Dějiny.

Objevení Ameriky Kryštofem Kolumbem v roce 1492 znamenalo pro indiány převratné změny. Především došlo k rozšíření evropských infekčních nemocí, v důsledku jejichž neustálých epidemií zahynulo 90 % obyvatel, populace prudce poklesla. V roce 1513 španělský objevitel Juan Ponce de León jako první Evropan vstoupil na území dnešních Spojených států na Floridu. Angličané na východním pobřeží Severní Ameriky založili 13 kolonií, které posléze získaly nezávislost jako Spojené státy americké. Indiáni měli jinou kulturu a koncept vlastnických práv než Evropané, a tak se s evropskými osadníky často dostávali do konfliktů. Američané se snažili Indiány civilizovat s tím, že se jednou stanou americkými občany, což navrhl prezident George Washington a Henry Knox. V roce 1830 schválil Americký kongres Indian Removal Act, který nařizoval odsun všech indiánů za řeku Mississippi, aby se předešlo násilným střetům mezi indiány a osadníky. S další americkou expanzí na západ nastaly další konflikty mezi evropskými osadníky, kteří chtěli Velké pláně začít obdělávat, a místními kočovnými indiány, kteří si osvojili Evropany dovezené koně a lovili bizony. V sérii indiánských válek však byli poraženi a umístěni do rezervací. V roce 1924 bylo všem americkým indiánům uděleno americké občanství. Podle Markéty Křížové rozklad indiánské civilizace nebyl způsoben expanzí Evropanů, indiánské říše byly oslabeny a vzhledem ke svému násilnému a často zaostalému způsobu života byl zánik předurčen a proto byl nevyhnutelný. Podle Markéty Křížové celá kultura prérijních Indiánů je produkt styku s Evropou. Indiáni neznali např. koně, kovové zbraně, nože, korálky nebo kotle, v předkolumbovské době neměli jak ulovit bizony. Vyšší životní standard a větší bezpečí indiánům přinášely křesťanské misie. Při neúrodě pomáhaly ostatní misie. Misionáři se snažili zabránit nejhorším excesům – lidským obětem, mučení zajatců, kanibalismu, týrání manželek, ale i sirotků.

Společnost, kultura a jazyk.

I přesto, že se kmeny mezi sebou výrazně odlišují kulturními rysy, jazyky, oděvem a zvyky, jsou určité prvky, které mezi sebou sdílejí. První evropsko-američtí učenci popisovali indiány jako společnost, které dominují klany.  První kmeny lovců-sběračů si vyráběly kamenné nástroje už před 10 000 lety; s tím jak nastával věk metalurgie, nastupovaly nové technologie a začaly se vyrábět účinnější zbraně. Před kontaktem s Evropany používala většina kmenů stejné zbraně. Nejběžnější zbraní byl luk a šíp, válečný kyj a kopí. Kvalita, materiál a design se ale od sebe velmi lišily. Využívání ohně bylo velmi důležitým prvkem jak pro zajištění a přípravu stravy, tak i pro rozkvět lidské populace a to tím, jak oheň měnil krajinu kontinentu.  Velcí savci jako mamuti a mastodonti byli už kolem roku 8000 př. n. l. na pokraji vyhynutí. Indiáni proto přešli k lovu jiné velké zvěře, a to k lovu bizonů. Kmeny z Velkých planin lovily bizony ještě v době, kdy se poprvé setkaly s Evropany. Znovuzavedení koně Španěly do Severní Ameriky v 17. století a tím, jak se je indiáni naučili využívat, výrazně pozměnilo jejich kulturu, včetně způsobu lovu velké zvěře. Koně se tak staly cenným a centrálním prvkem indiánských životů a pokládaly se za měřítko bohatství.

Zemědělství.

Tykev byla jedna z prvních plodin, kterou domorodí Američané pěstovali. Mezi další plodiny patřily bavlna, slunečnice, dýně, tabák, merlík, truskavec a Iva annua..  Zemědělství se na jihozápadě začalo vyvíjet asi před 4000 lety, kdy obchodníci přivezli z Mexika kulturní odrůdy. Z důvodu různého podnebí byla pro úspěšné zemědělství zapotřebí určitá vynalézavost. Podnebí na jihozápadě se pohybovalo od chladných, vlhkých horských regionů až po písčitou půdu v poušti. V této době přišlo pár inovací v zemědělství, včetně zavlažování, které mělo přivádět vodu do suchých oblastí. Další technikou byl výběr semen podle vlastností rostlin, ze kterých pocházela.  Na jihozápadě indiáni pěstovali fazole v podstatě stejným způsobem jako jsou pěstovány i teď. Na východě však byly sázeny hned vedle kukuřice, aby se k jejím stonkům mohly uchytit fazolové stonky.  Avšak nejdůležitější plodinou, kterou pěstovali, byla kukuřice. Počátky pěstování kukuřice sahají až do Mezoameriky a dále se rozšiřovalo na sever. Asi před 2000 lety se dostalo na východ Ameriky. Kukuřice byla pro indiány velmi důležitá, protože byla součástí jejich každodenní stravy. Během zimy mohla být skladována v podzemních jámách a žádná část nepřišla nazmar. Slupka se používala k řemeslnictví a klas jako palivo do ohniště.  Od roku 800 n. l měli indiáni tři nejdůležitější plodiny—fazole, tykev a kukuřici—často také nazývané jako tři sestry.  Genderové role se u indiánů v zemědělství lišily region od regionu. Na jihozápadě to byli muži kdo připravoval motykou půdu a ženy se staraly o výsadbu, odstraňování plevele a sklizeň. Ve většině ostatních regionech se staraly o vše ženy, včetně vyčištění půdy. A protože domorodí Američané střídali pole poměrně často, bylo čištění půdy opravdu náročnou prací. Říká se, že to byl Squanto, kdo ukázal poutníkům v Nové Anglii jak používat ryby k hnojení půdy, ale o pravdivosti tohoto příběhu se diskutuje.  Indiáni sázeli fazole vedle kukuřice jednak proto, aby nahrazovaly dusík, který kukuřice brala ze země, ale také proto, že se pak kukuřičné stonky používaly jako podpora ke šplhání. Domorodí Američané požívali oheň také ke spálení plevele a vypálení půdy, aby se do půdy mohly navrátit živiny. Pokud to nepomohlo, tak nechali polem ladem a našli si pro pěstování nové místo.  Na východní části kontinentu si Evropané všimli, že indiáni čistí pro ornou půdu opravdu velké plochy. Jejich pole v Nové Anglii někdy pokrývala stovky akrů. Kolonisté ve Virginii zaznamenali tisíce akrů obdělávané domorodými Američany.  K obdělávání půdy se běžně používaly nástroje jako motyka, palice a sázecí kolík. Motyka byla hlavním nástrojem pro orbu a přípravu půdy k výsadbě a k odstraňování plevele. První podoby motyky byly ze dřeva a kamene. Když osadníci dovezli železo, indiáni přešli na železné motyky a sekery. Sázecí kolík byl klacík ke kopání, který se používal k sázení semen. Jakmile byly plodiny sklizeny, ženy je připravovaly k jídlu. Palice používaly k mletí obilí na kaši. Poté ji v této formě uvařily a snědly nebo ji upekly jako kukuřičný chléb.

Genderové role.

Genderové role se liší kmen od kmenu. Spousta indiánů se vymykala koloniálním nebo náboženským očekáváním sexuality a pohlaví. Poměrně běžné byli například "joyas" nebo muži, kteří si přisvojili sociální a sexuální role žen.  Ať už je kmen převážně matrilineární nebo patrilineární, mají obvykle nějaký stupeň rozhodovací pravomoci v rámci kmene obě pohlaví. Mnoho národů, jako třeba Haudenosaunee Five Nations a Jihovýchodní Muskogean kmeny, mají matrilineární nebo systém Klan Matek, ve kterém je majetek a dědičné vůdčí postavení řízeno a předáváno přes mateřskou linii. Děti náleží k matčině klanu. V kultuře kmenů Čerokiů vlastní rodinný majetek ženy. Když se tradiční mladé ženy vdají, jejich manželé se mohou připojit k domácnosti matky jejich manželky.  Matrilineární struktury umožňují mladým ženám asistenci u porodu a pomoc při výchově a ochraňují je v případě konfliktů mezi páry. Pokud se pár rozejde nebo muž zemře, žena má rodinu, o kterou se může opřít. V matrilineárních kulturách jsou to obvykle matčini bratři, kteří zastupují hlavní mužské role u dětí. Otcové nemají v manželčině a dětském klanu žádné postavení, protože patří do klanu své vlastní matky. Dědičné náčelnické pozice klanu se předávají skrz matčinu linii a náčelníci jsou odjakživa vybíráni na doporučení starších žen, které také mohou náčelníka odmítnout.  V patrilineárních kmenech, jako je Omaha, Osage a Ponca, se vůdcovství předává skrz linii muže a děti patří otci a jeho klanu. Pokud si žena v těchto kmenech vezme někoho jiného než domorodého Američana, už nadále není součástí kmene a její děti sdílí etnickou příslušnost a kulturu svého otce.  V některých kmenech muži odjakživa lovili, obchodovali a válčili, zatímco ženy se, jako dárkyně života, staraly o přežití a blahobyt svých rodin (a budoucnost kmene). Ve spoustě kmenů ženy sbírají a pěstují rostliny a byliny k léčbě nemocí, starají se o mladé a staré, vyrábí veškeré oblečení a nástroje, a zpracovávají a konzervují maso a kůži ze zvěře. Některé matky využívají při práci či cestování k nošení dětí takzvané kolébky. V jiných kmenech nejsou genderové role tak jasné a v dnešní době o to více.  Přinejmenším několik desítek kmenů povoluje polygamii se sestrami s procesními a ekonomickými limity.  Kromě toho, že se ženy starají o domov, mají i mnoho dalších povinností nezbytných pro přežití kmenů. Vyrábějí zbraně a nástroje, starají se o střechy domů a často pomáhají mužům lovit a rybařit. V některých kmenech jsou to ženy, které sbírají byliny a léči nemocné, zatímco v jiných mohou tuto úlohu vykonávat i muži.  Dívky z kmenů Lakota, Dakota a Nakota jsou podporovány ve výuce jezdectví, lovení a bojů. I přesto, že boje jsou ve většině případů doménou chlapců a mužů, bojovali občas i ženy – jak ve válkách, tak i v obraně domova – zejména v případě, pokud byl kmen vážně ohrožen.

Současnost.

Nárůst indiánské populace se datuje okolo roku 1900, v roce 1970 žilo na území USA 0,827 mil. indiánů, v roce 1980 celkem 1,361 mil., v roce 2000 2,4 mil. indiánů a 1,8 mil. míšenců, celkem 4,2 mil. osob, v roce 2010 2,9 mil. indiánů a 2,3 mil. míšenců, celkem 5,22 mil. osob.  V dnešní době indiáni často žijí v jedné z 314 rezervací, které mají vyjednány smlouvy s vládou USA a mají i občanství té které rezervace. Rezervace spadají výhradně pod jurisdikci indiánské rezervace a neplatí na jejím území většina zákonů USA, včetně daňových povinností. Mimo rezervace jsou indiáni osvobozeni od daní v taxativně vymezené oblasti činností, nejznámější je provozování hazardních her. V roce 2001, indiáni provozovali celkem 290 kasin v 28 státech USA s celkovým příjmem 12,7 miliard USD. Vedle toho je kultura indiánů dotována z federálního rozpočtu, v roce 2001 celkem 9,4 miliard USD. Indiáni mají nárok na nespočet sociálních dávek a podpor, včetně zdravotní péče a školství zdarma, jsou přijímáni přednostně na univerzity. I přes tuto podporu, se je mnohdy nedaří integrovat do běžného života. Peníze často končí u indiánských šéfů, mezi indiány je rozšířená konzumace alkoholu a drog. Situace se dá přirovnat k práci se sociálně vyloučenými skupinami u nás.  Mírná většina indiánů žije mimo rezervace, hlavně ve velkých městech. Největší indiánskou komunitou je dnes národ Navahů, kteří žijí v rezervaci Navajo Nation. Největší populace indiánů dnes mají státy Oklahoma (bývalé Indiánské teritorium), Arizona, Nové Mexiko (rezervace Navahů), Aljaška (část z toho Eskymáci a Aleuti) a dále státy Velkých plání jako Severní Dakota, Jižní Dakota a Montana. Největšími kmeny jsou Čerokíové s počtem přes 1 mil. osob, Navahové s počtem 0,3 mil. osob a Siouxové s počtem 0,15 mil. osob. Například indiánská rezervace kmene Navahů má rozlohu větší než 9 států USA (Connecticut, Delaware, Maryland, Massachusetts, New Hampshire, New Jersey, Rhode Island, Vermont, Západní Virginie).  Podle Markéty Křížové nárůst finančních příjmů a podpor umožňuje indiánům platit vlastní historiky a kulturní a vzdělávací instituce, kde vytvářejí svou vlastní verzi dějin, která není opřena o evropské akademické standardy. To vede podle Křížové k nepřesnostem: "Minulý týden jsem byla v novém muzeu mimoevropských kultur v Paříži – Musée Branly. Nedozvíte se tam téměř nic o indiánském kolonialismu, kanibalismu, vražedných válkách kmenů, ženské obřízce, mnohoženství a útlaku žen. Toto je současný postoj daný ideologií multikulturalismu, která lakuje historii narůžovo".

Rezervace.

V USA jsou indiánské rezervace řízené indiánskými kmeny pod záštitou Úřad záležitostí Indiánů ministerstva vnitra USA. Protože rezervace mají omezenou suverenitu, jejich zákony se mezi sebou liší.  V USA existuje přibližně 314 indiánských rezervací, což znamená, že ne každý z téměř 550 kmenů má svou rezervaci. Ve skutečnosti mají některé kmeny dokonce více rezervací, jiné naproti tomu nemají žádnou. Z důvodů prodeje pozemků a parcelizace z minulosti jsou některé rezervace rozdělené na více částí.  Všechny americké rezervace dohromady zabírají 225 410 km2, což představuje 2,3 % celého území USA.  V rezervacích nemají pravomoc lokální vlády, ani federální vláda, nýbrž kmenové rady. Různé rezervace mají různé systémy vlády. Ty mohou, ale nemusí kopírovat formy vlád mimo území rezervace.

Domorodí obyvatelé Spojených států amerických je označení pro domorodé Američany obývající území dnešních Spojených států amerických. Ne všechny původní obyvatele USA lze označit za indiány – neřadí se sem Havajci ("Native Hawaiians"), Eskymáci a Aleuti. Američtí indiáni se dělí do mnoha různých kmenů a skupin.

美国原住民(英语:Native Americans),在不同场合与背景下也称作美国印第安人(英语:American Indians)、美国土著(英语:Indigenous Americans)或简称印第安人(英语:Indians),是指在美国境内保留有美国部落主权的逾500个美洲原住民部落之成员的统称。这些部落与族群之历史可追溯至哥伦布时代之前的美洲原住民群体。


Život.

Nejstarší doklady o Campinovi pocházejí z první dekády 15. století: roku 1406 je uváděn jako svobodný mistr malířského cechu v Tournai. Z toho se soudí, že tehdy musel být ve věku něco přes 25 let.  Roku 1410 se v této obci stal měšťanem, takže možná přímo z Tournai nepocházel. Působil pak v řadě městských úřadů a získal od města mnoho zakázek. Roku 1427 se stali jeho žáky Jacques Daret a „Rogelet de la Pasture“ – zřejmě Rogier van der Weyden. V červenci 1432 byl odsouzen k ročnímu zákazu činnosti za to, že udržoval poměr s jistou Leurence Poletteovou, ačkoli jeho právoplatnou manželkou byla Ysabiel de Stocquainová. V této době se osamostatnili jeho žáci Rogier van der Weyden a Jacques Daret, kteří si v době mistrovy nepřítomnosti založili vlastní dílny. Zbytek trestu byl Campinovi odpuštěn v říjnu 1432, od té doby však získával mnohem méně zakázek než dříve.

Dílo.

V díle Roberta Campina, které vychází ze středověkých knižních iluminací, je po doznění gotického slohu poprvé patrný nizozemský měšťanský realismus. Campin vyniká především realistickým podáním a zobrazením detailů jakého nedosáhl žádný malíř před ním. Jeho přínosem je plastická modelace tělesných tvarů, monumentálnost a expresivnost obsahu a prohloubení obrazového prostoru pomocí architektur nebo průhledů do krajiny. Za jedinečné dílo je v tomto smyslu považován obraz Narození Krista z Dijonu, kde je v pozadí zelená krajina se zmlazenými stromy a vlnící se cestou, přes kterou padají stíny časného ranního světla.  Na Oltáři z Merode, objednaném některým členem rodiny Maline z Igelbrechtu, je zobrazen interiér s množstvím žánrových detailů. Na levém křídle donátoři klečí v předsíni a pootevřenými dveřmi pozorují výjev Zvěstování, které tvoří centrální panel. Vedle čtoucí Panny Marie je stůl s otevřenou knihou, uhašenou kouřící svíčkou a bílé lilie v malovaném džbánku. Na pravém křídle je sv. Josef, který ve své truhlářské dílně vyrábí pasti na myši – jako odkaz na výrok sv. Augustina o Josefovi jako pasti na Ďábla.  Campin vedl velkou malířskou dílnu a na řadě obrazů mají podíl jeho žáci. Z jeho vlastní ruky se dochovalo několik podobizen, které vynikají realistickou charakteristikou. Robert Campin byl starší než Jan van Eyck, ale v pozdním období jím byl ovlivněn.  Na jeho dílo navázal jeho žák Rogier van der Weyden i další nizozemští malíři aktivní v 15. století. Ovlivnil také pozdně gotické malířství ve střední Evropě.

Robert Campin, dříve označovaný jako Mistr z Flémalle (podle tří deskových obrazů z opatství Flémale u Lutychu) či Mistr mérodeského oltáře (kolem 1375 nebo 1378-79, Tournai (?) – 26. dubna 1444, Tournai), byl nizozemský malíř, vedle Jana van Eycka ústřední postava Severské renesance.

罗伯特·坎平(英语:Robert Campin,?-1444年),文艺复兴时期欧洲弗兰德艺术家。与扬·凡·艾克同是早期尼德兰画派的主要奠基人。其作品透视夸张,细节逼真精致,世俗化倾向明显。由于其职业特性,他多年为人所误读,他长于个人肖像画创作也擅长祭坛画的绘制。代表作《麦洛德祭坛画》等。


Život.

Narodil se v rodině chudého dělníka jako Gheorge Gheorgiu. V roce 1933 se společně s ostatními členy komunistické strany zúčastnil protestu železničářů, za který ho soud v Bukurešti odsoudil. Během vlády diktátora Iona Antonesca byl v koncentračním táboře, odkud se mu v srpnu roku 1944 podařilo uprchnout a o rok později získat post generálního tajemníka ústředního výboru komunistické strany. Roku 1947 se jeho Stalinem podporovanému křídlu podařilo ovládnout stranu a roku 1952 posílil svou osobní moc (respektive moc své "vězeňské frakce"), když se mu podařilo ze strany vyloučit neformální vůdkyni Anu Pauker (z tzv. "moskevské frakce"), zastávající post ministryně zahraničí, když využil jejího židovského původu a obvinil ji ze sionistického spiknutí (podobný scénář jako u Slánského procesu v Praze, Ana Pauker však nebyla popravena).  Navzdory velmi úslužné pozici vůči Stalinovi, Gheorgiu-Dej nakonec, po roce 1956, položil základy velmi nezávislé pozice Rumunska v tzv. východním bloku. Nespokojený s reformami Nikity Sergejeviče Chruščova soustředil se na samostatnou politiku Rumunské lidové republiky. V roce 1957 z Rumunska odešla sovětská vojska, v posledních letech své vlády navazoval i diplomatické vztahy se západními zeměmi, včetně USA. Navzdory tomu nikdy příliš neochably politické represe a jeho režim byl mnohem tvrdší než například Titův v Jugoslávii, který se rovněž odklonil od Moskvy. Na tuto politiku pak navázal Nicolae Ceaușescu (dlouho Gheorgiův chráněnec), který se pozice generálního tajemníka strany ujal roku 1965, poté co Gheorgiu-Dej zemřel na rakovinu plic. Konspirační teorie tvrdily, že se rakovina u něj rozvinula v důsledku ozáření během jeho návštěvy Moskvy.

Gheorghe Gheorghiu-Dej (rumunsky: [ɡe̯orɡe ɡe̯orˈɡi.u deʒ], 8. listopadu 1901, Bârlad – 19. března 1965, Bukurešť) byl rumunský politik, prezident (předseda dočasného prezídia Rumunské lidové republiky, předseda Státní rady Rumunska) v letech 1961–1965 a druhý premiér (předseda Rady ministrů) socialistického Rumunska v období od 2. června 1952 do 2. října 1955. Navzdory měnícím se státním funkcím byl rozhodující osobností rumunské politiky v celém období 1947–1965, neboť v této době zastával pozici generálního tajemníka Komunistické strany Rumunska (přesněji v období 1944–1954, 1955–1965), která byla od roku 1947 v zemi hegemonní silou.

格奥尔基·乔治乌-德治(罗马尼亚语:,1901年-11月8日-1965年-3月19日),罗马尼亚政治家,曾任罗马尼亚共产党总书记(1944年-1954年)、罗马尼亚工人党第一书记(1955年-1965年)、罗马尼亚人民共和国部长会议主席(1952年-1955年)和罗马尼亚人民共和国国务委员会主席(1961年-1965年)。


Úvod a historie.

Když se Kábús bin Saíd stal roku 1970 sultánem, spočívalo školství v Ománském sultanátu na zaostalé úrovni. Roku 1970 v zemi fungovaly pouhé tři základní školy ve městech Maskat, Matra a Salála s celkem asi 900 žáky – chlapci. V Maskatu navíc působila chlapecká náboženská škola s přibližně 50 žáky, dívčí misionářská škola zřízená Spojenými státy pro přibližně 50 dívek ze zahraničí a tři indské soukromé školy. Pokrok zahájily od roku 1975 pětileté plány s cílem zlepšit situaci ve školském sektoru. Během 80. let se sektor dále zásadně rozvíjel.  V letech 1990 až 1991 v zemi fungovalo 838 státních a soukromých škol přibližně se 365 tisíci studenty, a to 431 základních škol, 321 přípravných škol a 78 středních škol. V následujících letech 1991 až 1995 se naplno rozběhl v pořadí čtvrtý pětiletý plán ("Fourth Five-Year Plan"), jenž zasáhl rovněž školství. Nevhodné zastaralé školní budovy nahradilo 85 budov moderních a bylo postaveno dalších 62 úplně nových školních center, jednak základních škol a jednak škol přípravných. Ve snaze dále snížit negramotnost obyvatelstva se vláda zasadila o otevření vzdělávacích středisek pro dospělé. V roce 1993 vykazovalo činnost 176 takových center.  Pátý pětiletý plán rozvoje dále reformoval školství a zaměřil se též na informační technologie a jejich budoucí výuku. Přibyl školní předmět praktických dovedností. Reforma školství na základní a střední úrovni byla zahájena roku 1997. Původní systém o třech úrovních – základní, přípravná, střední – nahradily úrovně dvě. První úrovní je dvojstupňové základní vzdělání s prvním čtyřletým stupňem následovaným druhým šestiletým stupňem. Střední vzdělání, přibližně dvouleté, tvoří druhou zmíněnou úroveň. Přechod na nový reformový model probíhal pozvolna. Základního vzděláního se v podstatě dostává všem dětem.  V roce 2002 studovalo zahraničně přes 20 tisíc ománských studentů a studentek v 45 zemích po celém světě.

Vzdělávací systém.

Ministr školství a ministr vysokého školství jsou nejvýše postavenými osobami ve školství. Současným ministrem vysokého školství je Rawya al-Busaidi. Odborná učiliště spadají do kompetence ministra sociálních věcí.  Během školního roku 2011/2012 je v Ománu zřízeno 1 040 státních škol s více než půl milionem studentů a 445 škol soukromých. Mezinárodní školy čítají 39 institucí. Existují také náboženské školy a mateřské školy, avšak zpravidla se mateřské školy nacházejí ve větších městech. Některé z mateřských škol jsou rovněž soukromé.

Základoškolské vzdělání.

Základní vzdělání je rozděleno na první a druhý stupeň. První stupeň, čtyři ročníky, obvykle navštěvují děti od 6 do 10 let. Druhý stupeň, šest ročníků, pak obvykle navštěvují děti a mládež od 11 do 17 let. Obzvláště první stupeň se podobá západnímu školství. Podle údajů Světové banky nastoupilo v roce 2012 na základní školy 96% všech ománských dětí, které dosáhly daného věku pro prvotní navštěvování školy. Počínaje prvním ročníkem probíhá výuka anglického jazyka. Profesi učitele na základních školách většinou zastávají ženy. Ministerstvo plánuje pokračovat ve svých krocích, aby zde ženy utvořily absolutní většinu.  Soukromé základní školy, jichž se v sultanátu nachází asi 350, navštěvuje kolem 100 tisíce Ománců.

Středoškolské vzdělání.

Středoškolské vzdělání trvá za obvyklých podmínek dva až tři roky. Studenti si volí mezi zaměřením na vědní obory a uměleckým zaměřením, a to v souladu s jejich hodnocením ze základní školy. Studium je zakončeno předáním výstupního certifikátu (možná obdoba maturitního vysvědčení). Přes polovina lidí (54 %) míří ze středních škol na univerzity.

Vysokoškolské vzdělání.

V období před zřízením vysokého školství studovali Ománci na univerzitách sousedních arabských států. Zejména Spojené arabské emiráty, Kuvajt, Jordánsko nebo Egypt patřily mezi ony státy. Stipendiem odměnění studovali také ve Spojeném království a Spojených státech.  Vznik terciární úrovně školství v Ománu ovlivnilo zvláště školství Západního světa. U zrodu nejvyššího vzdělávání stála Univerzita Sultána Kábúse působící v hlavním městě Maskat od roku 1986. Původní fakulty se zaměřovaly na zemědělství, strojírenství, lékařství, pedagogiku a vědu. Uměleckou fakultu založenou roku 1987 následovala roku 1993 fakulta obchodu a ekonomie. V roce 2006 se objevila právnická fakulta a dva roky nato fakulta lékařsko-ošetřovatelská.

Jiné vzdělání.

Odborná učiliště jsou alternativní možností vedle obvyklého středoškolského vzdělání, a to o délce od jednoho do tří let.  Vzdělávání lidí s mentálním a sluchovým postižením se děje na normálních školách, kde tito studenti využívají vyhrazených tříd.

Vzdělávání dívek a žen.

Vzdělávání dívek a žen podporuje od počátku své vlády i sultán Kábús bin Saíd. V roce 1972 činil podíl vzdělávajících se dívek a žen v ománském školním systému 12,7%. V současnosti – 21. století – přesahuje počet dívek na školách 266 tisíc, podíl ženského pohlaví tak vzrostl na 49%. V zemi stojí 225 ryze dívčích škol. World Factbook odhaduje celkovou gramotnost ománských žen na 81,8% k roku 2010.  Zlepšenou situaci dokázal rok 2000, kdy nadpoloviční většina, 55 %, vysokoškolsky studujících Ománek ve věku 25 až 29 let úspěšně dokončila terciární vzdělání. Tato skutečnost zařadila Omán ke státům jako Jižní Korea či Singapur. Ománští studenti – muži – stejné věkové kategorie dokončili své vzdělání jen v 17 % případů v témž roce.

Statistické údaje.

Vyučující.

Vyučující – tedy učitelé, profesoři a jiní.

Seznam vysokoškolských institucí.

Seznam zahrnuje vysokoškolské instituce v Ománu – univerzity, vysoké školy, vyšší odborné školy a podobně.

Tento článek pojednává o vzdělání a školství v Ománu.

阿曼提供国民从初等到中等学校课程结束时的免费教育;而阿曼的识字率,在2004年时为77.1%。


Historie.

Píseň "Yankee Doodle" vznikla v době krátce před americkou válkou za nezávislost mezi britskými důstojníky. Nápěv je pravděpodobně převzat z anglické ukolébavky "Lucy Locket" a původní slova se vysmívají neohrabaným "Yankeeům", obyvatelům Třinácti kolonií, po jejichž boku Britové bojovali ve francouzsko-indiánské válce. Jedna z verzí textu například popisuje směšné poměry v americkém vojenském ležení – autorství této verze bývá připisováno britskému armádnímu lékaři Richardu Shuckburghovi.  Během války za nezávislost se písně – navzdory jejímu pejorativnímu zabarvení – ujali sami Yankeeové a udělali z ní symbol svého vlastenectví, jak ukazuje například obraz A. Willarda "Duch roku '76".  Píseň se zároveň stala oficiální hymnou státu Connecticut. Je také každodenně hrána vždy na začátku a na konci vysílání rozhlasové stanice Hlas Ameriky.

Slova.

V průběhu let se vynořilo spoustu rozličných verzí textu, satirických nebo vysmívajících se druhé straně ve válce za nezávislost. Nakonec vzniklo snad na 190 různých slok; vůbec nejznámější americká vlastenecká verze zní:  Kratší, "dětská" verze písně, která se například vyučuje v amerických školách, zní:

Překlad a vysvětlení.

Výraz "Yankee" se na americkém Jihu používal jako posměšné označení někoho ze Severu. Původ slova je pravděpodobně v příjmeních "Jan" a "Kees", četných v nizozemském New Yorku. Britové tak označovali rodáky ze Třinácti kolonií, kteří žili převážně zemědělstvím a v armádě vypadali spíše jako "křupani" než skuteční uniformovaní vojáci.  Přídomek "doodle" by se dal přeložit jako "ťulpas" či "hlupák" a vyjadřuje opět skutečnost, že tehdejší američtí osadníci byli povětšinou negramotní a nevzdělaní. Píseň Yankee Doodle pojednává právě o tom, jak hloupě vypadali Yankeeové v očích tehdejších pyšných Evropanů:

„Yankee Doodle“ je známá anglo-americká píseň. Vznikla mezi britskými vojáky za sedmileté války, později ji jako symbol vlastenectví přejali američtí revolucionáři. Je také státní hymnou Connecticutu.

《洋基歌》("Yankee Doodle")是一首美国传统歌曲,其起源可追溯至美国七年战争时期。今天这首歌在美国通常被当作爱国歌曲,它同时还是康乃狄克州的州歌。


Funkce.

Vývojové prostředí Android studio nabízí:

Práce s Android studiem.

První spuštění.

Po prvním spuštění se vás program zeptá, jestli chcete importovat nastavení. Tento krok výrazně zjednodušuje případnou reinstalaci a přenos nastavení. Po tomto kroku se objeví uvítací obrazovka, která nabízí hned několik možností dalšího postupu.

Založení projektu.

Po kliknutí na „Nový projekt“ se dostaneme k procesu tvorby nového projektu. Nejprve vyplníme, název balíčku a cesta, kam se má projekt uložit. Další tři rozbalovací nabídky slouží k výběru cílové verze Android API. Můžete zvolit od minimální po maximální verzi, která je již spustitelná bez režimu kompatibility. A poslední verze proti které se aplikace bude kompilovat. Doporučuje se kompilovat proti stejné verzi, jaká je cílová, popřípadě novější. Dále si můžeme vybrat barevné schéma aplikace. Na závěr vybíráme, zda chceme vlastní ikonu aplikace, nebo zdali bude celý projekt jen knihovnou.

Design.

V Android studiu lze navrhovat design aplikace buď v XML nebo v design módu. Když píšete přímo v XML módu studio automaticky zobrazuje náhled ve vybraném rozlišení zobrazovacího displeje. Studio nabízí i možnost „Preview All Screen Sizes“, což zobrazuje náhledy ve všech možných rozlišeních. Další možností Preview Representative Sample, který zobrazí 4 nejdůležitější. Přesnost v designmódu je velmi vysoká a vkládání prvků je velmi jednoduché. Celé IDE se přizpůsobuje velkosti okna tzn. náhledy se zmenšují/zvětšují, jsou vedle sebe, pod sebou, nebo paleta prvků, pokud má místo, se automaticky zobrazí ve více sloupcích atd.

Emulátory.

Android studio je celé spjaté s buildovacím („sestavovacím“) nástrojem Gradle. Součástí studia jsou i emulátory pro Nexus 4, 7 a 10. Emulátor si můžete dále nakonfigurovat. Můžete změnit Android API, velikost RAM v emulátoru, velikost úložiště a SD karty nebo přední/zadní kameru, kterou lze buď zcela emulovat nebo ji napojit na kameru počítače. Nevýhoda emulátorů spočívá v tom, že jsou pomalé i na relativně rychlém počítači.

Projekty z Eclipse.

Projekty vytvořené v Eclipse ve Studiu sice normálně otevřít nejdou, ale lze je vyexportovat a poté naimportovat.

Android Studio je vývojové prostředí založené na IntelliJ IDEA. Android studio bylo firmou Google oficiálně představeno 16. května 2013 na konferenci Google I/O. Od června 2013 je zdarma k dispozici pro uživatele na platformách Windows, Mac OS X a Linux.

Android Studio是一个为Android平台开发程序的集成开发环境。2013年5月16日在Google I/O上发布,可供开发者免费使用。


Život.

Fonseca se narodil jako třetí dítě velké vojenské rodině ve Vila Madalena, Alagoas, ve městě, které do dnes nese jeho jméno Marechal Deodoro, v Severovýchodní Brazílii. Byl synem Manuela Mendese da Fonseca Galvão (1785–1859) a jeho manželky Rosa Maria Paulina de Barros Cavalcanti (1802–1873). Za období Brazilského císařství se jeho starší bratr, Severino Martins da Fonseca, stal prvním baronem státu Alagoas. Dalším významným příbuzným byl jeho vzdálený strýc a portugalský humanista Francisco de Holanda (zemřel roku 1585). Významným milníkem v jeho vojenské kariéře se stalo potlačení Praieirské revolty v Pernambucu v roce 1848, Brazilské odpovědi na selhání liberálních revolucí v Evropě Fonseca se také zúčastnil paraguayské války (1864–1870), kde dosáhl hodnosti kapitána. Roku 1884 byl povýšen na polního maršála a později na maršála. Jeho statečnost, vojenské schopnosti a styl z něj dělaly osobnost národa.  Jako guvernér Rio Grande do Sul byl obklopen republikánskými intelektuály jako byli Benjamin Constant a Rui Barbosa (v São Paulu). V roce 1886 upozornil na to, že císařská vláda objednala zatčení prominentních republikánů, poté Fonseca odešel do Ria de Janeira a ujal se armády, která byla pro zrušení otroctví v Brazílii.  Pedro II obhajoval zrušení otroctví po celá desetiletí. Již v roce 1840 propustil všechny své otroky, ale sám doufal, že otroctví bude zrušeno pomalu a postupně, aby nenarušilo ekonomiku státu. Jeho dcera, Isabela Brazilská, zrušila otroctví úplně roku 1888 během svého třetího regentství (když byl její otec v zahraničí). Rozzuření oligarchové hráli později velkou roli v převratu. Fonsecaova prestiž jej dostala až do čela vojenského hnutí, které sesadilo císaře 15. listopadu 1889, a krátce byl vedoucím prozatímní vlády, která jmenovala ústavodárný Konstituční kongres, aby navrhl novou ústavy pro Spojené státy Brazílie. Brzy se nicméně dostal do sporu s civilními republikánských vůdci. Jeho prezidentská volba 25. února 1891 byla podpořena vojenským tlakem na kongres.  Fonsecaova správa rozdělovala osobní i politické nepřátelství mezi prezidentem a viceprezidentem Florianem Peixotonem. Následně se setkal se silnou opozicí v rámci Kongresu, který začal politiku obstrukce. Během prvních měsíců svého předsednictví měli jeho ministři téměř neomezenou kontrolu nad jejich ministerstvy. Svévolné prezidentské dekrety (například: převod přístavu Torres na soukromou společnost) a katastrofální hospodářská politika vedly k zesílení odporu v kongresu. To také způsobilo, že republikáni z jihu vydali rozkazy, aby se stáhly všechny vojenské podpory pro maršála a prozatímní vlády. Situace se dostala do kritického stádia, když Fonseca rozpustil Národní kongres a vyhlásil "výjimečný stav" ke 3. listopadu 1891. Skupina poslanců stála proti tomuto rozhodnutí a našla podporu mezi vysoce postavenými důstojníky námořnictva, včetně admirála Custódia Josého de Mela. Maršál se ocitl na pokraji občanské války. Dne 23. listopadu 1891 podepsal rezignaci (na nikoho konkrétního) a předal prezidentský úřad Florianovi Peixotovi.  Deodoro da Fonseca zemřel v Riu de Janeiru 23. srpna 1892.

Maršál Manuel Deodoro da Fonseca (5. srpna 1827 – 23. srpna 1892) se stal prvním prezidentem Brazílie poté, co vedl vojenský převrat, který svrhl císaře Pedra II a následně vyhlásil republiku v roce 1889. Brazilské císařství zaniklo.

曼努埃尔·德奥多罗·达·丰塞卡(,1827年-8月5日-1892年-8月23日),巴西军人和政治家,生于一个军人世家。1843年进里约热内卢军官学校,毕业后领中尉军衔。1848年参加镇压伯南布哥省“海滨党”起义后擢升为上尉。后因在巴拉圭战争(1864～1870)中立功晋升为上校。1884年晋升陆军元帅。1887年组织军事俱乐部,成为陆军首脑,曾代表军队发布拒绝镇压逃亡奴隶的声明。


Historie.

Tento institut se u nás objevuje již z dob Rakouska, a to ve všeobecném zákoníku občanském z roku 1811 a následně i v dalších úpravách (zákon č. 86/1912 ř. z., o stavebním právu, a zákon č. 88/1947 Sb., o právu stavby), komunistickým režimem bylo právo stavby roku 1950 zestručněno a úplně zrušeno vydáním občanského zákoníku z roku 1964. V současné úpravě se objevuje po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku. Stavby, které byly zřízeny na pozemku, který je ve vlastnictví osoby odlišné od vlastníka pozemku, se po nabytí účinnosti nového občanského zákoníku v roce 2014 nestaly součástí pozemku ani práva stavby, ale zůstaly samostatnou věcí.

Vznik práva stavby.

Právo stavby lze nabýt smlouvou, vydržením nebo rozhodnutím orgánu veřejné moci na základě zákona. Je vždy zřízeno dočasně, maximálně na dobu 99 let, přičemž poslední den doby, na kterou je právo stavby zřízeno, musí být patrný z katastru nemovitostí.

Vydržení.

Právo stavby lze vydržet jako jakoukoliv věc nemovitou, buď řádným vydržením za 10 let, nebo mimořádným vydržením za 20 let. Takto vzniklé právo se nabývá na dobu 40 let, přičemž tuto dobu může soud ze spravedlivých důvodů zkrátit nebo prodloužit.

Smluvní zřízení.

Zřízení práva stavby smluvním způsobem vyžaduje dva kroky. Prvním je platná smlouva, která musí být písemná a stvrzená podpisy stran na jedné listině. Druhým krokem je pak zápis do katastru nemovitostí, který je konstitutivní – se zápisem samotné právo stavby vzniká jako samostatná nemovitá věc. Smlouva musí obsahovat označení stran, vymezení stavby a pozemku, vymezení doby trvání práva stavby a údaj o úplatnosti či bezúplatnosti práva stavby.  Právo stavby sjednané na dobu kratší než 99 let lze vzájemnou dohodou stran prodloužit. Délka prodlouženého práva stavby nesmí přesáhnout 99 let ode dne jeho vzniku. Existují-li však na pozemku další zatížení váznoucí v pořadí za právem stavby, je možné toto právo prodloužit jen se souhlasem osob oprávněných k těmto zatížením.  Je-li právo stavby zřízeno úplatně, úplata se nazývá stavebním platem. Zpravidla se jedná o peněžité plnění, ale není vyloučeno ani plnění nepeněžité povahy. Je-li ujednáno plnění stavebního platu jako opakované, zatěžuje právo stavby jako reálné břemeno – právo na úhradu stavebního platu vázne na věci a vlastník pozemku může plnění požadovat po každém vlastníkovi práva stavby. Ve smlouvě musí být určena výše stavebního platu a jeho splatnost, případně aspoň způsob určení výše stavebního platu. Výši stavebního platu je možné sjednat jako změnitelnou v průběhu času, nesmí však záviset na nejisté události (vývoj ceny nemovitostí v oblasti apod.). Výjimkou je inflační doložka – stavební plat může být ovlivněn vývojem zhodnocování a znehodnocování měny.  Existence práva stavby nemůže být závislá na nejisté budoucí události. Ve smlouvě proto nesmí být sjednána rozvazovací podmínka a byla-li sjednána, je nicotná a nepřihlíží se k ní. Je možné smluvně zavázat stavebníka k určitým povinnostem, ale k těmto povinnostem není možné vázat zánik práva stavby – opět by se jednalo o nepřípustnou rozvazovací podmínku.

Práva a povinnosti plynoucí z práva stavby.

Právo stavby je věcí, vlastník práva stavby má stejná práva jako vlastník jakékoliv jiné nemovité věci. Je možné převést právo na jiného, zatížit jej, a přechází na právního nástupce (typicky děděním). Pro právo stavby však existují určitá omezení. Vlastník pozemku a vlastník práva stavby mají vůči sobě navzájem předkupní právo. Vlastník práva stavby má práva poživatele na pozemek, na kterém stavba stojí. Pozemek může užívat a může si brát plody pozemku. Vzájemné předkupní právo i požívací právo vlastníka práva stavby je možné smluvně vyloučit, popřípadě upravit jinak.  Stavebník má ze zákona povinnost udržovat stavbu v dobrém stavu. Ve smlouvě si strany mohou sjednat další práva a povinnosti.

Právo stavby je věcné právo k věci cizí a umožňuje stavebníkovi na cizím pozemku nebo pod povrchem pozemku postavit svou stavbu. Samotné právo stavby je nemovitou nehmotnou věcí podléhající zápisu do katastru nemovitostí. Právo stavby je tedy předmětem vlastnického práva a lze s ním disponovat - převádět, zatížit jej, použít jako zástavu a je součástí pozůstalosti.

租约又名租单。譬如属于商业合约之一的房地产租约,又名出租房合约,在一般情况下,合约条款通常订明有关:按金、上期、免租期、「一年生约、一年死约」、包差饷、物业管理费,家具、空气调节、装修,而水费、电费、煤气、宽带自付,不可分租,不可作非法用途等的规定。租约亦可以是其他租机械、租电器、汽车租赁等的合约。


Děj.

Dějištěm je poválečná Vídeň, rozdělená do čtyř okupačních sektorů. Spisovatel šestákových kovbojek Holly Martins (Joseph Cotten) sem přijíždí na pozvání Harryho Limea (Orson Welles), svého přítele z dětství; dozvídá se však, že Harry před několika dny zemřel při dopravní nehodě. Na pohřbu Martins potkává dva členy britské vojenské policie, seržanta Painea (Bernard Lee) a jeho nadřízeného, najora Callowaye (Trevor Howard). Později se Martins seznámí s Annou Schmidtovou (Alida Valliová), jež byla Limeovou milenkou. Martinsovi začnou okolnosti Harryho smrti připadat podezřelé. Postupně zjistí, že Harry, který byl zapleten do pokoutních obchodů s kradeným penicilínem, svou smrt předstíral, aby unikl zájmu policie. Když Martins zjistí, že Harry penicilín nechal ředit a má na svědomí životy řady lidí, souhlasí s tím, že sehraje úlohu policejní volavky. Následuje honička v kanálech pod Vídní, kde nakonec Harry Lime umírá. Po pohřbu Martins doufá, že bude mít možnost promluvit si s Annou, ta jej však neuzná za hodna jediného pohledu a odchází.

Produkce.

Scénář.

Producent Alexander Korda požádal Grahama Greena, zda by po "Padlém idolu" ("The Fallen Idol", 1948) mohl napsat pro režiséra Carola Reeda další scénář. Greene mu poslal počátek možného příběhu, který jej napadl o mnoho let dříve:  Korda nebyl s tímto námětem zcela spokojen. Greene poté navrhl změnit dějiště příběhu a místo Londýna použít Řím nebo Paříž. Karl Hartl, před druhou světovou válkou Kordův asistent produkce a nyní ředitel Wien-Film, navrhl přenést příběh do Vídně a natočit film v reálných lokacích.  Greene dostal od Kordy deset tisíc liber a odejel do Vídně, aby tam provedl průzkum a pracoval na návrhu scénáře. Jako inspirace posloužily Greenovi návštěva stok a zpráva britského důstojníka o skupině překupníků penicilinu. Filmovou poradkyní pro Rakousko se stala britská spisovatelka a režisérka Elizabeth Montagu (1909–2002), která s Kordou spolupracovala již dříve při produkci filmu "Anna Karenina". V Itálii pak Greene napsal filmovou povídku ("treatment"). Jako Greene poznamenal později, byl "Třetí muž" určen „ne ke čtení, ale ke sledování“. Následující verze scénáře byla sepsána v úzké spolupráci s Carolem Reedem. V této verzi byla mimo jiné změněna národnost některých postav. Tak se z britského občana Harryho Lima stal Američan a byl vyškrtnut motiv využití jeho kroužku podloudníků k šíření protisovětské propagandy.  Alexander Korda dohodl s ohledem na distribuci filmu v USA koprodukci s Davidem O. Selznickem. Díky tomu mohli být angažováni Joseph Cotten a Alida Valli, kteří byli u Selznicka smluvně vázáni. Na oplátku Selznick dostal práva na veškeré příjmy z amerického trhu a na uměleckou kontrolu nad americkou verzí. Orson Welles se za honorář přesahující 100 000 dolarů ujal role Harryho Lima.  V srpnu 1948 se Reed a Greene setkali se Selznickem, jenž měl právo spolurozhodovat o scénáři, ale žádný ze Selznickových návrhů nebyl přijat. Oproti tomu Reed prosadil svůj názor, že film nemá končit happyendem. Greene později vydal novelu, která byla založena na původním textu a v níž byl šťastný konec zachován. Greene k tomu ještě napsal: „Jeden z velmi mála větších sporů mezi Carolem Reedem a mnou se týkal závěru, a ukázalo se, že měl naprostou pravdu.“

Dialog o kukačkových hodinách.

V proslulé scéně se Lime setkává s Martinsem na Obřím kole v Prátru. Lime shlíží na drobné postavičky lidí pod nimi, mluví o nich jako o tečkách a říká, že by bylo lhostejné, kdyby se jedna nebo několik z nich „přestaly hýbat, a to navždy“. Zpátky na zemi Lime poznamená:  Tuto poznámku přidal Orson Welles (v publikovaném scénáři byla uvedena v poznámce pod čarou). Greene uvedl (v dopise z 13. října 1977): „Při natáčení "Třetího muže" jsme zjistili, že kvůli časování potřebujeme do dialogu přidat větu.“ Welles prý řekl, že text pochází ze „staré maďarské hry“ – v každém případě myšlenka nepocházela od něj, jak Welles vyjádřil frází „co říkal jeden chlápek“. Pravděpodobným autorem myšlenky je malíř James McNeill Whistler.  Kniha "This is Orson Welles" (1993) cituje Wellese: „Když film vstoupil do kin, Švýcaři mě velmi mile upozornili, že v jejich zemi se nikdy kukačkové hodiny nevyráběly“ (tento druh hodin pochází z německého Černého lesa). Spisovatel John McPhee poukázal na to, že když v Itálii vzkvétala dynastie Borgiů, Švýcarsko mělo „nejmocnější a nejobávanější armádu v Evropě“ a nebylo mírumilovnou neutrální zemí, kterou se mělo stát později.

Natáčení.

Sedm týdnů trvající natáčení ve Vídni bylo zahájeno v říjnu 1948. Paralelně pracovaly tři filmové štáby, z nichž jeden byl určen výhradně pro noční záběry (kameraman Robert Krasker). Aby noční záběry chodníků a ulic dobře vyšly, byly ulice opakovaně kropeny. V jedné scéně je dokonce vidět v pozadí hasičský vůz a hasiče při práci. Další tým snímal scény ve stokách. Třetí tým (kameraman Hans Schneeberger) pořídil mimo jiné záběry Vídně pro úvodní sekvenci.  Orson Welles pobyl ve Vídni pouze dva týdny, takže mnoho z jeho scén bylo natočeno s dublérem (byl jím Guy Hamilton, tehdy pomocný režisér).  Po dokončení natáčení ve Vídni pokračovaly do března 1949 práce v londýnských filmových studiích Isleworth a Shepperton. Zde vznikly mimo jiné dotáčky scén pronásledování v kanálech.

Hudba.

Filmovou hudbu složil a nahrál na citeru Anton Karas, který byl do té doby téměř neznámým muzikantem hrajícím v místních hospůdkách. Podle časopisu "Time"  Reed přivezl Karase do Londýna, kde pak Karas bydlel v Reedově domě a šest týdnů společně pracovali na hudbě k filmu.

Přijetí.

Světová premiéra se konala 1. září 1949 v kině Ritz v Hastings ve Východním Sussexu.  Ve Spojeném království se "Třetí muž" stal nejvýdělečnějším filmem roku 1949. Rakouští kritici nebyli nadšeni a film byl v Rakousku promítán jen pár týdnů. Přesto vídeňský Arbeiter-Zeitung, i když hodnotil zápletku jako „ne příliš logickou“, ocenil „mistrovské“ zobrazení „doby vymknuté z kloubů“ a atmosféru „nejistoty, chudoby a poválečného morálního úpadku“. William Cook v roce 2006 po své návštěvě malého vídeňského muzea věnovaného tomuto filmu napsal: „V Británii je to thriller o přátelství a zradě, ve Vídni tragédie o rakouském problematickém vztahu k minulosti.“  Někteří kritici vytýkali filmu užití neobvyklých úhlů kamery. C. A. Lejeune v "The Observer" zhodnotil Reedův zvyk snímat scény nakřivo jako „velmi rušivý“. Americký režisér William Rey, blízký Reedův přítel, mu poslal vodováhu s poznámkou: „Carole, až budeš točit další film, prostě to postav na kameru, ano?“  Po svém uvedení v Británii a Americe film obdržel převážně pozitivní recenze. Časopis "Time" časopis napsal, že film byl „nadupaný kinematografickými rozinkami, na které by mohl být pyšný raný Hitchcock: geniální zvraty a zápletky, jemné detaily, plně vykreslené postavy, atmosférická pozadí, která se stávají podstatnou součástí příběhu, obratné míšení zlověstného se směšným“.  Filmový kritik "The New York Times" Bosley Crowther po úvodní poznámce, že film byl natočen pouze „pro vzrušení a zábavu“, napsal, že Reed „skvěle použil celý pytel svých filmových triků, celý rozsah svého tvůrčího génia“ a zmínil režisérův „ďábelsky zlomyslný humor“. Řídkou výjimkou byl britský komunistický list "The Daily Worker", který si stěžoval, že „se nešetřilo úsilím, aby sovětské úřady byly vykresleny zlověstně a nesympaticky.“  S odstupem času si film získal pověst mistrovského díla. Kritik Roger Ebert zařadil film do knižního seznamu „The Great Movies“ a napsal: „Ze všech filmů, které jsem viděl, tento nejúplněji ztělesňuje romantiku, pro kterou chodíme do kina.“ Když Ebert ve zvláštní epizodě pořadu "Siskel & Ebert" v roce 1994 diskutoval o filmových záporácích, jmenoval Lima jako svého oblíbeného filmového padoucha. Gene Siskel poznamenal, že to byl „kus skvělé filmařiny, který zdůraznil důsledky druhé světové války a postavil je vedle postav s jejich vlastními porušenými životními příběhy.“  Film má na Rotten Tomatoes 99% hodnocení na základě 79 recenzí s průměrným hodnocením 9,3/10.

Třetí muž je černobílý britský thriller (někdy řazený do žánru film noir) z roku 1949, jejž režíroval Carol Reed; v hlavních rolích se objevili Joseph Cotten, Alida Valliová, Orson Welles a Trevor Howard. Scénář napsal Graham Greene, který následně publikoval novelu stejného jména (i když text původně vznikl jen jako „surový materiál“ pro přípravu scénáře). Hudba Antona Karase používá – pro žánr thrilleru netypicky – pouze citeru.

《黑狱亡魂》(英语:"The Third Man")是一部1949年上映的英国黑色电影,由卡洛·李执导,约瑟夫·考登、艾莉达·瓦利、屈佛·霍华和奥森·威尔士主演,编剧为著名小说家格雷厄姆·格林,他并另有执笔小说版本。1959年并有衍生版的电视系列剧播出,全五季共77集。主题曲颇有名,耳熟能详颇感人动听


Členové kapely.

Současní členové Dřívější členové

Historie.

2013-14: Eurovize a debutové album.

Countryové uskupení vzniklo koncem roku 2013 z podnětu country zpěvačky Ilse DeLange, pohybující se na nizozemské hudební scéně přes dvacet let. Ilsin známý Willem Bijkerk, zpěvák vystupující pod pseudonymem Waylon, byl prvním přizvaným interpretem. Členové uskupení si kladli za cíl složit plnohodnotné countryové album. Rovněž chtěli, aby jejich projekt mohl být platformou pro další nizozemské countryové umělce. Během nahrávání alba byli The Common Linnets osloveni televizí AVROTROS, aby vystoupili v barvách Nizozemska na Eurovizi 2014 v Kodani. Nabídku přijali, a v březnu následujícího roku byla vydána soutěžní píseň "Calm After the Storm", výsledek kreativní spolupráce Ilse, Roba a Matthewa Crosbyů, JB Meijerse a Jakea Etheridge. Týden po vydání zaujala v nizozemské hitparádě singlů první místo  Dne 6. května vystoupili The Common Linnets v prvním semifinále Eurovize, z něhož postoupili do finále 10. května. Po semifinálovém vystoupení se kurz sázkových kanceláří na vítězství Nizozemska začal prudce snižovat, a postupně dostihl kurzy favoritů z Rakouska a Švédska. Píseň rovněž začala stoupat v hitparádách iTunes. V předvečer finále vyšlo studiové album "The Common Linnets". Všech dvanáct písní alba se již o týden později probojovalo do nejlepší stovky nizozemských singlů. Ve finále skupina zopakovala své vystoupení, a v konečném hlasování získala druhé místo s 238 body. Stala se tak nejúspěšnějším nizozemským účastníkem soutěže od roku 1975. Rovněž obdržili nejvyšší dvanáctibodová ohodnocení z Estonska, Islandu, Lotyšska, Litvy, Maďarska, Německa, Norska a Polska.

Diskografie.

Singly.

"Calm After The Storm"

The Common Linnets je nizozemsko-americký hudební projekt založený zpěvačkou Ilse DeLange v roce 2013. Jejich repertoár se pohybuje na pomezí country, folku, popu a bluegrass. V roce 2014 obsadili coby zástupci Nizozemska druhé místo na Eurovision Song Contest v Kodani. Soutěžní píseň "Calm After the Storm" obsadila přední příčky řady evropských hitparád.

赤胸朱顶雀组合(英语:The Common Linnets)是一个2013年组建的荷兰乐队。乐队由独立艺人和组成,他们早在乐队成立前就已相识多年。他们的歌曲《暴风雨后的宁静》("")入围2014年欧洲歌唱大赛,并在决赛中取得第2名。这首歌在欧洲受到人们欢迎,收录于他们的首张专辑""中。


Život.

Joseph Pilates se narodil roku 1883 v Německu. Jako malý chlapec trpěl chronickým astmatem, rachitidou a dalšími chorobami. Právě tyto nemoci byly tím, co ho hnalo k tomu, aby pracoval na svém těle a kondici. Nechtěl být těmito nemocemi poražen. Proto se věnoval gymnastice, šermu, boxu, plavání, potápění a lyžování. Výsledkem bylo, že Pilates měl už ve 14 letech vypracované tělo. On ale dále poznával nové sporty jako je jóga a Tchaj-ťi, které zároveň studoval. Obdivoval především koncentraci při cvičení a úlohu dechu, která byla velmi důležitá. Díky všem informacím, které postupně získával, vymýšlel nové cviky a pohyby, které byly založené především na důsledné kontrole těla. Později v roce 1912 se přestěhoval do Anglie. Ze začátku si tady vydělával díky různým činnostem – byl boxerem, vystupoval v cirkuse a také učil detektivy sebeobraně. Za 1. světové války byl převelen do vojenského tábora v Lancasteru a poté i na ostrov Man. Tady pracoval jako ošetřovatel a učil ostatní lékaře tělesné zdatnosti. Do povědomí lidí se dostal především díky tomu, že žádný z jeho pacientů neumřel na chřipkovou epidemii, která v té době zabila tisíce lidí. Po válce se krátce vrátil do Německa, ale již v roce 1925 se přesunul do Ameriky, konkrétně do New Yorku. Při plavbě na lodi navíc potkal svou budoucí manželku Claru. S ní pak později v New Yorku založil studio, ve kterém vyučovali právě jeho metodu, které říkal "Contrology". Tato metoda se zaměřovala na ovládání svalů myslí. Cviky byly orientované na posturální svaly, které pomáhají držet tělo vyvážené a také poskytují podporu páteři.  Joseph Hubertus Pilates zemřel v New Yorku v roce 1967 ve věku 83 let.

Knihy.

Joseph Pilates během svého života publikoval celkem 2 knihy. První z nich se jmenovala "Tvé zdraví: Nápravný systém cvičení - revoluce na celém poli tělesné výchovy" (anglicky A Corrective System of Exercising That Revolutionizes the Entire Field of Physical Education) a byla vydána v roce 1934. Jeho druhá kniha vyšla v roce 1945, tedy o celých 11 let později. Její název byl "Návrat k životu díky kontrologii" (anglicky Return to Life through Contrology). Vhodné je také zmínit, že za svůj život získal celkem 26 patentů na stroje, které používal při cvičení.

Joseph Pilates a jeho následovníci.

Za jeho přímé následovníky jsou považováni: Lolita San Miguel, Eve Gentry, Kathy Grant, Bob Seed, Ron Fletcher, Carola Trier, Romana Kryzanowska.

Citáty.

Mnoho citátů, které pronesl Joseph Pilates, není v České republice známo, nejsou tedy ani přeložené. Většina uvedených citátů je tedy v angličtině, aby nedošlo ke komolení významu.  ""Musím mít pravdu - nikdy jsem nepotřeboval aspirin, nikdy jsem se nezranil. Celá země, všichni na světě by měli cvičit mojí metodu. Byli by spokojenější."" "„Po deseti lekcích se budete lépe cítit, po dvaceti lekcích budete lépe vypadat, po třiceti lekcích budete mít nové tělo.“" "„Physical fitness is the first requisite of happiness. Our interpretation of physical fitness is the attainment and maintenance of a uniformly developer body with a sound mind fully capable of naturally, easily, and satisfactorily performing our many and varied daily tasks with spontaneous zest and pleasure.“" "„The acquirement and enjoyment of physical well-being, mental calm and spiritual peace are priceless to their possessors if there be any such fortunate living among us today.“" "„If your spine is inflexibly stiff at 30, you are old. If it is completely flexible at 60, you are young.“" "„Ideally, our muscles should obey our will. Reasonably, our will should not be dominated by the reflex actions of our muscles.“"

Joseph Hubertus Pilates (9. prosince 1883 Mönchengladbach – 9. října 1967 New York) je považován za zakladatele cvičení, které se podle něj také jmenuje "pilates". Díky dobrým znalostem anatomie a různých druhů sportů vymyslel cviky, které pomohly a stále pomáhají mnoha lidem. Díky těmto cvikům je možné nejen hubnout, ale hlavně zpevňovat celé tělo.

约瑟夫·胡贝图斯·皮拉提斯(英语:Joseph Hubertus Pilates,1883年-12月9日-1967年-10月9日),生于德国慕森加柏(Mönchengladbach),为彼拉提斯运动的创始者与推动者。


Sociální spravedlnost a sociální politika.

Spravedlnost jako taková je obecně stavěna proti křivdě a bezpráví. Je považovaná za měřítko mezilidských vztahů, za základní mravní i náboženskou hodnotu, za základ právního řádu, základ států a veřejných politik.  Spravedlnosti lze rozumět jednak v právním slova smyslu (tj. souhrn právních norem a zásad), jednak ji lze rozumět ve smyslu sociálním. Sociální spravedlnost lze vymezit pravidly, podle nichž jsou ve společnosti rozdělovány příjmy a bohatství a také životní příležitosti a předpoklady (např. vzdělávat se, uplatnit se na trhu práce atd.) mezi jednotlivé občany, případně sociální skupiny.  V kontextu sociální politiky jsou důležité obě významové roviny, neboť zákonodárství a právní normy tvoří legitimitu spravedlnosti sociální. Hovoříme-li o spravedlivém rozdělovaní povinností i výhod, jedná se o tzv. spravedlnost distributivní."„Jestliže je pro člověka přirozené žít ve společnosti s ostatními, pak také musí mezi lidmi existovat něco, čím je toto množství řízeno. Při tak velkém počtu lidí a při snaze jednotlivce jednat egoisticky, pro svůj soukromý zájem, by se lidská společnost rozpadla, pokud by nebylo nikoho, kdo by se staral o celkové dobro společnosti, právě tak, jako by se muselo rozpadnout lidské tělo a vůbec každá živá bytost, kdyby nebylo v těle nějaké řídící síly, která se zaměřuje na společné dobro všech údů.“" (Tomáš Akvinský - O království ke králi kyperskému) Je třeba podotknout, že obecně akceptovaná definice či představa toho, co je sociálně spravedlivé a co nikoli, neexistuje. Přesto je ale sociální spravedlnost hodnotou, jíž nelze přehlížet a s níž musí sociální systémy pracovat. Sociální spravedlnost je hodnota vedená myšlenkami humanismu, lidského dobra a prospěchu. V tom, že je třeba jednat spravedlivě a stejně se i chovat se lidé většinou shodují.  Sociální spravedlnost a též naopak nespravedlnost a sociální nerovnosti, které s ní souvisí a jejich charakter i rozsah s ní souvisejí s otázkami sociálního souladu či napětí ve společnosti. Mají silný politický náboj a právě od nich závisí stabilita společnosti, potažmo úspěšnost sociálních politik.  Proto je sociální spravedlnost a harmonie zpravidla základem legitimity každé vlády a jejího usilování a jako taková je jedním ze základních principů, jimiž má být společnost organizována, strukturována a řízena.  Jak se shoduje většina autorů zabývajících se sociální politikou, je sociální spravedlnost pojem relativní a k jeho řešení je třeba přistupovat zpravidla vždy z řady různých hledisek a přihlížet tak k podstatě a charakteru velice rozmanitých konkrétních sociálních situací.  Josef Macek ve 20. letech 20. století píše v publikaci Základy sociální politiky o třech zásadách sociální spravedlnosti, jimiž jsou: každému stejně, každému podle jeho potřeb a každému podle jeho zásluhy. I on zastává názor, že sociální spravedlnost je relativní a tvrdí, že při výběru zásad je třeba nechat se vést ještě jednou zásadou – a sice „zásadou života“. V konkrétní situaci je pak třeba volit ty zásady, které jeho slovy znamenají „největší štěstí největšího počtu“.

Hlediska posuzování sociální spravedlnosti.

Pro posouzení sociální spravedlnosti se nejčastěji setkáváme s dalšími dílčími hledisky či principy:  V každé sociální politice se pak uvedená hlediska nutně uplatňují v určité kombinaci.

Ekonomické a sociální úvahy.

Boj se sociální nespravedlností a neregulovaným kapitalismem je dlouhodobě námětem rozmanitých prací mnoha novodobých historiků, ekonomů, sociologů i umělců. Sociální spravedlnost byla jedním z nosných témat v díle německého ekonoma Karla Marxe. V České republice se problematikou sociální spravedlnosti zabývá mj. Jan Keller (přednáška "Arogance financí", kniha "Tři sociální světy", apod.).

Sociální spravedlnost v kontextu sociální práce.

Podle Wakefielda má být sociální spravedlnost „organizující hodnotou“ sociální práce (ve stejném smyslu, v jakém je v takovou hodnotou v medicíně léčba nemoci). Úkolem sociální práce je napravovat různé typy deprivací, vyrovnávat příležitosti. Mezi deprivace patří nejen znevýhodnění ekonomické, ale i politické, okrajové společenské postavení, psychická traumatizace a fyzické poškození. Deprivace má určité stupně, ke kompenzaci každého typu znevýhodnění je třeba jisté minimální úrovně pomoci.

Odezvy v literatuře.

Za jeden z nejsilnějších socialistických románů všech dob je považován román Jacka Londona Železná pata. Za další významně kritická americká díla jsou považovány například "Hrozny hněvu" od Johna Steinbecka, "Smrt obchodního cestujícího" od Arthura Millera a jiné další.  V Západní Evropě patřil mezi výrazné autory sociálně-kritických románů například německý spisovatel Max von der Grün, ale i další.

Sociální spravedlnost je pojem týkající se podmínek postavení člověka ve společnosti. Je to pojem velmi obsáhlý a není pro něj jednoznačná, obecně užívaná a jednoznačně vymezující definice. Pojem sociální spravedlnosti je jedním ze základních pilířů, principů sociální politiky – spolu s principy solidarity, subsidiarity, participace a ekvivalence.

社会正义(英语:social justice)又称社会公义,指在一社会内分担责任 、安排社会地位、及分配资源上符合正义的原则。此概念包含了社会评价及社会道德的特性,如「社会生活最有价值的为何」及「社会合作怎么样才是公平的」。据此,正当的分配(just distribution)意指根据由政治或其他审议过程所立下的规范性价值顺序来进行分配。此正义观之所以重要是因为只有在被认为是正义的社会系统下,社会合作、政治正当性、政权合法性及政治效忠才能有真正基础。


Život.

Siao Che byl hlavním soudním sluhou () okresu Pchej, v této funkci dozíral nad soudními zaměstnanci. Znalý práva, taktní a důvěryhodný si vytvořil síť přátel, která zahrnovala správce pchejského vězení Cchao Šena, zaměstnance pchejského úřadu Sia-chou Jinga, Čou Poa a také starostu jedné z pchejských obcí, později psance a vůdce banditů Liou Panga a jeho příbuzného psího řezníka Fan Kchuaje.  Roku 209 př. n. l. vypuklo povstání Čchen Šenga proti říši Čchin, nedlouho předtím sjednotivší Čínu. Vzbouřil se i okres Pcheng, kde se s podporou Siao Chea a Cchao Šena do čela rebelů postavil Liou Pang. Liou Pang vzápětí vytáhl do boje proti Čchinům jako jeden z generálů povstaleckého státu Čchu. Siao Che mu pomáhal s organizací armády, přičemž se soustředil na administrativu a zásobování. Charakteristické bylo, že po dobytí Sien-jangu, hlavního města Čchinů, Liou Pangovou armádou koncem roku 205 př. n. l. se vítězní generálové a důstojníci starali o zlato a cennosti, zatímco Siao Che se zmocnil čchinských správních dokumentů a archívů.  Roku 206. př. n. l. jmenoval Siang Jü, král-hegemon a nejmocnější z generálů tehdejší Číny, Liou Panga králem z Chan s údělem v oblastech Chan (Chan-čung v Šen-si), Šu a Pa (S’-čchuan). Siao Che stanul v čele Liou Pangovy administrativy a spravoval království Chan, mimo jiné vyzdvihl k vysokým funkcím Chan Sina. V Chan spravoval i poté, co jeho pán vyrazil dobývat Kuan-čung (původní území státu Čchin, doslova „[Země] mezi průsmyky“). Po dobytí Kuan-čungu Liou Pang vytáhl na východ podrobit si celou Čínu, zatímco Siao Che zůstal v Kuan-čungu a řídil úřady. Podporu obyvatel získával mírnou vládou, uspořádal administrativu, pozemky čchinských hodnostářů rozdělil mezi rolníky, zorganizoval odvody. Liou Pang se mohl spolehnout na dodávky mužů, potravin i všeho potřebného po celou dobu bojů.  Roku 202 př. n. l. Liou Pang zvítězil nad Siang Jüem, sjednotil Čínu do říše Chan a prohlásil se císařem. Siao Chea jmenoval nejvyšším rádcem (, "čcheng-siang") a markýzem z Can (), roku 196 př. n. l. mu udělil čestnější titul "siang-kuo" () jako odměnu za účast v zatčení Chan Sina. Jako nejvyšší rádce Siao Che stál v čele veškeré civilní správy říše, jeho pozice zhruba odpovídala modernímu předsedovi vlády. Ve funkci zůstal po celou dobu Liou Pangova života a i po jeho smrti roku 195 př. n. l.  Zemřel v úřadě v červenci 193 př. n. l., už za vlády císaře Chueje a císařovny vdovy Lü. Za své zásluhy obdržel posmrtné jméno markýz Wen-čung z Can (). Jeho nástupcem se stal Cchao Šen.

Siao Che (, † 193 př. n. l.) byl čínský politik počátků říše Chan. Zprvu drobný úředník, který se účastnil na straně Liou Panga, zakladatele říše Chan povstání proti říši Čchin a následné války mezi Siang Jüem a Liou Pangem, zakladatelem říše Chan. Sloužil Liu Pangovi jako šéf jeho administrativy, od vzniku říše Chan do své smrti stál jako nejvyšší rádce "čcheng-siang" (resp. "siang-kuo") v čele všech úřadů.

萧何(前257年-前193年 ),沛县(今中国江苏省沛县)人。是汉朝初年丞相、西汉初年政治家。封爵酂侯,谥号文终,汉初三杰之一。辅助汉高祖刘邦建立汉政权。


Nástup k moci.

Po smrti svého otce Alp-Arslana se stal jeho nástupcem. Již na začátku jeho vlády se začaly projevovat slabiny ve správě říše, na něž poukazuje Nizam al-Mulk ve své knize "Siasat-Name" ("Pojednání o politice"). Na mnoha místech začaly propukat vzpoury za účelem osamostatnění území. Správce Samarkandu obsadil Tirmiz, kde porazil seldžucké vojsko. Ghaznovec Ibrahim s jeho pomoci dokonce zajal Melik-šáhova strýce Džumúštagína. Snad nejnebezpečnější bylo povstání Melik-šáhova strýce Kávurta z Kermánu, který měl za cíl zmocnit se celé říše a za tím účelem vytáhl na Rej. Melik-šáh se s jeho armádou střetl u Hamadánu a jeho vojsko rozehnal. Kávurt byl zajat a popraven a jeho dva synové Amírán-šáh a Soltán-šáh oslepeni. V potlačení tohoto povstání sehrál zásadní roli Nizam al-Mulk, díky čemuž svou rozvahou a statečností zapůsobil na sultána natolik, že mu byl propůjčen titul 'atabeg' přičemž k němu Melik-šáh pronesl tato slova: ""Svěřil jsem ti veškeré záležitosti, od malých po velké, od této chvíle jsi mým otcem"".

Vláda.

V roce 1075 umírá abásovský chálífa al-Ka'im a jeho nástupcem se stal al-Muktadí, toho využil Fátimovský al-Mustansir k dobytí Mekky a později i Damašku. Sultán Melik-šáh projevil ambici v budoucnu spojit chálífát a sultanát tím, že svou dceru provdal za mladého Abbásovce, který ale krátce po svatbě zemřel. V roce 1076 Seldžukovci získávají zpět Mekku. V době kdy propukly vnitřní nepokoje v karachánovské říši, rozhodl se Melik-šáh zasáhnout. Vytáhl s vojskem a vpadl do Transoxanie. Seldžucká vojska ovládla území až ke Kašgharu. Dále ke své říši připojil území severozápadního Íránu a jižní Kavkaz. V Anatolii pokračovali v expanzi synové Melik-šáhova strýce Kutalmıše - Sulejman-šáh I. a Mensúr, a takto dobyli území sahající skoro k Cařihradu. Po připojení těchto západních oblastí se chtěli osamostatnit a sami vládnout. V těchto snahách jim však sultán zabránil.

Smrt.

Poslední léta vlády sultána Melik-šáha jsou zároveň počátkem úpadku vlády Seldžuků. Türkan hatun („hatun - manželka panovníka“), jedna z manželek sultána získala vysoké postavení, jež jí umožňovalo podílet se na Melik-šáhových rozhodnutích, a snažila se na místo Nizam al-Mulka dosadit svého služebníka Tádž al-Mulka. Po smrti jejího nejstaršího syna chtěla prosadit za nástupce trůnu svého druhorozeného syna Mahmúda. Proti tomu vystoupil Nizam al-Mulk. 14. října 1092 byl Nizam al-Mulk zavražděn příslušníkem extrémistické ší'itské sekty asasínů. Po smrti Nizam al-Mulka se Melik-šáh vypravil do Bagdádu a jmenoval do funkce nového vezíra Tádž al-Mulka. Necelý měsíc po té sultán onemocněl a ve věku 37 let zemřel (19. listopad 1092). Je pravděpodobné že byl otráven Nizam al-Mulkovými příznivci, kteří se nesmířili s jeho rozhodnutím jmenovat do funkce Tádž al-Mulka.

Melik-šáh I. (1055 – 19. listopadu 1092) celým jménem "Muizz ad-Dunya wa ad-Din Jalal ad-Dawlah Hasan Malik-Shah ibn Muhammad" byl třetím a nejvýznamnějším seldžuckým sultánem. Byl následovníkem svého otce Alp-Arslana a za jeho vlády dosáhla Seldžucké říše své největší rozlohy. S pomocí svého vezíra Nizam al-Mulka, kterým byl vychováván již od raného dětství, vládl až do své smrti otrávením v roce 1092.

马立克沙一世,又译马立克沙阿、马立克沙埃(,,1053年-8月8日-1092年-11月19日,全名,拼音Jalāl al-Dawla Mu'izz al-Dunyā Wa'l-Din Abu'l-Fatḥ ibn Alp Arslān)是塞尔柱帝国在1072年至1092年间的苏丹。


Historie.

Ostrov náhodou objevil v roce 1916 Ernest Henry Shackleton. Stalo se to tak, že když jeho loď Endurance ztroskotala v Weddellově moři, on a jeho posádka vylezli na ledovou kru, na které společně s dalšími 28 námořníky dopluli na tento ostrov. V místě Point Wild si založili svůj tábor. V táboře ze dvou záchranných člunů postavili provizorní přístřešky a dál postavili několik plátěných stanů. K osvětlení používaly lampy na rybí tuk. Lovili tučňáky a tuleně. Největší problém byl na podzim a v zimě, kdy zvířat k lovení bylo nejméně. Posádku sužovaly nemoce, omrzliny a hlad. Ernest Shackleton si uvědomil, že je těžko někdo na ostrově nalezne a tak se rozhodl, že popluje do nejbližší velrybářské vesnice na Jižní Georgii. Společně s dalšími pěti muži se plavil 1287 km daleko na záchranném člunu pojmenovaném James Caird. Za dva týdny (24. dubna 1916) se konečně doplavili do cíle a uvědomili zde o ztroskotané posádce. Následně byla vyslána záchranná loď, která vyplula z Punta Arenas a velel na ní Luis Pardo. První tři pokusy nevyšly kvůli příliš silnému ledu okolo ostrova. Až na čtvrtý pokus se podařilo všechny odvézt – 30. srpna 1916.

Flora a fauna.

Na první pohled na ostrově neroste skoro nic, ale i přestože je naprostá většina ostrova pokrytá ledovcem roste na několika místech, kde ledovec není několik druhů rostlin, dokonce i ty kvetoucí. Rostou tu mechy, lišejníky, játrovky, řasy a kvetoucí rostliny (jen 2 druhy, Colobanthus quitensis a Deschampsia antarctica). Při expedici v roce 1970-1971 bylo na ostrově nalezeno celkově 80 druhů rostlin.  Žádná trvale žijící zvířata ani lidi ostrov nemá. Ale často ostrov navštěvují migrující tučňáci, který tam odchovávají mladé, tuleni a samozřejmě rypouší sloní. V okolním moři se vyskytují velryby.

Podnebí.

Počasí je dlouhodobě oblačné a často sněží. Podnebí je silně oceánské a polární. Průměrná teplota v Červenci je přibližně -6°C, nejnižší zimní teploty klesají až na -20 °C. Průměrná teplota v Lednu je přibližně 3 °C, v nejteplejších letních dnech můžou teploty dosáhnout až 10 °C. Sněžení je obvyklé i v létě. Naprostou většinu ostrova pokrývá ledovec.

Pamětihodnosti.

V Point Wild stojí památník s několika plaketami, věnovaný Luisovi Pardovi. Na jihozápadě ostrova jsou trosky jedné velké dřevěné plachetnice a byly vyhlášeny antarktickou historickou památkou.

Sloní ostrov je jeden z Jižních Shetlandských ostrovů (nejsevernějších ostrovů Antarktidy). Ostrov byl pojmenován Elephant Island, protože první průzkumníky napadlo ostrov pojmenovat po rypouších sloních (anglicky ), kteří se tam vyvalovali na břehu, když připluli. Ostrov je 245 km daleko od Antarktického poloostrova a 885 km od nejjižnějšího místa Chile. Na ostrov si dělají nároky Brazílie, Argentina, Chile a Velká Británie. Brazílie má na ostrově 2 základny a v nich je až 6 průzkumníků najednou.

象岛(英语:Elephant Island),是南极洲南极半岛东北的一座岛屿,属南设得兰群岛外围岛屿,位于南乔治亚群岛西南偏西1290公里,马尔维纳斯群岛以南940公里,合恩角东南890公里。


Rozšíření.

Druh je rozšířen, vyjma Balkánského poloostrova, téměř v celé Evropě. Jeho areál dále zasahuje v Asii přes střední Čínu až po Dálný východ, do severní Afriky i Severní Ameriky. V Česku se vyskytuje pouze na Moravě v termofytiku Dolnomoravského a Dyjsko-svrateckého úvalu.  Tato pionýrská, na slunce a teplo náročná rostlina je málo konkurenceschopná. Dává přednost vlhkým místům bez vegetace, jako jsou dna letněných rybníků, okraje lesních cest, vlhké písčité nebo nezarostlé kypré půdy na březích vodních toků nebo nádrží či v častých intervalech krátkodobě zaplavovaná holá místa. Pokud stanoviště zaroste jinou vegetaci není druh schopen se prosadit a zmizí.

Popis.

Jednoletá, efemérní, jen 10 až 30 cm vysoká štíhlá rostlina s jednou lodyhou vyrůstající z tenkého mělkého kořene. Spodní listy někdy vyrůstají v růžici která je v době kvetení již zaschlá. Bazální listy s řapíky mají 2 až 5 cm dlouhé peřenosečné čepele se 3 až 5 obvejčitými nebo okrouhlými laloky po obou stranách. Přímá a někdy zprohýbaná lodyha je jednoduchá nebo v horní polovině rozvětvená a hustě střídavě porůstá 6 až 30 řapíkatými listy. Tyto listy, dlouhé 3 až 10 cm, jsou lichozpeřené se šesti až jedenácti páry úzkých lístků jenž jsou obkopinaté až čárkovité, celokrajné a na koncích krátce špičaté, terminální lístek je o něco větší.  Květy na stopkách vytvářejí hrozen, který mívá 5 až 30 květů a v době dozrávání plodů se prodlužuje, květy nakvétají odspodu a horní část vřetena květenství přirůstá. Okvětí se skládá ze čtyř asi 1 mm dlouhých kališních lístků majících po obvodě blanitý lem a čtyř bílých, vzpřímených, obkopinatých korunní lístků asi 2 mm dlouhých které jsou na vrcholu okrouhlé. Tyčinek je šest, vejčité prašníky jsou žluté. Semeník s 20 až 50 vajíčky má jednu tlustou čnělku s půlkulatou bliznou. Doba kvetení obvykle spadá do května a června, rostliny se opylují entomogamicky nebo autogamicky.  Na šikmo odstávajících stopkách vzpřímeně vyrůstají pukající šešule, 10 až 20 mm dlouhé a méně než 1 mm tlusté, které obsahují hnědá, zploštělá, podlouhle vejčitá semena dlouhá průměrně 0,7 mm. Druh se rozmnožuje výhradně semeny.

Ochrana.

Řeřišnice malokvětá roste v České republice jen na několika nestabilních lokalitách a její počty stále klesají. V "Seznamu zvláště chráněných druhů rostlin" určeném vyhláškou Ministerstva životního prostředí ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb., stejně jako v "Červeném seznamu cévnatých rostlin České republiky" z roku 2012, je prohlášena za druh kriticky ohrožený (§1) a (C1b).

Externí odkazy.

Řeřišnice malokvětá ("Cardamine parviflora") je nenápadná, krátkověká bylina s drobnými bílými kvítky která v přírodě České republiky vyrůstá jen vzácně. Je to kriticky ohrožený druh rodu řeřišnice.

小花碎米荠(学名:)是十字花科碎米荠属的植物。分布在朝鲜、高加索、欧洲、北非、西伯利亚、日本以及中国大陆的内蒙古、黑龙江等地,生长于海拔700米的地区,多生在河滩和河流两岸的粘泥质湿草地,目前尚未由人工引种栽培。


Raná léta.

Tošiie se narodil v provincii Owari jako čtvrtý syn Tošimasy Maedy, který vlastnil hrad Arako. Tošiie sloužil Nobunagovi Odovi od dětství (nejprve jako páže) a jeho věrnost byla odměněna tím, že se stal hlavou klanu Maeda, což je velmi neobvyklé pro čtvrtého syna bez zjevné chyby jeho starších bratrů. Stejně jako Nobunaga, i Tošiie byl delikvent, který se obvykle oblékal výstředně ve stylu kabukimono. Předpokládá se, že v mládí byli přátelé s Tokičirem Kinošitou (pozdější Hidejoši Tojotomi). Stejně jako Hidejoši byl známý jako "Saru" (猴), neboli „opičák“ a věří se, že Tošiie byl nazýván Nobunagou "Inu" (犬), neboli „pes“. Vzhledem k přesvědčení, že psi a opice nejsou k sobě nikdy přátelští, Tošiie je často líčen jako rezervovaný a vážný na rozdíl od Hidejošiho upovídanosti a bezstarostné povahy.

Vojenský život.

Tošiie začal svou vojenskou kariéru jako člen "akahoro-šú" (赤母衣衆), jednotky pod osobním velením Nobunagy Ody. Později se stal kapitánem pěchoty ("ašigaru taišó" 足軽大将) v Odově armádě. Během své vojenské kariéry se Tošiie seznámil z mnoha významnými osobnostmi, jako byli Hidejoši Tojotomi, Narimasa Sassa, Micuhide Akeči, Ukon Takajama a další. Také si udělal několik nepřátel a rivalů jako byl Micuhide, který zavraždil Nobunagu; Tošiie byl také celoživotním rivalem Iejasua Tokugawy. Po porážce klanu Asakura bojoval Maeda pod Kacuie Šibatou v oblasti Hokuriku. Nakonec mu bylo uděleno léno (han) – panství Kaga, které zahrnovalo provincie Noto a Kaga. I přes svou malou velikost byla Kaga vysoce produktivní provincií, která se nakonec vyvinula v nejbohatší "han" období Edo s čistým jměním ve výši 1 milion "koku" (百万石) ; proto se jí říkalo "Kaga Hjaku-man-goku" (加賀百万石).  Tošiie profitoval ze základu své družiny, kterou tvořili velmi schopní hlavní vazalové. Někteří z nich, jako například Nagajori Murai a Nagatomi Okumura, byli dlouhodobými vazaly Maedy.  Po zavraždění Nobunagy v Honnó-dži (本能寺) Micuhide Akečim a po následné Micuhideho porážce, Hidejošim bojoval proti Hidejošimu pod vedením Šibaty v bitvě u Šizugatake. Po porážce Šibaty pracoval Tošiie pro Hidejošiho a stal se jedním z jeho předních generálů. V té době, o něco později, byl nucen bojovat proti jinému svému příteli, Narimasovi Sassa. Narimasa byl ve velké přesile a byl poražen Tošiiem – bylo to velké vítězství Maedy v bitvě u hradu Suemori. Před svou smrtí v roce 1598 ho Hidejoši jmenoval do Rady pěti starších, aby podporoval Hidejoriho Tojotomiho, dokud nebude mít věk na to, aby převzal vládu do svých rukou. Ale sám Tošiie byl nemocný a mohl podporovat Hidejoriho pouze rok, dokud sám nezemřel.  Následníkem Tošiieho se stal jeho syn Tošinaga.

Rodina.

Tošiieho manželka, Macu Maeda, byla slavná svým vlastním způsobem. Se silnou vůli, už od dětství, byla zběhlá v bojových uměních a byla Tošiiemu užitečná při cestě k úspěchu. Po smrti svého manžela, Macu – známá jako buddhistická jeptiška pod jménem Hošun-in, zajistila bezpečnost klanu Maeda po roce 1600 tak, že se dobrovolně stala rukojmím v Edu, hlavním městě nového šóguna Iejasua Tokugawy, jehož nenáviděla celý život, když ho pozorovala, jak s jejím manželem a Hidejošim soupeřili o moc.  Tošiie a Macu měli značný počet dětí. Jejich synové Tošinaga, Tošimasa, Tošicune, Tošitaka a Tošitojo se stali daimjóy. Jejich dcery se vdaly do prestižních rodin; nejstarší Kó se provdala za Nagatane Maedu, vzdáleného příbuzného Tošiieho, který se stal hlavním vazalem v Kage; Ma’a byla konkubínou Hidejošiho Tojotomiho, Gó byla adoptována Hidejošim a stala se manželkou Hideie Ukity, a Čise, která byla nejprve vdaná za Tadataku Hosokawu, syna Tadaokiho Hosokawy, byla později vdána za syna Nagajoriho Murie, Nagacugu.

Tošiie Maeda (, "Maeda Tošiie"; 15. ledna 1539 – 27. dubna 1599) byl jeden z předních generálů Nobunagy Ody v období Sengoku v 16. století, které přešlo do období Azuči-Momojama. Jeho otcem byl Tošimasa Maeda. Byl čtvrtým ze sedmi bratrů. Jeho dětské jméno bylo „Inučijo“ (犬千代). Jeho preferovanou zbraní bylo jari a byl známý jako „Jari no Mataza“ (槍の又左), Matazaemon (又左衛門) bylo jeho obecné jméno. Nejvyšší hodností na dvoře, které dosáhl, byla velký rádce "Dainagon" ().

前田利家(1539年-1月15日-1599年-4月27日),日本战国时代武将。父亲是前田利昌,母亲是长龄院,兄前田利久。幼名犬千代,元服后称前田又左衞门利家,年轻时是著名的倾奇者。丰臣政权下五大老之一,加贺藩始祖。


Mistrovství světa ve fotbale 2014 – skupina A

2014年國際足協世界盃A組

Týmy.

"Poznámka: Žebříček z října 2013 byl použit pro určení nasazení při konečném pořadí losování skupin na Mistrovství světa. Žebříček z června 2014 ukazuje aktuální pořadí mužstva ve světovém žebříčku FIFA."

Tabulka.

"Všechny časy zápasů jsou v SELČ."

Zápasy.

Brazílie vs Chorvatsko.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích dvou zápasech, naposledy v základní skupině Mistrovství světa ve fotbale 2006, kdy Brazílie vyhrála 1:0. Chorvatský útočník Mario Mandžukić byl suspendován na toto utkání, poté, co v barážovém zápase proti Islandu tvrdě fauloval Jóhanna Berga Guðmundssona.  Při nástupu na stadión v São Paulu bylo z brazilského mužstva znát, že jsou na toto utkání strašně moc motivovaní a to se potvrdilo i při hymně, když se některým hráčům objevily slzy v očích. Paradoxně jim, ale tahle přehnaná motivace mohla na začátku utkání ublížit. Hned první vážnější situací se prezentoval chorvatský kanonýr Ivica Olić, který po centru spoluhráče Ivana Perišiće hlavičkoval těsně mimo branku. Tahle situace Chorvaty moc mrzet nemusela, protože v 11. minutě, po Olićovém přízemním centru si míč za vlastního brankáře srazil brazilský obránce Marcelo. Vyrovnat se Brazilcům, ale povedlo ještě do konce poločasu, a to když ve 29. minutě po Oscarově přihrávce vypálil z 23 metrů přesně k tyči Neymar. V druhém poločasu se už Brazilci ujali vedení, když po pádu Freda v šestnáctce nařídil japonský rozhodčí Júiči Nišimura pokutový kop, který v 71. minutě proměnil opět Neymar a Brazílie tak vedla 2:1. V nastaveném čase ještě zpečetil vítězství Oscar, který po přihrávce od svého spoluhráče z Chelsea Ramirese vypálil z 20 metrů a trefil bodlem přesně k tyči.  Po zápase se mezi veřejností ztrhla velká debata nad nařízenou penaltou pro Brazílii. Útočník Fred ucítil lehký dotek chorvatského obránce Dejana Lovrena a jako podťatý se skácel k zemi. Japonský rozhodčí nejspíše podlehl tlaku domácího publika, nařídil penaltu a Chorvatovi dal ještě žlutou kartu. Z následující penalty se Brazilci ujali vedení a zřejmě tak rozhodli celý zápas. Po zápase se Nišimury zastal i Šéf komise rozhodčích FIFA Massimo Busacca, který na adresu sudího prohlásil: „"Rozhodčí měl velmi dobrou pozici a souboj dobře viděl. Byl tam kontakt. Kdyby hráč soupeře nedržel, tak teď nemáme o čem diskutovat. Nejprve na něj sáhl jednou rukou a pak i druhou".“ Opačného názoru však byl chorvatský trenér Niko Kovač: „"Jestli tohle byla penalta, tak už nehrajeme fotbal, ale basketbal. V takovém případě musí být na šampionátu odpískáno tak sto penalt",“ prohlásil po utkání rozčílený kouč.  Zápas byl pozoruhodný pro řadu průkopnických událostí ve fotbalu. Jednalo se o první mistrovství světa v historii, na kterém padl vlastní gól (který byl také vůbec prvním vlastním gólem Brazílie na světových šampionátech) jako vůbec první branka na celém turnaji. Jako vůbec první viděl tento zápas dvě novinky, které FIFA zavedla a to využití speciálního spreje pro označení přímého volného kopu z místa a brankové technologie, které určuje překročení míče za brankovou čáru celým objemem.

Mexiko vs Kamerun.

Oba týmy se naposledy utkaly v přátelském utkání v roce 1993, kdy Mexiko vyhrálo 1:0.  Celé utkání provázel vydatný déšť, se kterým se nakonec lépe dokázali vyrovnat Mexičané. Utkání opět provázeli chyby rozhodčích, jako tomu bylo i v zápase Brazílie s Chorvatskem. Sudí totiž ošidili v prvním poločase o dva góly mexického útočníka Giovani dos Santose, protože opakované záznamy ukázaly, že se Mexičan v obou případech nedopustil žádných ofsajdových přestupků. V prvním případě po centru Héctora Herrery zpracovával míč, ještě před ofsajdovou linií a v tom druhém po rohovém kopu uklidil míč do prázdné brány po teči jednoho z Kamerunců, tudíž se tam o žádném ofsajdu nedalo ani spekulovat. Ve druhé půli, ale Mexičané rozhodli duel ve svůj prospěch, když jediný gól utkání vstřelil v 61. minutě Oribe Peralta, který po střele dos Santose dorazil odražený míč do sítě.  Mexický kapitán Rafael Márquez se zapsal do historie tím, že jako vůbec první hráč vedl své národní mužstvo jako kapitán na čtyřech různých světových šampionátech.

Brazílie vs Mexiko.

Oba týmy se spolu utkaly už ve 38 zápasech, včetně tří základních skupin na Mistrovství světa, všechny tyto zápasy zvládla lépe Brazílie (1950: 4:0; 1954: 5:0; 1962: 2:0). Naposledy se střetly v základní skupině Konfederačního poháru FIFA 2013, kdy Brazílie brankami Neymara a Jôa vyhrála 2:0.  V duelu, ve kterém se výhrou mohl jeden z týmů kvalifikovat do vyřazovacích bojů se stal hlavní hvězdou mexický brankář Guillermo Ochoa, který předvedl šest úspěšných zákroků a z toho čtyři byly vynikající. Nejprve zneškodnil hlavičku Neymara, poté Paulinhovu střelu zblízka po přímém volném kopu, další pokus Neymara a z halfvoleje i nebezpečnou hlavičku brazilského kapitána Thiaga Silvy. Po utkání mexický brankář prohlásil: „"Byl to můj životní zápas, nemůžu uvěřit, že se mi něco takového povedlo na mistrovství světa a před tolika fanoušky".“  V utkání se pak už nic závratného nestalo a vůbec poprvé od mistrovství světa ve fotbale 1970 remizoval hostitelský tým ve skupinové fázi turnaje výsledkem 0:0. Mexiko se stalo vůbec první zemí na Mistrovství světa, kromě týmů z konfederací UEFY a CONMEBOLU, která získala v duelu s Brazílii alespoň bod.

Kamerun vs Chorvatsko.

Oba týmy se ještě nikdy neutkaly. Po karetním trestu z evropské baráže nastoupil v dresu Chorvatů poprvé na šampionátu Mario Mandžukić a hned se prezentoval 2 góly. Kamerun byl po této prohře jistý nepostupující.  V utkání, kde jeden z týmů potřeboval alespoň bod, aby měl ještě šanci na udržení se v turnaji, otevřelo Chorvatsko skóre zápasu, když v 11. minutě po pasu Ivana Perišiće skóroval zblízka Ivica Olić. O pár minut později už Chorvati mohli vést 2:0, když se po rohu dostal k míči úplně volný Perišić, který ale trefil pouze dobře postaveného brankáře Charlese Itandjea. Těsně před koncem poločasu byl po faulu loktem zezadu na běžícího Maria Mandžukiće vyloučen Alexandre Song a Kamerun tak do konce zápasu musel hrál pouze v 10 lidech. Na 2:0 upravilo Chorvatsko v 48. minutě, kdy brankář Itandjea odkopl míč přímo na kopačku Perišiće, který ho na polovině hřiště zpracoval a velkým sólem zvýšil vedení svého týmu. Pak přišli chvíle Maria Mandžukiće, který se po karetním trestu vrátil do sestavy Chorvatska. První gól vstřelil v 61. minutě hlavičkou po rohu od Danijela Pranjiće a druhý o 12 minut později, kdy se mu po ráně od střídajícího Eduarda odrazil míč od brankáře přímo na kopačky a následná dorážka už pro něj nebyla problém. Tímto výsledkem Kamerun na turnaji skončil, naopak Chorvatsko se v přímém souboji utkalo s Mexikem o postup.  Nepříjemný incident se stal těsně před koncem utkání. Běžela 89. minuta, když se kamerunský hráč Benjamin Moukandjo dostal k odraženému míči a několika kličkami pokazil akci Kamerunu a ztratil míč. Tenhle moment zřejmě natolik vytočil obránce Assou-Ekotta, který si přišel vyříkat pár slov s Moukandjem a následně ho udeřil hlavičkou. Trenér Kamerunců Volker Finke kroutil nad tímto incidentem jen hlavou a uvedl: „"Je to prostě nepředstavitelné. Viděl jsem, co se stalo a teď musím zjistit, proč k tomu došlo. Proč právě tito dva hráči takhle vybouchli".“  Ivica Olić se stal druhým hráčem po Dánu Michaelu Laudrupovi, který měl mezi brankami na mistrovství světa 12letou pauzu a to když dokázal naposledy skórovat na MS v roce 2002 v zápase základní skupiny s Itálii. Mario Mandžukić se stal prvním chorvatským hráčem, který po suspendování skóroval na světovém šampionátu. Výsledek 4:0 byl největším vítězstvím Chorvatska na Mistrovství světa. V průběhu šampionátu se objevily informace, které nasvědčovaly tomu, že zápas byl zmanipulovaný. Nahrával tomu i těžko pochopitelný faul Songa v prvním poločase.

Kamerun vs Brazílie.

Oba týmy se spolu utkaly v předchozích čtyřech utkáních, včetně základní skupiny na Mistrovství světa 1954, kdy Brazílie zvítězila 3:0. Naposledy se střetnuli v základní skupině Konfederačního poháru FIFA 2003, kdy Kamerun gólem Samuela Eto'a vyhrál 1:0.

Chorvatsko vs Mexiko.

Oba týmy se spolu utkaly ve třech předchozích zápasech, včetně základní skupiny na Mistrovství světa 2002, kdy Mexiko zvítězilo 1:0.

Skupina A Mistrovství světa ve fotbale 2014 byla jednou z osmi základních skupin tohoto šampionátu. Nalosovány do ní byly celky Brazílie, Chorvatska, Mexika a Kamerunu.

2014年国际足协世界杯分组赛A组于2014年6月12日至23日期间举行。本组别包括主办国巴西、克罗地亚、墨西哥及喀麦隆。该组被视为本届的死亡之组。


2014年溫布頓網球錦標賽

128. ročník.

128. ročník se tradičně odehrával v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu. Premiérový ročník se v něm uskutečnil roku 1877 a na nové adrese v ulici Church Road oddíl sídlí od roku 1922. Z celkového počtu čtyřiceti devíti travnatých dvorců bylo pro grandslam využito devatenáct z nich, včetně tří největších: centrálního dvorce s kapacitou 15 000 diváků, kurtu č. 1 s kapacitou 11 500 přihlížejících a dvorce č. 2, do jehož ochozů se vtěsná 4 000 návštěvníků.  Grand Slam probíhal mezi 23. červnem až 6. červencem 2014 a zahrnoval soutěže mužské i ženské dvouhry, mužskou, ženskou a smíšenou čtyřhru, singly i debly juniorů a juniorek do 18 let v kategorii Grade A, turnaj legend, a také dvouhry a čtyřhry vozíčkářů v rámci okruhu handikapovaných UNIQLO Tour, turnaje zařazeného do kategorie Grand Slamu.  Novým mužským rekordem Wimbledonu se stala účast 37letého britského hráče Jamieho Delgada ve 23. ročníku turnaje bez přerušení, když v roce 2014 nastoupil po boku lucemburského tenisty Gillese Müllera do mužské čtyřhry. V prvních letech 1992–1995 odehrál juniorku. Následně se zúčastňoval singlové či deblových soutěží dospělých. Ve dvouhře byl nejdále ve druhém kole. Stávající rekord s 22 starty držel Mark Knowles. Absolutně nejvíce startů v řadě zaznamenala na wimbledonské trávě Britka Virginia Wadeová, když odehrála 26 ročníků. Martina Navrátilová se v All England Clubu bez přerušení objevila 24krát. Švýcar Roger Federer také navýšil rekord v počtu startů v grandslamové dvouhře za sebou, když od Australian Open 2000 nechyběl na žádném z padesáti devíti majorů.

Singlové soutěže.

Mužská dvouhra.

Výhrou v úvodním kole nad Slovákem Martinem Kližanem dosáhl první hráč světa Rafael Nadal na jubilejní 700. výhru na okruhu ATP Tour. Po výhře nad 24. nasazeným Francouzem Gaëlem Monfilsem postoupil na svém pátém grandslamu Jiří Veselý poprvé do třetí kola majoru, v němž nestačil na 144. australského hráče žebříčku Nicka Kyrgiose, startujícího stejně jako Čech na divokou kartu. Ten následně vyřadil Nadala a čtvrtfinálovou účastí zaznamenal svůj nejlepší výsledek dosavadní kariéry.  Francouzská turnajová čtrnáctka Jo-Wilfried Tsonga odehrála každý z úvodních dvou duelů ve dvou dnech. Dvojnásobný semifinalista londýnské události tak neměl před zápasem třetího kola ani jeden volný den. Nejdříve si poradil se zkušeným Rakušanem Jürgenem Melzerem v pěti setech a poté opět v pětisetové bitvě zdolal Američana Sama Querreyho. Utkání bylo přerušeno ve středu za stavu gamů 9:9 v pátém dějství, aby jej francouzský hráč získal v dalším odpoledni poměrem her 14:12. V osmifinále však nestačil na Novaka Djokoviće.  Prohrou v 1. kole od Federera se 83. tenista italský světa Paolo Lorenzi dotáhl na rekordní zápis Australana Marinka Matosevice, když ani potřinácté v řadě nepřešel úvodní kolo hlavní soutěže grandslamové dvouhry. Nejdále z Američanů se podíval devátý nasazený John Isner s dělovým servisem, který zde v roce 2010 odehrál nejdelší utkání tenisové historie. Premiérově v kariéře usiloval na dvorcích All England Clubu o postup do osmifinále. Tři ze čtyř tiebreaků proti turnajové devatenáctce Felicianu Lópezovi ovšem nezvládl. Poprvé po 103 letech wimbledonského turnaje se tak do osmifinále ženské ani mužské dvouhry neprobojoval žádný americký tenista. Naposledy předtím zástupci amerického tenisu chyběli v této fázi během ročníku 1911.  Poprvé si čtvrtfinále na londýnském grandslamu zahrál pátý nasazený Stanislas Wawrinka proti krajanu Rogeru Federerovi. Jednalo se o vůbec první výlučně švýcarské čtvrtfinále ve 128leté historii Wimbledonu. Svou 42. čtvrtfinálovou účastí v grandslamové dvouhře překonal Federer stávající rekord Američana Jimmyho Connorse. Švýcar také kritizoval nový předpis znamenající přísnější dodržování bílého oblečení hráčů, jenž předepsal nosit i bílé spodní oblečení s maximálně centimetrovým barevným proužkem.  Vůbec poprvé prošel do semifinále grandslamu jedenáctý nasazený Bulhar Grigor Dimitrov poté, co mezi poslední osmičkou vyřadil 3:0 na sety skotského obhájce titulu Andyho Murrayho. Po Cvetaně Pironkovové se stal teprve druhým bulharským tenistou historie, jenž se probojoval do semifinále singlu na Grand Slamu.  Premiérové semifinále majoru ve své kariéře hrál také osmý nasazený Kanaďan Milos Raonic, který do něj prošel přes australské překvapení turnaje Nicka Kyrgiose. V něm však nestačil na Rogera Federer. Tomu v každém setu trvajícím málo přes půl hodiny postačil jeden break, aby zvítězil 6–4, 6–4, 6–4.Basilejský rodák postoupil již do svého devátého wimbledonského finále, když všechny odehrané semifinálové duely zvládl.  Kyrgios byl již na prahu vyřazení ve druhém kole, ve kterém odvrátil devět mečbolů třináctému nasazenému Francouzi Richardu Gasquetovi a po pětisetovém dramatu dokázal vyhrát. Poté byl strůjcem dalšího překvapení soutěže, když v osmifinále vyřadil úřadující světovou jedničku a dvojnásobného wimbledonského vítěze Rafaela Nadala.  Nejvýše nasazený Srb Novak Djoković ztratil v úvodních čtyřech zápasech jen jediný set. Ve čtvrtfinále přešel přes chorvatskou turnajovou dvacet šestku Marina Čiliće po pětisetové bitvě, když doháněl ztrátu 1:2 na sady. Čilić se ve třetím kolem postaral o překvapení, když zdolal finalistu z roku 2010 a světovou šestku Tomáše Berdycha po třísetovém průběhu. V semifinále si Djoković poradil s nebezpečným Dimitrovem výsledkem 6–4, 3–6, 7–6 a 7–6.  Finálové klání mezi Djokovićem a Federerem bylo 35. vzájemným střetnutím, čímž vyrovnali zápasovou bilanci svých trenérů přítomných v lóži Beckera a Edberga. Úvodní set dospěl do tiebreaku, z něhož vyšel vítězně Švýcar poměrem míčů 9:7, přestože v něm čelil dvěma setbolům za stavu 5:6 a 6:7. Ztráta jeho podání ve třetí hře druhého dějství stačila Srbovi ke srovnání sad na 1–1. Federer tak podruhé v celém turnaji přišel o servis.  Třetí fáze finále se obešla bez prolomeného podání. Ve zkrácené hře tentokrát dominoval Jihoslovan poměrem míčů 7:4. Ve čtvrté sadě následovaly tři breaky v řadě, počínaje čtvrtým gamem. Djoković již vedl 5–2. Za stavu 5–3 podával na vítězství, ale zakončení duelu nezvládl. V následujícím gamu odvrátil Švýcar mečbol za stavu 30:40, když mu pomohlo jestřábí oko, které opravilo původně zahlášený aut na eso. Obrat v setu sedminásobný vítěz dovršil breakem na 7–5 a vynucením si rozhodující sady. V ní měl první příležitost prolomit podání švýcarský hráč za stavu her 3–3. Nevyužil ji, stejně jako soupeř tři příležitosti v následujícím gamu. K dalším dvěma breakbolům se Srb propracoval za stavu 5–4 na gamy a druhý z nich již proměnil díky Federerově bekhendu do pásky. To znamenalo vítězný konec zápasu i celého turnaje.  Djoković získal po třech letech druhý wimbledonský titul a celkem sedmou trofej z Grand Slamu, první od Australian Open 2013. V pondělní aktualizaci žebříčku ATP ze 7. července se vrátil na pozici světové jedničky, kde vystřídal Nadala, a zahájil svůj 102. týden na čele světové klasifikace. Na předchozích 16 grandslamech se neprobojoval do finále jen čtyřikrát. Ve středu po turnaji byla naplánována jeho svatba s Jelenou Rističovou. Po dohrání uvedl: „"Chci ho věnovat mé budoucí manželce a mému dítěti, které přijde na svět. Brzy se stanu otcem, takže se na to stále připravuju. Tohle je skvělá část mého života. Titul musím věnovat i rodičům a celému týmu, který mě stále podporuje".“ Federer prohrál třetí grandslamové finále z posledních pěti, v téměř 33 letech, jako třetí nejstarší finalista Wimbledonu v open éře. Starším dvojnásobným finalistou byl pouze Ken Rosewall v letech 1970 a 1974.

Ženská dvouhra.

Pětinásobná šampiónka a americká světová jednička Serena Williamsová vypadla ve třetím kole s francouzskou 25. nasazenou Alizé Cornetovou po setech 6–1, 3–6 a 4–6. Poprvé od ročníku 2005 tak favoritka skončila v All England Clubu před branami osmifinále. Po dvou gamech zamířily hráčky do šatny pro déšť. Následně vyhrála Williamsová pět her v řadě a získala úvodní sadu. Ve druhé čelila hrozbě „kanára“, když prohrávala již 0–5 na gamy. Po zvládnutém třetím dějství francouzská vítězka sdělila: „"Tohle je největší překvapení turnaje, ona je jednička a nemůžu uvěřit, že jsem se o to postarala já... Před pár lety jsem na trávě nedokázala skoro hrát a teď jsem tady porazila Serenu Williamsovou".“ Přispěla tak ke slabšímu výsledku zástupců Spojených států, když nikdo z amerických singlistů nepřešel poprvé po 103 letech třetí kolo.  Třetí fázi nepřešla ani čínská světová dvojka Li Na, která skončila na raketě Barbory Záhlavové-Strýcové, která svou formu před grandslamem potvrdila finálovou účastí na birminghamském AEGON Classic 2014. Stejně jako na předcházejícím French Open 2014 tak dvě nejvýše nasazené tenistky vypadly již v prvním týdnu. Ve čtvrtém kole si Češka poradila s bývalou světovou jedničkou a desátou nasazenou Caroline Wozniackou. Dánce tak zmařila šanci stát se 12. aktivní tenistkou, jež by zkompletovala čtvrtfinálové účasti na všech čtyřech grandslamech. Naopak Záhlavová-Strýcová prošla premiérově do čtvrtfinále grandslamové dvouhry, když až na 33. pokus během turnajů velké čtyřky zůstala v pavouku i druhý týden.  Poprvé v otevřené éře tenisu se do osmifinále majoru probojovaly čtyři české tenistky. Vedle Záhlavové-Strýcové, také 24letá Petra Kvitová, 27letá Lucie Šafářová a 19letá Tereza Smitková, když všechny figurovaly v dolní polovině pavouku. Smitková zažívala debut v hlavní soutěži majoru poté, co jako 175. tenistka žebříčku WTA zvládla tři kvalifikační kola. Ve třetí fázi dvouhry odvrátila dva mečboly se Srbkou Bojanou Jovanovskou. Mezi poslední šestnáctkou ji však deklasovala Šafářová, na níž uhrála jen dva gamy. Na turnaji však zahrála druhý nejvyšší počet – 30 es, když ji v této statistice předčila jen Kvitová.  Premiérově také na londýnském pažitu postoupily mezi poslední osmičku hráček tři zástupkyně českého tenisu. Poprvé se do této fáze ve Wimbledonu probojovala světová třiadvacítka Lucie Šafářová, která předtím čtvrtfinále odehrála pouze na Australian Open 2007.  V osmifinále byla vyřazena i úřadující vítězka Roland Garros Maria Šarapovová, kterou po dramatickém boji za 2.39 hodin vyřadila devátá nasazená Němka Angelique Kerberová. Ruska zahrála 49 nevynucených chyb oproti pouhým 11 soupeřky. Přestože dokázala odvrátit šest mečbolů, sedmý již znamenal postup německé hráčky. Kerberová po výhře dodala: „"Je to neuvěřitelné... Byl to hrozně těžký zápas, obě jsme hrály na maximum a myslím, že to byl super tenis. Bylo to hodně těsné, každý set byl náročný, proto jsem moc šťastná, že jsem to zvládla a vyhrála".“  18leté americké hráčce Victorii Duvalové, která při svém debutu na wimbledonské trávě došla do druhého kola, bylo podle tiskové agentury AP v průběhu turnaje diagnostikováno zhoubné onemocnění – Hodgkinův lymfom v rané fázi s dobrou prognózou na vyléčení. Bioptické vzorky jí byly odebrány krátce před zahájením londýnského grandslamu.  Vzájemný duel mezi Kvitovou a Šafářovou znamenal historicky první české semifinále dvouhry na Grand Slamu. Šestá nasazená Kvitová zvítězila ve dvou setech a podruhé postoupila do wimbledonského finále. V něm se poprvé utkaly dvě tenistky narozené v 90. letech 20. století. Češka hladce přehrála 20letou Kanaďanku Eugenií Bouchardovou za 55 minut, která jí vzala pouhé tři hry. V pátém nejkratším finále ženské dvouhry ve Wimbledonu se tak stala osmou hráčkou otevřené éry, která vybojovala více než jednu mísu Venus Rosewater určenou pro šampiónky.

Deblové soutěže.

Soutěž mužské čtyřhry překvapivě vyhrál nenasazený kanadsko-americký pár Vasek Pospisil a Jack Sock. V semifinále si poradili se zkušenými turnajovými pětkami Leanderem Paesem a Radkem Štěpánkem. Ve finálovém duelu pak zdolali první dvojici světa, bratrů Boba a Mika Bryanových, po velké pětisetové bitvě 7–6, 6–7, 6–4, 3–6 a 7–5. Pro oba se jednalo o první společný turnaj na okruhu a zároveň premiérové grandslamové finále i titul v této soutěži.  Premiérový wimbledonský titul získal druhý pár světa Sara Erraniová a Roberta Vinciová z Itálie, jehož členky ve finále ženské čtyřhry zdolaly maďarsko-francouzský pár Tímea Babosová Kristina Mladenovicová po hladkém průběhu ve dvou setech. Italské hráčky tak zkompletovaly kariérní grandslam, vítězství na všech čtyřech turnajích velké čtyřky v ženské čtyřhře. Celkově si obě připsaly pátou deblovou trofej z této nejvyšší úrovně tenisu. Po turnaji se obě vrátily do čela světové klasifikace žebříčku WTA ve čtyřhře, když jej opustily 16. února 2014.

Vítězové.

Mužskou dvouhru posedmé v kariéře ovládl první nasazený srbský tenista Novak Djoković, který se díky triumfu posunul v novém vydání žebříčku ATP na 1. místo.  Ženskou dvouhru vyhrála česká jednička a světová šestka Petra Kvitová. Jednalo se o její druhý titul z londýnského grandslamu (první: 2011).  V ženské čtyřhře zvítězil druhý nasazený italský pár Sara Erraniová a Roberta Vinciová, jehož obě členky tak zkompletovaly kariérní grandslam v této kategorii. Ve Wimbledonu slavily první titul. Na zbylých třech majorech triumfovaly již dříve Mužskou čtyřhru opanovali nenasazení Kanaďan Vasek Pospisil a Američan Jack Sock. Pro oba se jednalo o první společný turnaj na okruhu a zároveň premiérové grandslamové finále i titul v mužském deblu.  Smíšenou čtyřhru vyhrála patnáctá nasazená srbsko-australská dvojice Nenad Zimonjić a Samantha Stosurová. Pro Stosurovou to byl druhý titul z wimbledonského mixu a pro Nestora premiérový, avšak celkově pátý z této kategorie.

Dotace turnaje.

Celkový rozpočet Wimbledonu 2014 byl proti předešlému ročníku navýšen o téměř tři miliony liber (o 10,8 %) a dosáhl částky 25 000 000 liber. Vítězové dvouher si připsali 1 760 000 liber, což představovalo meziroční nárůst o 160 tisíc liber.

Galerie.

Tenisté ve Wimbledonu 2014

Divoké karty.

Následující tenisté obdrželi divokou kartu do hlavních soutěží.

Kvalifikanti.

Následující tenisté postoupili do hlavních soutěží z kvalifikací.

Wimbledon 2014 byl 128. ročník třetího tenisového grandslamu sezóny – nejstaršího a nejslavnějšího turnaje světa, který probíhal od pondělí 23. června do neděle 6. července 2014. Grand Slam se tradičně konal na travnatých dvorcích v londýnském All England Lawn Tennis and Croquet Clubu. Představoval jediný turnaj velké čtyřky hraný na tomto povrchu, který byl také součásti kalendáře profesionálních okruhů mužů ATP World Tour 2014 a žen WTA Tour 2014. Vítězové, vyjma soutěže smíšené čtyřhry, si do žebříčků připsali 2 000 bodů.

2014年温布顿网球锦标赛是2014年赛季第三个大满贯赛事,也是唯一一项在草地举行的大满贯比赛。本届比赛是赛会第128届比赛,赛事将在6月23日到7月6日之间于全英俱乐部举行。比赛项目包含成人组男女单打、双打和混双;青少年组男女单打和双打;轮椅组比赛以及退役球员邀请赛等。


Životopis.

Narodila se 23. prosince 1910 v Madridu, jako dcera prince Carlose Bourbonsko-Sicilského, infanta Španělského, vnuka krále Ferdinanda II. Sicilského a jeho druhé manželky princezny Luisi Orleánské, dcery prince Filipa, hraběte pařížského, uchazeče o francouzský trůn. Při narození jí byl udělen titul infantky španělské, i když to nebyl skutečný její titul, pravý titul byl "Princezna Bourbonsko-Sicilská". Její rodina se přestěhovala do Sevilly, kdy byl její otec vojenský generální kapitán provincie. Když je Druhá Španělská republika donutila k emigraci, žili v Cannes a později v Paříži, kde také studovala umění v Louvru.  Dne 14. ledna 1935, navštívila v Římě svatbu princezny Beatrice Španělské, dcery krále Alfonse XIII.. Zde potkala svého druhého bratrance a budoucího manžela, bratra nevěsty, Juana, hraběte barcelonského, čtvrtého syna a nástupníka trůnu Alfonse XIII.. Vzali se 12. října 1935 v Římě. Když její manžel roku 1942 přijal královský titul "Hraběte z Barcelony," Marie získala titul "Hraběnky z Barcelony".  Spolu měli čtyři děti:  Žili v Cannes a Římě, a s vypuknutím druhé světové války se přestěhovali do Lausanne, kde žili s královnou Viktorií Eugenií, matkou infanta Juana. Později bydleli v Estorilu, v Portugalsku.  Roku 1953 princezna reprezentovala Španělskou královskou rodinu na korunovaci královny Alžběty II.. Roku 1976, jeden rok po obnovení monarchie ve Španělsku v osobě jejího syna Juana Carlose, se vrátili do Španělska. V roce 1977 se Juan vzdal svých práv ve prospěch jeho syna, a tím mu umožnil držet titul "Hraběte z Barcelony."  Roku 1982 si zlomila kyčel a roku 1985 levou stehenní kost. Z tohoto důvodu musela být celý zbytek života na vozíku. V roce 1993 ovdověla. Byla velkým fanouškem býčích zápasů a andaluské kultury. V roce 1995 se její vnučka Infantka Elena vdala v Seville, a proto je Hraběnka lásky tohoto města. Dne 4. března 1929 byla 1171. Dámou Královského řádu královny Marie Luisy.  Zemřela 2. ledna 2000 v královské rezidenci La Mareta v Lanzarote na infarkt, kde královská rodina oslavovala Nový rok. Je pohřbena s vyznamenáním královny v královské kryptě kláštera San Lorenzo de El Escorial nedaleko Madridu.

Marie Mercedes Bourbonsko-Sicilská (španělsky "Doña María de las Mercedes Cristina Genara Isabel Luisa Carolina Victoria y Todos los Santos de Borbón-Dos Sicilias y Orléans") (23. prosince 1910, Madrid – 2. ledna 2000, Lanzarote) byla matka Juana Carlose I., krále Španělska (1975–2014).

玛利亚·玛塞迪斯·克里丝蒂娜·珍娜·伊莎贝尔·路易莎·维多利亚(,1910年-12月23日-2000年-1月2日),巴塞罗那伯爵胡安亲王的远房堂姐及夫人。她的丈夫胡安亲王虽是西班牙的王位继承人,但生前未能继位,逝世后追封为胡安三世。因此,玛利亚·玛塞迪斯未能成为西班牙王后。西班牙在二战期间的独裁者佛朗哥时代之后的第一位国王,胡安·卡洛斯一世,是其长子。因并非先王遗孀,她也没有因为丧夫获得太后称号,仍随其夫生前封爵称巴塞罗那伯爵夫人。