fotografických snímcích. Například londýnské studio Alexandra Bassana bylo vyzdobeno uhlotiskovými fotografickými tisky a sádrovými bustami a bylo dost velké na to, aby v něm mohlo být skoro 25 metrů velké panoramatické malované pozadí se zobrazenými scénami namontované na kolečkách. Pozadí poskytovalo řadu venkovních scén nebo oficiálních pozadí, pořídil před ním portréty Williama Gladstona a dokonce královny Viktorie.  V Berlíně se od roku 1850 do roku 1900 vystřídalo, podle výzkumu profesorky Sibylle Einholzové, více než 1500 fotoateliérů.

Fotografové v zahraničí.

Francie  Compagnie des Arts Photomécaniques (CAP) byla francouzská fotografická společnost se sídlem v Paříži, která pod tímto názvem vznikla v roce 1932 spojením tří významných společností 19. století: Ferrier & Soulier, Levy & Fils a Neurdein. V podstatě firmu založil Claude-Marie Ferrier v roce 1851 a je známá zejména pod názvy vzniklými kombinacemi jmen většiny majitelů: Claude-Marie Ferrier, Charles Soulier, Issac Lévy a Leon Moyse a podobně. Společnost pokračovala v politice svých předchůdců zahrnující Paříž, Francii a její provincie a kolonie od konce první světové války až do roku 1960. S bohatou sbírkou stovek tisíců fotografií nabízela divákům možnost být svědkem zásadních změn, které proběhly v těchto částech světa během 20. století. Její fotografie byly k prodeji ve formě pohlednic a ilustrovaných knih a prodávaly se v restauracích a kavárnách, stejně jako v knihkupectví. Produkovala papírové stereofotografie, ale proslula svými skleněnými diapozitivy, které vznikaly nanesením emulze na základě albuminu na skleněnou desku. Diapozitivy měly rozměr 8,5 × 17 cm – tedy standardní velikost, jakou měly i papírové stereofotografie a daguerrotypie v této době. Vydávání pohlednic rozhodujícím způsobem přispělo k dobrému jménu jejich studia. Významně a aktivně se podílela na „zlatém věku pohlednic“ v Alžírsku spolu s mnoha významnými fotografy z tohoto období jako byli: Marius Maure, Neurdein, Levy & Fils, Geiser, Leroux, Madon, nebo Bougault Vollenweider.  Jean Gilletta (1856–1933) byl francouzský fotograf a nakladatel, který vydával pohlednice. Působil v oblastech Nice, Provence-Alpes-Côte d'Azur a Ligurie.  Hippolyte Arnoux (aktivní asi v letech 1860 – asi 1890) byl francouzský fotograf a vydavatel působící ve městě Port Said na severu Egypta. Během 60. let 19. století dokumentoval budování Suezského průplavu a výsledné fotografie publikoval jako "Album du Canal de Suez". Současně občas spolupracoval s bratry Zangakiovými, což byli dva řečtí fotografové mající vlastní fotografické studio ve městě Port Said. Na konci 60. let se Arnoux stal partnerem Antonia Beata. Zangakiové byli dva řečtí fotografové, kteří se specializovali na fotografie historických nebo starověkých egyptských scén, které pak prodávali turistům jako pohlednice. Jejich fotografie z konce 19. století Egypta byly sice určené ke komerčnímu prodeji během tehdy prosperujícího turistického ruchu Evropanů do Egypta, ale v moderní době jsou velmi ceněné historiky a sběrateli pro jejich vhled do života tamních obyvatel. Snímky zahrnují pohledy na pyramidy (např. Cheopsovu pyramidu nebo Sfingu) a města (např. Suez nebo Alexandrie), stejně jako portréty Egypťanů a jejich každodenní život (např. učitel s žáky, muži u rozvodněného Nilu, nebo ženy v domácnosti).  Itálie Studio Sommer and Behles (aktivní 1867–1874) vlastnili němečtí fotografové Giorgio Sommer (1834–1914) a Edmund Behles (1841–1924). Studio se nacházelo v Římě a pobočku mělo v Neapoli, Sommer byl jmenován oficiálním fotografem Viktora Emanuela II. – prvního krále sjednocené Itálie. Zapojil se do všech možných aspektů fotografického podnikání. Vydával své vlastní fotografie, které prodával ve svých studiích a zákazníkům v celé Evropě. V pozdějších letech fotografoval vlastní obrazy pro knižní ilustrace, tiskl svá vlastní alba a pohlednice. Využíval všechny populární formáty své doby: carte de visite, stereofotografie a velké pohlednice na albuminovém papíře.  James Anderson (1813, Anglie – 1877 Itálie) byl anglický fotograf, který v Římě založil rodinnou fotografickou firmu "Fotografia Anderson" a byl jedním z nejaktivnějších fotografů v druhé polovině 19. století. Fotografoval běžný život ve městech jako jsou Řím, Benátky nebo Assisi. Zachytil starověké památky, architekturu nebo panoramata vedut. Ve velkém poskytoval fotografické tisky uměleckých děl italských, španělských a anglických muzeí. Zemřel v roce 1877 a po jeho smrti převzal rodinnou firmu jeho syn Domenico Anderson. Po smrti Domenica Andersona rodinný archiv získala nadace bratří Alinariů z Florencie. V roce 1960 bylo 40 000 desek zhotovených třemi generacemi rodiny Andersonových prodáno Istituto Italiano per la Collaborazione Culturale. Společnosti "Fratelli Alinari" a "Fotografia Anderson" byly dvě firmy, které se nejvíce objevovaly v souvislosti s publikací uměleckých děl o italském umění.  Německo  Podrobně viz Berlínské fotografické ateliéry v 19. století  Dánsko  Kanada  V Kanadě měl v polovině 19. století velkolepý úspěch William Notman (1826–1891), stal se předním fotografem s mezinárodním renomé, spolupracoval s dalšími významnými kanadskými umělci, jako byli například John Arthur Fraser nebo Henry Sandham. Založil pobočky v Kanadě a ve Spojených státech, včetně sezónních poboček na univerzitách v Yale a Harvardu. Jeho studio poskytovalo možnosti pro výcvik začínajících fotografů a malířů. Notman byl svými kolegy velmi považován za svou inovativní fotografii a držel patent na některé z vynalezených technik, například pro navození zimní nálady ve studiu. Fotografie v polovině 19. století nebyla jednoduchý proces, jak se stala o několik desítek let později. Typický turista běžně fotoaparát nenosil a Notmanovo studio proto vytvořilo velké množství snímků pro turistickou poptávku. Návštěvníci si mohli prohlédnout takzvané "Notman's Picture Books" a podle svého výběru si zakoupit snímky buď jednotlivě nebo si je nechat poskládat v různých kombinacích do alba. Samozřejmě si návštěvníci mohli nechat zhotovit vlastní portrét. Scény z ulice v rychle se rozvíjejících kanadských městech, velkolepost moderní dopravy po železnici a páry, expanzivní krajiny a přírodní krásy, vše bylo k dispozici většinou na pohlednicích 8"×10", nebo v populární formě stereofotografií. Snímky pro "studio Notman" pořizovala celá řada zaměstnaných a vyškolených fotografů.  Japonsko  Kózaburó Tamamura (1856–1923) byl japonský fotograf, který si v roce 1874 otevřel fotografické studio ve čtvrti Asakusa v Tokiu a po necelých deseti letech v roce 1883 se odstěhoval do Jokohamy, kde provozoval svůj nejúspěšnější ateliér. Byl průkopníkem snímků zvaných "Jokohama šašin", což byly velmi úspěšné série ručně kolorovaných fotografií. V Jokohamě měl sídlo společnosti na ulici Benten-dóri. Jen o několik dveří opodál se nacházelo studio fotografa T. Enamiho, se kterým v průběhu několika let spolupracovali na nejméně třech projektech. Enami se postupně stal jedním z mála fotografů své doby, o kterých je známo, že pracovali ve všech populárních formátech, včetně výroby velkoformátových fotografií sestavených do takzvaného legendárního alba "Yokohama Albums". Postupem času se z něho stal nejplodnější japonský fotograf v oblasti fotografií malého formátu jako jsou stereofotografie a skleněných diapozitivů. Nejlepší z nich byly ručně jemně kolorované. Jeho snímky ve všech formátech se objevovaly v různých knihách a časopisech s miliónovým nákladem. Série japonských stereofotografií nejméně tří velkých amerických vydavatelů se skládá výhradně ze snímků T. Enamiho.  Indie  V roce 1863 Samuel Bourne a Charles Shepherd ve městě Šimla založili fotografické studio Bourne & Shepherd. Později téhož roku založili druhou pobočku v Kalkatě.

České země.

V Praze založil první fotoateliér Jozef Božetech Klemens v dubnu 1842. Nazval jej "Světloobrazárna" a stál v zahradě Budečské školy. Kvůli finančním potížím zanikl následujícího roku. Není známo, že by se některá jeho daguerrotypie zachovala.  V roce 1858 se do Tábora přestěhoval Alexander Seik, kde si jeho fotografický ateliér v Nádražní ulici získal velkou oblibu. Úspěšně se zabýval jak zhotovováním fotografických vizitek a kolorovaných portrétů větších formátů, tak v té době nesmírně náročným fotografováním v exteriéru. V roce 1860 prodal městu fotografii Tábora za 26 zlatých, což byla zhruba průměrná měsíční mzda učitele. Do Tábora se sjížděli zákazníci i z okolních měst, a to i z těch, kde fotografický ateliér byl. Mezinárodní slávy dosáhl Seikův ateliér během pruské invaze v roce 1866, kdy se mnoho pruských vojáků nechalo vyfotografovat a podobizny si zaslat domů, jelikož Seikovy fotografie údajně předčily ty dostupné v Berlíně. Několik těchto podobizen se zachovalo ve sbírkách Husitského muzea v Táboře.  Jan Nepomuk Langhans měl filiálky v Jindřichově Hradci (zal. 1876, podruhé 1885), Plzni, Českých Budějovicích (1898), Hradci Králové (1902) a v Náchodě (1920). Dne 20. května 1876 založil fotografický ateliér v Jindřichově Hradci a s přestávkami jej provozoval až do roku 1890. Dne 24. března 1880 získal povolení k fotografické živnosti v Praze ve Vodičkově ulici čp. 707 (č. 37), založil v něm ateliér a o dva roky později tento dům koupil. Dne 29. dubna 1887 otevřel filiálku v Mariánských Lázních, kde osobně portrétoval řadu významných lázeňských hostů, mezi nimi perského šacha a pozdějšího anglického krále Eduarda VII. Portréty z Langhansova ateliéru bývaly na přelomu 19. a 20. století v Praze velice oblíbené. V Praze tehdy pracovalo na čtyřicet fotoateliérů, a přesto se Langhans brzy zařadil mezi nejlepší pražské firmy. Jeho pražskému ateliéru se přezdívalo "Továrna na fotografie", v roce 1907 tam pracovalo „asi 7 negativních a 8 pozitivních retušérů, 2 operátoři, 4 kopisté, 2 přijímací dámy, 1 účetní, 1 knihař a 1 sluha“.  Táborský fotografický ateliér Šechtl a Voseček vznikl v roce 1888, kdy Ignác Šechtl prohlásil svého dlouholetého pomocníka Jana Vosečka za společníka firmy. V roce 1906 se stal společníkem firmy Josef Jindřich Šechtl, syn Ignáce. V roce 1906 byla otevřena pobočka v Pelhřimově, roku 1907 nový fotografický ateliér v Táboře, který byl největší na českém jihu. Roku 1953 byl ateliér združstevněn. Z činnosti firmy se dochoval archív více než 18000 skleněných negativů.  Z roku 1905 pochází unikátně dochovaný dům Josefa Seidela s fotoateliérem v Českém Krumlově v Linecké ulici. Tato ojedinělá kulturní a technická památka, dochovaná včetně rozsáhlého archivu exponovaných fotografických negativů a původního fotografického vybavení, prošla v letech 2006–2008 nákladnou rekonstrukcí a v červnu 2008 byla otevřena jako stálá expozice a muzeum.

Vybavení fotografického ateliéru.

Studiové osvětlení.

Studiové osvětlení nebo studiové záblesky (anglicky "studio flash") je výkonné osvětlení namontované na speciálním fotografickém stojanu, který může být libovolně přesunován bez ohledu na fotoaparát. Může být napájen z elektrické sítě nebo ze silného akumulátoru. Využívá se ve fotografickém ateliéru nebo exteriéru.

Fotografický ateliér, fotografická dílna nebo fotografické studio je místnost určená pro pořizování fotografií. Umělec zde pracuje – aranžuje a komponuje postavy nebo předměty pro své snímky. Vznikají zde portrétní snímky lidí, podobenky nebo – co se neživých předmětů týče – aranžované snímky zátiší. Na fotografii komerčních produktů se orientuje reklamní fotografie. Specializovaná oblast produktové fotografie je fotografie potravin, pro kterou je kromě studia zapotřebí také kuchyně a spolupráce fotografa, kuchaře, potravinového stylisty a osvětlovače.

影楼 又称 影棚、照相馆、影相舖,是用作室内摄影艺术的地方,相对于外景拍摄。从前私人的相机昂贵、不流行的年代,很多人会去拍摄全家福或重大庆典的照片。现代的专业摄影公司的顾客对象则有大家庭的合照、模特儿造型照(艺术照)、大学生毕业相、学校、社团团体相、新人婚纱照等。 时至现代,私人已经可以购买数码相机,随身拍摄,不过影楼仍然有商业空间。影楼除了有专业的灯光及摄影设备外,还有所谓园林实景、异国情调、古代布景等,又有专业摄影师及化妆师等工作人员服务、免费服装任试等独特强项等,也有要求高的消费者市场。


Popis.

Za normálních okolností jsou folikuly uvnitř vaječníků působením hormonů z hypofýzy stimulované k růstu, zrají, a stoupají k povrchu vaječníku, kde prasknou a uvolní vajíčko. Zbytky z roztrženého folikulu pak začnou produkovat progesteron, který stimuluje výstelku dělohy (endometrium) k zesílení, pro případ, že to bude potřeba pro podporu oplodněného vajíčka. Zvýšení produkce progesteronu je signálem pro hypofýzu k zastavení stimulace vývoje vajíček.  V případě PCO se folikuly nikdy z vaječníku neuvolní. Rostou pod povrchem vaječníku a jsou vytvářeny stále znovu, protože hypofýza nesignalizuje zastavení jejich produkce. Oba vaječníky se naplní malými cystami a vaječníky se mohou zvětšit. Zesílené pouzdro také roste aby obalilo vaječník.

Příčiny a rizikové faktory.

Syndrom polycystických ovarií se obvykle objevuje u žen do 30 let. Je způsobené endokrinní nerovnováhou se zvýšenými hodnotami testosteronu, estrogenu, a luteinizačního hormonu (LH) a sníženou sekrecí folikuly stimulujícího hormonu (FSH).  Zvýšená hladina LH spojená s touto poruchou může být důsledkem zvýšení citlivosti hypofýzy k stimulaci uvolňovaným hormonem nebo nadměrnou stimulací hormonů produkovaných nadledvinami. Onemocnění může být také spojeno s poruchami v ose hypotalamus-hypofýza-ovarium nebo s nadbytkem mužských pohlavních hormonů (např. produkce nádorem).

Symptomy.

Symptomy jsou nepravidelná až trvalá absence ovulace, trvalá produkce estrogenu, vyšší než normální produkce mužských pohlavních hormonů, vyšší než běžná produkce LH s nízkou nebo průměrnou produkcí FSH, ztlouštělé a zvětšené vaječníky (často dvakrát větší než je jejich normální velikost), abnormální menstruační příznaky (nepřítomnost menstruačních period nebo nepravidelné těžké krvácení), nadměrný vlasový růst a mužská vlasová struktura a distribuce. Může nastat primární forma neplodnosti lehce odstranitelné operačním zásahem (laparoskopie).

Syndrom polycystických ovarií (Polycystic Ovary Syndrom, PCO, Stein-Leventhalův syndrom) je syndrom charakterizovaný zastavením ovulace, nepřítomností menstruace, neplodností a ochlupením na u žen nezvyklých partiích.

多囊性卵巢综合症(英语:Polycystic ovary syndrome,简称PCOS),又称斯-李二氏症(英语:Stein-Leventhal syndrome),是一连串女性因为雄性激素上升所导致的症状。多囊性卵巢的症状包含月经不规律或是无月经、月经量过多、多毛症、粉刺、盆腔疼痛、难以受孕与黑棘皮症。相关的病症包含第二型糖尿病、肥胖症、阻塞性睡眠呼吸暂停、心血管疾病、情感障碍与子宫内膜癌。 多囊性卵巢会受基因遗传与环境因素影响。其危险因子包含肥胖症、运动量不足或是有家族病史。如果有以下三种症状中的两种便可诊断患者有多囊性卵巢:无排卵、雄性激素过高与卵巢囊肿。囊肿可以由超音波影像检测。其他造成类似症状的疾病包含先天性肾上腺增生症,甲状腺机能低下症与高泌乳素血症。 多囊性卵巢综合症目前并无特效药可以治疗。现行治疗方式包括减重和运动等生活型态调整,避孕药物对于调整经期、抑制多余的毛发生长与改善青春痘有所帮助。二甲双胍和抗雄性激素可能能够改善多囊性卵巢综合症,且针对青春痘和多毛等症状的症状治疗有一定效果。减重或是使用可洛米分、降血糖药物每福敏则有助于改善不孕的状况。若以上治疗对于病人都没有效果且病人有生育考量,则可考虑体外人工授精这个选项。 多囊性卵巢综合症是18岁到44岁女性间最常见的内分泌疾病。一般认为,多囊卵巢综合症的发生率,在女性生育年龄期间占约百分之二十(根据鹿特丹诊断指引,英国为百分之26、澳洲为百分之17.8、土耳其为百分之19.9、伊朗为百分之15.2。)多囊卵巢综合症是现今导致不孕的主要原因之一。目前已知最早的多囊卵巢综合症病例于1721年纪录于意大利。


Příčiny.

Příčinou (u žen i mužů) může být věk (proto také maximální věk dárců vajíček či spermií se pohybuje okolo 35 let), stres, chlamydie, genetické poruchy atp.  Za snížení plodnosti (zvýšení výskytu vývojových vad jako je rozštěp či fetální alkoholový syndrom) mohou teratogeny, jako je například kouření, alkohol atp.

Příčiny neplodnosti u žen.

Faktorů ovlivňující ženskou neplodnost je celá řada. Kromě vyššího věku způsobuje neplodnost mnoho onemocnění a genetických dispozic.

Hormonální faktory.

Hormonální příčiny jsou nejčastější. Vychýlení menstruačního cyklu z normy (interval cyklu 28 + 3 dny a délka krvácení 3 až 5 dnů) ukazuje na možnou nesprávnou funkci vaječníků, která může způsobovat neplodnost.

Endometrióza.

Podstatou endometriózy je vznik ložisek (endometria) mimo děložní dutinu.

Tubární faktory.

Mezi tubární faktory se řadí neprůchodnost vejcovodů, kvůli níž se vajíčko nemůže dostat do dělohy a spermie se tak nedostanou k vajíčku. Za neplodnost může také úplná absence vejcovodů.

Děložní faktory.

Mezi děložní faktory se řadí abnormality v dutině dělohy, např. polypy či myomy, a také srůsty (Ashermanův syndrom). Za neplodnost mohou také vývojové vady dělohy, které se mohou projevovat také silnějšími projevy menstruace nebo celoživotní bolestí v pánevní oblasti.

Trendové příčiny.

Způsob, jakým v moderním době žijeme své životy, se může negativně promítat do schopnosti počít dítě. Nadváha způsobená sedavým životním stylem zhoršuje tvorbu vajíček, zvyšuje riziko předčasného potratu, cukrovky a vysokého tlaku v těhotenství. Ačkoliv nebyl prokázán přímý vliv alkoholu a drog na schopnost ženského těla počít, doporučuje se návykové látky a alkohol požívat v co nejmenší míře. Například marihuana obsahuje látky, které mohou způsobovat primární neplodnost.

Jak se zjišťuje neplodnost.

U žen je prvním krokem při zjišťování neplodnosti měření bazální teploty. Pro otěhotnění je potřeba ovulovat a právě ovulaci provází zvýšená bazální teplota. Běžně se používají ovulační testy, které lze pořídit v lékárně. Při podezření na neplodnost doporučuje gynekolog několik testů, které zahrnují ultrazvuk vaječníků, vejcovodů a dělohy, společně s krevními testy.

Neplodnost jinak též "sterilita", či "infertilita", primárně znamená biologickou neschopnost jedince počít dítě a vyskytuje se jak u mužů, tak u žen. Neplodnost je klasifikována jako nemoc, kterou lze léčit a to buď změnou životního stylu, nebo metodami asistované reprodukce. Z lékařského hlediska můžeme o neplodnosti mluvit až po jednom roce pravidelného nechráněného styku. Neplodnost však může rovněž znamenat stav, kdy žena není schopna nosit dítě během celé doby těhotenství. Existuje mnoho biologických příčin neplodnosti, z nichž některé mohou být napraveny lékařským zásahem. Plodné ženy jsou přirozeně plodné před a během ovulace, a přirozeně neplodné během zbytku menstruačního cyklu.

不孕(英语:Infertility)又称不育,是指人类、动物或植物无法透过有性生殖繁衍后代的情形。对于大部分健康的成熟动植物个体而言,会在生命中的特定时期内有生育能力,不过真社会性物种(大部分是染色体倍性性别决定系统昆虫)可能会因分工需要,出现健康但无生育能力的个体(例如工蜂)。


Původ.

V tradičních zemědělských společnostech je půda pevně rozdělena na určitý počet hospodářství či starověkých „domů“ (řec. "oikos"). Nová hospodářství tedy nemohou vznikat a stabilita společnosti vyžaduje, aby žádné dosavadní nezaniklo. Každé hospodářství je pevně spojeno s určitým rodem a „jménem“, které se stejně jako majetek dědí v otcovské linii. S tímto uspořádáním úzce souvisí i typické rodové nebo domácí náboženství, někdy nazývané kult předků.  Jednou z nejdůležitějších povinností hlavy rodiny je postarat se o pokračování rodu, protože na něm závisí posmrtný život zemřelých předků. Muž, který zemřel bezdětný, tak nesplnil tuto povinnost a levirát je pokus chybu napravit. Obvykle mladší bratr zemřelého, který s ním žil na tomtéž hospodářství, si má vzít vdovu a zplodit s ní „svému bratru“ syna, který by hospodářství později převzal.

Biblický levirát.

Různé formy levirátu se vyskytovaly v mnoha různých kulturách, přesný popis se zachoval v Bibli. Kniha Genesis popisuje příběh tří Judových synů, z nichž nejstarší Er jednal zle a brzy zemřel. Juda přikázal mladšímu bratru Onanovi, aby spal s vdovou Támar a zplodil dítě svému bratrovi. Onan s Támar sice spal, ale nechal sperma vystříknout na zem, protože dítě by "„nebylo jeho“". Za to ho Hospodin potrestal smrtí a Juda řekl Támar, aby počkala, než dospěje nejmladší syn. Nakonec Támar v přestrojení za prostitutku svede svého tchána Judu a má s ním syna. Juda ji chce upálit za cizoložství, ale když Támar prokáže, že spala s ním, uzná svou chybu i své otcovství.  V knize Leviticus se sice důrazně zakazuje sexuální styk mezi blízce příbuznými (princip exogamie), nezakazuje jej však v případě, kdy žena ovdoví. Kniha Deuteronomium pak levirát ( יִבּוּם, "jibum") přesně vymezuje: zakazuje vdově, aby se vdávala mimo rodinu a bratrovi zemřelého přikazuje, aby si ji vzal. V případě, že je vdova švagrem odmítnuta, má vdova v přítomnosti svědků muži, jenž ji odmítl, zout pravou botu a uplivnout před ním. Ačkoliv je uzavření levirátního svazku v rámci judaismu chápáno jako jedno z tarjag micvot, přesto již v době Talmudu bylo upřednostňováno propuštění vdovy obřadem "chalica" (hebrejsky חליצה, doslova "„odstranění“" ve smyslu zutí obuvi). Po tomto obřadu se může vdova provdat za kteréhokoliv muže podle své volby, jak je to popsáno v knize Rút.  K levirátním sňatkům doposud dochází v některých orientálních židovských komunitách jako např. v Maroku, Tunisku, Íránu či Jemenu. Ve Státě Izrael je tato praxe zakázána.

Levirát (z lat. "levir", švagr) nebo levirátní sňatek je sňatek vdovy s bratrem bezdětného zemřelého muže. Vyskytuje se v zemědělských společnostech, které kladou velký důraz na zachování rodu a jeho jména.

夫兄弟婚,也称利未婚、转房婚,是指女性在丈夫死后嫁给其兄弟的行为、习俗或法律。广义的转房婚也包括改嫁给夫家其他男性,例如亡夫的叔、伯、儿子(女方的亲生子除外)、侄、甥等的情况。夫死后嫁给丈夫儿子的婚姻又称收继婚。多数社会都存在有夫兄弟婚的实际行为。但社会对此类婚姻的态度可分为反对、中立、支持鼓励、甚至被认为是义务。其实是原始社会的群婚制度。(在江苏省与河南汉族也有,有人说是开封犹太人风俗)


Použití.

Benzoylperoxid se používá jako iniciátor radikálů. Homolytické štěpení slabé vazby kyslík-kyslík tvoří volné radikály, které spouští další reakce.  Jack Breitbart z laboratoří Revlon nejprve ve 20. letech 20. století objevil použití benzoylperoxidu pro léčbu akné. Benzoylperoxid se typicky nanáší na příslušná místa ve formě gelu nebo krému, v koncentraci od 2,5 %, přes obvykle účinných 5 % až do 10 %. Výzkumy naznačují, že koncentrace 5 nebo 10 % není významně účinnější než 2,5 %, přičemž koncentrace 2,5 % je obvykle lépe tolerována. Aplikace běžně způsobuje počáteční vysušení, případně podráždění, ovšem kůže si během cca týdne zvykne. Malé procento lidí je mnohem citlivější a benzoylperoxid u nich způsobuje pálení, svědění, olupování kůže, případně otok. Je rozumné aplikovat nejnižší koncentraci a zvyšovat ji podle potřeby. Jakmile se vytvoří tolerance, opětovné zvýšení množství nebo koncentrace a získání tolerance na tuto vyšší úroveň obvykle umožňuje lepší následné vyčištění akné. Benzoylperoxid funguje jako olupovací činidlo, urychluje obměnu kůže a čistí póry, čímž snižuje počet bakterií navíc k přímému antibakteriálnímu účinku.  Mezi jiná běžná použití benzoylperoxidu patří barvení vlasů a systémy pro bělení zubů. Benzoylperoxid se používá též při přípravě mouky a lze ho použít jako iniciátor a katalyzátor do polyesterových pryskyřic (jako alternativu k mnohem nebezpečnějšímu methylethylketonperoxidu).

Nepříznivé účinky.

V maximalizačním testu prováděném na lidech ve studii v roce 1977 získalo 76 % osob kontaktní citlivost na benzoylperoxid. Používala se koncentrace 5 a 10 %.

Bezpečnost.

Čistý benzoylperoxid je silně hořlavý, výbušný a jedovatý. Může působit jako karcinogen a mutagen, je proto potřeba s ním zacházet opatrně.  Zředěný v masti se benzoylperoxid používá k léčbě akné a vztahují se k němu následující bezpečnostní opatření. Je potřeba dodržovat bezpečnostní pokyny uvedené u výrobku.  Ve Spojených státech je typická koncentrace benzoylperoxidu 2,5 až 10 %. Přípravky pro léčbu akné jsou k dispozici jak na lékařský předpis, tak i bez něho. Vyšší koncentrace se používají pro odbarvování vlasů a bělení zubů. Benzoylperoxid, jako většina peroxidů, je silným bělidlem. Kontakt s látkou (včetně oblečení a povlečení) nebo s vlasy způsobuje trvalé odbarvení, většinou okamžité. Také druhotný kontakt může způsobit odbarvení – například kontakt s ručníkem, který byl použit při smývání výrobků obsahujících benzoylperoxid.  Benzoylperoxid se při styku s kůží rozkládá na kyselinu benzoovou a kyslík, ani jedna z těchto látek není významně toxická. Je důležité připomenout, že bezpečnost produktů rozkladu neznamená, že je látka sama bezpečná – podstatné je, že benzoylperoxid účinkuje jako oxidační činidlo. Peroxid vodíku je žíravý, jedovatý a karcinogenní, ale rozkládá se na vodu a kyslík. Chlornan sodný má také tyto vlastnosti, rozkládá se na bezpečné látky (chlorid sodný a kyslík).

Syntéza.

Benzoylperoxid se obvykle připravuje reakcí peroxidu sodného s benzoylchloridem, kdy vzniká benzoylperoxid a chlorid sodný.

Rozklad.

Poločas benzoylperoxidu je jedna hodina při 92 °C; při 131 °C je jedna minuta.

Benzoylperoxid je organická sloučenina ze skupiny organických peroxidů. Její molekula se skládá ze dvou benzoylových skupin spojených peroxidovou skupinou.Použitelný kondenzovaný strukturní vzorec by byl CH-COO-OOC-CH, PhCO-O-O-COPh nebo (PhCO)O. Často se zkracuje jako BzO.

过氧苯甲酰 (过氧化苯甲酰) (BPO) 是一种药物与化学品,用来治疗 轻至中度痤疮,在程度严重时也会与其他药物联用。 过氧苯甲酰也可用于面粉漂白,头发漂白,牙齿美白,纺织品漂白等。其也用于塑料工业。 常见的药物副作用包括皮肤刺激、干燥和脱皮。妊娠时使用的安全性尚未明确。过氧苯甲酰为一种过氧化物, 其通过杀灭致病菌来治疗痤疮。 过氧苯甲酰与1905年被首次制成, 并与1930年左右开始被作为药物使用。 该药品被列入世界卫生组织基本药物标准清单, 是医疗系统中最有效安全并且重要的药物之一。 该药物为OTC非处方药, 在美国单月疗程的药物费用低于25美元。


Biografie.

Narodila se a vyrůstala ve městě Solarolo v provincii Ravenna, oblast Emilia-Romagna. Už od svých osmi let se aktivně podílela na hudebním poli a společně se svým otcem Fabriziem (hudebník a zpěvák) začala zpívat v místních piano barech. Ve 13 letech přišla první zkušenost s nahráváním alba "I sogni di Laura" ("Laura's Dreams"), vydané jejím otcem roku 1987. V roce 1993 vyhrála s jednou ze svých nejznámějších písní "La solitudine" („Osamělost“) prestižní italský hudební festival Sanremo.  Jako přirozený důsledek soutěže podepsala smlouvu s nahrávací společností Warner Music Itálie a vydala své první profesionální album "Laura Pausini" (1993), jež mělo obrovský úspěch především v Itálii, Francii, ale i Holandsku. Její druhé album "Laura" vydané v roce 1994 mělo takový úspěch, že jí nahrávací společnosti začaly nabízet nahrávání ve španělštině. Na konci roku 1994 bylo uvolněno španělské album, byla to kompilace s upravenými verzemi hitů z jejich prvních dvou italských alb. Album bylo natolik úspěšné, že se o jejím jméně začalo mluvit i ve španělsky mluvících zemích. Píseň "Se fue" byla jedna z nejvíce hraných písní roku 1995 na latinském žebříčku.  Její první kompilace hitů přišla v roce 2001 v italské a španělské verzi: "The Best of Laura Pausini". V roce 2003 opět dostává od Luciana Pavarottiho pozvánku na koncert "Pavarotti and Friends". V roce 2004 byla vydána deska "Resta in ascolto", která potvrdila její velký úspěch jak doma v Itálii, tak v zahraničí. Španělská verze alba "Escucha" vynesla Lauře cenu Latin Grammy Award v kategorii nejlepší ženské popové album v únoru 2006. 2. června 2007 se Laura Pausini stala první zpěvačkou, která zpívala na stadionu San Siro v Miláně před davem cca 70 000 diváků. Později ve stejném roce byl koncert vydán na CD a DVD a stal se velmi úspěšný v Itálii a ve Španělsku. Dne 8. listopadu 2007, Laura vyhrála Latin Grammy Award za nejlepší ženské album "Yo Canto" (ve španělské verzi alba "Io Canto") s prodejem přes 2 miliony kusů po celém světě. V roce 2008 Laura strávila většinu svého času ve studiu nahráváním dalšího nového alba. Její nové CD s názvem "Primavera in Anticipo" bylo vydáno 14. listopadu 2008 v Itálii. V roce 2009 proběhne World Tour 2009, během kterého zpěvačka navštíví všechny kontinenty. Z roku 2011 je album "Inedito", nahrané opět i ve španělské verzi.

Diskografie.

DVD.

Inedito special edition 2012

Laura Pausini (* 16. května 1974) je italská zpěvačka pop music, populární v několika evropských zemích, v Latinské Americe a na Středním východu. Hovoří plynně několika jazyky a nahrála píseň v italštině, portugalštině, španělštině, francouzštině a angličtině.

劳拉·普西妮(Laura Pausini,,1974年-5月16日),意大利流行音乐歌手,因她的精湛歌功,以及绝佳创作才华,而令其于意大利语以及西班牙语国家乐坛极受欢迎。她擅于以高亢而嘹喨的声音诠释浪漫以及伤感的情歌,但她的音乐也有以社会问题为题材,诸如贫穷、战争以及种族歧视,而曲风更是软摇滚。同时,她是一名多语种歌手,除了母语意大利语, 她还灌录过西班牙语、葡萄牙语、法语以及英语歌曲。劳拉·普西妮卖了超过八千六百万张唱片,有超过一佰六十张白金唱片,以及一张钻石唱片。她分别在1994年以及2003年得到世界音乐奖,以及欧洲国际唱片业交流基金会奖。


Rozdíly od původního náboženství.

Základním rozdílem je již zmiňovaný monoteismus. Dále na rozdíl od starého náboženství se Achnaton coby faraon neprohlásil za Atonovo vtělení na zemi či za syna boha, ale pouze za jeho služebníka.  Dalším výrazným rozdílem oproti egyptským tradicím byla samotná Atonova podoba, protože nebyl zobrazován jako ostatní bohové. Ti byli zobrazováni jako lidé, v podobě zvířete, které danému bohu náleželo, či s lidskou postavou a zvířecí hlavou. Aton nebyl zobrazován ani jednou z těchto možností, ale jako sluneční kotouč, často s paprsky, které byly zakončeny rukama, které někdy držely symboly života "anch" před tvářemi vyobrazených lidí, který tak zpodobňoval žehnání Atonovo.

Průběh.

Předvečer reformy.

Atonův kult se začal výrazněji projevovat již za panování Amenhotepa III. a Teje a to především zásluhou jeho syna, který po jeho smrti nastoupil na trůn jako Amenhotep IV. Nicméně v této době se tento kult projevoval jenom jako jeden z mnoha kultů, ačkoliv sám Amenhotep mladší mu již tehdy projevoval značnou náboženskou úctu, zatímco o tradiční oporu náboženství a dynastické moci té doby, Amona, projevoval zájem minimální. Po smrti jeho otce se zaujetí Atonem začalo projevovat mnohem význačněji než dosud.  Atonův kult je mnohem starší, již z doby Thutmose IV., a Amenhotep IV. se k jeho kultu hlásil ještě před vlastním nástupem na trůn. Avšak až za své samostatné vlády (přibližně od roku 1351 př. n. l. se začal Atonův kult s Amenhotepovou podporou projevovat výrazněji a nakonec to vyvrcholilo převratem, revolucí, reformou stávajícího náboženství (lze se v různých zdrojích setkat se všemi těmito označeními následujících událostí). Mnohé aspekty Amenhotepovy vlády i jeho osobnosti tají dodnes háv spekulací a nevyjasněných teorií, mimo jiné i důvody k uskutečnění této reformy.

Reforma.

Ve třetím roce své vlády Amenhotep oslavil svátek Sed (svátek), což bylo neobvyklé, protože tradičně se jednalo o svátek, který měl panovník slavit až ve třicátém roce své vlády a měl mu zajistit obnovení jeho sil pro další léta panování. Sice se stávalo, že byl slaven i dříve než po třiceti letech, ale po třech letech bylo vskutku velmi neobvyklé. Právě tento krok nicméně tvoří přelom v Amenhotepově panování. Svátek Sed měl sloužit jako demonstrace panovníkovy síly a jako rituál jejího obnovení. Amenhotep IV. se v této době zřekl svého jména po otci (které znamenalo „Amon je spokojen“) a přijal jméno Achnaton („Milý Atonovi“ někdy také „Prospěšný/sloužící Atonovi“). Achnaton se nikdy nesnažil o potlačení ostatních bohů, jak se domnívají někteří historici. Naopak, sám si byl vědom, že uctívání ostatních bohů nikdy nevytlačí. Proto se je rozhodl podporovat a to ve spojitosti s kultem boha Atona. Tento fakt ostatně dokazuje např. jméno jeho páté dcery Nefertiti Nefernefrure (tedy "Skvělá je dokonalost Reova"), respektive jeho šesté dcery Setepenre (tedy "Vyvolená Reova"). Ostatně na papyrus z Bulaku ""Hymne a Ammon-Ra"" je Amon popisován totožně jako Aton. Tato fakta ukazují, že mezi jednotlivým egyptskými božstvy neexistoval antagonismus. Navíc egyptské náboženství nebylo založeno na dogmatech. Achnaton navíc při reformě ztotožnil a sloučil Rea s Osiridem. Ve skutečnosti se nejedná o nic nového, tato představu se objevuje i v Textech pyramid.

Kacířské město.

Protože každé egyptské město mělo za patrona nějakého boha, kterému pak toto město svým způsobem náleželo, rozhodl se panovník, že svému bohu postaví nové město (čisté a nezkažené starými bohy), které pojmenoval Achetaton („Atonův obzor“) a ze kterého pak po zbytek svého života vládl. Toto město je v současnosti označováno podle dvou vesnic ležící v blízkosti jeho pozůstatků jako Tell el-Amarna, či zkráceně Amarna, podle čehož toto období také dostalo svůj název.  Achnaton nakonec umírá po 17 letech panování (aniž by od přesunu dvora do Achetatonu kdy opustil hranice města a jeho pozemků) a dodnes není jasné, zda zemřel přirozeně či zda byl odstraněn násilně.

Post-achnatonovské období reformy.

Na dobu jednoho či dvou let po Amenhotepově smrti na trůn usedl Smenchkare, který patrně dále dodržoval náboženskou reformu a který ještě za Achnatonova života byl ustanoven jako spoluvládce. O jeho osobě se však ví ještě méně než o jeho vládě. Jedna z teorií tvrdí, že šlo o královnu Nefertiiti, která přijala nové jméno. Jiná hovoří buď o synu jedné z jeho vedlejších manželek (Nefertiiti mu porodila jenom dcery) nebo jde o syna jednoho z jeho nejbližších dvořanů, či snad dokonce Achnatonův mladší bratr. Nicméně panoval jen velice krátce a jeho brzká smrt bývá vysvětlována vraždou. Mumie ani hrobka nebyly dosud nalezeny či jednoznačně určeny a tak se jedná jen o teorie.  Po Smenchkareovi na trůn nastoupil devítiletý Achnatonův syn Tutanchaton („Živoucí obraz Atonův“) který mohl být také Smenchkareovým mladším bratrem. Je možná pravděpodobná varianta, že se jedná o syna vedlejší "milované manželky" Kije.

Konec reformy.

Tutanchaton pokračoval ještě asi dva roky v téže linii jako jeho předchůdce Neferneferuaton/Smenchkaré, kdy se poté přesunul i s dvorem z Achetatonu do Vésetu a změnil si i jméno na Tutanchamon („Živý obraz Amonův“) a jeho manželka Anchesenpaaton (dcera Achnatona a Nefertiti) na Anchesenamon („Ta jež žije pro Amona“).  Během jeho vlády se pomalu obnovily staré pořádky, které předcházely náboženské reformě, a nejpozději za vlád Aje a Haremheba (který se snažil vystupovat jako přímý následník Amenhotepa III.), ale i za následující 19. dynastie, dochází k likvidaci většiny nápisů obsahující Achnatonovo či Atonovo jméno. Město Achetaton bylo opuštěno, rozebráno a na dlouhá staletí ztraceno pod vrstvami písku. Achnatonem odstraňované jméno Amonovo bylo opět vytesáváno na původní místa a veškeré důkazy o tom, že by se tato reforma kdy odehrála, byly vymazány, takže až do objevení města Achetaton se o těchto událostech nic nevědělo.  Lze spekulovat, nakolik bylo Amenhotepovo vystupování vůči Amonovi a jeho kněžím motivováno mocensky (v té době mělo amonovo kněžstvo velikou moc, o níž je Achnaton připravil) a nakolik nábožensky.

Vlivy reformy.

Toto období, byť egypťany samotnými později zatracované a dokonce i z historie vymazané, přesto zanechalo své stopy, které lze vysledovat a které egyptskou společnost (a nejenom tu) ovlivnily.

Náboženský vliv.

Tato reforma je zatím nejstarší doložený případ monoteismu v historii lidstva. Achnatonův Hymnus na slunce je jeden z nejznámějších příkladů staroegyptské literatury. Přitom právě v souvislosti s tímto hymnem vyvstává otázka vztahů mezi atonismem a judaismem, který je druhé nejstarší známé monoteistické náboženství, přičemž se předpokládá, že mohlo existovat již v Achnatonově době (viz Mojžíš a odhady doby Exodu).  Ostatně není jen teorií záhadologů, ale obecně přijímaným faktem, že achnatonův hymnus se nápadně podobá 104. žalmu. Neexistuje jednoznačný názor na to, který text si vypůjčil z kterého, vedle těchto názorů tu však je i teorie možné existence jiné obecné tradice, z níž oba tyto texty čerpaly.  Takže i když Egypťané sami tuto reformu zavrhli a dokonce zakázali, je tu jistá pravděpodobnost, že některé její myšlenky přežily do současnosti v judaismu (viz též Původ monoteismu?). Pokusy hledat v Atonismu počátky monoteistických světových náboženství však někteří badatelé zpochybňují.  Mezi náboženské vlivy tohoto období nelze nezahrnout moderní reflexi atonismu, který se stal spolu s celou řadou předkřesťanských náboženství součástí tzv. novopohanství. Tato moderní reflexe atonismu bývá označována jako Atonistický kemetismus, nicméně v rámci kemetismu, který se většinou zaměřuje na obnovu původní polytheisticé podoby egyptského náboženství, je to menšinový proud.

Kulturně-umělecký vliv.

Kultura a umění v Achnatonově době nabývá zcela nových podob, které zcela vybočují z toho, co nám egyptské umění ukazovalo dosud. Vyobrazování lidí a i sochy byly vytvářeny v stylu, který by v předchozích obdobích nebyl možný. Nejznámějším příkladem jsou sochy samotného Achnatona, které v mnohých vyvolávají pocit přítomnosti ženských aspektů. Předpokládá se, že jeho podivný vzhled byl výsledkem rodové degenerace, ačkoliv v současnosti se spíše názory přiklánějí k tomu, že jde pouze o výsledek nové formy umění. To ovšem nevylučuje možnost obou vlivů na podobu jeho vyobrazení z této doby.  Některé spekulace o tom, že byl ve skutečnosti ženou (k nimž mnohé vedly právě ona podivná vyobrazení Achnatona), nejsou prokázané a ani široce přijímané.  A i v případě reliéfů a maleb doznaly postavy značných změn. Na jednu stranu jsou postavy a jejich pózy živější a působí přirozeněji, na druhou stranu se zároveň zdají být poněkud karikaturistické. Mnohdy je zvýrazněno velké povislé břicho, prsty na rukou jsou extrémně ohebné a u členů královské rodiny jsou znázorňovány až nezvykle protáhlé hlavy.  Nejznámějším uměleckým předmětem z této doby je busta královny Nefertiti, která je v Berlínském muzeu a která byla nalezena v Achetatonu. Busta nikdy nebyla zcela dokončena, v prázdném očním důlku nebyly nalezeny žádné stopy po pojivu, které by v něm drželo chybějící oko. Důvody, proč byla téměř hotová bysta nedokončena, nejsou zcela objasněny. Mohlo za nimi být stejné důvody, jaké způsobily náhlé vymizení Nefertiti ze všech záznamů a vyobrazení v průběhu Achnatonovy vlády, mohlo za tím ale být až definitivní opuštění reformy a města.  I když se po zavržení reformy navrátilo i původní egyptské umění, přece jen již na sobě nese známky této reformy a působí živěji a přirozeněji, než vyobrazení a sochy z doby před reformou.

Mocensko-politický vliv.

Achnaton dal uzavřít chrámy starých bohů. Ty však byly nejenom centra náboženská ale i hospodářská a chrámy spravovaly rozlehlé pozemky. Ty Achnaton všechny chrámům zabavil, což ale značně oslabilo egyptské hospodářství, když přišlo o svá centra.  Egypt také ztrácí i na mezinárodním poli. Achnaton po postavení svého města přísahal, že nikdy neopustí jeho hranice, což nakonec i splnil. Již nikdy neopustil hranice jeho pozemků a i hrobku si nechal postavit v těchto hranicích. V nich sám sebe uzavřel a o státnické záležitosti se moc nestaral, což mělo neblahý vliv na situaci v zemi a i na její postavení v mezinárodním měřítku.  Navíc Achnaton byl zastáncem míru, což však bylo jenom další příčinou, proč se za jeho vlády nedokázal Egypt vypořádat s nepokoji v odlehlých částech říše. Obzvláště se tak dělo na blízkém východě, kde Egypt ztrácel svůj vliv a nedokázal čelit místním nepokojům. Mnoho vazalských států se v této době vymanilo z egyptského vlivu a Egypt ztratil také i část území. Na jihu se od Egypta osamostatnila Nubie.  Když na trůn nastoupil Haremheb, často na mnohých nápisech o sobě hovoří, že v zemi obnovil pořádek. Jako původem voják a generál se rychle vypořádal nejenom se situací v zemi samotné, ale odrazil i útok Chetitů a vojensky obnovil moc Egypta nad Núbií.

Jazykový vliv.

Egyptská kultura byla svým založením značně tradicionalistická a konzervativní, což je jednou z příčin, proč si tato kultura zachovala svéráznost sobě vlastní i přes dlouholeté styky s kulturami z oblastí Mezopotamie a Levanty a že si svůj ráz uchovala i přes helenizaci v pozdní a ptolemaiovské době. Tento konzervatismus lze vysledovat i ve vývoji jazyka, neboť vývoj jeho psané podoby byl pomalejší než vývoj podoby mluvené.  Egyptština má několik vývojových stupňů a zhruba od střední říše byla používána egyptština v podobě, která bývá označována jako tzv. klasická egyptština. V této podobě se egyptština svou psanou formu udržela až do sklonku 18. dynastie, kdy přišla Achnatonova reforma. Během tohoto Amarnského období Achnaton povýšil běžnou egyptštinu na oficiální jazyk a od jeho doby se do té doby pouze mluvená podoba jazyka začala zaznamenávat i v psané podobě. I když v mnohých jiných aspektech (umění, náboženství, mezinárodní politiky) se po reformě věci navrátily co nejblíže tomu, jak to bylo před reformou, v tomto případě se tak ovšem nestalo a ke klasické egyptštině se už Egypt nenavrátil a používá nadále tzv. novou egyptštinu.

Amarnské období je moderní označení užívané v egyptologii pro období vlády staroegyptského panovníka 18. dynastie Achnatona (známého také jako Amenhotep IV.) (asi 1359–1342 př. n. l. nebo 1351–1334 př. n. l.) a několika bezprostředně následujících let. Označení je odvozeno od současného názvu archeologické lokality el-Amarna, na níž stávalo Achnatovo nově vybudované hlavní město Achetaton, které bylo záhy po panovníkově smrti opět opuštěno. Někdy však bývá toto období též označované jako období achetatonské, achnatonské, monoteistické, kacířské, období reformy či dokonce revoluce.

阿肯那顿改革发生于公元前1352至前1333年,是古埃及新王国埃及第十八王朝国王阿蒙霍特普四世阿肯那顿所进行的一次社会改革。此次改革促进了古埃及的文化、建筑和艺术发展。


Motor a převodovka.

Výkon dodává stejný motor, jako se používá u vozů Mazda3 MPS a Mazda6 MPS – zážehový přeplňovaný řadový čtyřválec Mazda MZR řady L o objemu 2,3 litru. Montuje se společně s šestistupňovou manuální převodovkou Mazda nebo šestistupňovou automatickou převodovkou Aisin Warner AW6A-EL (FWD) resp. AW6AX-EL (AWD) a je vyladěn na výkon 191 kW (182 kW v USA, 175 kW) při 5000 otáčkách za minutu a točivý moment 350 N·m již při 2500 otáčkách; 99 % točivého momentu je k dispozici až do 5000 otáček.  Motor MZR 2.3 DISI, používaný u vozů MPS byl u severoamerické verze CX-7 vyladěn tak, aby přinášel točivý moment při nižších otáčkách a omezil tak "turbodíru". To bylo dosaženo díky upravené konstrukci menšího turbodmychadla K04. Evropská verze CX-7 má stejné, větší turbodmychadlo K04 a převodovku z řady Mazdaspeed/MPS.

Modelová řada, ceny a vlastnosti.

CX-7 má plně nezávislé odpružení kol, kotoučovou brzdu na všech čtyřech kolech (s ventilovanými kotouči) se standardně montovaným ABS, stabilizační systém, protiprokluzový systém a možnost volit mezi pohonem předních kol nebo pohonem všech čtyř kol s aktivním rozdělováním točivého momentu (systém Active Torque-Split). Tento systém má dvě počítačově řízené magnetické spojky a dodává až 50 % točivého momentu na zadní kola. Australská oficiální spotřeba v kombinovaném provozu je 11,5 l/100 km. Spotřeba se liší podle různých testů, majitelů, a modelů, ale řidiči udávají typicky 10 – 18 l/100 km.  Existují tři úrovně výbavy (USA):  Ceny australských modelů (pouze pohon na všechna kola):  Ceny kanadských modelů:  Ceny modelů v České republice:

Dostupnost.

Mazda CX-7 je se prodává v těchto státech:  Bělorusko, Belgie, Bulharsko, Česko, Dánsko, Finsko, Francie, Chorvatsko, Irsko, Itálie, Lotyšsko, Litva, Lucembursko, Maďarsko, Německo, Nizozemsko, Norsko, Polsko, Portugalsko, Rakousko, Rumunsko, Rusko, Řecko, Srbsko, Slovensko, Slovinsko, Španělsko, Švédsko, Švýcarsko, Ukrajina, Velká Británie;  USA, Kanada, Chile, Kolumbie, Dominikánská republika, Guatemala, Honduras, Mexiko, Panama, Venezuela;  Čína, Hongkong, Indonésie, Japonsko, Singapur, Thajsko;  Egypt, Jihoafrická republika;  Austrálie, Nový Zéland.

Mazda CX-7 je středně velký osobní automobil kategorie crossover SUV vyráběný japonskou automobilkou Mazda. Jde o produkční verzi konceptu MX-Crossport. CX-7 se vyrábí v Hirošimě (Japonsko) od počátku roku 2006. Model CX-7 byl poprvé veřejně představen na Los Angeles Auto Show v lednu 2006. Výroba byla oficiálně zahájena 20. února 2006 v závodě v Hirošimě. Automobil šel do prodeje na jaře 2006 jakožto modelový rok 2007. CX-7 je první střední SUV vyráběné Mazdou od ukončení výroby modelu Navajo v roce 1994.

马自达CX-7()乃日本马自达汽车公司于2006年推出的中型跨界休旅车,外型近似该公司推出的七人座马自达CX-9,但仅可搭乘五人;其市场定位介于Tribute与CX-9之间。


Obecná charakteristika.

Podle teorie mentálního modelu veškeré vnímané podněty a pozorování ukládáme do paměti ve formě modelu, který je vytvářen na základě smyslových informací a je kombinován s dosud uloženými informacemi.  Prof. Jay W. Forrester definoval mentální model jako: ""Obraz světa okolo nás, který nosíme v hlavě je pouhým modelem. Nikdo nemá v hlavě obraz celého světa, vlády či země. Má pouze vybrané pojmy a vztahy mezi nimi a ty používá k reprezentaci reálného systému.""

Charakteristické vlastnosti.

Mentální model je zpravidla:

Vyjádření mentálních modelů.

K vyjádření se používají 3 prostředky:

Mentální model ve vztahu k....

..systémovému myšlení a systémové dynamice.

Zjednodušení reality, která si vytváříme proto, abychom byli v realitě schopni nalézt smysl, se snaží překonat systémové myšlení a systémová dynamika. Tyto dvě disciplíny nám pomáhají konstruovat s realitou lépe sladěné mentální modely a simulovat je přesněji. Zvyšuje se tak pravděpodobnost, že důsledky toho jak se budeme rozhodovat a jednat bude v souladu s tím, jak jsme zamýšleli.

Učení se v jednoduché a dvojité smyčce.

Po analyzování základních vlastností, je nutné si přiblížit proces změny mentálních modelů, neboli proces "učení se". Učení se je zpětnovazebný proces a lze znázornit jako:

učení se v jednoduché smyčce.

"(angl. single-loop learning)" Naše mentální modely ovlivňují to, jakým způsobem pracujeme s informacemi a určují tak výsledná rozhodnutí. Rozhodnutí jako taková se mění, ale mentální modely zůstávají stále stejné. Tento způsob učení převládá, jelikož je velmi výhodný. Jednou vytvořený mentální model se zafixuje, takže další rozhodování je velice rychlé.

učení se ve dvojité smyčce.

"(angl. double-loop learning)" Využíváme ve chvíli, kdy je třeba změnit mentální model od kterého se odvíjí naše rozhodnutí. Na rozdíl od jednoduché smyčky se v tomto modelu snažíme o posun v chápání od statického k dynamickému, širšímu, takovému co bere v úvahu změny v okolí a nutnost projevu změn v mentálních modelech.

Historie.

Termín "mentální model" se poprvé objevil v roce 1943 v knize Kennetha Craika (1914 – 1945) ""The Nature of Explanation"". Craik by jistě ve svých tezích pokračoval, ale v roce 1945 měl vážnou nehodu na kole a předčasně tak ve svých 31 letech zemřel.  Nutno zmínit i neméně slavného prof. Jay Wright Forrestera, jež byl zakladatelem systémové dynamiky a je autorem mnoha článků týkající se této problematiky ze 40. až 80. let 20.století.  Více teoretizovat o mentálních modelech se začalo krátce po zrození "kognitivních věd" v 80.letech.  V roce 1983 se objevily hned dvě knihy se stejným názvem "Mentální modely", ovšem obě pojem "mentální model" používaly trochu odlišně.  Od té doby proběhlo nespočet diskuzí na téma mentální modely a jejich použitelnosti ve vztahu člověk vs. počítač, užitečnost pro lidi, kterou se zabýval Donald Norman a Steve Krug v knize ""Nenuťte uživatele přemýšlet"" (v orig. ""Don't Make Me Think"").

Jazyk pro vyjádření systémového myšlení.

Pro popis struktury se využívá obecně srozumitelné univerzální grafické symboly, díky nimž lze popsat strukturu vytvářející chování jakéhokoliv systému v čase. Jsou-li jednotlivé prvky správně definovány, je možné na počítači v příslušném software model simulovat a interpretovat výsledky (např. formou grafů).

Odkazy.

Reference.

Sedláková Miluše (2004). Vybrané kapitoly z kognitivní psychologie: Mentální reprezentace a mentální modely. Praha. Grada.

Mentální model v kognitivní psychologii, neurovědě a kognitivní vědě je hypotetický vnitřní kognitivní symbol, jako reprezentace vnější reality světa. Jedná se o veškeré naše představy, které se týkají konkrétního problému. Je to reprezentace okolního světa, vztahů mezi jeho různými částmi a intuitivní představa o následcích našich činů. To vše dohromady spoluurčuje naše chování.[1]

心智模型是用于解释个体为现实世界中之某事所运作的内在认知历程。这是一种外在现实的内部标志或表示方法,被假设于大部分的认知心理学。这想法据信是由Kenneth Craik在1943年所著的《The Nature of Explanation》(解释的性质)书里所提出。之后Craik早死于自行车事故,这想法直到以后都未被详尽阐述。在Craik之前,Georges-Henri Luquet已经在某种程度上提出这个想法:在他的著作《Le dessin enfantin》(儿童的图画)中,他提出孩子明显地修建内部模型,这种观点对其他研究者(包括让·皮亚杰)产生了影响。


Hlavní hry.

"Call of Duty" (2003).

"Call of Duty" (česky: volání povinnosti, zkratka "CoD", někdy také retronymicky "Call of Duty 1", zkratka "CoD 1") je 3D akční počítačová hra z prostředí 2. světové války. Hráč v ní bojuje za stranu Sovětů, Britů a Američanů proti Němcům. Hra byla oceněna jako Nejlepší hra roku 2003. Výrobce hry je Infinity Ward, vydavatel společnost Activision. Singleplayer, neboli hra pro jednoho hráče, hráče provádí bitvami 2. světové války, kde bojuje za 3 národy – Američany, Sověty a Brity. Hra obsahuje také multiplayer.

"Call of Duty 2" (2005).

"Call of Duty 2" (zkratka "CoD 2") je akční počítačová hra od vývojářů Infinity Ward a vydavatele Activision zasazena do prostředí 2. světové války. Vydána byla 25. října 2005 pro PC a 15. listopadu téhož roku pro Xbox 360. Dále byly vytvořeny verze pro mobilní telefony, Pocket PC a Smartphone. Call of Duty byla jedna z nejlépe hodnocených her roku 2005. Hráč postupně ovládá čtyři vojáky (2 britské, 1 amerického, 1 sovětského), jenž ve svých individuálních kampaních musí překonávat celou řadu smrtelně nebezpečných bojových situací. Na výběr je několik možností, jak se veškerým obsahem hry prokousat. Lze postupně absolvovat všechny čtyři kampaně v řadě nebo si vybrat kteroukoli bitvu z kterékoli kampaně. Také v tomto dílu série je k dispozici multiplayer.

"Call of Duty 3" (2006).

"Call of Duty 3" (zkratka "CoD 3") je třetí díl úspěšné 3D akčních her ze série Call of Duty z prostředí 2. světové války. Hráč poprvé nehraje jenom za Američany, Brity a Rusy, ale místo Rusů tu jsou Kanaďani a Poláci (Američani a Britové jsou tu stále) proti nacistům. Výrobce hry je Treyarch a Pi Studios, vydavatel společnost Activision. Je to zatím jediná hra z hlavní serie Call of Duty, která nevyšla pro PC.

"Call of Duty 4: Modern Warfare" (2007).

"Call of Duty 4: Modern Warfare" (zkratka "CoD 4") je čtvrtý díl úspěšné série 3D akčních her Call of Duty. Hra byla oceněna jako Nejlepší hra roku 2007. Odehrává se v nedaleké budoucnosti a je to tak první díl ze série Call of Duty, který se neodehrává v době 2. světové války. Hra je rozdělena na 3 části. během nichž hrajete většinou za seržanta Johna „Soap“ MacTavishe nebo za seržanta Paula Jacksona. Příběh se odehrává během občanské války v Rusku a nepokojích v jedné zemi na středním východě. Ruští rebelové a muslimové spolu spolupracují. Britská SAS v Rusku podporuje akce loajalistů bránících současnou vládu před rebely. Na blízkém východě probíhá státní převrat a zasahují zde Američané, muslimové ale kladou tvrdý odpor a akce se protahuje. V druhé části hry se na 2 mise ocitnete v kůži kapitána Price (v té době poručík) během během retrospektivně vyprávěné utajované mise v okolí Černobylu.

"Call of Duty: World at War" (2008).

"Call of Duty: World at War" nebo "Call of Duty: World at War" (zkratka "CoD WaW") je pátý díl úspěšné série 3D akčních her ze série Call of Duty. Hra se opět odehrává za 2. světové války. Hráč během hry hraje jako vojín C. Miller za Američany proti Japoncům, jako vojín Dimitri Petrenko za Sověty proti Němcům a nakonec jako PO. Locke opět za Američany jako člen Posádky letadla Consolidated PBY Catalina zase proti Japoncům. Hra začíná za vojína Millera útěkem ze zajateckého tábora a končí stejně jako v Call of Duty vztyčení sovětské vlajky na střeše Reichstagu. Je to také první díl ve kterém se neobjevuje pouze singleplayer a multiplayer ale i zombie mód.

"Call of Duty: Modern Warfare 2" (2009).

"Call of Duty: Modern Warfare 2" (zkráceně také "CoD MW2" nebo "MW2") je v pořadí šestý díl úspěšné série 3D akčních her ze série Call of Duty. Jak už sám název napovídá, jedná se o volné pokračování hry CoD 4: Modern Warfare, a opět se tedy jedná o blízkou současnost. Ultranacionalisté vyhráli občanskou válku v Rusku, kde poté operuje CIA. Ruská vláda zjišťuje zapojení CIA na svém území, zareaguje invazí do Spojených států a obsazuje Aljašku a obě pobřeží. Šestý díl je opět od tvůrců z Infinity Ward, která vytvořila všechny předchozí díly, kromě dílu třetího (CoD 3) a pátého (CoD 5 WaW). Na rozdíl od Modern Warfare z roku 2007, nemá hráč možnost naklánět se doleva a doprava ze zákrytu. Je to nejlépe oceněná hra roku 2009.

"Call of Duty: Black Ops" (2010).

"Call of Duty: Black Ops" je sedmý díl úspěšné série 3D akčních her Call of Duty. Hra je vyvíjena společností Treyarch a ;vydání je oficiálně oznámeno na 9. listopadu 2010. Black Ops je první díl ze serie Call of Duty, ve kterém ovládáte americké agenty během studené války.

"Call of Duty: Modern Warfare 3" (2011).

"Call of Duty: Modern Warfare 3" je třetím pokračováním známé podsérie "Call of Duty" s názvem "Modern Warfare". Pokračuje ruská invaze do USA a také se rozšiřuje do Evropy včetně Německa, Francie, Velké Británie, České republiky a Afriky. Vydání hry bylo v listopadu 2011. Běží na stejném enginu jako "Call of Duty: Modern Warfare 2", ale s četnými úpravami. Tento díl nás zavede do různých měst jako např.: New York, Sierra Leone, Londýn, Hamburg, Paříž a dokonce si zahrajeme v Praze i na nejmenovaném hradě v blízkosti Prahy.

"Call of Duty: Black Ops II" (2012).

"Call of Duty: Black Ops 2" je volné pokračování sedmého dílu "Call of Duty: Black Ops". Příběh vypráví hlavně o synovi hlavního hrdiny původního "Black Ops", Davida Masona v roce 2025. Příběh se velmi protíná s minulostí a dozvíme se, jak to vše dopadne. Tento díl prošel mnoha změnami od posledního "CoD". Ve hře je možné hrát také za stroje.

"Call of Duty: Ghosts" (2013).

"Call of Duty: Ghosts" (zkráceně také "CoD G" nebo "Gh") je v pořadí již desátý díl úspěšné série 3D akčních her ze série Call of Duty. Hra je poháněna novým enginem, přinášejícím činnosti, které dokáží přeměnit celou mapu.

"Call of Duty: Black Ops III" (2015).

Jedná se o pokračování dílů série Black Ops, které navazuje na.

"Call of Duty: Infinite Warfare" (2016).

"Call of Duty: Infinite Warfare" od studia Infinity Ward. První díl nové, samostatné série.

"Call of Duty: Modern Warfare Remastered" (2016).

Nově zpracovaná verze "Call of Duty 4: Modern Warfare" z roku 2016.

"Call of Duty: WWII" (2017).

"Call of Duty: WWII" je čtrnáctým dílem herní série, který vyvinula společnost Sledgehammer Games. Byl celosvětově vydán 3. listopadu 2017 na platformách Microsoft Windows, PlayStation 4 a Xbox One. Díl je zasazen do evropského období druhé světové války a zaměřuje se na muže z 1. pěší divize, kteří bojovali na západní frontě a účastnili se operace Overlord.

"Call of Duty: Black Ops 4" (2018).

"Call of Duty: Black Ops IIII" je vyvíjeno studiem Treyarch a distribuované společností Activision. Jedná se o patnáctou hlavní hru série a pátou hru v příběhové linii "Black Ops". Je to první titul ze série bez tradičního režimu pro jednoho hráče. Vydání hry bylo 12. října 2018.

"Call of Duty: Modern Warfare (2019)".

Nejnovější díl s podtitulem "Modern Warfare" který však nenavazuje na předešlé hry "Modern Warfare", "Modern Warfare 2" a "Modern Warfare 3".

Vedlejší hry.

Konzole.

"Call of Duty: Finest Hour".

"Call of Duty: Finest Hour" je první konzolový dodatek hry Call of Duty. Obsahuje nové herní módy.

"Call of Duty 2: Big Red One".

"Call of Duty 2: Big Red One" je spin-off hry Call of Duty 2.

"Call of Duty: World at War – Final Fronts".

"Call of Duty: World at War – Final Fronts" je port hry pro PlayStation 2.

"Call of Duty: The War Collection".

"Call of Duty: The War Collection" je boxový komplet her Call of Duty 2, Call of Duty 3 a.

Kapesní konzole a mobily.

"Call of Duty: Roads to Victory".

"Call of Duty: Roads to Victory" je hra pro PlayStationPortable.

"Call of Duty: Modern Warfare: Mobilized".

"Call of Duty: Modern Warfare: Mobilized" is the Nintendo DS companion game for Modern Warfare 2.

"Call of Duty: Black Ops DS".

"Call of Duty: Black Ops DS" je port hry Black Ops na Nintendo DS.

"Call of Duty: Zombies and Zombies 2".

"Call of Duty: Zombies" je hra z první osoby.

"Call of Duty: Black Ops: Declassified".

"Call of Duty: Black Ops: Declassified" je hra na PlayStation Vitu.

"Call of Duty: Strike Team".

"Call of Duty: Strike Team" je hra pro Android a iOS

"Call of Duty: Heroes".

"Call of Duty: Heroes" je strategická hra od studia Faceroll Games na Android a iOS.

"Call of Duty Online".

"Call of Duty Online" je F2P hra v Číně.

"Call of Duty: Mobile".

"Call of Duty: Mobile" je hra od Timi Studio Group. Hra vyšla 1. října 2019 na Android a iOS.

Zrušené hry.

"Call of Duty: Combined Forces".

"Call of Duty: Combined Forces" měl být sequelem Call of Duty: Finest Hour. Kvůli problémům mezi Spark Unlimited, Electronic Arts a Activision se hru nepodařilo dokončit.

"Call of Duty: Devil's Brigade".

"Call of Duty: Devil's Brigade" měla být střílečka první osoby. Hra byla zasazena ve 2. světové válce. Mělo se jednat výhradně o italskou kampaň.

"Call of Duty: Vietnam".

"Call of Duty: Vietnam" měla být střílečka z pohledu třetí osoby zasazena ve Vietnamu. Vývoj byl zastaven z důvodu dokončení Call of Duty: Modern Warfare 3.

"Call of Duty: Roman Wars".

"Call of Duty: Roman Wars" měla být střílečka z pohledu třetí a první osoby. Hra se odehrávala v antickém Římě a měla sledovat průběh vlády Julia Caesara.

Call of Duty (v překladu "volání povinnosti"; zkratkou "CoD") je herní série 3D akčních her hraných z pohledu první osoby. První 3 díly, 5. díl a 14. díl jsou z prostředí 2. světové války, zbytek se odehrává v současnosti nebo v blízké budoucnosti. Hlavními vývojáři hry jsou Infinity Ward, Treyarch, Sledgehammer Games a jednu hru vydalo studio Nihilistic, vydavatelem pak Activision.

,是由美国动视所推出的一系列第一人称射击游戏(FPS)。


第三代约克公爵约克的理查

Původ.

Byl synem Richarda z Konisburgu, hraběte z Cambridge a Anny Mortimerové. Ze strany svého otce byl pravnukem krále Eduarda III. a vnukem zakladatele rodu Yorků, Edmunda z Langley. Matka Anna, která zemřela při Richardově porodu, byla zase pravnučkou a dědičkou Lionela z Antverp, druhorozeného syna krále Eduarda III. Tato rodinná vazba určovala přednější nárok na anglický trůn než byl nárok rodu Lancasterů. Richardovými předky tedy byli Edmund Langley, 1. vévoda z Yorku s Izabelou Kastilskou a Roger Mortimer, 4. hrabě z Marchu s Eleanorou Hollandovou. Roger Mortimer byl synem Edmunda Mortimera, 3. hraběte z Marchu a Filipy Plantagenetové. Ta byla jedinou dcerou Lionela z Antverp, druhého syna Eduarda III.  Po některých sporech král Jindřich V. povolil Richardovi, aby zdědil titul a větší část panství náležející vévodovi z Yorku. Menší tituly a velká panství hrabství z Marchu se staly Richardovým majetkem na počátku roku 1425 po smrti jeho strýce Edmunda Mortimera, 5. hraběte z Marchu. Důvodem odporu Jindřicha V. proti uplatnění nároku na dědictví bylo nástupnické právo Rogera Mortimera na anglický trůn. Poté co Richard zdědil jeho tituly a panství, stal se nejpřednějším uchazečem o trůn z rodu Yorků. V říjnu roku 1429 se Richard oženil s Cecílií Nevillovou.

Francie a Irsko.

Anglie v té době potřebovala udržet svou vládu nad Francií. Richard byl vyslán do Francie, aby tam hájil dobytá území v době, kdy se tohoto tažení nemohl zúčastnit král. Po pádu Paříže byl nucen stáhnout se do Normandie. Podařilo se mu stabilizovat situaci na území, které ovládal. Do Anglie se vrátil v listopadu 1439. Navzdory své pozici jako jeden z nejvlivnějších aristokratů nebyl členem královské rady Jindřicha VI.  Poté co roku 1440 ztroskotala mírová jednání, jmenoval Jindřich Richarda svým zástupcem ve Francii. Nicméně roku 1443 Jindřich poskytl Jan Beaufortovi, nově jmenovanému vévodovi ze Somersetu, vojsko čítající 8 000 mužů, aby zajistil obnovení vlády Anglie v Gaskoňsku. To omezilo možnosti doplnění Richardova vojska v době, kdy odrážel útoky na hranice Normandie. Tím se také zhoršila Richardova pozice, protože se jeho úloha ve Francii zúžila pouze na vliv v Normandii. Beaufortova armáda neuspěla, vrátila se do Normandie, kde Beaufort zemřel. Tyto události zřejmě začaly obracet Richarda proti Beaufortově rodině. Angličané se tak soustředili ve Francii na uzavření míru a Richard se věnoval rutinní správě.  Po konci své služby se Richard vrátil v říjnu do Anglie a očekával, že bude znovu jmenován správcem anglických území ve Francii. Nicméně byl spojen s anglickými šlechtici, kteří měli odlišné názory na politiku Anglie ve Francii než Jindřich VI. V prosinci 1446 byl jmenován správcem anglického území ve Francii Edmund Beaufort, který zdědil po svém bratrovi titul hraběte ze Somersetu. V letech 1446 – 47 se Richard účastnil jednání královské rady a parlamentu.  Jeho nepříliš přátelské vztahy k Jindřichovi byl zřejmě příčinou toho, že byl jmenován správcem Irska. Richard byl také hrabětem z Ulsteru a v Irsku vlastnil velká panství, takže toto jmenování mělo svou logiku. Ale byl to také způsob jak ho odstavit od vlivu v Anglii a Francii, protože byl jmenován na dobu deseti let a v té době nemohl zastávat žádný vysoký úřad. Richard se s manželkou a asi 600 muži vypravil do Irska v červnu 1449. Poté co mu došly finanční prostředky, rozhodl se vrátit do Anglie. Stav jeho financí nebyl dobrý, protože králi dlužil asi 40 000 liber a příjmy z jeho panství klesaly.

Vůdce opozice.

Roku 1450 předchozí neúspěchy a porážky vyústily v politické nepokoje. V lednu byli zabiti lord tajné pečetě a biskup z Chichesteru. V květnu byl zabit na cestě do exilu Vilém de la Pole, vévoda ze Suffolku. Lid žádal, aby král trval na návratu darů a pozemků, které věnoval svým oblíbencům. V červnu vypuklo v Kentu a Sussexu povstání. Vzbouřenci se dostali až do Londýna a zabili Jana Fiennese, lorda správce pokladu. V srpnu padla poslední města v Normandii a do Anglie se vracelo mnoho uprchlíků.  Richard se 7. září vylodil v Beaumaris. Vyhnul se Jindřichově snaze přerušit jeho tažení a dorazil se svými stoupenci 27. září do Londýna. Po neúspěšném jednání s Jindřichem pokračoval Richard v shromažďování podpory ve východní Anglii i na západě. V prosinci byl Richardův komoří zvolen mluvčím parlamentu. Richard trval na tom, aby byly provedeny reformy, zlepšila se vláda a aby byli potrestáni lidé zodpovědní za ztrátu severní Francie. Zdá se, že jeho útoky byly směřovány proti Edmundovi ze Somersetu. I když byl Richard jmenován do dalšího úřadu, jeho podpora mimo parlament byla mizivá.  V dubnu 1451 byl Edmund jmenován velitelem Calais. Když poslanec za Bristol, Richardův spojenec, navrhl, aby byl Richard ustanoven nástupcem na trůnu byl uvězněn v Toweru a parlament byl rozpuštěn. Jindřich realizoval některé reformy, které vedly k uklidnění situace, a snažil se dát do pořádku královské finance. Richard frustrován svým neúspěchem se uchýlil na své panství v Ludlow.  Roku 1452 se Richard pokusil obnovit svůj vliv. Snažil se o uznání svého nároku být Jindřichův nástupce a zároveň chtěl zmešit vliv Somerseta (jako konkurenta v nástupnictví). Shromáždil vojsko a vydal se na pochod na Londýn, ale jeho brány nalezl na Jindřichův příkaz zavřeny. U Dartfordu, kdy byl obklíčen velkou přesilou, a s podporou pouhých dvou šlechticů byl nucen kapitulovat. Bylo mu povoleno přednést stížnost na Edmunda ze Somersetu, ale byl přinucen ve Westminsterském opatství přísahat věrnost Jindřichovi.

Protektor.

V létě 1453 se zdála Richardova pozice velice slabá. Jindřich vyvolal několik soudů s Richardovými spojenci u Dartfordu, jeho manželka Markéta byla těhotná a i kdyby potratila, sňatek Edmunda Tudora a Markéty Beaufortové nabídl další linii následnictví na trůně. Anglii se také podařilo v předešlém roce dobýt zpět Bordeaux. V červenci byl Richard zbaven obou úřadů, které do té doby zastával – správce Irska i Trentu.  V srpnu byl ale Jindřich postižen katastrofálním záchvatem šílenství. Je možné, že to bylo způsobeno zprávou o porážce v Gaskoňsku. Stal se úplně nezodpovědným, neschopen mluvit a musel být doprovázen. Královská rada se zpočátku domnívala, že půjde o krátkou epizodu. V říjnu bylo svoláno jednání královské rady a přes Somersetovu snahu se jí účastnil i Richard (jako hlavní vévoda království). Přes odpor Jindřichovy manželky Markéty byl Richard 27. března jmenován protektorem a Somerset uvězněn. Jmenoval svého švagra Richarda Nevilla jako lorda kancléře, což se ukázalo jako velmi důležité. Poté co se Jindřich roku 1453 probral, musel řešit spory mezi aristokracií, především spor mezi rodem Percyů a Nevillů. Jindřich se, s podporou Somerseta, přiklonil na stranu Percyů a tím se stali Nevillové Richardovými spojenci.

St Albans.

V lednu 1455 Jindřich nechal propustit Somerseta. Richard byl zbaven, ve prospěch Somerseta, funkce velitele Calais a protektora. Richard Neville, hrabě ze Salisbury odstoupil z funkce kancléře. Richard, Salisbury a Richard Neville byli ohroženi svoláním jednání královské rady na 21. květen do Leicesteru. Richard a Neville začali na severu země a podél hranic s Walesem organizovat armádu. V době kdy to zjistil Somerset, už bylo málo času nato, aby dal dohromady vojsko na obranu krále.  Richard se se svou armádou utábořil na jih od Leicesteru a tak zablokoval cestu na jednání královské rady. 22. května dorazil král se Somersetem a s asi 2 000 špatně vyzbrojenými muži k St Albans. Následný střet v ulicích města s daleko lépe vyzbrojenou a zkušenou armádou Richarda a jeho spojenců Warwicka a Salisburyho se nedá zcela popsat jako bitva, protože v něm bylo zabito asi jen padesát mužů. Mezi padlými ale byli i hlavní Richardovi nepřátelé – Edmund Beaufort, vévoda ze Somersetu, Jindřich Percy, hrabě z Northumberlandu a Thomas Clifford. Tím, že zajal krále Jindřicha, mohl Richard uvažovat o obnovení svého vlivu.  Richard se se svými spojenci a zajatým Jindřichem vrátil do Londýna. Richard symbolicky vrátil korunu Jindřichovi, sám se jmenoval velitelem Anglie a Warwicka jmenoval velitelem Calais. Richardovi se také podařilo na svou stranu získat některé šlechtice, kteří se s ním podíleli na účasti ve vládě. Jindřich byl vězněn, a když se parlament sešel v listopadu k jednání, byl prohlášen nemocným a Richardovi byl svěřen úřad protektora. Poté co se Jindřich v únoru 1456 zotavil, byl zřejmě ochoten akceptovat Richardův vliv. Salisbury a Richard Neville, hrabě z Warwicku zůstali členy rady a Warwick byl potvrzen ve funkci velitele Calais. V červnu se Richard vypravil na vojenské tažení, aby odrazil útoky skotského krále Jakuba II. v pohraničí. Richardovu pozici pomalu začal oslabovat vliv, který začala na krále Jindřicha uplatňovat jeho manželka Markéta z Anjou.

Ludford.

V červnu 1459 bylo svolání královské rady svoláno do Coventry. Richard, Nevillové a někteří další se obávali, že vojenské síly, které byly přesunuty k městu, před měsícem, jsou určeny k tomu, aby je zatkly. Místo toho, zůstali na svém panství ve Worcesteru, kde se k nim připojil Warwick se svým vojskem z Calais. Jednání parlamentu mělo proběhnout v Coventry v září bez Richarda a Nevillů. To znamenalo, že mají být obviněni ze vzpoury.  11. října se Richard pokusil přesunout na jih, ale byl přinucen vrátit se na Ludlow. 12. října v bitvě u Ludford Bridge se Richard dostal do podobné situace jako u Dartfordu před sedmi lety. Warwickovo vojsko odmítlo bojovat proti králi a vzbouřenci byli nuceni utéct. Richard unikl do Irska, Warwick, Salisbury a Richardův syn Eduard do Calais. Richardova manželka Cecílie a dva mladší synové byli zajati a uvězněni v Coventry.

Vzestup a pád.

Richardův útěk do Irska byl pro něho výhodný. Stále byl správcem Irska a jeho sesazení z této funkce bylo neúspěšné. Irský parlament ho podpořil a nabídl mu finanční i vojenskou podporu. Warwick se vrátil do Calais, ovládal tak Lamanšský průliv a mohl tak získávat na svou stranu jižní části Anglie. Yorkové zcela ovládli moře a Warwick se tak byl schopen vylodit v březnu roku 1460 v Irsku, setkat se s Richardem a vrátit se zpět do Calais.  V prosinci 1459 byl Richard (spolu s Warwickem a Salisburym) odsouzen k smrti, jejich majetek propadl králi a jejich potomci byli zbaveni dědického práva. To byl nejdrastičtější trest, který mohl být na šlechtice té doby uvalen. Za předpokladu úspěšné invaze, měl Richard tři možnosti – usilovat, aby se stal protektorem, zbavit krále dědictví tak aby panovníkovým nástupcem stal jeho syn nebo uplatnit sám nárok na trůn.  26. června se Warwick a Salisbury vylodili v Sandwichi. V Kentu se k nim připojili další vojáci a 2. července dorazili do Londýna. Richard se vydal z Irska do Anglie až 9. září a vystupoval jako král. Používal erbu svého prapředka Lionela z Antverp, a když dorazil do Londýna v čele jeho průvodu, byl nesen výsostný znak Anglie. V té době Warwick porazil v bitvě u Northamptonu královské vojsko a samotného krále zajal. Parlament svolaný na 7. říjen odvolal zákony přijaté v Coventry.  10. října Richard dorazil do Londýna a usídlil se v královském sídle. Na jednání parlamentu se dožadoval toho, aby byl jmenován králem. Jeho malá podpora mezi šlechtici ale způsobila odmítnutí jeho požadavku. Po několika týdnech jednání se mu podařilo dosáhnout jen toho, že on a jeho potomci byli uznáni jako nástupci na trůnu. Přesto parlament Richardovi udělil nebývalé pravomoci, aby mohl bránit zemi a v situaci, kdy byl král uvězněn se Richard a Warwick stali de facto vládci země.  V té době Lancasterští spojenci již shromažďovali vojsko. Richard byl vystaven riziku útoku od rodu Percyů a musel počítat i s tím, že snaha královny Markéty z Anjou získat podporu u nového skotského krále Jakuba III. může být úspěšná. Na počátku prosince vyrazil se Salisburym na sever. Na hrad Sandal dorazili 21. prosince. Síly oddané králi kontrolovaly město York a nedaleký hrad Pontefract. 30. prosince se Richard rozhodl nečekat na další posily a přistoupil na bitvu v otevřeném prostoru mimo hrad i když musel vzdorovat asi dvojnásobné přesile. Richard v bitvě padl. Salisbury a Edmund, Richardův druhý nejstarší syn, byli zajati krátce nato a popraveni.

Odkaz.

Neexistuje současný Richardův obraz ani paměti jeho současníka popisující jeho život. Jeho záměry se tak dají posuzovat pouze z popisu akcí, ve kterých se účastnil se zřetelem na to, že propaganda byla uplatňována na obou stranách. Richard byl velmi blízko nástupu na anglický trůn a jen několik měsíců po jeho smrti se to zdařilo jeho synovi Eduardovi. Jeho nejmladší syn Richard se později také stal anglickým panovníkem. Jeho vnučka Alžběta z Yorku se stala manželkou Jidnřicha VII. a spolu byli zakladateli tudorovské dynastie, která vládla Anglii až do roku 1603 a k jejich potomkům patří i Alžběta II.

Potomstvo.

Richard a Cecilie Nevillová (*1415 - 1495) měli 13 dětí:

Richard Plantagenet, 3. vévoda z Yorku (21. září 1411 – 30. prosince 1460), byl členem anglické královské rodiny, který zastával důležité státní pozice ve Francii na konci stoleté války a v Anglii v době kdy Jindřich VI. trpěl záchvaty šílenství. Jeho spor s Jindřichem VI. byl hlavním politickým konfliktem a asi nejdůležitější příčinou války růží. I když se nestal králem, byl otcem dvou anglických panovníků Eduarda IV. a Richarda III.

第三代约克公爵约克的理查,,又称理查·金雀花(英文:英语:Richard Plantagenet, 3rd Duke of York,1411年-9月22日-1460年-12月30日),英格兰领衔贵族巨头,论父系是爱德华三世的曾孙,论母系是爱德华三世的五世孙。他继承了大量的产业,在百年战争后期在法国担任过各种各样的公职,在英格兰则在亨利六世发疯时成为护国公,管理国家。


Popis incidentu.

Takzvané „Upálení na náměstí Tchien-an-men“ se odehrálo 23. ledna 2001. Pět lidí se neúspěšně pokusilo o sebeupálení na náměstí Tchien-an-men (Nebeského klidu) v Pekingu. Během několika hodin byly zprávy o incidentu zveřejněny státem řízenou Čínskou centrální televizí (CCTV), která uváděla, že oběti byly praktikující Fa-lun-kungu.

Reakce Fa-lun-kungu.

Podle Fa-lun-kung nemohli být účastníci incidentu praktikujícími Fa-lun-kungu, neboť toto učení nedovoluje sebevraždu ani žádnou formu zabíjení. Téhož dne vydalo informační centrum Falun Dafa tiskové prohlášení charakterizující událost jako „další pokus komunistického režimu o očernění praxe Fa-lun-kung“ a vyzvalo Čínu, aby „umožnila světovým médiím a mezinárodním lidskoprávním skupinám vyšetřování tohoto případu za účelem objasnění faktů“. Fa-lun-kung a třetí strana poukazují na patrné nesrovnalosti ve verzi incidentu předkládané čínskou vládou a označují událost za zinscenovanou, se záměrem obrátit veřejné mínění proti praxi Fa-lun-kung a vytvořit opodstatnění pro probíhající pronásledování Fa-lun-kungu, které čínský komunistický režim odstartoval v roce 1999.  Analýza incidentu je obsažena v krátkém filmu "Falešný oheň" televize New Tang Dynasty Television, napojené na Fa-lun-kung. Podle filmu dokládá účast policie a státní televize na průběhu incidentu řada zdánlivě nepodstatných maličkostí a podivných okolností.

Západní média.

Podle časopisu "Time" získala mediální válka čínské vlády proti Fa-lun-kungu po události významnou sílu.

Fakta vzbuzující podezření vykonstruované události.

Investigativní novinář Ethan Gutmann shrnul některé závěry z analyzování celé události v knize "Jatka", v níž zachycuje vlastní sedm let dlouhý terénní výzkum zaměřený na průběh a dopad represí duchovního hnutí Fa-lun-kung v ČLR. Níže je stručný popis jednotlivých bodů zmiňovaných v knize.  Televize New Tang Dynasty Television ve dvacetiminutové analýze události nazvané "Falešný oheň" uvádí následující fakta:

Upálení na náměstí Tchien-an-men se odehrálo v Číně v roce 2001. Celá událost byla západními médii a nezávislými vyšetřovateli označena za případ vykonstruované události, která měla vrhnout špatné světlo na skupinu lidí, kterou čínský režim pronásleduje od roku 1999.

天安门自焚事件(部分外媒与法轮功学员称「天安门自焚伪案」),是指发生于2001年1月23日除夕当天,新华社报告称在北京市中心的天安门广场有5人进行自焚行为。新华社于事发当日通报称五名法轮功学员在天安门广场自焚。但是法轮功方面拒绝为这起事件负责,称在法轮功书籍中明确禁止暴力行为与自杀。此外,法轮功方面亦称整起事件为中共江泽民当局自导自演,为的是引起群众对法轮功的负面印象,以确立打压法轮功的合理性。西方媒体与观察家,质疑共产党当局及媒体过程中的异常反应、严密封锁,而《华盛顿邮报》等媒体调查后,对于自焚者身份是否为法轮功学员,也与党媒持不同看法。国际教育发展组织则声明,称此自焚事件是被中共当局策划导演的。


Biografie.

Původ, mládí.

Král Karel I. se narodil jako třetí dítě/druhý syn prince Karla Antona von Hohenzollern-Sigmaringen a jeho manželky Josefíny Bádenské. Světlo světa spatřil 20. dubna 1839 v Sigmaringenu v Německu, v té době v knížectví Hohenzollern-Sigmaringen.  Poté, co získal základní vzdělání, navštěvoval "Školu kadětů" v Münsteru, v roce 1857 pak "Školu artilerie" v Berlíně. Bojoval v prusko-dánské válce, kde se účastnil útoku na citadely Friederica a Dybbøl; zde získal pověst příkladného vojáka. Do roku 1866 byl důstojníkem pruské armády.

Karel rumunským domnitorem a posléze králem.

Po převratu ze dne 10./11. února roku 1866 a vyhnání Alexandra Ioana Cuzy se Rumunsko ocitlo na pokraji chaosu a stanulo před hrozbou rozpadu. Přes odpor značné části obyvatel byl Karel díky podpoře Napoleona III. (s nímž byla Karlova rodina v mimořádně dobrých vztazích) i většiny rumunských politických elit vybrán na vládce a 20. dubna 1866 zvolen rumunským "domnitorem" (vládcem/knížetem). Vydal se inkognito vlakem do Rumunska. Na jeho hranicích ho přivítal Ion Brătianu a společně se vozem (v té době nemělo Rumunsko žádné železniční tratě) vydali do Bukurešti, kde byl Karel přivítán bouřlivými ovacemi.  Záhy po příchodu Karla I. do Rumunska přijal parlament 29. června novou konstituci. Byl to velmi smělý počin, který znamenal další důležitý krok na cestě Rumunska k úplné nezávislosti. Ústava dávala možnost reorganizace státu a jeho vymanění z anarchie.  Účastnil se rusko-turecké války v letech 1877-1878. To přineslo Rumunsku mezinárodní uznání a především na konferenci v Berlíně vyhlášenou plnou nezávislost na Osmanské říši. Karel byl 10. května 1881 korunován králem a Rumunsko od té doby bylo královstvím, což potvrdila i změna ústavy v roce 1881. V roce 1883 podepsal Karel tajný pakt s Trojspolkem.  Karel I. vládl Rumunsku 48 let, což je nejdéle ze všech rumunských vládců nebo králů. Na začátku své vlády vedl Rumunsko ve válce o nezávislost na a po vítězství v této válce byl 10. května 1881 korunován králem a Rumunsko se stalo královstvím.

Poslední léta vlády.

Další úspěch zaznamenal král Karel, když se Rumunsko vložilo do sporů během 1. Balkánské války do, které se Rumunsko nezapojilo, ač se mohlo odvolávat na územní nároky v Makedonii kvůli přítomnosti arumunského obyvatelstva. V soupeření Srbska s Bulharskem však nemělo naději na úspěch. Při mírových jednáních po skončení 2. balkánské války však neutrální Rumunsko za svoji předchozí neutralitu žádalo po Bulharsku odstoupení území jižní Dobrudže s důležitým dunajským přístavem Silistra. Požadovaná území byla Rumunsku odstoupena. O rok později, kdy vypukla první světová válka, vzdor veřejnému mínění volajícímu po přistoupení na stranu Trojdohody, rozhodl o plnění podmínek smlouvy z roku 1883 a zaútočil na Rusko. Jeho náhlá smrt 10. října (27. září podle juliánského kalendáře) přetrhla tyto aktivity a jeho synovec a nástupce Ferdinand I. přešel na stranu Trojdohody.

Manželství, potomci.

Se svou budoucí manželkou, Alžbětou zu Wied (1843–1916), se poprvé setkal roku 1861 v Berlíně. Roku 1869 Karel, v té době již kníže rumunský, přijel do Německa hledat nevěstu. Na královském plese v Berlíně se opět setkal s tehdy 25letou Alžbětou a 15. listopadu téhož roku se s ní v Neuwiedu oženil.  Z jejich manželství se narodilo jediné dítě, dcera Marie: Děvčátko však ve věku tří let podlehlo těžkému, tehdy často smrtelnému onemocnění spálou. Tato tragédie poznamenala celý další život královských manželů; vedla k jejich ještě většímu odcizení ve vztahu i tak značně chladném. Alžběta se stavěla s jistým despektem ke Karlově neochvějné oddanosti jeho královským povinnostem; řekla jednou, že její "„manžel nosí svou korunu, i když spí“". Až na sklonku Karlova života došlo k jejich sblížení.  Jejich manželství trvalo 43 let. Rumunsku Karel I. vládl 48 let, což je nejdéle ze všech rumunských vládců nebo králů. Zemřel jako pětasedmdesátiletý 16. října roku 1914. Pochován byl v místě odpočinku rumunské královské rodiny v královské hrobce katedrály starobylého města Curtea de Argeș. Jeho žena ho přežila o pouhý rok a půl – zemřela 2. března roku 1916 ve věku 72 let a pohřbena byla po boku svého manžela a své dcerky.

Následnictví.

Král Karel I. zemřel 10. října 1914 ještě před vstupem Rumunska do první světové války. Protože po sobě nezůstavil žádných potomků, nastoupil po něm na rumunský trůn syn jeho staršího bratra Leopolda jako Ferdinand I. Rumunský.

Karel I. Rumunský celý jménem Karl Eitel Friedrich Zephyrinus Ludwig von Hohenzollern-Sigmaringen (20. dubna 1839 – 10. října 1914) byl německý princ z dynastie Hohenzollernů, který byl 20. dubna 1866 zvolen rumunským "domnitorem" (vládcem/knížetem) následujícím po svržení dosavadního domnitora, kterým byl Alexandr Jan Cuza. 26. března 1881 se stal prvním rumunským králem. Rumunsku vládl od 20. dubna 1866 do 10. října 1914. Byl prvním rumunským vládcem (králem) z dynastie Hohenzollern-Sigmaringen, která v Rumunsku vládla až do komunistického převratu v roce 1947.

卡罗尔一世(Carol I),全名卡尔·埃特尔·腓特烈·泽菲林努斯·路德维希·冯·霍亨索伦-锡格马林根("Karl Eitel Friedrich Zephyrinus Ludwig von Hohenzollern-Sigmaringen" (1839年4月20日—1914年10月10日),霍亨索伦-锡格马林根亲王卡尔·安东的次子,利奥波德之弟。在推翻亚历山德鲁·约安·库扎后,1866年4月被推选为罗马尼亚亲王,并于1881年3月26日宣布成为罗马尼亚国王。他是罗马尼亚霍亨索伦-锡格马林根王朝的第一位国王。 卡罗尔出生在今天德国南部的西格马林根,在中学以后,毕业于明斯特军事学校。1857年在柏林火炮学校学习,在那里他升为陆军中尉,参加腓特烈西亚城堡(丹麦日德兰半岛东南的海港城市)围困。


Haleův teleskop.

200palcový (5,08 m) Haleův teleskop byl pojmenován po americkém astronomovi Georgi Ellerym Haleovi. Caltech ho vystavěl za 6 milionů dolarů, které získal z grantu Rockefellerova institutu. Obrovské zrcadlo z pyrexu vyrobily sklárny ". Ve své době největší teleskop na světě spatřil své „první světlo“ roku 1948. Jako první ho pro svá pozorování používal americký astronom Edwin Powell Hubble. Plně dokončen byl o rok později. Překonán byl až roku 1992, kdy byl postaven 10metrový dalekohled Keck I na havajské hoře Mauna Kea.  Haleův teleskop spravuje konsorcium složené z Kalifornského technického institutu, Jet Propulsion Laboratory a Cornellovy univerzity. S jeho pomocí byla objevena řada vzdálených kvasarů na hranici známého vesmíru, ale také stovky planetek v naší sluneční soustavě. Další planetka, (34419) Corning, byla objevena pomocí jeho modelu, postaveného v měřítku 1:10. Tento model je umístěn v sídle skláren'(nyní ') ve městě Corning, stát New York.  Ronald Florence popsal historii stavby dalekohledu v knize '. Richard Preston napsal o teleskopu a astronomech, kteří s ním pracují, kritikou uznávaný dokumentární román '.  Roku 1958 observatoř dokončila tzv. " (POSS), desetiletou prohlídku oblohy, sponzorovanou společností National Geographic. Tento průzkum byl proveden pomocí Teleskopu Samuela Oschina, který oblohu snímal na 35cm fotografické desky Kodak 103a-O citlivé na modré světlo a Kodak 103a-E citlivé na červené světlo. Průzkum původně pokryl oblohu od deklinace +90 stupňů (severní nebeský pól) po -27 stupňů ve všech rektascenzích, s citlivostí do +22 mag (přibližně milionkrát citlivější než lidský zrak). V letech 1957–1958 byl průzkum rozšířen do deklinace -33 stupňů.

Další teleskopy a zařízení.

Australský astronom J. B. Whiteoak pomocí stejného přístroje prohlídku rozšířil až do deklinace -45 stupňů, ovšem tentokrát jen na fotografické desky citlivé na červené světlo.  Další palomarská prohlídka, tzv. " (POSS II) byla provedena v 80. a 90. letech s využitím zdokonaleného dalekohledu a fotografických desek s lepší emulzí. Oschinův dalekohled byl vybaven achromatickým korektorem a automatickým naváděním. Fotografie pořizoval ve třech vlnových délkách: modré, červené a infračervené. V průběhu pořizování snímků pro POSS II bylo objeveno také několik komet a vzájemným porovnáním snímků obou prohlídek POSS I a POSS II bylo objeveno více než 100 supernov.  Tato prohlídka byla nejrozsáhlejší prohlídkou oblohy až do roku 2001, kdy byla dokončena prohlídka'(2MASS). Co se týká hloubky, předstihuje ji probíhající, ovšem palomarská prohlídka zahrnuje téměř 2,5 krát větší část oblohy. POSS existuje též v digitalizované verzi (tj. naskenované fotografické desky), a to jak ve formě fotografií ('), tak i ve formě katalogu (").

Současný výzkum.

Jedním z probíhajících programů je vyhledávání blízkozemních planetek. Tento program v současné době využívá fotografické kamery, kterou sestrojil tzv. "", mapující od roku 2001 část oblohy kolem nebeského rovníku. Kameru, nainstalovanou v létě 2003 na Teleskop Samuela Oschina, využívá i řada dalších programů. Patří mezi ně i hledání vzdálených těles v Kuiperově pásu, jež vedlo k objevu již desítek transneptunických těles. Na observatoři byly nalezeny mimo jiné i trpasličí planety (136199) Eris a (136472) Makemake a další tělesa (20000) Varuna a (50000) Quaoar. Observatoř si činila nárok i na objev trpasličí planety (136108) Haumea, který jí však po sporu s pozorovatelským týmem ze španělské Observatoře Sierra Nevada nebyl přiznán. Observatoř se pomocí této kamery věnuje také sledování gama záblesků, při nichž se využívá schopnosti rychlé reakce automatizovaného dalekohledu, jež umožňuje rychle pořídit sérii snímků uhasínajícího záblesku, dále hledání supernov, které má pomoci ověřit teorii zrychlující se expanze vesmíru, a hledání kvasarů.  Fotografická kamera sestává ze 112 CCD součástek pokrývajících celé zorné pole dalekohledu (4×4 stupně). Jde o největší mozaiku CCD součástek v astronomickém přístroji.

Jasné fotografie.

V září 2007 uveřejnil tým amerických a britských astronomů několik fotografií z palomarské observatoře, které jsou nejjasnějšími do té doby pořízenými fotografiemi vnějšího vesmíru. Na ostrosti získaly díky novému systému adaptivní optiky. Jejich rozlišení převyšuje dvakrát i rozlišení Hubblova vesmírného dalekohledu.

Observatoř Palomar je americká soukromá astronomická observatoř v Kalifornii, ve správním obvodě San Diego, ležící v pohoří Palomar Mountain Range. Jejím vlastníkem a správcem je Kalifornský technologický institut (Caltech). Kromě Caltechu zde provádí výzkum též jeho partneři, zejména Jet Propulsion Laboratory a Cornellova univerzita. Observatoř v současné době pozoruje pomocí tří hlavních dalekohledů: Haleova teleskopu (průměr 5,08 m), Teleskopu Samuela Oschina (průměr 1,22 m) a dalšího zrcadlového teleskopu (1,52 m). Kromě toho je zde umístěn také Palomarský zkušební interferometr.

帕洛马山天文台是美国加利福尼亚州的洛杉矶东南方的圣地亚哥郡,位于帕洛马山脉海拔1706米的一个天文观测台。它是在美国天文学家乔治·海尔的领导下,洛克菲勒基金会捐款,于1928年建成,由位在帕萨迪纳的加州理工学院拥有和营运。研究的时间属于加州理工学院及与其合作研究的伙伴,包括喷射推进实验室和康乃尔大学。Research time is granted to Caltech and its research partners, which include the Jet Propulsion Laboratory (JPL) and Cornell University.


全美航空1549號班機事故

Průběh nehody.

Airbus A320 se 150 pasažéry a 5 členy posádky se zvedl z dráhy 04 letiště "La Guardia" v 15:25:34. Minutu a půl po startu, v čase 15:27:11 se letoun dostal do hejna kanadských hus (Bernešek velkých) a v důsledku nasátí jejich těl značně poklesl oběma motorům tah. Otáčky N1 prvního motoru klesly z 82% na 36%, u druhého motoru až na 16%, naopak teplota výstupních plynů motorů se začala blížit k horní hraniční hodnotě.  Kapitán Chesley Sullenberger zapnul pomocnou energetickou jednotku APU, převzal řízení letadla a požádal prvního důstojníka, aby našel v příručce (QRH – quick reference handbook) postup pro tento případ. Ten poněkud nešťastně uplatnil postup pro výpadek obou motorů a provedl jejich restart. Motor č. 2 se mu ale nepodařilo nahodit vůbec, zatímco motor č. 1 se sice rozběhl, ale otáčky již nedosáhly předchozích hodnot. Není ovšem jasné, jak dalece to ovlivnilo průběh dalších událostí. Mezitím kapitán ohlásil stav nouze a provedl levou zatáčku zpět. Po ztrátě výšky, bránící bezpečnému návratu na letiště LaGuardia i přistání na bližším letišti Teterboro, se rozhodl pro nouzové přistání na řece Hudson, které také v rychlosti okolo 230 km/h (125 KIAS) v čase 15:30:44 (20:30:44 UTC) úspěšně provedl.  Jedná se o extrémně nebezpečný a náročný manévr vzhledem k tomu, že A320 má motory umístěné v gondolách pod křídly a při dosednutí na hladinu je velmi důležité, aby obě strany narazily na hladinu současně a pod správným úhlem. Situaci pilota poněkud usnadnila klidná hladina řeky, příznivé meteorologické podmínky a snad i to, že tento letoun je vybaven poměrně propracovaným systémem řízení, takže pilot mohl část práce přenechat palubním počítačům a soustředit se jen na základní parametry přistání. I tak se jedná o naprosto ojedinělý úspěch, kdy při přistání letadla podobné konstrukce na vodní hladinu nedošlo ke ztrátám na lidských životech. Vlastní letoun ovšem po nárazu na vodu ztratil jeden motor a konstrukce draku se natolik zdeformovala, že musel být odepsán a pojišťovací společnost ho nabídla v internetové aukci.  Všichni cestující i členové posádky přistání přežili, vyskytlo se pouze několik život neohrožujících zranění a podchlazení (teplota vzduchu byla v daný okamžik –7 °C). Zkušený osmapadesátiletý kapitán Sullenberger byl oceněn za perfektní výkon, vyžadující značnou odvahu, chladnokrevnost a dokonalé ovládání letounu. Oficiálně mu pogratulovali úřadující prezident George W. Bush i zvolený prezident Barack Obama (který se úřadu ujal 20. ledna, pět dní po havárii). V tisku byl Sullenbergerův husarský kousek oslavován jako „Hudsonský zázrak“.

Zfilmovaná ztvárnění události.

Havárie se šťastným koncem se stala předmětem jednoho z dílů dokumentární série "Letecké katastrofy".  V roce 2016 vznikl na motivy této události úspěšný film.

Let US Airways č. 1549 byl každodenní komerční let na trase "LaGuardia Airport" (New York) – Charlotte – Seattle, který 15. ledna 2009 asi šest minut po startu nouzově přistál na řece Hudson.

全美航空1549号班机 (英语:US Airways Flight 1549)是一班美国全美航空公司由纽约市拉瓜迪亚机场起飞,中途停留北卡罗莱纳州夏洛特道格拉斯国际机场,前往华盛顿州西塔科西雅图-塔科马国际机场的每日定期国内商业客运航班。2009年1月15日,一架空中客车A320-214负责该航线,在起飞爬升过程中遭加拿大黑雁鸟击,导致两个引擎同时熄火,飞机完全失去动力,驾驶舱机组人员在确认无法到达任何附近机场后,决定于哈德逊河河面进行迫降。该航班于升空6分钟后紧急迫降于曼哈顿中城哈德逊河河面,结果机上共155人全数生还,该事件也被称为「哈德逊河上的奇迹」(英语:Miracle on the Hudson)。


Historie.

80. léta 20. století.

Založeno v roce 1986, MSI se nejdříve soustředila na design a výrobu základních desek. Později toho roku MSI představilo první přetaktovanou základní desku řady 286.  Roku 1989 MSI představila první základní desku řady 486.

90. léta.

V roce 1993 MSI představila první základní desku řady 586.  V roce 1995 MSI představila základní desku Dual Pentium.  V roce 1997 MSI představila Intel Pentium II základní desku s Intel MMX Technologií, zároveň se svými prvnímy grafickými kartami, a první barebone.  V roce 1998 se MSI stala veřejnou firmou a představila první základní desku Socket 7.

nultá léta 21. století.

V roce 2000 byla založena MSI Computer (Shenzhen) Co., Ltd.  V roce 2001 byla založena MSI Electronics (Kunshan) Co., Ltd.  V roce 2002 MSI představila první PC2PC Bluetooth & WLAN základní desku.  V roce 2003 MSI představila první Pen Tablet PC (PenNote3100).  V roce 2004 MSI představila první Notebook product (M510C).  V roce 2008 MSI získala ocenění Top 20 Taiwan Global Brands.  V roce 2009 MSI představila první Ultrabook (X320) a první All-in-One PC (AP1900).

10. léta.

V roce 2011 získala MSI ocenění Top 100 Taiwan Brands mezi 500. značkami.  V roce 2013 MSI získala 15. rok za sebou ocenění Taiwan Excellence.  V roce 2015 byla MSI hodnocena jako čtvrtá nejlepší notebooková značka za rok 2015 v magazínu Laptop Magazine v USA.  Počátkem roku 2016 MSI oznámila spolupráci s HTC na Vive systému za cílem poskytnutí zážitku Virtuální reality.

MSI (Micro-Star International Co., Ltd, ) je tchajwanská multinárodní firma se sídlem v čínském Jhonghe, vyrábějící výpočetní techniku. Navrhuje, vyvíjí a poskytuje počítačový hardware, související produkty a servis, do kterých patří notebooky, základní desky, grafické karty, All-in-One počítače, servery, průmyslové počítače, počítačové periferie, informační systémy do aut, atd.

微星科技(Micro-Star International Co., Ltd.,缩写MSI,),台湾电子零组件制造商及品牌,总部位于台湾新北市中和区。早期以主板、显卡为主要产品,近年切入电竞电脑,于高阶电竞笔电拥有约20%市占率。