Jazyk jako struktura.

Pojem struktury zavedl počátkem 20. století do vědy švýcarský lingvista Ferdinand de Saussure, zakladatel strukturální lingvistiky. Saussure především rozhodně odmítl běžný způsob studia jazyka, který se jej snažil rozložit na jednoduché prvky a ty pak odděleně zkoumat – podobně jako to dělají přírodní vědy. Jazyk je podle něho naopak velmi složitě uspořádaný systém čili struktura, kde hlavní roli hrají vztahy a rozdíly mezi jeho prvky. Tak si z nesmírného množství možných zvuků každý jazyk vybírá velmi omezenou množinu fonémů, které v tomto jazyce ponesou význam. Například spojitou škálu „samohlásek“ "aeiouy" rozdělí na šest diskrétních fonémů, kde pak záleží jen na tom, aby se nepletly a nezaměňovaly. Zvukové rozdíly, které si daný jazyk nevybral, nejsou pro význam relevantní: tak např. japonština nerozlišuje mezi hláskami „r“ a „l“ a Japonci tento rozdíl často ani „neslyší“, tj. nepřikládají mu význam. V češtině „neslyšíme“, tj. ignorujeme fakt, že např. slovo „holub“ vyslovujeme jako „holup“, kdežto slovo „holupa“ nedává smysl.  Obecně pro jazykové systémy platí, že význam nese postavení jednotlivých znaků v tomto celku a vzájemné rozdíly mezi znaky. Jazyk je tak soustava diskrétních znaků a vztahů mezi nimi, řízená pravidly na několika úrovních (fonetické, lexikální, gramatické, stylové atd.). Úkolem jazykovědy je potom zkoumat jejich struktury. Saussure také rozlišil mezi jazykem (franc. "langue") jako strukturou a řečí či promluvou ("parole") jako jejich aktuálním použitím. Americký lingvista Noam Chomsky používá v podobném významu pojmy kompetence a promluva: na člověku není vidět, zda umí anglicky (kompetence), dokud nepromluví. Na druhé straně se ovšem jazyková kompetence získává právě slyšením a mluvením.

Strukturalismus.

V průběhu 20. století se pak ukázalo, že oba tyto důležité objevy mají veliký význam nejen ve studiu jazyka, ale také struktur lidských společností (např. příbuzenských struktur, Claude Lévi-Strauss), politických, právních a hospodářských systémů, v hlubinné psychologii (Jacques Lacan), v literární vědě a v celé řadě dalších věd, včetně přírodních. Široké myšlenkové hnutí, které tyto myšlenky aplikovalo ve filosofii i v různých oborech vědění, se nazývá strukturalismus. Významnou úlohu ve vývoji strukturalismu sehrál v předválečných letech Pražský lingvistický kroužek.

Struktura (z latinského "", skládat, sestavovat, budovat, pořádat) označuje způsob složení, vnitřního uspořádání nějakého objektu, zejména pokud vykazuje nějaké pravidelnosti a zákonitosti. Je to souhrn "vztahů mezi prvky" nějakého seskupení. Mnohdy se chápe také jako "účelné uspořádání" prvků, částí nebo složek nějakého celku podle jednotícího principu či plánu.

结构是指在一个系统或者材料之中,互相关联的元素的排列、组织。材料结构包括了诸如建筑物、机器在内的人造物体,以及生物、矿物和化学物质在内的天然物质。抽象的结构则包括计算机科学和音乐形式的数据结构等。结构按类别可分为等级结构(有层次地排列,由上至下,一对多)、网络结构(多对多)、晶格结构(临近的个体互相连接)等。


Jméno.

Pojmenování "Avari" znamenající v quenijštině "Neochotní" nebo "Odmítající" si vysloužili při prvním dělení elfů, kdy odmítli Oromëho pozvání do Valinoru a zůstali ve Středozemi. Jako "Moriquendi" nebo také "Temní elfové" bývají souhrnně označováni všichni elfové, kteří nespatřili světlo Dvou valinorských stromů, tedy jak všichni Avari, tak také ti Eldar, kteří do Amanu nedorazili (Úmanyar).

Popis.

Avari, kteří nikdy nepohlédli na světlo valinorských stromů nedosahovali takové spanilosti a úrovně zručnosti jako Eldar. I přesto se v prvním věku stali učiteli Otců lidí na jejich obtížné pouti do Beleriandu.

Dělení Avari.

V jazycích Avari bývají rozlišovány tři velké jazykové skupiny. Severní, východní a západní skupina, která je nejvíce podobná jazykům Eldar. Samotní Avari se dělili do nesčetného množství kmenů, jimž vládli kmenoví náčelníci. Je známo šest kmenů, které sami sebe označovaly jako Kindi, Cuind, Hwenti, Windan, Kinn-lai a Penni, tedy zkomolením původního slova Quendi - elfové.

Dějiny.

Po svém procitnutí žili nějaký čas všichni elfové v okolí jezera Cuiviénen. Po první porážce Melkora v bitvě mocností vzal Vala Oromë po poradě s ostatními Valar tři zástupce ze tří klanů Quendi do Valinoru a ukázal jim záři Dvou stromů. Po svém návratu k Jezeru probuzení pak tito vyslanci Ingwë, Finwë a Elwë přesvědčili většinu svých příbuzných k cestě za světlem na západě. Neochotní (část druhého a třetího klanu), kteří výzvu Valar odmítnuli a raději zůstali ve Středozemi ozářené hvězdami, byli pojmenováni Avari. Po odchodu Eldar se rozptýlili na obrovské ploše Středozemě a nadále žili v roztroušených kmenech. Na mnoha místech se smísili s Nandor a jako Lesní elfové obývali mimo jiné Temný hvozd a Lothlórien. Pro lidi, kteří procitnuli v prvním slunečním věku, byli Avari prvními mluvícími bytostmi, se kterými se setkali. Právě Avari se stali prvními učiteli lidí, kteří od nich získali mnoho poznání.  Když se Sindar poprvé setkali se skřety, mysleli si, že se jedná o Avari, kteří v divočině zpustli a obrátili se ke zlu. Jediným známým Temným elfem, který vstoupil do příběhů Eldar, se stal Eöl, který unesl a vzal si za ženu Fingolfinovu dceru Aredhel.  Ve čtvrtém věku Avari podobně jako ostatní elfové, kteří zůstali ve Středozemi, postupně vyblednuli a uvolnili místo pro panování lidí.

Avari nebo též Temní elfové jsou jedna ze skupin elfů objevujících se ve fiktivním světě britského spisovatele J. R. R. Tolkiena. Dějiny Avari, podobně jako raná historie ostatních elfských národů, jsou popsány v Tolkienově knize "Silmarillion".

在托尔金(J. R. R. Tolkien)的作品里,亚维瑞族(Avari)是精灵(Elves)的一个分支。


Obyvatelé.

Každý z Valar s výjimkou Ulma má ve Valinoru svou vlastní zemi, kde bydlí. Yavanna, Valie přírody, přebývá na Yavanniných pastvinách na jihu ostrova. Oromë, Vala lovu, bydlí v lesích na severovýchod od pastvin, jež se po něm jmenují Oromëho lesy. Tyto lesy jsou domovem mnohých stvoření, které může stopovat a lovit. Nienna, osamělá Valie zármutku a truchlení, bydlí na samém západě ostrova v Neinniných síních, kde pláče nad pokaženou Ardou. Její bratr Mandos přebývá v Mandosových síních na sever od pastvin a na jihovýchod od síní Nienny. Do těchto síní jdou všichni elfové, kteří zemřeli (ačkoliv elfové nemůžou zemřít věkem, dají se zabít). S Mandosem žije jeho manželka Vairë, Tkadlena, která tká sítě příběhů.  Na východ od síní Mandosu na ostrůvku uprostřed jezera Lórellin žije Estë. Její manžel Irmo (Vala snů známý též jako Lórien) bydlí poblíž v zahradách Lórienu (nesmí být zaměňováno s Lothlórienem ve Středozemi, který byl vytvořen stejným Valou, Lórienem). Na sever od nich má svůj dům Aulë, kovář Valar, který je manželem Yavanny. Na severovýchodě na hoře Taniquetilu, nejvyšší v celé Ardě, leží sídlo Manwëho a Vardy, dvou nejmocnějších, kteří jsou zároveň manželé. Na západ od Taniquetilu dříve stály na pahorku Ezellohar Dva stromy Valinoru, Telperion a Laurelin.

Geografie.

Celý ostrov je obklopen ze tří stran (včetně severní, jež je chráněna i ledovými krami) obrovským pásmem hor Pelóri. Na samém severovýchodě byla před pádem Númenoru úžina Helcaraxë, pokrytá rozlehlou ledovou pokrývkou, jediným spojením mezi Valinorem a Středozemí mimo moře. Touto úžinou prošla velká část Noldor na své pouti do Středozemě a nebylo jim po mnoho let umožněno vrátit se zpět. Na západní straně ostrova se nachází Ekkaia, Okružní moře, jež obklopuje jak Aman, tak i Středozem.  Podél východního pobřeží se táhl před zkázou Númenoru dlouhý řetěz Začarovaných ostrovů. Do Beleageru (moře, které odděluje Valinor a Středozem) je umístili v prvním věku Valar, aby zabránili každému smrtelnému i nesmrtelnému dostat se do zemí neumírajících.  Po Pádu Númenoru byly země neumírajících vyňaty z Arda a jen elfové se mohli na lodích dostat Přímou cestou do Valinoru. Výjimkou byli pouze hobiti Frodo a Bilbo Pytlík a možná trpaslík Gimli, kterým bylo uděleno zvláštní povolení Valar.

Valinor (v překladu "země Valar") je země Valar v Amanu v Tolkienově světě. Hlavním městem je Valimar, kde přebývají Vanyar spolu s Valar, další dvě města jsou Tirion, kde bydlí Noldor, a přístav Alqualondë, kde přebývají Teleri. Poblíž východního pobřeží je ostrov pojmenovaný Tol Eressëa. Valinor se také nazývá "Země neumírajících", protože pouze nesmrtelným osobám je zde povoleno zůstat až na vzácné výjimky u hobitích nositelů Jednoho prstenu a možná trpaslíka Gimliho, který doprovázel svého přítele Legolase.

在J·R·R·托尔金的小说里,维林诺(英语:"Valinor"),是阿门洲的别称,意思是维拉之地,维拉在阿门洲之领土。自从奥玛伦岛被米尔寇毁灭后,维拉由奥玛伦岛西迁至阿门洲(由始至终唯一不住在奥玛伦岛及阿门洲的维拉是大海之神乌欧牟)。维林诺的主要城市是维利玛(英语:"Valimar")。


Koprocesory Intel 8087.

Koprocesor Intel 8087 byl přídavný matematický koprocesor dodávaný pro procesory Intel 8086, doplňující jejich funkčnost o podporu práce s reálnými čísly (přesněji s čísly s pohyblivou řádovou čárkou). Byl poměrně drahý, dal se však softwarově emulovat (což bylo asi desetkrát pomalejší).  Z matematického koprocesoru Intel 8087 vycházely i koprocesory pro novější procesory Intel: koprocesory 80287 (pro procesor 80286), 80387 (pro procesor 80386). Také procesor 80486 již obsahoval koprocesor na jednom čipu s CPU. Existovala sice verze 80486 SX, ale ta obsahovala koprocesor, který byl deaktivovaný. Procesory Pentium měly již matematický koprocesor vždy v sobě integrovaný a aktivní – v těchto případech již pojem "matematický koprocesor" v podstatě ztrácí smysl a je lepší používat pojem FPU.

Vnitřní struktura FPU.

FPU je jednotka pro práci s čísly s pohyblivou řádovou čárkou (jak je patrno již jejího názvu – Floating Point Unit). Z pohledu programátora obsahuje následující registry:  Jednotka FPU pracuje se třemi formáty čísel s pohyblivou řádovou čárkou:  Tyto formáty se v podstatě liší jen datovou velikostí – samotné číslo je v nich ukládáno stejným způsobem: "znaménko" (1 bit) – "exponent" – "mantisa" Nejlevější bit slouží jako znaménkový a je v něm uložena informace, zda je číslo kladné nebo záporné. Nula značí plus, jednička mínus Exponent je ukládán na osmi bitech (u single precision) nebo na 11 bitech (u double precision). Je ukládán v kódu transformované nuly (též aditivní kód – viz Dvojková soustava). Mantisa je ukládána na „zbytku“ bitů, tj. na 23 (single precision) resp. 52 (double precision) bitech. Její tvar závisí na typu uloženého čísla (viz dále).

Typy čísel uložitelných v STx registrech.

V STx registrech lze ukládat čísla jak IEEE formátech (single a double precision), tak čísla v 80bitovém formátu Intel.  Ve všech těchto třech formátech lze ukládat následující typy čísel:  Tabulka uložitelných hodnot pro single precision (pro ostatní formáty bude tabulka obdobná)

Matematický koprocesor případně numerický koprocesor, někdy zkráceně jen koprocesor (angl. "numeric coprocessor", "math coprocessor" zkráceně "MCP" nebo "floating-point unit" zkráceně FPU) je koprocesor určený na vykonávání operací s čísly s pohyblivou řádovou čárkou. Některé typy matematických koprocesorů jsou schopné vykonávání i složitějších matematických operací. Matematický koprocesor může být implementovaný jako samostatná jednotka nebo může být součástí CPU. V minulosti procesory neobsahovaly žádný zabudovaný mechanizmus na zpracování čísel s plovoucí desetinnou čárkou. Zpracování těchto čísel bylo realizované externím matematickým koprocesorem případně bylo emulované mikroprogramem v aritmeticko-logické jednotce procesoru. Vykonávání operací s čísly s pohyblivou desetinnou čárkou emulací v ALJ je však mnohem pomalejší a navíc zatěžuje hlavní procesor. Přestože je možné softwarovou emulací matematického koprocesoru ušetřit výrobní náklady, v současných procesorech pro osobní počítače je matematický koprocesor integrovaný v mikroprocesoru. To bylo umožněno prudkým poklesem výrobních nákladů v posledních letech.

浮点运算器(floating point unit,缩写FPU)是执行浮点运算的结构。一般是用电路来实现,应用在计算机芯片中。是整数运算器之后的一大发展,因为在浮点运算器发明之前,计算机中的浮点运算是都是用整数运算来模拟的,效率十分不良。浮点运算器一定会有误差,但科学及工程计算仍大量的依靠浮点运算器——只是在程序设计时就必需考虑精确度问题。


Titul dalajláma.

Titul „dalajláma“ byl poprvé udělen mongolským vládcem Altanem-chánem, který jím v roce 1578 obdaroval Sönam Gjamccha. Sönam Gjamccho byl vysoce postavený láma, představený klášterů Sera a Däpung. Byl považován za převtělence (tibetsky tulku) Gendün Gjamccha (1475–1541), což byl převtělenec Gendünduba (1391–1474). Altan-chán pozval Sönam Gjamccha v 70. letech 16. století k mongolskému dvoru. Když až na druhé pozvání Sönam Gjamccho nabídku přijal, vydal se roku 1577 do Mongolska. Na dvoře Altan-chána začal s výukou buddhistické nauky a i sám Altan-chán brzy buddhismus přijal za svůj. Když byla učitelská činnost Sönam Gjamccha v Mongolsku u konce, Altan-chán se rozhodl, že na oplátku Sönam Gjamcchovi udělí titul, který zněl "dalajláma".  Titul pak byl zpětně přiznán také Sönam Gjamcchovým dvěma předchůdcům, takže za prvního dalajlámu je dnes považován Gendündub. Když se v roce 1642 stal Ngawang Lozang Gjamccho oficiálně pátým dalajlámou, stal se jako první dalajláma i světským vládcem Tibetu. Už jeho předchůdci zastávali vysoké postavení ve správě státu, avšak až 5. dalajláma se svými činy (reforma státní správy, navázání diplomatických styků s cizími zeměmi atd.) dokázal stát suverénním tibetským vládcem. Za Ngawang Lozang Gjamccha se poprvé naplno rozvinula myšlenka o „božském“ původu dalajlámů. Pátý dalajláma totiž prohlásil sebe, své předchůdce i své nástupce za vtělení bódhisattvy Avalókitéšvary.

Jméno.

Samotné slovo dalajláma se skládá ze dvou slov: z mongolského "dalaj", což znamená „oceán“, a "láma" či "lama", což je tibetský ekvivalent sanskrtského slova guru. Slovní spojení dalajláma tak doslova znamená „oceánský láma“, čili láma, jehož moudrost a ctnost jsou hluboké jako oceán. V přeneseném slova smyslu bývá výraz dalajláma překládán jako „oceán moudrosti“. Tibeťané používají k oslovení dalajlámy výrazy jako "jižin norbu", "gjälwa rinpočhe", "kundün", "gongsa čhenpo" či "kjabgön".

Rozpoznání dalajlámů.

Dalajláma je tedy považován za převtělence neboli tulkua. V Tibetu bývá zvykem, že když tulku zemře, hledá se jeho příští zrození. (Jen pro představu, v Tibetu jsou takových tulkuů stovky.) Logicky to je vždy osoba, která se narodila po smrti svého duchovního předchůdce (většinou okolo roku, ale může se jednat i o menší či mnohem větší časový odstup).  Poté, co dalajláma zemře, tak v příhodné době, kterou určí zodpovědný tulku nebo regenti této linie, se zvláště ustanovená komise z mnichů pustí do vyhledávání dalajlámova nového zrození. Místo, kde mají mniši hledat, může dalajláma za svého života ještě blíže určit sám. Může se tak stát formou „zvláštních znamení“. Jakmile mniši najdou dítě, které považují za vtělení zesnulého dalajlámy, je podrobeno zvláštním zkouškám. Jestliže je úspěšně složí, je slavnostně prohlášeno za nového dalajlámu, vzato od rodiny a vychováváno v klášteře, kde se mu dostane vzdělání a dalších náležitostí potřebných pro vykonávání funkce dalajlámy. Poté, co dalajláma svá studia završí, je do své funkce slavnostně intronizován. V době studií za dalajlámu vládne regent.

Současná situace.

Současný 14. dalajláma Tändzin Gjamccho (*1935) je nucen od roku 1959 žít v exilu, a to v Dharamsale v indickém státě Himáčalpradéš. Vlivem velmi nejisté situace v Tibetu, kdy se čínská strana snaží kontrolovat veškeré významné převtělence a zasahovat do vnitřních záležitostí tibetských buddhistů (jako se jí to podařilo např. v případě pančhenlámy) se v poslední době 14. dalajláma nechává slyšet, že jeho příští zrození nemusí být v Tibetu, jako tomu bylo u jeho předchůdců. Také připustil možnost, že se už v příštích letech zrodit více nemusí (čili že bude posledním tulkuem v linii a odejde dočasně do jiných světů) nebo může jeho příští zrozením být žena. Je také možné, že nástupce současného dalajlámy bude vybrán demokratickými cestami, tzn. volbou podle schopností. V takovém případě by se však již nejednalo o tulkua předchozích dalajlámů, ale čistě o představitele tibetského národa.

Seznam dalajlámů.

Následující tabulka zachycuje seznam osob, které byly kdy rozpoznány jako převtělenci dalajlámů, byť někteří z nich se faktické vlády nedočkali: (*) Titul „dalajláma“ byl udělen prvnímu a druhému dalajlámovi posmrtně.

Dalajláma či dalajlama, tibetsky ཏཱ་ལའི་བླ་མ་ (Wylie: "taa la'i bla ma", český přepis: "talai lama") je považován za duchovního vůdce Tibeťanů (dříve i za politického vůdce, tohoto titulu se 14. dalajláma vzdal ve čtvrtek 10. března 2011 v severoindické Dharamsale s tímto odůvodněním: „Už v 60. letech jsem opakovaně upozorňoval, že Tibeťané potřebují vůdce zvoleného svobodně tibetským lidem, kterému budu moci předat moc,“... „Nadešla chvíle tento záměr realizovat.“) Je hlavním světským představitelem školy gelugpa (duchovním je gandänthipa) a jeho tradiční sídlo je ve Lhase, v paláci Potála a Norbulingce.

达赖喇嘛()是藏传佛教中格鲁派(黄教)转世传承的领袖。除第一世达赖喇嘛之外,历代达赖喇嘛的名字都是“嘉措”(),藏文意为“海洋”,译为蒙古语后,即为“达赖”();“喇嘛”是藏语对上师的称呼,也隐含着「智慧」之意。“达赖喇嘛”通常指“智慧深似海”,即是蒙古土默特部首领俺答汗给予第三世达赖喇嘛索南嘉措的尊号。达赖喇嘛与同属西藏的班禅额尔德尼、外蒙古的哲布尊丹巴呼图克图和内蒙古的章嘉呼图克图并称为藏传佛教格鲁派的四大活佛。根敦朱巴为格鲁派创始人宗喀巴的弟子,被追认为第一世达赖喇嘛。第四世达赖喇嘛云丹嘉措是俺答汗的孙子,也是历史上唯一一名蒙古人出任达赖喇嘛。目前的达赖喇嘛是第十四世丹增嘉措。


Princip matematického důkazu.

Lze tvrdit, že pojem rigorózního matematického důkazu je tím, čím se matematika výrazně vyděluje ze spektra ostatních vědeckých disciplín. Matematický důkaz je totiž na rozdíl od důkazů v jiných oblastech lidského konání (např. v právu, přírodních vědách atd.) alespoň principiálně nezpochybnitelný. Není vyloučeno, že se podaří matematicky prokázat tvrzení, které ve skutečnosti neplatí. Důkaz takového tvrzení pak ale musí být nutně chybný a tato chyba musí být (po dostatečně důkladném prozkoumání) nalezitelná. Zdrojem omylů při matematickém dokazování tedy není samotný pojem důkazu, ale vždy a pouze jen chybující lidé.

Induktivní vs. deduktivní dokazování.

Induktivní dokazování.

Ve všech vědeckých disciplínách s výjimkou matematiky jsou teorie posuzovány podle míry souladu s reálným světem a podle toho, nakolik přesně dokážou vysvětlovat a předpovídat reálné jevy. Nové teorie jsou budovány tak, aby odpovídaly experimentálně zjištěným datům. Jsou-li s těmito daty v souladu, jsou prohlášeny za správné. Je-li za nějaký čas vyslovena hypotéza, o jejíž platnosti současná teorie není schopna rozhodnout, provede se experiment, podle jehož výsledku se tato hypotéza buďto odvrhne, nebo zabuduje do uznávané teorie. Pokud se později objeví experimentální data, která jsou ve sporu se stávající teorií, je tato teorie odvržena a nahrazena teorií novou. Tento způsob ověřování hypotéz a budování teorií se nazývá induktivní.  Příkladem induktivního důkazu může být způsob zdůvodnění tvrzení "„Zítra ráno vyjde slunce.“" Ze zkušenosti naší i našich předků víme, že slunce vyšlo již mnohotisíckrát. Naproti tomu nemáme žádné zprávy o tom,

Deduktivní dokazování.

Naproti tomu deduktivní důkaz je takový, v němž je dané tvrzení dokázáno ze stanovených předpokladů pouze na základě logických úvah. Navíc tyto logické úvahy jsou rozděleny do konečně mnoha kroků, z nichž v každém je odvozeno pouze jediné tvrzení bezprostředně vyplývající z dříve odvozených. Z těchto důvodů je deduktivně dokázané tvrzení pravdivé, jsou-li pravdivé předpoklady, z nichž bylo odvozeno. Tato pravdivost je navíc zcela nezpochybnitelná, neboť důkaz lze rozdělit do konečně mnoha kroků, z nichž každý je pouhým bezprostředním logickým důsledkem dříve dokázaných tvrzení a jako takový tedy nezpochybnitelný.  Všechny druhy matematických důkazů od samotných historických počátků tohoto pojmu ve starověkém Řecku až po současnost, přes celou šíři nejrůznějších důkazových metod, jsou důkazy deduktivními.

Příklady induktivních a deduktivních důkazů matematických tvrzení.

Součin dvou lichých čísel je lichý.

Uvažujme tvrzení: „Součin každých dvou lichých přirozených čísel je liché přirozené číslo.“  Vyzkoušíme-li několik nízkých přirozených čísel, zjistíme, že pro ně tvrzení platí: 1 · 1 = 1, 1 · 3 = 3, 3 · 1 = 3, 3 · 3 = 9, 3 · 5 = 15,.... Podobně bychom například s použitím počítače mohli ověřit, že tvrzení platí pro všechna čísla menší než 1 000 000, pokud by nám to nestačilo, mohli bychom tuto hranici zvýšit libovolně vysoko, například na 10 (číslo začínající jedničkou za níž následuje 1 000 000 nul), a vždy bychom zjistili, že tvrzení platí. Po určité době takovýchto zvyšování hranice bychom již mohli uznat, že jsme vyzkoušeli dost příkladů na to, abychom si byli téměř stoprocentně jistí správností našeho tvrzení. Tím jsme

Hypotéza prvočíselných dvojic.

Hypotéza prvočíselných dvojic je dosud (červenec 2011) nedokázané tvrzení z oblasti teorie čísel, podle kterého existuje nekonečně mnoho prvočísel "p" takových, že i "p" + 2 je prvočíslo. Dvojice takových čísel ("p", "p" + 2) se nazývá prvočíselná dvojice.  Největší dosud známá prvočíselná dvojice je (65 516 468 355· 2 − 1; 65 516 468 355· 2 + 1), obě čísla této dvojice mají (v desítkové soustavě) 100 355 cifer. Přestože jsou známy takto veliké příklady prvočíselných dvojic, není možné považovat hypotézu za deduktivně (matematicky) prokázanou, neboť je možné, že žádná další větší prvočíselná dvojice již nikdy nalezena nebude – jednoduše proto, že neexistuje. Nicméně předpokládá se (a nutno dodat, že nejen kvůli zde naznačenému induktivnímu důkazu), že tvrzení platí. Jeho důkaz tak zůstává jedním z nejvyzývavějších problémů současné teorie čísel.

Gödelovy věty a hranice deduktivních metod.

Podle Gödelových vět o neúplnosti existují v každé dostatečně složité (natolik, aby v ní šlo hovořit o přirozených číslech) matematické teorii, jejíž axiomy lze efektivně vypsat, tvrzení, která v této teorii nelze ani dokázat,

Historický vývoj.

Starověk.

Egypt a Babylónie.

Od starých Egypťanů a Babylóňanů nejsou dochovány žádné matematické důkazy v dnešním slova smyslu. Dochovalo se mnoho záznamů zachycujících řešení různých konkrétních problémů

Čína.

V Číně 5. až 3. století př. n. l. se kromě praktické matematiky rozvíjela také logika. Té se věnovala zejména škola následníků filosofa Mo Tiho, jejíž příslušníci se zabývali teorií poznání a svá tvrzení

Řecko.

Pojem deduktivního matematického důkazu má svůj původ ve starověkém Řecku. Stejně jako celá tehdejší matematika byl i matematický důkaz velmi úzce spjat s geometrií. Nejstarší matematické důkazy pocházejí právě z této doby – dochovaly se ve třináctidílném Euklidově spisu Základy.

Řím.

Římská matematika obecně nebyla nikdy rozvinutá a v podstatě jen přešlapovala na té úrovni znalostí, na níž jí zanechali Řekové. Pragmatická římská společnost uznávala pouze tu část matematiky, která se hodila pro aplikace ve stavitelství a vojenství. Zájem o čistou matematiku včetně pojmu matematického důkazu byl v podstatě nulový.

Středověk.

Matematika jako celek zejména v raném středověku prožívala období temna. Řecké pojetí matematiky a důkazu bylo dále provozováno pouze v Byzantské říši. Odtud se od 8. století s tímto pojetím seznamovali Arabové (značný vliv na arabskou

Novověk.

Konstruktivní předbolzanovské pojetí.

Pro pojetí matematického důkazu v Evropě v období od 16. do první poloviny 19. století je podstatný pojem oboru, na němž byla tehdejší matematika založena. Obor je vymezení jisté třídy uskutečnitelných objektů takové, že o každém objektu lze rozhodnout (alespoň teoreticky), zda do tohoto oboru patří či nikoli. Příklady oborů mohou být obory přirozených čísel, derivovatelných reálných funkcí, ale i takové, u nichž není známo jak přesně vypadají, či zda nejsou dokonce prázdné, jako například obor všech prvočíselných dvojic větších než 10.  V této době byl v matematice stále výrazně patrný Aristotelův vliv – matematické objekty neměly trvalé bytí jako platónské ideje, bylo je možné pouze si představit nebo je myslet (uskutečnit je v představě resp. v myšlení). V uskutečnění získávaly tyto objekty své bytí, po ochabnutí pozornosti přestávaly opět existovat. Obor tedy nebyl považován za nějaký soubor trvale existujících objektů, nýbrž za jisté

Bolzanův vliv a nekonstruktivní důkaz.

Význam českého filosofa a matematika Bernarda Bolzana pro vývoj nejen pojetí matematického důkazu, ale celé matematiky spočívá v nahrazení oborů trvale existujícími seskupeními objektů. Z těchto seskupení se později vyvinul pojem množiny, který se stal ústředním pojmem matematiky 20. století. Poznamenejme na okraj, že při nahrazování nekonečných oborů seskupeními se Bolzano musel vypořádat s problémem aktuálního nekonečna (tj. problémem, zda reálně existuje nekonečné množství nějakých objektů). Tento problém dokázal vyřešit pouze použitím teologie, když zdůvodnil, že aktuálně nekonečné množství se nachází v mysli křesťanského Boha.  Pokud jsou dána trvale existující seskupení objektů, má již (na rozdíl od případu oborů) věta "„Existuje objekt z daného seskupení, že platí...“" trvalý charakter a je tedy tvrzením. Toto tvrzení

Vznik formálního důkazu.

V důsledku Bolzanovy práce se do oblasti zkoumání matematiky dostaly i takové objekty, jejichž existence je sice dokazatelná, ale není je možné nijak zkonstruovat. Příkladem takového objektu je například spojitá funkce, která nemá v žádném svém bodě derivaci (tečnu ke grafu), objevená nezávisle nejprve Bolzanem a později Weierstrassem. Poněkud vágně řečeno, graf takové funkce je možné nakreslit jedním tahem, ale v každém bodě tohoto grafu je zlom, tj. nikoli „hladký oblouček“, ale „špička“. Ještě podivnějším příkladem může být Peanova křivka, což

Počítačové dokazování.

Historický vývoj dovedl matematický důkaz do takového stádia přesnosti, že jeho správnost může být ověřena pouhým počítačem. V současné době dokonce existují tzv. systémy automatického dokazování vět, což jsou počítačové programy schopné konstruovat důkazy matematických tvrzení. Tyto programy jsou sice mnohdy schopny dokazovat i ne zcela triviální věty, přesto však jsou stále daleko od stádia, kdy by je bylo možné v praxi použít. Mezi odbornou matematickou veřejností neexistuje jednoznačný názor na to, zda je možné vyvinout program, který by mohl v matematickém dokazování konkurovat člověku.  Dalším způsobem zapojení počítačů do oblasti dokazování vět jsou důkazy řízené člověkem, v nichž je však počítač použit jako pomocník v těch místech důkazu, kde není potřeba invence ani abstraktní myšlení. Nejznámějším takovým použitím počítače je důkaz věty o čtyřech barvách (viz níže).  Poznamenejme, že lze dokázat matematické věty, podle kterých nemůže existovat žádný počítačový program, který by dovedl o každém tvrzení rozhodnout, zda je či není dokazatelné (viz rozhodnutelnost).

Druhy matematických důkazů.

Matematický důkaz bývá obvykle prováděn (formulován) v přirozeném jazyce, v tomto případě též zvaném metajazyk (například čeština je z tohoto hlediska metajazykem). Toto užívání přirozeného jazyka, který je mnohdy mnohoznačný, však vede (zvláště při nezkušenosti jeho uživatele) k nepřesnostem a chybám. Užívání přirozeného jazyka vede také k mnoha paradoxům (viz Russellův paradox, paradox lháře či paradox sta slov). Důkaz prováděný v přirozeném jazyce se nazývá neformální důkaz. Snaha po odstranění nepřesností daných užíváním přirozeného jazyka vedla na konci 19. a začátku 20. století ke vzniku matematické logiky a k vytvoření pojmu formálního důkazu, v němž je používání přirozeného jazyka zcela odstraněno (je nahrazen jazykem formálním). Kvůli náročnosti (zejména časové) sestavování formálních důkazů však i v současné matematice jednoznačně dominuje důkaz neformální, jehož nedostatky obvykle u zkušeného uživatele (matematika) nejsou zdrojem chyb.

Neformální důkaz.

Neformální důkaz je důkaz v přirozeném jazyce vycházející z daných předpokladů a pravidel rozumu. Z historických důvodů se rozlišuje několik základních druhů (neformálních) důkazů.

Přímý důkaz.

Přímý důkaz je postup, při kterém je dokazované tvrzení odvozeno přímou

Nepřímý důkaz.

Nepřímý důkaz je metoda sloužící k prokazování tvrzení typu „jestliže A, pak B“, při které se

Důkaz sporem.

Důkaz sporem (lat. "reductio ad absurdum") se zakládá na použití chybného předpokladu, který je posléze doveden ke sporu (je z něj odvozeno

Důkaz indukcí.

Důkaz indukcí spočívá v prokázání nějakého tvrzení typu „pro všechny objekty jisté třídy platí...“ způsobem, při němž

Důkaz myšlenou konstrukcí.

Důkaz myšlenou konstrukcí je metodou dokazování existenčních tvrzení „existuje X takové, že...“, při

Důkaz rozborem případů.

Při důkazu rozborem případů dochází k rozdělení zkoumané situace na konečně mnoho případů a prokázání požadovaného tvrzení pro každý z těchto případů zvlášť. Typickým

Nekonstruktivní (existenční) důkaz.

Nekonstruktivní důkaz nějakého existenčního tvrzení „existuje X takové, že...“ je takový důkaz, který sice prokáže existenci takového X, ale nelze z něj žádným způsobem obdržet ani jediný příklad objektu, který by za X mohl být zvolen. Tento druh důkazu je dnes již většinou uznáván za správný, ale v

Geometrický důkaz.

Geometrický důkaz je takový důkaz, který využívá metod geometrie. Jeho názornost je značnou měrou dána možností geometrické představy,

Důkaz výpočtem.

Důkaz výpočtem slouží k prokázání tvrzení, která jsou tvaru rovnosti, nerovnosti či nějaké soustavy předchozích dvou. K požadovanému výsledku se dospívá z předpokladů výpočtem, tj. opakovanou aplikací základních aritmetických a algebraických pravidel a různých odhadů. První důkazy výpočtem se objevily při řešení algebraických rovnic v díle perského matematika Al-Chorezmího. V současné době se důkaz výpočtem nejvíce uplatňuje v matematické analýze, lineární algebře, teorii pravděpodobnosti, numerické matematice a příbuzných oborech, kde tento postup tvoří hlavní část důkazů mnoha tvrzení. Je však v menší míře užíván snad ve všech matematických disciplínách s výjimkou geometrie.

Formální důkaz.

Formální důkaz je takový důkaz, který není prováděn v přirozeném jazyce, ale v jazyce symbolickém – formálním. Kvůli minimalizaci míry nepřesnosti, která bývá u neformálního důkazu vysoká, jsou pro účely formálního důkazu chápána všechna tvrzení jako konečné posloupnosti znaků (tzv. formule, případně segmenty) a je zaveden systém pravidel stanovující, jak lze s těmito posloupnostmi zacházet. Tento systém pravidel se nazývá logický kalkulus. Dva nejpoužívanější kalkuly jsou hilbertovský a gentzenovský. Každý z těchto kalkulů sestává z logických axiomů, které vyjadřují základní vlastnosti logických spojek a kvantifikátorů, a z odvozovacích pravidel, která stanovují, jakým způsobem lze z předpokladů odvozovat jejich důsledky.

Hilbertovský kalkulus.

Formální důkaz v hilbertovském kalkulu je definován jako konečná posloupnost

Gentzenovský kalkulus.

Gentzenovský kalkulus se od hilbertovského liší tím, že nejsou dokazovány formule, ale tzv. sekventy, což jsou symboly tvaru formula_1, kde formula_2, formula_3 jsou konečné množiny formulí. Symbol formula_1 má význam „Platí-li všechny formule z "A", pak platí alespoň jedna formule z "B"“. Za důkaz formule formula_5 se tedy považuje důkaz sekventu formula_6.

Slavné důkazy historie.

Velká Fermatova věta.

Velká Fermatova věta je následující tvrzení:  Toto tvrzení je jednou z nejslavnějších vět v celých dějinách matematiky. Historie důkazu této věty sahá od středověkých arabských matematiků až po samotný konec 20. století a lze bez nadsázky říci, že pokusy o její důkaz pravidelně a výrazně ovlivňovaly rozvoj celé matematické vědy, zejména algebry a algebraické teorie čísel.

Důkazy nejrůznějších speciálních případů.

Pravděpodobně již středověcí arabští matematikové věděli o platnosti velké Fermatovy věty pro případ "n" = 3, jejich důkazy se však nedochovaly. Nejstarší dochovaný důkaz pro tento případ pochází od Leonharda Eulera.  Samotný Pierre de Fermat dokázal případ "n" = 4 tak, že ke

Wilesův obecný důkaz.

Obecný případ velké Fermatovy věty dokázal v roce 1995 Andrew Wiles poté, co byla v jeho domnělém důkazu z roku 1993 nalezena chyba. Důkaz velké Fermatovy věty je výjimečný v mnoha ohledech. Jeho délka je více než 100 stran tištěného textu, vznikl soustavnou devítiletou prací jediného matematika, hlavně však v sobě propojuje mnoho různých někdy i dosti od sebe vzdálených oblastí matematiky – teorii diofantických rovnic, modulární formy, algebraickou geometrii, Galoisovu teorii a další. Díky tomu bývá považován za významný krok směrem k naplnění tzv. Langlandsova programu propojení teorie čísel a teorie reprezentací. Je zároveň vynikající ukázkou toho, jak obtížný může být důkaz jednoduše formulovaného tvrzení.

Věta o čtyřech barvách.

Věta o čtyřech barvách říká, že každou mapu v rovině lze obarvit nejméně čtyřmi barvami tak, aby každá dvě sousední území měla odlišnou barvu. Domněnku, že tomu tak je, vyslovil již v roce 1852 mladý matematik Francis Guthrie. V roce 1878 vešla tato domněnka ve všeobecnou známost, když Arthur Cayley požádal všechny účastníky setkání Londýnské matematické společnosti, aby se ji pokusili dokázat. Domněnka však odolávala všem snahám o důkaz ještě dalších téměř sto let. Až v roce 1976 oznámili Kenneth Appel a Wolfgang Haken, že důkaz nalezli.

Appelův a Hakenův důkaz.

Appelovi a Hakenovi se podařilo redukovat celý problém čtyř barev na pouhých konečně mnoho případů, které bylo nutno vyřešit. Těchto případů však bylo tolik (přesně 1936), že jejich ručním prověřováním by jeden člověk mohl strávit celý svůj život, aniž by je všechny vyřešil. Proto bylo prověření těchto případů zadáno počítači, který nad nimi strávil více než 1200 hodin strojového času. Toto použití počítače pro důkaz matematické věty vyvolalo ve své době živou polemiku. Žádný člověk totiž nemohl již nikdy ověřit správnost důkazu – bylo

Klasifikace jednoduchých konečných grup.

Věta o klasifikaci konečných jednoduchých grup říká, že každá konečná jednoduchá grupa spadá buďto do jedné z 18 nekonečných skupin grup nebo je jednou z 26 takzvaných sporadických grup. Tím tedy tato věta plně charakterizuje všechny konečné jednoduché grupy. Kvůli ohromné náročnosti jejího důkazu bývá v angličtině také nazývána „""“.

Důkaz.

Důkaz této věty nebyl nikdy uveřejněn v celku. Sestává z více než 500 článků od přibližně 100 autorů uveřejněných v nejrůznějších matematických časopisech převážně mezi lety 1955 a 1983. Odhaduje se, že celková délka důkazu je 10 000–15 000 stran tištěného textu. Taková rozsáhlost může vyvolat (podobně jako u věty o čtyřech barvách) pochybnosti o správnosti důkazu. Žádný matematik totiž pravděpodobně nepřečetl tento důkaz celý, a tedy nikdo na světě nemůže sám o sobě tvrdit, že v něm není chyba. Každá jednotlivá

V matematice je důkaz demonstrace nutné pravdivosti nějakého tvrzení za určitých předpokladů (axiomů). Matematický důkaz musí být založen výhradně na nezpochybnitelných pravidlech rozumu (ta jsou vyjádřena v matematické logice ve formě logických axiomů), nepřipouští žádný postup založený na názoru, experimentu, intuici či zkušenosti. Tato skutečnost dělá z matematického důkazu nejjistější známý způsob ověření pravdivosti nějakého tvrzení. Tvrzení, ke kterému je znám matematický důkaz, se nazývá matematická věta.

在数学上,证明是在一个特定的公理系统中,根据一定的规则或标准,由公理和定理推导出某些命题的过程。比起证据,数学证明一般依靠演绎推理,而不是依靠自然归纳和经验性的理据。这样推导出来的命题也叫做该系统中的定理。


Zařazení a rozšíření.

Ptakoještěři bývají někdy veřejností mylně zahrnováni mezi dinosaury, ve skutečnosti jsou společně s krokodýly pouze jejich sesterskou vývojovou skupinou. Přesto bývají laickou veřejností stále často považováni za létající druhohorní dinosaury. První objevený ptakoještěr byl popsán již roku 1784 (některé nekompletní kostry však byly známy již kolem roku 1757) a od té doby bylo dodnes objeveno přes 120 platných rodů těchto létajících pravěkých obratlovců.  Ptakoještěři byli geograficky výrazně rozšířenou skupinou, jejich fosilie známe prakticky ze všech současných kontinentů. Nejvíce jejich druhů bylo dosud popsáno z území Německa, Číny a Brazílie. V říjnu roku 2019 byl oznámen objev fosilií prvních antarktických ptakoještěrů, získaných v letech 2006 až 2007 a 2016 až 2019 brazilskými výpravami do Antarktidy. Jedná se přinejmenším o tři exempláře různých druhů, z nichž jeden měřil v rozpětí křídel 3 až 4 metry.

Rozměry.

Někteří pterosauři představovali bezpochyby největší létající živočichy všech dob. Druh "Quetzalcoatlus northropi" z období svrchní křídy žijící na území dnešního Texasu mohl dosáhnout rozpětí křídel 12–15 metrů (v extrémním případě snad dokonce 18 metrů), což odpovídá středně velkému turistickému letadlu. Přesto jeho hmotnost činila zřejmě jen kolem 130–250 kilogramů. Podobných rozměrů dosahovali i někteří jiní pterosauři ("Hatzegopteryx", "Arambourgiania"). Největší ptakoještěři se zřejmě přiblížili biomechanickému limitu pro jakéhokoliv létajícího tvora. Obří ptakoještěr s rozpětím křídel kolem 12 metrů a odhadovanou hmotností přes 500 kilogramů byl objeven v Rumunsku. Dostal přezdívku "Drákula" (Dracula) a poprvé o něm bylo v odborné literatuře referováno již v roce 2010 a následně 2013.  Také zuby některých ptakoještěrů byly obrovské, jak ukazuje například objev téměř 8 cm dlouhých zubů dosud nepopsaného spodnokřídového pterosaura z Tuniska.  Mnozí jiní pterosauři byli naopak velmi drobní, neboť jejich rozpětí křídel nepřesahovalo zhruba 25 cm (například čínský rod "Nemicolopterus").

Paleobiologie.

Stejně jako dinosauři byli i pterosauři téměř s jistotou teplokrevní. U některých (např. druh "Sordes pilosus" z Kazachstánu) byla objevena i primitivní srst (tzv. pyknovlákna). U jednoho exempláře nalezeného v Texasu byly dokonce objeveny náznaky jakéhosi proto-peří. To bylo potvrzeno i výzkumem skvěle zachovaných exemplářů z Číny. Předpokládá se, že koncem křídy již byli ptakoještěři vytlačováni konkurenčními létajícími obratlovci – ptáky. Studie z roku 2018 dokazuje, že vývoj nových lebečních znaků (spodní čelisti a lebečního hřebene) významně ovlivňoval především pohlavní výběr. Ve svých začátcích je také výzkum paleoneurologie ptakoještěrů, umožněný teprve využitím nejmodernějších zobrazovacích technik. Stejně jako někteří dinosauři, i ptakoještěři měli dutiny ve svých obratlech, vyplněné vzdušnými vaky.  Největší ptakoještěři dosahovali rozpětí křídel přes 10 metrů a mohli zřejmě vykonávat vzdušné poutě na vzdálenosti tisíců kilometrů. Ve vzduchu zřejmě dosahovali rychlostí i přes 120 km/h. Do vzduchu se zřejmě dostávali rychlým výskokem za použití všech čtyř končetin. I přes ohromné rozměry byli tito pterosauři zřejmě schopni aktivního letu, byť s jistými omezeními. Některé fosilní nálezy dokládají, že i velcí ptakoještěři se mohli stávat kořistí pravěkých žraloků a dravých ryb.  Objevy některých druhohorních parazitů podobných blechám ukazují, že jurský a křídový hmyz se evolučně přizpůsobil k sání krve teplokrevných dinosaurů i ptakoještěrů (například rody "Pseudopulex", "Tarwinia" a "Saurophthirus"). Některé studie ukazují, že mnohé druhy ptakoještěrů byly zřejmě potravními oportunisty, kteří se nespecializovali na jediný zdroj potravy. O potravních návycích většiny druhů však stále mnoho informací nemáme.  Koprolity (fosilní trus) pozdně jurských ptakoještěrů z Polska (lokalita Wierzbica Quarry) ukázal, že se pravděpodobně jednalo o filtrátory, živící se podobně jako dnešní plameňáci.  Ptakoještěři dokázali aktivně chodit i po zemi, jak dokládají zejména početné fosilní otisky stop, objevované na mnoha místech světa. Na souši byli tito letci spíše neohrabaní, přesto ale nebyli vyloženě špatnými chodci.

Rozmnožování.

O rozmnožování ptakoještěrů dlouho chyběly jakékoliv hmatatelné doklady. Objev hnízdní kolonie čínského druhu "Hamipterus tianshanensis" ukazuje, že embrya byla méně vyvinutá a po vylíhnutí potřebovala mláďata intenzivnější rodičovskou péči, než se dříve soudilo. Také je zřejmé, že pterosauří matky se vracely do hnízdišť opakovaně, podobně jako mnohé druhy současných mořských ptáků. Mláďata ptakoještěrů pravděpodobně rostla a vyvíjela se velmi rychle, protože po vylíhnutí ještě nedokázala chodit s dostatečnou efektivitou po zemi. Podle novějších poznatků na základě detailního výzkumu fosilních embryí pterosaurů z Číny a Argentiny byla mláďata mnoha druhů ptakoještěrů schopna létat hned po vylíhnutí a starat se tak o sebe do značné míry sama.

Historie.

Nejstarší objevy ptakoještěrů pocházejí již z druhé poloviny 18. století. Zřejmě vůbec prvním objeveným ptakoještěrem je tzv. "Pester Exemplar", dnes řazený do rodu "Aurorazhdarcho". Tento svrchnojurský pterosaur malých rozměrů byl objeven v bavorském litografickém vápenci někdy mezi lety 1757 a 1779 a patřil do sbírky arcivévodkyně Marie Anny Habsbursko-Lotrinské (dcery panovnice Marie Terezie). Prvním formálně popsaným pterosaurem pak byl "Pterodactylus antiquus", vědecky popsaný roku 1784 Cosimou A. Collinim.  V průběhu doby byli ptakoještěři objektem mnoha mýtů a mylných domněnek (například, že žili ve vodě, byli podobní vačnatcům apod.), které byly odbourány a napraveny teprve s dalším podrobným výzkumem jejich fosilií.

Český nález.

Z území Česka je znám jediný druh ptakoještěra – "Cretornis hlavaci", objevený v roce 1880 u Chocně. Jednalo se zřejmě o mládě azdarchidního pterosaura, žijícího přibližně před 92 miliony let. Pravděpodobně šlo o mládě, které dosahovalo v rozpětí křídel asi 1,5–1,6 metru. V dospělosti mohl mít tento létající plaz rozpětí křídel až několik metrů, nepatřil ale k největším zástupcům své čeledi. Drobné zuby možných rybožravých ptakoještěrů byly odkryty také v cenomanských a turonských vrstvách (raná svrchní křída) v lomu v Úpohlavech na severovýchodě Čech.

Vyhynutí.

Stejně jako dinosauři a mnohé další skupiny živočichů vyhynuli ptakoještěři na konci křídové periody při velkém hromadném vymírání K-Pg (před 66 miliony let). Dlouho se předpokládalo, že ptakoještěři vymírali již dlouho před koncem křídy, a že toto vymírání souviselo s ekologickou kompeticí s ptáky. Objevují se však údaje o tom, že pokles druhové rozmanitosti ptakoještěrů s nástupem ptáků ve skutečnosti nesouvisel. Biodiverzita pterosaurů na samotném konci křídy již byla menší a v podstatě existovaly spíše jen obří specializované druhy azdarchoidů, ačkoliv některé objevy naznačují, že v této době stále existovaly i menší druhy. Navíc se ukazuje, že ptakoještěři a druhohorní ptáci si zřejmě přímo ekologicky nekonkurovali, alespoň zpočátku nikoliv. Objev velkého množství fosilií ptakoještěrů z úplného konce křídy v Maroku ukazuje, že ve skutečnosti mohla být jejich biodiverzita až do posledních chvil mnohem vyšší.

V populární kultuře.

Ptakoještěři patří k nejpopulárnějším pravěkým tvorům, spolu s dinosaury, mamuty, trilobity apod. Obdivována je zejména jejich schopnost aktivního letu, kterou předstihli ptáky o desítky milionů let. Zkoumají se také různé možnosti využití jejich anatomie v současném leteckém inženýrství.

Ptakoještěři či pterosauři (Pterosauria, z řečtiny okřídlení ještěři) jsou vyhynulí druhohorní plazi, první obratlovci v historii Země, kteří byli schopni aktivního letu. Žili stejně jako jim fylogeneticky příbuzní dinosauři od svrchního triasu (zhruba před 220 miliony let) až do konce křídy před 66 miliony let. Jejich křídla byla tvořena kožovitou blánou, napjatou mezi tělem a prodlouženým čtvrtým prstem.

翼龙目(学名:),希腊文意思为“有翼的蜥蜴”,是一个飞行爬行动物的演化支。翼龙类生存于三叠纪晚期到白垩纪末期,约2亿1,600万年前到6,600万年前。翼龙类是第一群能采主动飞行的脊椎动物。牠们的双翼是由皮肤、肌肉、与其他软组织构成的翼膜,翼膜从身体两侧延展到极长的第四手指上。较早物种的颌部布满长牙齿,具有长尾巴;较晚物种有大幅缩短的尾巴,而某些晚期物种缺乏牙齿。目前已在某些标本的身体、部分双翼发现丝状结构痕迹,显示翼龙类可能已演化出毛发。翼龙类的体型有非常大的差距,从小如鸟类的森林翼龙,到地球上曾出现的最大型飞行动物,例如风神翼龙与哈特兹哥翼龙。


Historie.

Město založili Římané roku 44 př. n. l. (Basilea z řeckého βασιλεία jako odvozeniny od kořene βασιλιάς neboli „král“). Poté byla okupována kmeny Franků a Alamanů.  V 7. století zde bylo založeno biskupství a v roce 917 bylo město zničeno Maďary. Poté byla Basilej opevněna.  Od roku 1032 se stala Basilej říšským městem.  V roce 1356 bylo město zničeno silným zemětřesením.  V letech 1431–1449 bylo město místem konání koncilu.  V roce 1501 se Basilej připojila ke Švýcarské konfederaci.  V roce 1833 se po sporech oddělily venkovské oblasti dosavadního kantonu Basilej a utvořily polokanton Basilej-venkov.  V roce 1897 se ve městě konal První sionistický kongres uspořádaný zakladatelem moderního sionismu Theodorem Herzlem.

Topografie.

Basilej má celkovou rozlohu 23,91 km2. Z této plochy se k zemědělským účelům využívá pouze 0,95 km2, zatímco 0,88 km2 je zalesněno. Zbytky půdy jsou využity silnicemi a budovami. Ze zastavěné plochy to jsou průmyslové stavby, které tvoří 10,2 %, zatímco bydlení a budovy tvoří 40,7 %, dopravní sektor činí 24 %. Energie a vodní infrastruktura, jakož i další speciálně rozvinuté oblasti představují 2,7 %. Parky, zelené pásy a sportoviště zabírají 8,9 %. V zalesněných plochách převládají převážně jehličnaté, husté lesy. Ze zemědělské půdy se používá 2,5 % pro pěstování plodin a 1,3 % jsou pastviny.

Podnebí.

Basilej se nachází v mírném podnebném pásmu. Ročně má 121 deštivých nebo sněhových dní, v průměru spadne 842 mm srážek. Léta bývají poměrně teplá s občasnými dešti, díky nimž se udržují krásně zelené pastviny. Průměrné teploty se v létě pohybují okolo 20 stupňů. Dále je charakteristické pro tuto oblast prudký suchý vítr, který způsobuje stoupání teplot. Objevit se může kdykoliv během roku. Zimy v nížinách přinášejí déšť a mlhu, zatímco v horách se střídá slunečné počasí se sněžením. Za nejvlhčejší měsíc se považuje červen, za nejsušší pak únor. Na jaře a na podzim se průměrná teplota pohybuje okolo 10 stupňů. Pro turistiku je nejvhodnější jaro nebo podzim.

Demografie.

Populace je převážně německy mluvící. Protestantismus je převládajícím náboženstvím. Mezi lety 1959 a 1970 byla populace kantonu Basilej-venkov nejrychleji rostoucí ve Švýcarsku. Populace se zdvojnásobila ze 108 000 na 205 000.

Obyvatelé.

V roce 2014 žilo v Basileji 190 600 obyvatel, což představovalo 2.321 % z celkového obyvatelstva Švýcarska. V roce 2010 žilo v Basileji 34,1 % cizinců. Němčina byla hlavním jazykem pro 77,8 % obyvatel, dalšími jazyky byla italština (5,4 %) a francouzština (2,6 %). Protestantská a katolická víra jsou mezi obyvatelstvem v zásadě v rovnováze, necelá třetina je bez vyznání.

Politika.

Město Basilej je hlavním městem kantonu Basilej-město (Basel-Stadt), ačkoli několik jeho předměstí se nachází v kantonu Basilej-venkov (Basel-Landschaft) nebo kantonu Aargau. Kanton Basilej-město se skládá ze tří obcí: Riehen, Bettingen a samotného města Basileje.

Vláda.

Výkonný orgán Basileje zasedá v radnici na hlavním náměstí (budova je z roku 1514).

Náboženství.

Z hlediska náboženského složení představují 44 % katolíci, 37 % protestanti a 8 % jiná náboženství a lidé bez vyznání. Katolíci mají nejpočetnější komunitu i díky přistěhovalcům, kteří jsou z 60 % této víry. Morální základy vycházející z víry, jsou silně zakořeněny v chování lidí, kteří se jimi řídí po celý život a jsou jejich běžnou denní součástí. I když podle výzkumů v posledních letech roste počet ateistů - asi 9 % obyvatelstva. Žije zde i velký počet lidí židovského původu. Z historického pohledu jsou zajímavé zachovalé synagogy.

Sídla.

Strategická poloha uprostřed západní Evropy, spolu s politickou stabilitou, učinily ze Švýcarska světové finanční středisko. Tato země nemá nerostné zdroje, přesto její průmysl s vysoce kvalifikovanou pracovní silou patří k nejvyspělejším státům ve světě, ať už se jedná o výrobu obráběcích strojů, energetického zařízení, přesné mechaniky, optiky či chemikálií (zejména léků).  V Basileji je mnoho institucí od bank až po pojišťovny. Vše tvoří finanční centrum Švýcarska. Sídlo zde mají také různé realitní společnosti, jako jsou Pax-Anlage AG, Warteck Invest a další. V roce 1996 vznikla sloučením dvou firem (Ciba-Geigy a Sandoz) farmaceutická firma Novartis. Významný podíl na výrobě léků má společnost Roche, která je čtvrtou nejproduktivnější farmaceutickou firmou na celém světě. Nemalé finanční prostředky vynakládá na výzkum nových léčiv, hlavně v oblasti onkologické léčby. Firma Syngenta, která rovněž sídlí v Basileji, patří k předním světovým výrobcům agrochemikálií. Švýcarská letecká společnost Swiss a Jet Aviation zde má rovněž sídlo. Maloobchodní řetězce společnosti Coop, Aldi a Denner jsou umístěny po celém Švýcarsku. Nesmíme zapomenout na módní řetězce Tally Weill, cestovní kancelář Dufry a v neposlední řadě i výroba zubních implantátů Straumann.

Doprava.

Basilej je i významnou dopravní křižovatkou leteckou, železniční a plavební. Protéká jí řeka Rýn. Je největším přístavním městem Švýcarska. Dále zde vedou evropské trasy dálniční dopravy. Z basilejského nádraží vyjíždějí vlaky přímo do Francie, Německa a samozřejmě do celého Švýcarska. Jak již bylo uvedeno, je zde mezinárodní letiště, kam létají spoje z celého světa. Velkou výhodou je, že se z letiště lze dostat autobusem na centrální vlakové nádraží za velmi krátkou dobu. Tato vyspělá země si chrání životní prostředí i tím, že nejvíce využívá pro přepravu zboží vodní a železniční dopravu. Tramvajová síť je v Basileji poměrně rozsáhlá - čítá přes 80 km a v provozu je 13 linek, které se pohybují v 19 čtvrtích města.

Železnice.

Na území města se nachází tři nádraží dálkové dopravy:

Veřejná doprava.

Basilej má velmi rozsáhlou veřejnou dopravní síť. Zeleno-barevné místní tramvaje a autobusy jsou provozovány firmou Basler Verkehrs-Betriebe (BVB). Žluto barevné autobusy a tramvaje jsou provozovány Baselland dopravu (BLT). Autobusové linky BVB si rozdělují cestující ve spolupráci s dopravními úřady v sousedním Alsasku (oblast Francie) a Baden (oblast v Německu). Basilejská Regionální S-Bahn je železniční síť připojená k předměstím v okolí města. Je společně provozována společnostmi SBB, SNCF a DB.

Ekonomika.

Město se nachází v samém srdci tří pohraničních oblastí (nazýváno Dreiländereck). Je jedním z nejdynamičtějších hospodářských oblastí Švýcarska. Jak již bylo zmíněno, je centrem chemického průmyslu, kterému zdatně sekunduje průmysl farmaceutický. Basilej je považována za typické švýcarské město, kde převládají klasické dovednosti, jako je například výroba kvalitních hodinek a čokolády. Polohou je město z hospodářského hlediska velmi důležitým exportérem, díky kterému již několik desetiletí vzrůstá životní úroveň. Jako snad každé větší město ve Švýcarsku je i Basilej zaměřena na cestovní ruch, který přináší nemalé finanční přínosy do pokladny města. A stejně jako většina měst Švýcarska má zde své nezastupitelné místo bankovnictví, které hraje důležitou úlohu v ekonomice města

Bankovnictví.

Banky a finanční instituty v této zemi hrají velmi důležitou roli nejen pro samotné Švýcarsko, ale i pro ostatní země světa. Banka pro mezinárodní platby (BIS) se nachází přímo v Basileji a je bankéři považována za centrální institut, kde se scházejí všichni zástupci světových centrálních bank. Banka byla založena 17. května 1930.  Pro volbu Švýcarska, jako sídla mezinárodní banky, sehrála roli jeho nezávislost a neutralita. Byl to kompromis zemí, které založily BIS: Belgie, Francie, Německa, Itálie, Japonska, Velké Británie a Spojených států. BIS také podporuje měnovou a finanční spolupráci světových bank a dalších institucí, představuje centrum výzkumu a významnou diskusní platformu pro orgány, odpovědné za podporu finanční stability. Také proto patří švýcarský frank mezi nejstabilnější měny světa.  V současnosti se banka zaměřuje na rozvoj spolupráce mezi centrálními bankami členských zemí, na vytváření příznivých podmínek pro mezinárodní finanční operace, s cílem zajištění měnové a finanční jistoty.

Kultura.

Basilej je velmi bohatým kulturním střediskem. V této oblasti dokonce patří mezi nejvýznamnější centra v rámci Evropy. V roce 1460 zde byla založena nejstarší švýcarská univerzita, což určitě přispělo ke vzdělanosti a kulturnosti celého Švýcarska. Mezi významné události se řadí červnový Art Basel - veletrh současného umění, který nemá obdoby nikde v Evropě. Kromě historických památek přitahuje zahraniční návštěvníky také proslulý symfonický a komorní orchestr, stejně jako Hudební divadlo.  Ve městě se počínaje pondělím následujícím po popeleční středě každoročně koná 72 hodin trvající Fasnacht. Od roku 1901 je pořadatelem tohoto karnevalu, jehož kořeny sahají až do roku 1529, Fasnachts-Comité.

Památky.

Nepřehlédnutelným středobodem města je katedrála Münster, postavená v románsko-gotickém stylu. Byla vysvěcena v roce 1019, avšak než dosáhla své dnešní podoby, trvalo ještě dlouhých pět set let. Uvnitř naleznete mramorovou hrobku Erasma Rotterdamského, který tu byl v roce 1536 pochován. Centrálním náměstím Basileje je Marktplatz, kde se pravidelně každou neděli konají zeleninové a květinové trhy. Náměstí dominuje nádherná stará radnice Basler Rathaus z 16. století, dnešní sídlo vlády celého kantonu  Jednou z nejoblíbenějších atrakcí města však zůstává Tingueliho fontána, stojící v místech, kde dříve bývalo městské divadlo. Rozsáhlý bazén zdobí řada pohyblivých soch, vytvořených Jeanem Tinguelim. Pokud vás toto zcela originální dílo zaujalo, můžete navštívit nedaleké muzeum, které je věnováno životu a tvorbě umělce, jenž údajně uměl probudit železné sochy k životu.  Za symbol města je považována vstupní brána Spalentor, která je spolu s dalšími dvěma branami (St. Johanns-Tor a St. Albantor) pozůstatkem z dob, kdy byla Basilej obehnána ochrannou zdí. Její fasádu zdobí tři postavy- Madona v doprovodu dvou proroků. Jen kousek odtud se rozkládá univerzitní botanická zahrada

Muzeum.

Přítomností čtyřiceti muzeí se řadí Basilej na místo s největším počtem v celé zemi. Vybrat si můžete z moderního umění, historie, etnografie přes přírodní historii, hudební nástroje až po film a farmaceutické pomůcky. Nechybí ani Švýcarské muzeum architektury, Muzeum panenek a jiné. Po dvou letech oprav bylo v centru Basileje znovuotevřeno muzeum kultur. Nejznámější a mezinárodně uznávané je Basilejské muzeum umění či muzeum zasvěcené sochaři Jeanu Tinguelymu (viz obr. 10). Ten v 70. letech minulého století tvořil sochy, které vyjadřovaly pohyb. Basilejská muzea zastupují různorodá spektra expozic. Ročně je navštíví přes milión návštěvníků.

Sport.

Basilej má pověst ve Švýcarsku jako úspěšné sportovní město. Fotbalový klub FC Basilej má slavný evropský tým, který momentálně působí v Lize mistrů. Tým FC Basilej má v základní sestavě dva české zástupce Marka Suchého a Tomáše Vaclíka. Velkým uznáním tohoto města bylo jedním ze švýcarských dějišť pro 2008 Evropského mistrovství, stejně jako v Ženevě, Curychu a Bernu. Tyto šampionáty byly společně hoštěny Švýcarskem a Rakouskem. BSC Old Boys And Concordia Basel jsou další fotbalové týmy v Basileji. Jedním z nejpopulárnějších sportů ve Švýcarsku je lední hokej. Tým EHC Basel, který hraje ve švýcarském Premier League. Domácí zápasy odehrávají v St. Jakob Arena, který má 6 700 sedadel. Basilej má velký a moderní fotbalový stadion, který byl oceněn čtyřmi hvězdami od UEFA. Velký tenisový turnaj se koná v Basileji každý říjen. Někteří z nejlepších ATP-profesionálů tam hrají každý rok, včetně největšího švýcarského sportovní hrdiny Rogera Federera. Tento tenista patří v současné době mezi tři nejlepší hráče světa. Roger popisuje město jako "jedno z nejkrásnějších měst na světě."

Pošta.

V Basileji fungovala městská pošta, která roku 1845 vydala poštovní známku s obrazem holubice a nápisem „Basel“. Basilej se tak stala pátou nejstarší známkovou zemí světa. Tato jediná basilejská známka platila do roku 1854, již roku 1849 činnost pošty převzala švýcarská pošta.

Basilej (,,, ) je švýcarské město ležící při hranicích s Francií a Německem na obou březích Rýna. Je hlavním městem kantonu Basilej-město, historicky vzniklého jako polokanton rozdělením původního většího kantonu Basilej. V roce 2017 zde žilo obyvatel a po Curychu a Ženevě tak bylo třetím největším městem v zemi. S aglomerací má kolem 830 000 obyvatel. Významný je farmaceutický a chemický průmysl. Sídlí zde banka pro mezinárodní vypořádání („centrální banka centrálních bank“).

巴塞尔(又称为巴泽尔,,,)是瑞士的第三大城市(仅次于苏黎世和日内瓦),为巴塞尔城市州(,)的首府,坐落于瑞士西北的三国交角,西北邻法国阿尔萨斯,东北与德国南北走向的黑森林山脉接壤;而莱茵河在此东注北涌穿城而去,将巴塞尔一分为二,版图较大者位于西岸称为大巴塞尔区,小巴塞尔区则位于东岸。


Zeměpis.

Hargeysa je umístěna v hornaté dolině na severozápadu země. Leží v nadmořské výšce 1 260 metrů nad mořem. Díky této nadmořské výšce má Hargeysa a okolní oblast mírné klima, na rozdíl od pobřeží Adenského zálivu (v severní části Somálska), které je jednou z nejteplejších oblastí na Zemi. Teplota vzduchu se pohybuje mezi 23 až 32 °C. V Hargeyse a okolí velmi často prší.

Historie.

Prehistorie.

V okolí města se nachází komplex jeskyní Laas Geel s nástěnnými malbami z období neolitu, zobrazující mimo jiné původní obyvatele při uctívání Tura, dále některá místní zvířata jako antilopy, velbloudy nebo i psy. Malby byly francouzským archeologickým týmem objeveny v roce 2002 a jsou datovány přibližně mezi 8000 a 9,000 let př. n. l.

Nadvláda Osmanské říše.

Spolu s městy Zeila a Berbera si Osmanská říše podmanila a kolonizovala severozápadní Somálsko na téměř 3 století. Existuje mnoho osmanských koloniálních budov v těchto třech městech. Západní Somaliland a Hargeysa byly zařazeny v rámci Osmany kontrolované části Habeše. Oblast byla podmaněna také kvůli své strategické poloze v Rudém moři.

Britská nadvláda.

Hargeysa byla společně s celým Somalilandem anektována Brity od Adenu a byl zde zřízen protektorát Britský Somaliland. Hlavním městem protektorátu byl přístav Berbera, především pro svůj značný význam obchodního uzlu. V roce 1941 bylo hlavní město přesunuto do Hargeysy. V srpnu 1940 bylo město dobyto Italy, nicméně Britové ho v březnu 1942 dobyli zpět. 26. června 1960 získal protektorát nezávislost a po několika dnech se spojil s jihem v Somálskou republiku.

Události od 80. let 20. století po současnost.

Letecké útoky a bombardování, které proti Hargeyse vedl režim diktátora Siada Barreho koncem 80. let, město zcela zničily, stejně jako další významnější města na severozápadu Somálska (Burao a Berbera). V tomto období se proti tvrdému diktátorskému režimu postavil somálský klan Isaaq, který začal postupně a zuřivě vytlačovat režim Siada Barreho ze severozápadu země. Odhaduje se, že v 80. letech zabil Barreho režim přes 50 000 obyvatel severozápadního Somálska, kteří se přidali k Issaqu. Avšak koncem 80. let již Isaaq ovládal prakticky vše na severovýchodě země. V té době už komunistický Barreho režim stál v Somálsku na pokraji zhroucení a v roce 1991 byl nadobro svržen.  Poté byla kontrola nad Somálskem předána do rukou "United Somali Congress" (Spojenému Somálskému Shromáždění). To se však nelíbilo klanovým vůdcům, kteří nadále odmítli spolupracovat a obrátili zbraně proti sobě. Tak započala v Somálsku občanská válka, která začala zcela devastovat hlavní město Mogadišo. Pravým opakem Mogadiša a jihu Somálska byla Hargeysa a severozápad Somálska, kde byla v roce 1991 vyhlášena nezávislost republiky Somaliland. Od roku 1991 bylo 99 % zničeného města opraveno, obytné domy jsou v lepším stavu než před válkou. Velmi dobře zde funguje trh a jsou dodržovány obchodní zákony.

Ekonomika.

Hargeysa slouží jako finanční centrum pro mnohé podnikatelské společnosti (zpracování potravin, brusičů drahokamů, stavebnictví, obchod, import a export, internetové kavárny).  Město zaznamenalo značný vývoj tohoto druhu v posledních letech. V Hargeyse jsou k dispozici tři velké hotely, Ambassador, Al-Maan Soor a Oriental hotel, umístěné v centru města. Hotel Ambassador, který je po válce prvním moderním hotelem, leží jen pár minut od letiště, zatímco Maan Soor se nachází na okraji města. Oriental Hotel je v centru města. Hargeysa má také soukromé a veřejné zvěřince se zvířaty z regionu včetně lvů, levhartů, antilop, ptáků a plazů.

Doprava.

Nachází se zde Hargeyské mezinárodní letiště (Hargeisa Egal International Airport) s linkami do Addis Abeby, Džíbúti, Dubaje a mnoho dalších měst v Africe a Somálsku. Všichni cizinci jsou povinni vyměnit 50 amerických dolarů za místní měnu, kterou je somalilandský šilink (1 USD = 7500 somalilandských šilinků v prosinci 2008). V Hargeyse také existuje autobusová doprava.

Vzdělání.

V Hargeyse se nachází dvě vysoké školy včetně Hargeyské univerzity, dále několik státních a soukromých středních a vysokých škol. Školy jsou rozptýleny po celém městě. Studenti jsou vyučováni od učitelů, kteří studovali v zahraničí nebo kteří se vzdělávali před somálskou občanskou válkou.

Komunikace.

Hargeysa má moderní telefonní systém a téměř všichni ve městě disponují telefonem a někteří i přístupem na internet. Internetové kavárny jsou umístěny po celém městě a mnoho mladých lidí a studentů z toho profituje. V Hargeyse jsou k dispozici i mobilní komunikační služby, hlavní poskytovatelé mobilních komunikačních služeb v Hargeyse jsou Telesom, Sitalink Soltelco a Telcom.

Hargeysa () je město na severozápadě Somálska a hlavní město mezinárodně neuznané republiky Somaliland, která byla vytvořena v roce 1991. Podle sčítání z roku 2000 žije v Hargeyse 1 200 000 obyvatel.

哈尔格萨()是未被国际普遍承认的国家索马里兰共和国的首都。索马里宣称对该地区拥有主权。人口于2004年统计为454,365人,但是亦有80到100万左右的说法,并没有相当权威的资料。市民多为索马里人的依萨克氏人。


Průběh toku.

Pramení na Arménské náhorní rovině v "Turecku". Na horním toku až k městu Tbilisi teče převážně úžlabinami a soutěskami (nejvýznamnější je Boržomská úžlabina), které se střídají s mezihorskými kotlinami a rovinami. Pod "Tbilisi" se koryto místy rozlévá na více ramen a dolina řeky se rozšiřuje. Zprava se rozkládá Borčalinská rovina a zleva bezvodná Karajazská step. Pod levým přítokem Alazani teče "Kura" uprostřed suché stepi. V "Ázerbájdžánu" v oblasti Mingačeviru protéká skalnatým valem Bozdag, nad kterým byla vybudována přehradní hráz, za níž vznikla Mingačevirská vodní nádrž. Níže vtéká do Kuro-Arakské nížiny, silně meandruje, teče v nízkých sesutých březích. Koryto je místy napřímeno kanály. 236 km před ústím do "Kaspického moře" se do Kury vlévá největší přítok - Araks. Při ústí vytváří deltu o rozloze 100 km2.

Přítoky.

Její nejvýznamnější přítoky jsou zleva Velká Liachvi, Ksani, Aragvi, Jori a Alazani (poslední dvě ústí do Mingačevirské vodní nádrže) a zprava Paravani, Dzama, Tana, Tedzami, Algeti, Chrami, Šamchorčaj, Agstafa.

Vodní stav.

Zdroj vody je smíšený. Převládá sněhový (36 %) a podzemní (30 %), dále následují dešťový (20 %) ledovcový (14 %). Průměrný roční průtok je: Převážná část vody proteče na jaře (60 až 69 %) Kolísání úrovně hladiny a průtoků vody pod "Mingačevirem" je regulován režimem odtoků z "Mingačevirské vodní nádrže". Odtok se blíží přirozenému až pod ústím "Araksu". Nad "Mingačevirem" začíná jarní velká voda na konci března, kulminuje v květnu nebo až v červnu a na konci července opadá. Časté jsou dešťové povodně. V zimě je úroveň hladiny ustálená.

Využití.

Voda v řece se vyznačuje vysokým stupněm zakalení. Na dolním toku kolísá od 1 900 g/m3 do 2 325 g/m3. Celkový objem nánosů dosahuje 21 mil. tun za rok. Delta se rozšiřuje do moře o 100 m za rok. Pod "Tbilisi" se voda z řeky intenzívně využívá na zavlažování a kanálem se převádějí do řeky "Araks" za účelem jejího zavodnění. Na "Kure" jsou postaveny hydroelektrárny (Čitachevi, Zahesi, Ortačala, Mingačevirská) a řada jich je také na přítocích. V deltě je rozšířený rybolov (jeseteři: hvězdnatý i ruský, vyzy, mihule, candáti). Z horního toku do "Tbilisi" se využívá ke splavování dřeva. Splavná je od města Jevlach.Na řece leží města: Bordžomi, Gori, Mccheta, Tbilisi, Rustavi ("Gruzie"), Mingačevir, Jevlach, Sabirabad, Širvan, Saljany ("Ázerbájdžán").

Kura ( ["Mt'k'vari"],, ) je řeka v Turecku (horní tok 11,5 %), v Gruzii (střední tok 28,1 %) a v Ázerbájdžánu (dolní tok 60,4 %), přítok Kaspického moře. Je 1364 km dlouhá. Povodí má rozlohu 188 000 km2.

库拉河(,,)是高加索地区最长、流域面积最大的河流,源于土耳其东北部,流经格鲁吉亚(及首都第比利斯),然后进入阿塞拜疆,与阿拉斯河汇合,最后注入里海。库拉之名源于突厥语 与明格列尔语的 "kur"(水、河)有关,或是一个意思为「水塘」的古阿尔巴尼亚语名词。


Rozdíly oproti předchozí verzi.

Oproti prvníu dílu přibylo devět nových postav a několik pohybů. Naproti tomu stejně jako u svého předchůdce, používá hra pre-renderované (předvypočítané) scény s „nekonečnou“ herní plochou. To znamená, že je možný neustálý pohyb do stran bez možnosti dosažení limitu prostoru. Rozšířila se škála pohybů, postavám přibyla možnost úkroků (v předchozí verzi měl tuto možnost pouze Kazuya Mishima). Novou vlastností je též „zašlápnutí“ protivníka, pokud se dotyčná postava rozeběhne proti němu z větší vzdálenosti. Za zmínku stojí také to, že tento díl má oproti svému předchůdci o poznání více ponurou atmosféru.

Dějová linie.

V mystickém zápase o titul prvního krále turnaje železné pěsti ("King of the Iron Fist Tournament"; japonsky se "železná pěst" řekne... "Tekken") Kazuya Mishima poráží svého otce, Heihachi Mishima a shazuje ho za bouřky a hromobití z mořského útesu. Tady začíná úvodním intro|intrem druhý díl série. Heihachi šplhá po ostrých kamenech útesu nahoru, Kazuya se mezitím stává tím, kdo kontroluje mocný konglomerát Mishima Zaibatsu. Když se doslechne, že Heihachi žije, vyhlásí druhý turnaj o titul krále železné pěsti. Stane se tak přesně dva roky po prvním klání.

Rozmanitost.

Tekken 2 měl jako první bojová arkáda u každé z obsažených postav vlastní outro. Na svou dobu a žánr obsahoval také nevídané herní módy:

Obchodní úspěch.

Tekken 2 vyšel v USA dubnu roku 1996, právě když firma Nintendo vydala svoji konzoli Nintendo 64. Během prvního dne se prodalo na 250 tisíc kopií hry, což byl dobový rekord.

Tekken 2 (1995 jako automatovka; 1996 pro konzole) navazuje na úspěšný první díl série. Dosáhl značného obchodního úspěchu, když jej bylo prodáno na 3 miliony kusů. 24 týdnů se držel na špici nejprodávanější arkády v USA.

是一款由南梦宫公司制作的格斗类游戏。本游戏先于1995年在街机上发行。之后于1996年在PlayStation上发行。最初街机版本后在《铁拳5》的街机历史模式中出现。


Život.

Mládí.

Narodil se v Lindenu, jako druhé ze šesti dětí. Po roce 1871 se Joplinova rodina přestěhovala do Texasu. Protože Scottova maminka pracovala, měl Scott času na to, aby mohl doma nerušeně cvičit. Kolem roku 1882 mu vypůjčila maminka klavír a protože už ve velmi brzkém věku Scott projevil svůj talent na hraní, dostal lekce hraní na klavír zdarma od německého učitele Julia Weisse, který mu dal dobrý základ klasické hudební formy. To mu velice pomohlo později a také ovlivnilo jeho tvorbu – vznikl takzvaný „klasický“ ragtime. Později také studoval Smithovu Univerzitu v Sedalii, kde studoval kompozici.  Na konci 80. let 19. století Scott opustil domov a začal si vydělávat sám. Také se stal členem mnoha kvartetů a jiných hudebních skupin a procestoval středozápad jako zpěvák. V roce 1895 Scott Joplin zpíval dvě písně v Syrakusách (stát New York) "Please Say You Will" a "A Picture of Her Face", díky kterým se stával pomalu slavným. Přes všechny své cesty byl doma v Missouri, kam se přestěhoval v roce 1894 a kde pracoval jako klavírista ve společenských klubech.

Úspěchy.

Kolem roku 1898 Joplin prodal už šest klavírních skladeb. Pouze jedna z nich, „Original Rags“, je ragtimová hudba. Zbylých pět byly dvě písně, dva pochody a jeden valčík. V roce 1899 Scott Joplin prodal svoje nejznámější dílo, Maple Leaf Rag, vydavateli z Missouri. Za každou kopii vydělal pouze jeden cent, což mu za rok přineslo asi 360 dolarů. Tato skladba doslova vyhodila Joplina na horní příčky žebříčků a vytvořila z ragtimu hudební formu. Taky mu zajistila dostatečné příjmy a Joplin se mohl se svojí novou ženou konečně přestěhovat do St. Louis. Během života v tomto městě vytvořil mnohé z jeho nejznámějších skladeb, jako "The Entertainer", "Elite Syncopations", "March Majestic" a "Ragtime Dance".  Joplin se několikrát oženil, jeho asi největší láska, Freddie Alexander, zemřela velmi brzy na následky nachlazení ve věku 20 let – pouze dva měsíce poté, co se za něj vdala. První píseň, kterou po její smrti složil, byla velice smutný valčík "Bethena". Po měsících hledání začal Scott opět skládat a vydávat své písně. V těchto letech se stal nejprodávanějším skladatelem vůbec.

Nemoci.

Kolem roku 1916 se u něj projevily příznaky syfilis, později se léčil z demence, paranoie, ochrnutí a dalších nemocí. Přes všechny komplikace, které ho potkávaly, dále skládal – a bylo nahráno 6 klavírních skladeb (například "Maple Leaf Rag", "Something Doing", "Magnetic Rag" a další), které jsou jedinými skladbami, které po něm zůstaly nahrané. Nepravidelnosti v nahrávce The Maple Leaf Rag byly dlouho označovány jako vnější projevy jeho nemocí, dnes se spíše ale přikláníme k tomu, že byly způsobeny špatnou nahrávací technikou.  V lednu 1917 byl Scott Joplin hospitalizován v Newyorské státní nemocnici, kde také 1. dubna 1917 zemřel. Bylo mu asi 50 let (přesné datum jeho narození není totiž vůbec známé, uvádí se 24. 11. 1868). Jeho rukopisy získal Wilber Sweatman, který je štědře zapůjčoval komukoliv, kdo ho o to požádal. Bylo jich velice málo a dnes ani nevíme, kde se nacházejí, pokud vůbec ještě existují.

Odkaz.

Joplinova hudba zůstala mnoho let populární, dokonce se jeho skladba "Entertainer" umístila v roce 1974 na třetím místě v celosvětovém žebříčku – to vyneslo ragtimu velké uznání. Mimo jiné také po sobě zanechal poznámku, že ragtime nemá být nikdy hrán rychle, oproti tendenci, která se v této době hodně ujala. Scott Joplin má vyrytu svou hvězdu v Síni slávy v St. Louis.

Scott Joplin (pravděpodobně * 24. listopadu 1867 – 1. dubna 1917 New York) byl americký černošský hudebník, pianista a skladatel, jeden z prvních představitelů ragtimu. Mezi jeho nejslavnější skladby patří "Maple Leaf Rag" a "The Entertainer" (známá z filmu "Podraz"), která se dokonce v roce 1974 dostala na třetí místo americké singlové hitparády.

斯科特·乔普林(英语:Scott Joplin,,1868年-1917年-4月1日),美国非裔作曲家、钢琴家,以其拉格泰姆作品而闻名于世,被誉为“拉格泰姆之王”。乔普林在其短暂的写作生涯中共谱写了44支传统拉格泰姆乐曲,一支拉格泰姆芭蕾舞曲以及两部歌剧。他的首部作品《枫叶拉格》(英语:"Maple Leaf Rag")被誉为拉格泰姆流派的典型作品,影响颇深。


Pojem ctnosti v historii.

Platón.

Ústřední otázkou Platónových dialogů je, zda se ctnosti a ctnostnému jednání dá učit. Základní ctností je pro Platóna (Ústava IV, 427:) „Je tedy patrno, že jest moudrá, statečná, uměřená a spravedlivá.“)  Moudrost, statečnost a uměřenost přitom znamenají správné zaměření tří částí duše (rozumové, vznětlivé a žádostivé), spravedlnost pak je úhrnným názvem pro správné zaměření celého člověka.  Podobné čtveřice ctností s malými obměnami se ve starověku vyskytují ve stoicismu i v lidové moudrosti. V pozdější tradici se o nich často hovoří jako o hlavních či kardinálních ctnostech.

Aristotelés.

Ctnost je pro Aristotela střed mezi dvěma krajnostmi, například štědrost jako střed mezi rozhazovačností a lakotou. „Středem“ jsou však jen co do zaměření, kdežto co do kvality a náročnosti představují vždy vrchol. Aristotelés rozděluje ctnosti do tří skupin:  Nejvýše si cení ctností teoretických, rozumových. Každá ze tří skupin obsahuje ještě několik kvalifikačních podskupin. Tyto pak jmenují jednotlivé ctnosti jako jednání zlaté střední cesty mezi neřestmi - např. velkorysost jako střed mezi okázalostí a malicherností. Více než k dodržování každé z těchto minimálně sedmnácti ctností jednotlivě však Aristotelés nabádá k obecně uměřenému životu a k hledání toho nejlepšího.

Seneca a stoikové.

Stoikové tvrdili, že lidské chování a jednání nemáme posuzovat podle výsledků, ale podle úmyslu či záměru, s nímž něco konáme. Stoikové rozlišovali čtyři ctnosti:  Nerozumné jsou pudy a vášně, které dělí na:  Seneca považuje za jediné dobro ctnost a pohrdání rozkošemi. Přičemž ctnost a rozkoš definuje takto:  ""Ctnost je něco vysokého, vznešeného, nepřemožitelného a neúnavného. Rozkoš je něco nízkého a otrockého, slabého a vrtkavého, jejím domovem jsou nevěstince a krčmy. Ctnost nalezneš v chrámu, na náměstí... pokrytou prachem, opálenou v obličeji, s mozolnatýma rukama. Kdežto rozkoš nalezneš často zalezlou v úkrytu a schovávající se v temnotách, v sousedství očistných a parních lázní, zastihneš ji zchoulostivělou, změkčilou, nasáklou vínem a voňavkami, bledou nebo nalíčenou, nabalzámovanou jako mrtvolu.""  Z jeho díla vyplývá, že za ctnost považuje laskavost, cudnost, shovívavost, odpuštění, umírněnost, štědrost, přičinlivost, velkorysost, šetrnost, trpělivost, statečnost, moudrost a spravedlnost.

Ctnosti v křesťanství.

V Novém zákoně se také vyskytují seznamy ctností obdobné stoickým, často vedle odpovídajících seznamů neřestí (např. ; ; )

Božské ctnosti.

Specificky křesťanské pojetí ctnosti se však obvykle odvozuje z výroku apoštola Pavla: O těchto třech se pak v křesťanské teologii mluví jako o ctnostech božských či teologálních, protože jsou darem Božím a převyšují přirozené lidské schopnosti.

Kardinální ctnosti.

Stoický výčet čtyř hlavních ctností - rozumnost, spravedlnost, statečnost a uměřenost - přejímá deuterokanonická Kniha moudrosti (8,7). Přebírá je i sv. Ambrož (De officiis) a označuje je jako ctnosti kardinální. Ty podle něj mají základ v bázni před Bohem, která je nejvlastnějším původem správného jednání.

Sedmero ctností.

Sedm ctností je koncept, vycházející z alegorické básně "Psychomachia" ("Zápas duše") Aurelia Clemense Prudentia († po 405), jež popisuje zápas ctností s hříchy. Podle tohoto ve středověku populárního díla se tyto ctnosti staly protipólem sedmi hlavních hříchů. Prudentiův seznam obsahuje pokoru, štědrost, přejícnost, mírumilovnost, cudnost, střídmost a činorodost.

Tomáš Akvinský.

Tomáš Akvinský rozlišuje čtyři kardinální ctnosti jako základ přirozeného zákona ("lex naturalis"), který odráží věčný zákon Boží ("lex aeterna"). Nad nimi však stojí tři božské čili teologální ctnosti křesťanské - víra, naděje a láska - které vždy pocházejí z Boží milosti.  Za první z kardinálních (etických, mravních) ctností pokládá rozumnost (či praktickou moudrost, "prudentia," řec. "fronésis"), nikoli moudrost ("sapientia," řec. "sofia"), která je ctností dianoetickou, intelektuální.

Novověká filosofie.

Immanuel Kant.

Immanuel Kant je vůči ctnostem spíše skeptický a říká, že "to jediné, o čem lze bez omezení říci, že je dobré, je jen a pouze dobrá vůle". Většina novověké filosofie se pak pojmu ctnosti vyhýbá a hovoří raději o hodnotách nebo pravidlech. Také Nietzsche mluví o ctnostech velmi ironicky, ale na jednom místě říká o "pozemské" ctnosti: "...tento pták si u mne udělal hnízdo, proto jej miluji. Sedí teď u mne na zlatých vajíčkách."  Od 80. let 20. století zažívá pojem ctnosti velkou renesanci u tak různých autorů jako jsou Bělohradský, Comte-Sponville, MacIntyre nebo Rahner (viz seznam soudobé literatury níže). Také evoluční biolog Matt Ridley bere ctnosti vážně, snaží se je však vysvětlit jakožto evolučně výhodné.

Fa-lun-kung.

O ctnosti se vyjadřuje také Li Chung-č' (Li Hongzhi) zakladatel buddhovské školy Fa-lun-kung (Falun Gong), známé od roku 1992, který o ctnosti (čínsky De) pojednává v knize Zhuan Falun. Toto učení, popisuje ctnost jako „druh hmoty bílé barvy“, která je protikladem karmy (na západě hříchu). De „ctnost“ nebo „zásluha“ je zde vnímána jako „drahocenná bílá látka“, kterou je možné získat „přetrpěním těžkostí nebo konáním dobrých skutků“. Dále je zde popisován vztah mezi ctností a karmou, kdy karma je naopak „hmotná látka černé barvy“, která se získává ubližováním ostatním a konáním špatných skutků atd. Tyto dvě látky (ctnost a karma) mají být projevem existence dobra a zla ve vesmíru a jsou také projevem principů „odměny a odplaty“ nebo „příčiny a následku“ za provedené skutky.  Buddhismus učí, že karma přinese člověku utrpení v podobě bolestí, neštěstí nebo konfliktů. Naproti tomu ctnost přináší člověku požehnání, štěstí a harmonii s vesmírem a jeho principy. V knize Zhuan Falun se ve spojitosti se ctností hovoří rovněž o existenci dobra, dobrého charakteru a povaze či duši vesmíru a třech principech - pravdivost, soucit a snášenlivost, které vyjadřují dobrou povahu. Jejich následováním člověk získává ctnost a jejich porušováním, či následováním jejich opaku - lhaním, ubližováním a nesnášenlivostí, leností atd. - získává karmu.  Dalším bodem teorie o ctnosti a karmy je možnost přeměny karmy prostřednictvím utrpení. Člověk může prožitým utrpením karmu „splatit“ či „přeměnit“ ji na ctnost. V průběhu utrpení potom „zaplatí“ za zlé skutky, které způsobil. Množství karmy, je úměrné velikosti a množství utrpení, které člověk někomu způsobí a v budoucnosti za to ponese následky. Ctnost ani karma nejsou však dle učení buddhismu a taoismu viditelné, existují v odlišném časoprostoru a jsou připojeny k duši člověka a „stále se za vámi vlečou“ v koloběhu převtělování. Není tedy možné před svými špatnými skutky utéci ani po smrti a duše si je přenáší do dalšího života.

Krishnamurti.

O ctnostech se ve svých úvahách vyjadřoval rovněž Jiddu Krishnamurti, který vnímal ctnost jako překážku k pochopení podstaty života: "K tomu abychom se dobrali pravdy, musíme se zbavit víry, vědomostí, prožívání a hledání ctnosti. Ctnostný člověk, jenž si je svého hledání vědom, nemůže skutečnost nikdy nalézt. Může být slušným člověkem, ale to je něco jiného, než být pravdivým a chápajícím. Pro pravdivého člověka se pravda zrodí. Ctnostný člověk je spravedlivý a ten nikdy nemůže pochopit, co je to pravda. Pro něj totiž ctnost zakrývá nitro, a posiluje jej, protože se ji snaží nalézt."  (studie Ladislava Vidmana o ctnosti v antice)

Ctnost (řec. "αρετη, areté", lat."virtus") je vypěstovaný a navyklý (habituální) sklon k dobrému jednání. České slovo ctnost souvisí se slovy ctít, čest, úcta.

美德(拉丁语virtus,古希腊语:ἀρετή “arete”)是道德上的卓越。 美德被认为是善在道德上体现出来的特质或者品质,因此美德被视为美好原则和道德的基础。 个人美德被视为是促进和实现集体以及个人伟大的特性。


Biografie.

„Páni, jaký nezmar“.

Buster Keaton se narodil 4. října 1895 v malém městečku Pickway ve státě Kansas do rodiny varietních umělců jako Joseph Francis Keaton. Krátce nato bylo městečko Pickway smeteno větrnou smrští. Jeho otec Joseph Keaton se živil jako varietní komik a tanečník a v pozdějších letech se jako Joe Keaton objevil v několika filmech svého syna. Jeho matka Myra Keatonová, rozená Cutlerová, byla dcerou známého varietního podnikatele F.L. Cutlera a na jevišti vystupovala již od svých jedenácti let.  Jeslemi, mateřskou školkou, školami i univerzitou se tak pro Bustera Keatona stalo varieté, kde se s rodiči na jevišti objevoval již od nejmenších let. Svou přezdívku Buster dostal od Harryho Houdiniho když mu bylo asi šest měsíců. Jeho otec právě vystupoval s tímto slavným iluzionistou a ten se stal svědkem Keatonova pádu ze schodů. A jak praví legenda, dole malého Keatona zdvihl a pravil: „My, what a buster!“ („Páni, jaký nezmar“). Přezdívka mu již zůstala navěky, dokonce i jeho manželky jej tak oslovovaly a jeho sedm vnuků mu neřeklo jinak než dědo Bustere. Od roku 1899, tedy od svých čtyř let, byl plnohodnotným členem čísla Keatonů, kteří se nazývali „The Three Keatons“. Později se k rodinnému číslu přidávali i Keatonovi sourozenci, o devět let mladší bratr Harry Stanley zvaný Jingles a o 11 let mladší sestra Louise. Stali se z nich „The Four Keatons“ (ačkoliv jich bylo pět). Společně vystupovali na menších či větších jevištích varieté po celé zemi, dokonce podnikli i turné po Anglii. Vzhledem k charakteru předváděných čísel, kdy se na jevišti s Busterem házelo jako s míčem, a s rostoucím úspěchem, dostali se Keatonovi do hledáčku nejrůznějších spolků pro ochranu mládeže. Některým městům se museli vyhýbat, zejména New Yorku, kde byl Joe Keaton obviněn z týrání dítěte.  K problémům však docházelo i uvnitř rodiny a to v okamžiku, kdy Joe Keaton začal holdovat tvrdému alkoholu. V letech 1916–1917 vyvrcholil Keatonův spor s otcem, jehož pití přerostlo mez, kdy již znemožňovalo vystupování a ohrožovalo bezpečnost jeho i ostatních vystupujících. A tak se Buster Keaton rozhodl, že se osamostatní a skupina Three Keatons se rozpadla.

Filmové začátky.

V únoru 1917, ve věku dvaceti dvou let, opustil Buster Keaton skupinu a vypravil se do New Yorku, kde získal smlouvu na broadwayskou revue „The Passing Show of 1917“. Osud tomu však chtěl jinak a tak den před zahájením zkoušek potkal starého přítele z vaudevillu Lou Angera, kterého doprovázel filmový komik Fatty Roscoe Arbuckle. Ten Keatona pozval do filmového ateliéru, kde právě začal natáčet grotesky pro producenta Josepha M. Schencka. Prvním filmem, ve kterém se Buster Keaton objevil, se jmenoval Řeznický učeň ("The Butcher Boy"; 1917). I když chtěl Arbuckle Keatona obsadit pouze do jediné scény, ten se v ní tak osvědčil, že ho zapojil do celého filmu. A tak se z vaudevillového komika stal přes noc filmový herec. Schenck mu platil 40 dolarů týdně. V letech 1917 – 1920 vytvořil společně s Alem St. Johnem hereckého partnera Arbuckla, s nímž natočil sérii krátkometrážních filmů. Keaton velmi rychle pronikal do tajů filmové práce a již u svého čtvrtého filmu Fatty se žení ("His Wedding Night"; 1917) byl asistentem režie. Ve stejném studiu vedle Arbuckla natáčela dramatické a romantické filmy Natalie Talmadgeová, budoucí Keatonova žena, a její sestra Constance. V New Yorku natočil Keaton s Arbucklem jen šest dvoucívkových filmů a pak se v říjnu roku 1917 s celou společností přestěhoval do Hollywoodu. Již v těchto prvních krátkých Arbucklových filmech se začínaly rýsovat budoucí typické vnější prvky jeho filmové postavy – splácnutý klobouk a především jeho kamenná tvář. Sám Buster Keaton vysvětluje původ své kamenné tváře následovně: ""Už jako dítě jsem se poučil, že s tím u obecenstva nejlíp pochodím. Filmoví fanoušci také záhy objevili v mé práci něco, čeho jsem si vůbec nebyl vědom. Pár fanoušků se ptalo, proč se ten malý muž ve filmu nikdy neusměje. Toho jsme si dosud nevšimli. Prohlédli jsme si tři krátké filmy, které jsme společně udělali, a zjistili, že mají pravdu. Nebyl to úmysl. Soustřeďoval jsem se na to, co jsem právě dělal, a svůj výraz jsem si uvědomil, až mě na něj upozornili i jiní a až jsem uviděl ty filmy při předvádění"."  V červnu roku 1918 byl Buster Keaton povolán do armády a jako člen pěchoty se dostal do Evropy. Zde strávil sedm měsíců ve Francii. Po návratu do Ameriky dostal dvě lákavé nabídky – od Jacka Warnera a od společnosti Williama Foxe. Obě nabídky odmítl a vrátil se k Roscoovi Arbucklovi. S ním však natočil už jen dva filmy. Arbuckle odešel od Schencka ke společnosti Adolfa Zukora Paramont, kde natočil své první celovečerní filmy. Buster Keaton zůstal u Schencka, který mu nabídl vlastní sérii krátkých dvoucívkových grotesek s názvem Buster Keaton Comedies. Cesty Arbuckla a Bustera Keatona se tak rozdělily.

1920–1928: Na vrcholu.

Než začal pracovat ve vlastním studiu na prvních filmech série Buster Keaton Comedies, přijal hlavní roli v celovečerním hraném filmu "Hlupáček" ("The Saphead"; 1920), filmovém zpracování populární broadwayské hry „The New Henrietta“, ve kterém ztělesnil znuděného dědice, kterého různé okolnosti vytrhují z letargie a nutí ho prožívat spousty dobrodružství. Snažil se Schencka přesvědčit, aby mohl natáčet celovečerní filmy, ale marně. V roce 1920 získal svůj vlastní ateliér, kde soustředil velkou část personálu bývalé skupiny Roscoa Arbuckla. V letech 1920–1923, do doby než přešel k natáčení celovečerních filmů, natočil Buster Keaton 19 dvoucívkových komedií. Na všech těchto filmech se podílel jako scenárista a jako spolurežisér společně s Eddiem Clinem. Za všechny připomeňme alespoň filmy "Frigo staví dům" ("One Week"; 1920), Frigo na námluvách ("The Scarecrow"; 1920), "Frigo na divadle" ("The Playhouse"; 1921), Frigo mezi Indiány ("The Paleface"; 1921) nebo "Frigo a strážníci" ("Cops"; 1922).  V roce 1923 přešel Buster Keaton plynule k natáčení celovečerních filmů. Mezi léty 1923-1928 natočil Buster Keaton deset svých nejlepších celovečerních grotesek, mezi nimi i filmy "Frigo, oběť krevní msty" ("Our Hospitality"; 1923), "Frigo jako Sherlock Holmes" ("Sherlock Jr."; 1924), "Frigo jako mořeplavec" ("The Navigator"; 1924), "Frigo a kráva" ("Go West"; 1925) nebo "Frigo na mašině" ("The General"; 1927). Jeho prvním významným dlouhometrážním filmem byla parodie na historické filmy, především Griffithovu "Intoleranci, Láska kvete v každé době" ("Three Ages"; 1923), ve kterém musel Buster Keaton bojovat o svou lásku se zlým padouchem v podání Wallace Beeryho ve třech historických etapách (v době kamenné, v době římské a v moderní současnosti).

Pád.

V roce 1928 odešel Joseph M. Schenck, producent Keatonova studia, od United Artists ke společnosti Metro-Goldwyn-Mayer. I přes varování svých kolegů Chaplina a Lloyda jej Keaton následoval a opustil tak malou, nezávislou společnost, která mu patřila a kde měl absolutní tvůrčí svobodu a vstoupil do služeb filmové společnosti MGM. Tento krok se stal pro Keatona počátkem jeho tvůrčí krize, jelikož začal být příliš omezován přísnými pravidly mamutího studia. Keaton, doposud zvyklý natáčet své filmy bez scénáře, byl šéfem výroby MGM Irvingem Thalbergem nucen točit podle scénáře. Prvním filmem pro MGM se stal "Kameraman" ("The Cameraman"; 1928). Již při jeho natáčení naplno pociťoval novou situaci a dostal se do sporu s Thalbergem. Vzhledem k tomu, že film se natáčel v New Yorku a Thalberg se nacházel v Kalifornii, rozhodl se jednoho dne scénář, který mimochodem napsalo 22 lidí, zahodit a natočit film bez něj. Možná proto se stal "Kameraman" posledním opravdovým „keatonovským" filmem.  Problémy, které zažíval Keaton u společnosti MGM, se přenesly i do jeho osobního života. Začal mít problémy s alkoholem a jeho doposud šťastné manželství s Talmadgeovou se v roce 1932 rozpadlo. V rozvodovém řízení bylo téměř všechno, co Keatonovým patřilo, přiřčeno manželce. Keaton se ocitl na „ulici“. K tomu všemu se přidalo také zjištění, že práva na své vlastní staré filmy mu již také nepatří, jelikož přešla na MGM. Na filmovém plátně se objevil po boku Jimmiho Duranta, který se měl v MGM stát jeho nástupcem. Společně se objevili ve filmech "Frigo na Broadwayi" ("Speak Easily"; 1931), Vášnivý instalatér ("The Passionate Plumber"; 1932) nebo Frigo vaří pivo ("What! No Beer?;" 1933). Posledně jmenovaný se stal jeho posledním filmem u MGM. Jeden jeho natáčecí den kvůli jeho opilosti dokonce odpadl. Poslední kapkou bylo, když Louis B. Mayer chtěl svou hvězdu představit skupince svých přátel, ale Keaton, namísto aby byl ve studiu, dal přednost výkopu známého fotbalového mužstva. Po návratu čekal na něj v šatně Mayerův dopis, že studio MGM již jeho služeb nebude nadále potřebovat.  V roce 1934 opustil Ameriku a vydal se do Evropy, kde nejprve ve Francii a později v Anglii natočil několik filmů. Ani jeden z nich však nedosáhl kýženého úspěchu a Keaton se vrátil zpátky do Ameriky, kde pro společnost Educational Picture natočil 16 dvoucívkových komedií. Tyto krátké veselohry s názvy jako "Zlaté strašidlo" ("The Gold Ghost"; 1934), "Jeden běh s Elmerem" ("One Run Elmer"; 1935), "Námořníci a pruhy" ("Tars and Stripes"; 1935), "Ostýchavý mladý muž" ("The Timid Zouny Man"; 1935), "Tři na větvi" ("Three on a Limb"; 1936), "Modré plameny" ("Blue Blaze"; 1936) nebo "Hnízdečko lásky na kolech" ("Love Nest on Wheel"; 1937) a další jsou dnes prakticky neznámé. Jednu z nich dokonce režíroval někdejší král grotesky Mack Sennett. Stále více propadal démonu alkoholu. V roce 1937 se dokonce na rok ocitl v psychiatrické léčebně s neurastenií.  Na konci třicátých let přijal znovu práci u společnosti MGM, kde pracoval jako gagman, mj. pro bratry Marxovy nebo Reda Skeltona, a v letech 1939 až 1941 natočil pro společnost Columbia Pictures další sérii krátkých dvoucívkových komedií. V květnu roku 1940 se Keaton potřetí oženil. Vzal si o 23 let mladší tanečnici Eleanor Norrisovou a jejich manželství vydrželo až do jeho smrti. V dalších letech vystupoval Keaton jako herec sporadicky v několika nevýznamných filmech především jako statista. Ve filmu "To je ten Duch" ("That’s the Spirit"; 1945) ztvárnil ducha, jemuž je dovoleno se vrátit na zem, ve filmu "Noc s tebou" ("That Night with you"; 1945) zase dočasného kuchaře, milovníkem zvířat byl ve filmu Boží země ("God’s Country"; 1946) a v mexickém filmu "Moderní Modrovous" ("El Moderno Barba Azul"; 1946) ztvárnil úlohu vězně, který je poslán až na Měsíc. Modrovous byl jeho posledním filmem až do roku 1949, kdy se objevil jako statista ve filmu Roztomilý podvodník ("The Lovable Cheat"; 1949).

50. léta a televize.

Na konci 40. let se Buster Keaton jako jeden z prvních amerických herců dal do služeb nového média – televize. V prosinci roku 1949 začal natáčet svou vlastní televizní revuei v Los Angeles. Prvních 26 epizod pořadu Show Bustera Keatona ("The Buster Keaton Show"; 1950) se na televizní obrazovce objevilo v následujícím roce. Show Bustera Keatona měla úspěch a vzbudila zájem producentů i z jiných oblastí. V roce 1951 přidal Buster Keaton dalších sedmnáct epizod pořadu Živě s Busterem Keatonem ("Live with Buster Keaton"; 1951).  Po celá padesátá a šedesátá léta se pravidelně objevoval v nejrůznějších televizních seriálech a zábavných pořadech, mj. v televizní adaptaci Gogolovy povídky Plášť ("Douglas Fairbanks, Jr., Presents: The Awakening"; 1954), adaptaci hry Přišel na večeři ("The Best of Broadway: The Man Who Came to Dinner"; 1954), v březnu 1956 vystoupil v pořadu Show Marty Rayové ("The Martha Raye Show"; 1955 – 1956) s parodií na film Světla ramp, s Louisem Armstrongem si zahrál v televizním filmu Lord nehraje favority ("Producers' Showcase: The Lord Don't Play Favorites"; 1956), v epizodě televizního seriálu The Twilight Zone (1959 – 1964) Jednou za čas o cestování časem z roku 1890 až do roku 1962 si zahrál domovníka, v televizním snímku Po pracovní době ("Sunday Showcase: After Hours"; 1960) zase svatého Mikuláše, několikrát vystoupil i ve slavné Show Eda Sullivana ("The Ed Sullivan Show"; 1948 – 1971). Mezitím se dál objevoval v epizodních rolích na filmovém plátně.  V padesátých letech vytvořil čestné role v několika proslulých filmech. V roce 1952 se objevil jako Buster Keaton v karetní scéně po boku stárnoucí filmové divy v podání Glorie Swansonové ve filmu režiséra Billyho Wildera Sunset Boulevard ("Sunset Boulevard"; 1950). O dva roky později mu Charles Chaplin nabídl malou roli téměř slepého klavíristy ve svém posledním americkém filmu Světla ramp ("Limelight"; 1952). Bylo to jejich první a zároveň poslední setkání na filmovém plátně. Ve filmové férii plné hvězd režiséra Michaela Andersona Cesta kolem světa za 80 dní ("Around the World in Eighty Days", 1956) si Buster Keaton střihl roli průvodčího ve vlaku přepadeném indiány. V roce 1957 se jako poradce účastnil natáčení filmu o jeho životě s názvem Příběh Bustera Keatona ("The Buster Keaton Story"; 1957). Bustera Keatona v něm vytvořil Donald O'Connor.

Znovuobjevení.

V roce 1960 přišel do kin střihový film Když komedie byla králem ("When Comedy Was King"; 1960). Film, jenž byl sestaven z nejlepších okamžiků z děl velikánů němé filmové grotesky, byl publikem přijat s nadšením. Na úspěch filmu vzápětí navázaly i další střihové filmy. Filmovému publiku však brzy již nestačily pouze krátké výňatky z těchto filmů a filmové grotesky z doby němého filmu zahájily svou druhou kariéru a jejich představitelé se dostávali opět do popředí zájmu. Buster Keaton byl jedním z těch, kteří měli možnost pocítit tento nový zájem na vlastní kůži. V témže roce obdržel Buster Keaton od Americké filmové akademie Oscara za celoživotní dílo.  V následujících letech do své smrti se Buster Keaton objevoval v pohostinských rolích ve více či méně úspěšných filmech. Vytvořil však i několik pozoruhodných filmů, které zaujímají významné místo v jeho filmografii. Jde především o dvacetiminutový snímek podle předlohy Samuela Becketta v režii Burra Smitha "Film" ("Film"; 1965), válečnou grotesku režiséra Luigiho Seatiiniho "Dva námořníci a generál" ("Due marines e un generale"; 1966) a vůbec poslední film, ve kterém se Keaton objevil – filmový muzikál Richarda Lestera "Cestou na fórum se stala podivná věc" ("A Funny Thing Happened on the Way to the Forum"; 1966).  V roce 1965 byla v rámci festivalu v Benátkách uspořádána filmová retrospektiva Keatových děl a samotný Buster Keaton byl zdejšími návštěvníky, filmaři, novináři i kritiky přijat s nadšením. O rok později 1. února 1966 Buster Keaton zemřel na karcinom plic ve věku 70 let ve své vile ve Woodland Hills v Kalifornii.

Buster Keaton, vlastním jménem Joseph Frank Keaton, českému filmovému publiku známý jako Frigo (4. října 1895 Pickway, USA – 1. února 1966 Woodland Hills, USA) byl americký filmový komik, scenárista a režisér, hvězda němého filmu. Charakteristickým znakem jeho filmové postavy byl strnulý, kamenný výraz tváře, který se stal jeho „firemní značkou“ a za který si vysloužil přezdívku „The Great Stone Face“ (Kamenná tvář).

约瑟夫·弗兰克·“巴斯特”·基顿(,1895年-10月4日-1966年-2月1日) 是一名美国演员、喜剧演员,电影导演、制片人、编剧和特技演员。他以其无声电影而闻名于世,同时,基顿也因为在其电影作品中标志性依然故我、不苟言笑的肢体喜剧表演风格而收获了“大石脸”(The Great Stone Face)的昵称。 影评人罗杰·埃伯特称巴斯特·基顿“在1920年到1929年的特殊时期期间,仍不受外界影响拍摄了一系列的电影,这些电影使他无可置疑地成为电影史上最伟大的演员兼导演。”受雇于米高梅公司之后,他在电影制作中的独立性被剥夺,使得他的职业生涯步入低谷,并开始沾染酗酒的恶习,家庭生活因之而摧毁。直到20世纪40年代,基顿再婚,之后他重新振作,再次参与到喜剧电影的拍摄中直至去世,并因此获得奥斯卡终身成就奖。 基顿在1920年代拍摄的众多电影,如《福尔摩斯二世》(1924年)、《将军号》(1926年)、《》(1928年)都备受赞誉,其中《将军号》更是被认为是他电影中的杰作。 作为巴斯特·基顿众多的崇拜者之一,美国导演、编剧、演员奥森·威尔斯称《将军号》是喜剧电影史上的最高成就,也可能是有史以来最伟大的电影之一。 巴斯特·基顿在《娱乐周刊》评选的史上最伟大的50位导演排行榜名列第七名, 1999年,美国电影学会评选的好莱坞电影百年百大明星中,他名列男明星排行榜第21位。


Architektura.

Ve výsledcích benchmarků nebyly výhody architektury NetBurst zřetelné. S pečlivě optimalizovaným kódem bylo schopno první Pentium 4 porazit (podle očekávání) nejrychlejší Pentium III. Ale v reálných aplikacích s velkým množstvím větvení nebo x86 instrukcí se stěží vyrovnalo, nebo dokonce podléhalo Pentiu III. Navíc architektura NetBurst produkovala mnohem více tepla, než kterýkoli předchozí procesor od AMD nebo Intelu.  Pentium 4 se tudíž nesetkalo jen s kladným ohlasem: vývojáři jej neměli rádi, protože zavádělo novou sadu pravidel pro optimalizaci. V matematických aplikacích i mnohem níže taktovaný procesor od AMD snadno porazil Pentium 4, které se mu dokázalo vyrovnat, jen pokud byl software speciálně zkompilovaný s optimalizací pro SSE2. Počítačoví nadšenci se Pentiu 4 také vyhýbali kvůli vysoké ceně a k ní nepřiměřenému výkonu.  Dvěma standardními jednotkami pro měření výkonu procesoru jsou počet vykonaných instrukcí na jeden takt a frekvence procesoru. Zatímco počet vykonaných instrukcí za takt je jen obtížně vyčíslitelný a velmi závislý na typu aplikace (a její optimalizaci), frekvence procesoru se měří snadno. Neznalí zákazníci si vysokou frekvenci automaticky spojovali s vysokým výkonem a Pentium 4 tak bylo neoddiskutovatelným megahertzovým šampiónem. Jelikož AMD nebylo schopno soupeřit na poli frekvence (ale naopak vedlo ve výkonu), zavedla společnost tzv. PR-značení procesorů, které udávalo výkon srovnatelného procesoru Pentium 4. Například tedy Athlon XP s jádrem Thoroughbred s PR 2200+ měl frekvenci pouze 1 833 MHz, ale měl mít výkon na úrovni Pentia 4 na frekvenci 2 200 MHz.  Při uvolnění Pentia 4 Intel prohlásil, že očekává škálovatelnost architektury NetBurst až na hranici 10 GHz (během několika generací výrobního procesu). Frekvenční strop této architektury se ale ukázal být mnohem níž; žádné Pentium 4 nedosáhlo frekvence 4 GHz (i když přetaktované modely se při použití dusíkového chlazení dostaly až na 5 GHz). Intel také neočekával rapidní růst teplotních úniků, který se objevil u čipů s 90 nm technologií. Spolu s normální produkcí tepla vyvstal velký problém s chlazením procesoru. Aby tuto krizi překonal, zkusil Intel několik redesignů (například jádro „Prescott“). Problém však zůstal nevyřešen a tak se Intel v letech 2005–2006 přesunul k „chladnější“ technologii Pentia M. V březnu 2006 Intel ohlásil architekturu Intel Core, která věnuje větší pozornost spotřebě energie a výkonu na jeden takt. Tyto procesory už kompletně nahradily Pentium 4 ve všech sférách.

Pentium 4 je jednojádrový procesor sedmé generace architektury x86 (32-bit) vyrobený firmou Intel. Je to jeho první kompletní redesign CPU (nazvaný NetBurst) od doby procesoru Pentium Pro uvolněného roku 1995. Oproti procesorům Pentium II, Pentium III a Celeron je jeho architektura jen málo podobná designu procesoru Pentium Pro/P6. Mikroarchitektura NetBurst obsahuje velmi hlubokou instrukční pipeline, aby byla schopna dosáhnout velmi vysokých frekvencí. Představila také novou instrukční sadu SSE2. Pozdější modely Pentia 4 obsahovaly další vylepšení, jako třeba Hyper-Threading, vlastnost, která umožňovala procesoru tvářit se jako dva logické procesory.

奔腾4(Pentium 4,或简称奔4或P4),Intel生产的第七代x86微处理器,是继1995年出品的第六代P6架构Pentium Pro之后第一款重新设计过的处理器,这一新的架构称做NetBurst,(此前的Pentium II、Pentium III及相应各版本的Celeron仍旧属于P6架构)。Pentium 4首款产品工程代号为:Willamette,拥有1.4GHz左右的核心时脉,并使用Socket 423脚位架构,于2000年11月发布。值得注意的是,Pentium 4有着非常快速到400MHz的前端总线,之后更有提升到533MHz、800MHz,它其实是一个100MHz时钟频率的四倍数据速率(QDR)前端总线,因此数据传输速率为4×100MHz。相应的,Pentium 4前期的竞争对手AMD Athlon处理器采用双倍数据输率(DDR)前端总线,拥有266MHz或333MHz的数据传输速率(2×133MHz、2×166MHz)。


Vznik.

Během sopečné aktivity se produkuje láva, která se pohybuje vlivem gravitace a působících tlaků. Během cesty se pozvolna ochlazuje vyzařováním tepla do atmosféry, což umožňuje krystalizaci. Může ale nastat případ, kdy se láva dostane do kontaktu s jiným prostředím jako například vodou. Obsidián vzniká na doteku lávy s vodním prostředím. Při doteku je láva zprudka ochlazována, což vede ke vzniku sklovité struktury, voda se vlivem ohřátí začíná odpařovat a na její místo se dostává nová nezahřátá, která opět ochlazuje další přívaly lávy.  Vyvřelá hornina má velmi jemnozrnnou strukturu zrna, což je dáno rychlým utuhnutím, během kterého nestačí vykrystalizovat krystaly do větších rozměrů viditelných pouhým okem. Ve vzácných případech se můžou v obsidiánu objevovat vyrostlice křemene a živce. Typickým poznávacím znakem je jeho ostrý lasturnatý lom, což mělo za následek, že byl využíván ve starší době kamenné k výrobě řezných nástrojů. Má typicky tmavou barvu v širokém spektru od černé, šedé, či červené. Je neprůsvitný a jeho omezení krystalů je alotriomorfní. S klesajícím obsahem oxidu železa roste jeho průzračnost.  Magma během svého pohybu uvolňuje sopečné plyny, které stoupají vzhůru k povrchu taveniny. Vlivem rychlého ochladnutí se stává, že bublinky plynu jsou zakonzervovány v obsidiánu umožňující studovat složení vulkanických plynů. Jejich přítomnost má za následek vznik stříbrného lesku.

Využití.

Od paleolitu a neolitu se obsidián využíval na výrobu nástrojů, převážně škrabek, hrotů oštěpů nebo nožů. Nejstarší archeologický nález dokládající využívání obsidiánu spadá do Mezopotámie před přibližně 9000 lety. V Jižní Americe byl využíván indiánskými kmeny jako ochrana před zlými silami, zachovaly se opracované předměty vyrobené z obsidiánu. Jsou mu přisuzovány do dneška magické vlastnosti nebo léčebné účinky, ale jejich výskyt nebyl nikdy vědecky prokázán. S rozvojem zpracování kovů začal obsidián ztrácet na důležitosti a začal se využívat jako dekorační či okrasný kámen do šperků.  V současnosti se využívá obsidián v kardiochirurgii pro ostří operačních nástrojů (skalpelů), jelikož je mnohem ostřejší než nejkvalitnější ocel, což umožňuje delší životnost nástrojů a provádění přesnějších řezů a zlepšuje následnou léčbu.  Podle některých pramenů jej Mayové využívali jako nástroj, kterým vykonávali smrt obětí probodnutím hrudního koše Mayskému bohu slunce. Dále byl v mezoamerických kulturách používán také Aztéky, kteří ostré obsidiánové úlomky zasazovali do svých dřevěných mečů.

Výskyt.

Obsidián se vyskytuje na okrajích výlevných hornin a nebo jako součást výplně dutin. Mezi jeho největší naleziště patří oceánská kůra, která vzniká výlevnou činností magmatu na oceánském riftu. Okamžitě po výlevu je ochlazován vodou, což umožňuje vzniku sklovité struktury na jejím povrchu - obsidiánu. V mnoha zemích včetně USA je sběr obsidiánu v některých lokalitách zákonem zakázán.

Obsidián je druh sopečného skla, horniny, která vzniká následkem magmatické činnosti, kdy dojde k rychlému kontaktu žhavé kyselé a viskózní lávy s chladným prostředím a následnému rychlému utuhnutí. Hornina je velmi bohatá na sloučeniny SiO a jedná se o přírodní formu skla. Někdy se pro klasifikování obsidiánu používá alternativní definice, která vychází z obsahu vody méně než 1 % své struktury.

黑曜石(英语:Obsidian)又名十胜石,是一种自然产生的玻璃。成因是因为火山熔岩迅速冷却凝结,没有足够的时间让矿物晶体长出,而形成玻璃质。因为熔岩流外围冷却的速度最快,所以黑曜石通常都是在熔岩流外围发现。主要成分:二氧化硅,硬度:5,比重:2.339-2.527,折射率:1.48-1.51,含水1-2%,化学组成为SiO(HO)。