Kušánská říše

Dějiny.

Původ.

Kušáni pocházeli z etnika Jüe-č'uů, které žilo v oblasti čínských provincií Kan-su a Ning-sia. Je možné, že Jüe-č'ové jsou totožní s Tochary obývajícími západní oblasti Číny, avšak mnoho historiků tuto možnost popírá a přiklání se spíš k variantě, která považuje Jüe-č'e za odnož Šaků. Podle čínských pramenů byli Jue-č'ové v minulosti rozděleni do pěti knížectví, které spolu soupeřily o moc. Jako vítěz z těchto bojů nakonec vzešlo knížectví Kuej-šuang, z čehož vzniklo pozdější pojmenování Kušánů. Kušáni se poté vydali na cestu směrem k Řecko-baktrijskému království, kterého se jim podařilo dosáhnou kolem roku 135 př. n. l. Řekové na to přesídlili do oblastí Hindúkuše a řeky Indu.

„Velcí králové“.

Prvním kušánským králem se stal Kudžúla Kadphises. Tomu se podařilo sjednotit etnikum Jüe-č'uů a rozšířit zatím relativně malé území Kušánců až do severní Indie. Dále se mu podařilo vytlačit Parthy z území Kábulu i Kandaháru. Jeho doba vlády bývá datována do 1. století. Kudžúla Kadphises byl pravděpodobně praotec Kanišky a první z tzv. „velkých kušánských králů“, kterým se postupně podařilo vybudovat mocnou říši napříč centrální Asií. Další král Vima Takto rozšířil Kušánsko o území severozápadní Indie.  Vnuk Kudžúly Kadphisa Vima Kadphises se stal dalším panovníkem. Vládl přibližně mezi lety 90-100 a podařilo se mu dobýt další území v Indii i Afghánistánu. Jako první vládce zavedl v Kušánské říši ražení zlatých mincí. V té době měla říše obchodní styky s Čínou, centrální Asií, Alexandrií i Antiochií.  Za dalšího panovníka, krále Kanišky, dosáhla Kušánská říše vrcholu. Jeho říše byla spravována ze dvou hlavních center: z Péšávaru a Mathury. Sám Kaniška je buddhistickou tradicí považován za jednoho z velkých panovníků, který převzal patronaci nad buddhismem. Vládl přibližně mezi lety 127-151 a z doby jeho vlády se dochovalo množství mincí, na kterých je vyobrazen i sám Kaniška. Z doby vlády Kanišky pocházejí první vyobrazení Buddhy v antropomorfní podobě, do té doby byl vyobrazován pomocí symbolů.  Za krále Huvišky říše dále vzkvétala, posledním velkým králem Kušánů se stal Vásudéva I.

Úpadek.

Od třetího století začala říše upadat. Když v roce 225 Vásudéva I. zemřel, říše byla rozdělena na východní a západní část. Okolo let 224-240 do oblasti Baktrie a severní Indie vpadli Sásánovci, kteří se zde stali později známí jako Indosásánovci. Další oblasti Kušánci ztratili vlivem rozmachu Guptovské říše. Ve 4. století se vzbouřil jeden z kušánských vazalů a svrhl kušánskou dynastii z vládnoucích pozic a založil Kidaritské království, které nějakou dobu ještě prosperovalo, avšak definitivní konec Kušánské říše přinesla invaze Hunů v 5. století a pozdější příchod islámu.

Umění.

Umění za doby Kušánců vzkvétalo zejména na hranici východní a západní části říše, v oblasti Gandháry, kde vzniklo tzv. gandhárské umění. Bylo specifické zejména díky prolínání řeckého uměleckého slohu spolu s východními motivy. Gandhárské umění přineslo do buddhistického umění průlomovou skutečnost - pod vlivem antiky začal být zakladatel buddhismu Buddha vyobrazován v lidské podobě. Do té doby byly antropomorfní zobrazení Buddhy spíše výjimkou a Buddha byl většinou vyobrazován pomocí symbolů jako bylo např. kolo dharmy, obří stopa apod. Z Gandháry je známo i vyobrazení Kušánců, jak uctívají Buddhu či bódhisattvy (asi nejčastěji Maitréju).

Ražba mincí.

Důležitou roli při zkoumání historických okolností Kušánské říše hrají mince. Někdy jsou dokonce jediným vodítkem, které má historik k dispozici.  Již od prvních kušánských panovníků byly mince raženy. První mince ze zlata se začaly razit za vlády Vimy Kadphisa. Byly to zlaté dínáry, které obsahovaly 8,035 g zlata; římský denár obsahoval přesně stejné množství, takže je pravděpodobné, že tato podobnost není náhodná. Na mincích bývaly vyobrazeny indická, řecká, íránská i sumersko-elamitská božstva. Za dob Kanišky se začal na mincích zobrazovat Buddha, většinou v helénském stylu. Na mincích bývají též nápisy, a to v různých jazycích včetně řečtiny.

Kušánská říše, někdy též Kušánsko, byl starověký stát, který se rozkládal přibližně na území dnešního Afghánistánu, Tádžikistánu, Pákistánu až na jih k řece Ganze v severní Indii. Kušánci udržovali diplomatické kontakty se Římem, Čínou i Persií. Po několik století bylo Kušánsko místem, kde docházelo ke střetávání kultur Západu a Východu. Přes Kušánskou říši vedla jedna z tras hedvábné stezky a sami Kušánci obchodovali zejména s mincemi, kořením a hedvábím.

贵霜帝国(梵语:;巴克特里亚语:;英语:Kushan; 亦称「库沈」或桂霜帝国) 是曾存在于中亚的古代盛国(约公元1世纪至3世纪),在其鼎盛时期(105年—250年)疆域从今日的塔吉克斯坦绵延至里海、阿富汗及恒河流域。贵霜帝国在迦腻色伽一世和其承继者统治之下达至鼎盛,曾拥有人口千万,被认为是当时亚欧四大强国之一,与汉、罗马、安息三个同一时期的帝国并列。


Historie.

Během života modelu Escort se vyrábělo sedm generací v Evropě označovaných Mark I až Mark VII (někdy také Mk I, Mk VII). Toto značení není zcela jednotné a některé generace bývají v různých regionech značeny rozdílně (např. Mk Vb vs. Mk VI).

Mark I (1968–1975).

Na přelomu let 1967 a 1968 nahrazuje Escort předchozí model Anglia. Vůz se zadním náhonem a motorem vpředu. Přenos výkonu přes manuální čtyřrychlostní nebo automatickou třírychlostní převodovku. Výroba probíhá v Anglii a Německu. Brzdy byly bubnové, kotoučové na přední nápravě byly za příplatek.

Mark II (1975–1980).

Escort II byl pouze Facelift předchozího modelu vyráběl se v letech 1975–80. Ford Escort RS 2000 si zahrál v seriálu Profesionálové, kde ho řídil Doyle v letech 1978–1979.

Mark III (1980–1986).

I nastala zima roku 1979 a bylo na čase říci sbohem staré dobré Brendě v souvislosti s očekávaným jarním příchodem Eriky.  Pro ty co neví o čem mluvím, vysvětlím.V 70 letech měli Fordovi projektoví manažeři úchylku v označování nových projektů aut, na kterých pracovali, dívčími jmény. Z toho plyne, že Capri se říkalo Diana, Mk.II Escort měl označení Brenda nu a Mk.III Escort je od té doby znám coby Erika.  Mk.III se začal měnit v realitu ji v roce 1975, kdy vznikly první skici třetí generace Escorta. Pro udržení vývoje v dlouhodobé perspektivě se plány na nový vůz, s poháněnou přední nápravou objevily pár měsíců po uvedení MK.II na trh.  Zatímco Mk.II je chápán jen jako převlečená Mk.I, Mk.III nemohla být víc odlišnější, než její předchůdce, s kterým v důsledku sdílí jen obchodní název – ESCORT. Nejen styling karoserie byl nový – s verzemi 3 a 5dveřový hatch, nahrazující 2 a 4dveřové sedany, ale taky celý systém pohonu a zavěšení kol, celá nová řada motorů, vyráběná v k tomu určené nové továrně.  Byl to mamutí počin, i pro tak velký koncern, jako je Ford, se všemi jeho celosvětovými zdroji a technologiemi. Malým překvapením se stalo to, kdy byl nový vůz v září 1980 představen, že Ford informoval motoristické novináře o skutečnosti, že tento projekt zabral 5 let vývoje, 5 různých větrných tunelů, 500 inženýrů a 500 milionů liber.  V diskuzi o novém modelu vznikl koncept „světového“ vozidla. Fordova mateřská továrna v USA držela velký podíl v japonské Mazdě a spolupracovala s ní na mnoha různých projektech. Počáteční idea zahrnovala rozšíření spolupráce i na evropskou pobočku a Escort měl být vozidlem produkovaným po celém světě.  Bohužel správný čas pro tento koncept v té době ještě neuzrál a na konci této myšlenky stojí 3 různé vozidla – Americký Escort nahrazující Pinto, evropský Escort a Mazda 323, které sice vypadají podobně, ale fakticky sdílejí jen minimum součástí.  Naznavše faktu, že si půjdou všichni svou cestou, práce na Evropském modelu začaly koncem roku 1976 dostávat reálné obrysy. Na rozdíl od Fiesty, prvního modelu s pohonem předních kol (pomineme li totálně zapomenutý Taunus 12M P6), jejíž tvary se zrodily v turínském designovém středisku GHIA, byl Escort více „domácím“ úkolem, přičemž kolínská pobočka měla odpovědnost za motory, převodovku a exteriér vozidla, kolegové z Anglie se zaměřili na vývoj podvozku, brzd, řízení, finálnímu doladění motoru a celkového vyvážení vozidla spolu s návrhem interiéru.  Klíčové postavy vývoje Eriky byly Uwe Bahnsen, viceprezident designového oddělení Forda a Ron Mellor, viceprezident produkčního vývoje.  Předohrabová Fiesta, uvedená v roce 1976, poskytla klíč k rozvoji Escorta, jakmile byla uvedena na trh, stal se Escort Mk.II s jeho koncepci totálně překonaným a zastaralým. Bylo velmi důležité, aby se jeho nástupce stal více prostorným, praktickým než jeho předchůdce, zároveň však i mnohem více aerodynamicky efektivním vozem. Pohonné ústrojí se testovalo v tuctu Fiest, jejích karoserie byly přizpůsobeny k pojmutí CVH motorů a celého podvozku Escorta, aby se docílilo výchozích hodnot pro testování ještě neexistujícího vozidla. Ve stejný čas chlapci v kolíně okusovali tužky v přestávkách mezi těžkou prací na designu vozidla, realizujícího se jako hatchback.  Nový Escort měl mít nejen lepší aerodynamický odpor než Mk.II s hodnotou 0,448, leč měl překonat i protivníka nalezeného v Golfu Mk.I, který oplýval hodnotou 0,43, tudíž jasným cílem pro Eriku byla hodnota 0,4 a zadupání koncernového zázraku do prachu cest. Ačkoliv vyvíjené vozy vypadaly velmi uhlazeně s jejich křehkými liniemi a rovnými hranami, ukázalo se po mnoha testech v tunelech a to nejen Fordových, ale i u Mercedes Benzu, Fiatu a Volkswagenu, e hodnota 0.4 nemůže být pokořena.  V ten moment tým Uwe Bahnsena naznal, že je třeba jemně přepracovat záď a prodloužit ji o cca 3 cm, dodat jí drobnou odtrhovou hranu vedoucí k vylepšení obtékáni karoserie a na přední kapotě došlo k jejímu „přetažení“ přes světla, čím se dosáhlo menšího čelního odporu. Toto všechno převedené na suchá čísla ruku v ruce s detailním vývojem vedlo k dosažení hodnoty 0,384 pro 5dveřový hatchback, přičemž verze XR3 opatřená předním a zadním spoilerem a „deflektory“ před zadními koly dosáhla až na Cd 0,374.  V porovnání se svým předchůdcem měl nový model podobné základní rozměry, ovšem jeho přední náprava širší, střecha byla nižší a uvnitř bylo mnohem více lépe využitelného prostoru. O jeho náskoku ještě více vypovídá jeho menší váha, neušetřilo se jen zahozením kardanu a tuhé zadní nápravy, ale i promyšlenými kroky vedoucími k pevnějším a lehčím částem vozidla, kupříkladu čelní okno tímto ztratilo 1 mm tloušťky.  Finální design vozidla byl potvrzen v březnu 1978 a v průběhu roku došlo jen k několika málo korekcím interiéru, také mohla být spuštěna produkce pilotních kusů v továrně Saarlouis a Halewoodu a to počátkem ledna 1980. Červenec roku 1980 uzřel kompletní výměnu modelové řady Mk.II za MK.III a tím začaly šťastná i nešťastná léta Escorta s touto koncepci pohonu. Hned od počátku produkce byla nabízena celá škála modelů a to 3 a 5dveřový hatchback, 3dveřové kombi osazené 3 novými motory CVH 1,1, 1,3 a 1,6 (ačkoliv všechny verze 1,1 prodané v Británii se osadily prehistorickým OHV motorem Kent z Fiesty, který byl do ní taktéž implantován z jiného modelu – Cortina). Erika se dále mohla pyšnit různými variantami výbavy od základní standard verze a po luxusní verzi Ghia, ale i sportovní verzi XR3.  V roce 1981 byl Escort zvolen Evropským vozem roku.

Mark IV (1986–1990).

Model IV. byl celkem viditelný facelift předchozího modelu, např. nové přední i zadní čelo atd.  Vyráběné verze a motorizace: Na jihoamerickém trhu se nabídka motorů lišila od uvedeného seznamu.

Mark V (1990–1992).

Tento model byl zcela odlišný od předchozích, poměrně moderních modelů a to tím při jeho vývoji byl kladen velký důraz na ekonomické ukazatele, tudíž konstrukce nebyla zrovna přelomová. Konfigurace podvozku byla spíš krokem zpět, což bylo po zásluze oceněno dobovým tiskem a nelze se divit, báječné jízdní vlastnosti modelu Mk.IV s nezávislým zavěšením kol byly nahrazeny zmateným chováním nového modelu, který v prvotních sériích nebyl osazen vepředu ani stabilizační tyčí a zadní náprava byla řešena „zkrutnou tyčí“. Ani sdílení motorů s předchozí generací Mk.IV, motory CVH, nevedlo k oslavným ódám, což skrz problémy s vývojem motoru Zetec (Zeta) vedlo k urychlenému vývoji motoru N7A, známého osazením ve voze se známým označením RS2000 a to od roku 1991. Pravdou je, že i tento motor byl kombinací starých věci, tzn bloku motoru I4 DOHC (sierra, Scorpio) a hlavou vyvinutou Cosworthem.  Motory:

Mark VI (1992–1995).

Mark VI bývá v anglických textech často označován jako Mark Vb. V podstatě je Escort VI pouze facelift předchozího modelu. Má jinou kapotu motorového prostoru, objevila se nová zadní světla u hatchbacků a karoserie dostala různá vyztužení, mj. trubkové vzpěry ve dveřích. V průběhu výroby došlo k drobným změnám v krytu hrdla nádrže a designu a uchycení sedaček, předznamenávajících příchod dalšího faceliftu modelu Escort. Motory:

Mark VII (1995–2000).

Poslední generace vozu. Opět jen facelift předchozího vozu. Byla ještě více zakulacena světla, oválný otvor masky se zúžil, na náraznících nejsou chromované pruhy. Následující model již nesl název Focus. Oba modely byly od roku 1998 vyráběny souběžně. V anglicky psaných textech bývá Mark VII většinou označena jako Mark VI a předchozí mezityp bez faceliftu jako Mark Vb.  K dostání byly i verze s nadstandardní výbavou Ghia. Tato výbava byla dostupná ve všech karosářských provedeních. Do této výbavy patří:  Volitelná výbava v rámci Ghia packetu:

Motory.

K dispozici bylo 9 spalovacích motorů:  nebo 3 vznětové motory:

Sportovní verze.

Od roku 1991 až do ukončení výroby roku 2000 byl prodáván model se sportovním paketem zvaný RS 2000. Ten byl postaven na základě modelu běžné karoserie Escorta, stejně jako tomu bylo i u předchozích generací. Nedošlo k žádným vyztužovacím procesům,ani k jiným úpravám, které by více konvenovaly s označením RS. Standardem u tohoto packetu byly lakované přídavné boční prahy a typický zadní spoiler, kteréžto šly ovšem za příplatek aplikovat na jakýkoliv standardní model. Výbava interieru obsahovala sportovní sedačky značky Recaro, ztmavené odsouvací střešní okno, elektrické stahování okének a centrální zamykání. Podsvícení palubní desky bylo netypicky oranžové a detaily na volantu a řadicí páce červené. Bílou vránou v řade RS byl model 4x4, jehož výroba čítala cca 500 ks, občas je mylně spojován s modelem Cosworth, ale obsahuje mnohem konvenčnější techniku obsahující modifikovanou převodovku MTX a hrst různých dílů napříč spektrem produkce Forda. Tato transmise se objevila i v běžných modelech a byla použita i ve Fordu Mondeo Mk.I. Bohužel s odstupem času se ukázala coby velmi nestabilní, tudíž počet funkčních vozů se rapidně tenčí, proto jsou již v dnešní době modely RS 2000 vzácné a i jako ojetiny mezi fanoušky ceněné.

Motor.

Paket RS 2000 nabízel pouze jedinou motorizaci. Vzhledem k tomu, že automobilka Ford započala výrobu nových Zetec motorů až po roce 1992, používal se již od roku 1991 jako základ pro motory RS 2000 agregát zvaný I4, který již automobilka montovala do modelů Sierra a Scorpio. Byla však použita jiná hlava válců s 16 ventily typu DOHC, namísto původní pouze 8ventilové.

Závodní verze.

Escort byl velmi úspěšným modelem z hlediska motoristického sportu. Zejména soutěžní modely označené jako RS Cosworth se staly na dlouhou dobu téměř jakýmsi synonymem závodů rally a po dlouhé roky zde pravidelně sbíraly vavříny.

Ford Escort RS 1700T.

Ford Escort RS 1700T byl prototyp s pohonem zadních kol, navržený Fordem v roce 1980 pro rally skupinu B. Prototypy byly založeny na Eskortu mkIII a měly podélně uložený přeplňovaný čtyřválec Cosworth 1,8, který produkoval maximální výkon přes 300 koní (224 kW). Rs1700T měl zrychlení z 0–100 za 4,2 sekundy a maximální rychlost 225km/h. Vzhledem k přetrvávajícím problémům přestal ford s jeho vývojem a začal pracovat na novém modelu s pohonem všech kol, na slavném RS200. Bylo vyrobeno jen 18 zkušebních vozů, kterých se dodnes dochovalo pouze 5. Ford Escort RS 1700T byl ve vývoji po dobu 2 let. Escort 1700T měl být nástupcem velmi úspěšného Escortu RS1800 Mk2 a měl být zapsán do skupiny B na mistrovství světa rallye.  VÝROBA MOTOR ZAVĚŠENÍ Brzdy KOLA PNEUMATIKY

Verze RS Turbo.

Byl představen v roce 1984 na pařížském autosalonu jako nástupce RS 1600i. Měl přeplňovaný zážehový Motor. V exterieru byly použity přední a zadní spojlery, rozšířené blatníky a prahy. Kola byla opatřena sportovními disky z lehké slitiny. Na karoserii byly potisky barevných pruhů. Vůz byl homologován ve skupině sportovních cestovních vozů. Jeho účelem bylo konkurovat vozům VW Golf GTI a Opel Kadett GSi. Motor měl výkon 97 kW a rozvod OHC. Převodovka byla použita pětistupňová. Kola byla zavěšena nezávisle na vzpěrách Mc Pherson. Pérování vinutými pružinami s teleskopickými tlumiči. Maximální rychlost 200 km/h, průměrná spotřeba 11 litrů na 100 km.

Escort Kit Car.

První Kit Car značky Ford nahradil stárnoucí typ Maxi Kit. Řada komponentů byla shodná s typem RS Cosworth. K pohonu sloužil přeplňovaný dvoulitr o výkonu 280 koní a točivém momentu 255 Nm. Gwydaf Evans získal s tímto vozem britský titul. V roce 1997 byla dokončena homologace a vůz byl vzhledově od typu Cosworth odlišen jinými nárazníky a spoilery. Hmotnost vozu byla snížena na 960 kg. Také v druhé sezoně britského šampionátu bojoval Evans o titul, ale neobhájil ho.

Escort RS Cosworth.

Byl připraven ve spolupráci s firmou Cosworth, se kterou Ford spolupracoval ve Formuli 1. V letech 1992 až 1996 bylo vyrobeno 7 145 vozů. Byl to nástupce modelu Ford Sierra RS Cosworth 4x4 a v podstatě přebral veškeré mechanické části. Sierra byla v oblasti rallye málo úspěšná a tak se Ford rozhodl celý podvozek i agregáty Sierry vestavět do lehčí karoserie Escortu která měla také kratší rozvor náprav. Motor byl přeplňovaný turbodmychadlem Garrett a měl výkon 227 koní (167 kW). Byly rozlišovány 3 verze podle barvy hlavy válců. Červená byla pro vysokooktanový benzín, zelená pro bezolovnatý a modrá pro bezolovnatý s katalyzátorem. Jako jediný Escort měl motor uložený podélně z důvodu vestavby agregátů Sierry. Montování karoserie převzala firma Karmann, která upravila karoserii pro objemnější motory a díly pohonu všech kol. Charakteristickým prvkem je dvoupatrové přítlačné křídlo, rozšířené blatníky a chladicí otvory na kapotě. V interieru jsou anatomická sedadla Recaro.

Escort WRC.

Jednalo se o kompletně přestavěný model Escort RS Cosworth. Verzi WRC poháněl zážehový čtyřválec Cosworth o objemu 1993 cm3 o výkonu 300k( dáno předpisy pro sk. WRC, reálně přes 350k) přeplňovaný turbodmychadlem. Převodovka je šestistupňová sekvenční. Poprvé byl homologován 1. ledna 1997 a už ve stejném roce se zúčastnil Rallye Monte Carlo 1997 jako jeden z prvních vozů v nové kategorii. Většinu úprav vozu měla na svědomí firma Moutone. Vzhledově měl vůz jiný přední nárazník a menší přítlačné křídlo.  Rozměry

Zajímavosti.

V České republice byl Ford Escort na přelomu tisíciletí několik let nejpočetněji zastoupeným zahraničním vozem.

Ford Escort je vozidlo automobilky Ford. Na evropský trh byl uveden v roce 1968 a pod stejným názvem se vyráběl až do roku 2000, v Severní Americe se prodával mezi lety 1981 a 2004. Šlo o vůz nižší střední třídy, který se vyráběl s karoseriemi typu hatchback, kupé, kombi, pickup, sedan a kabriolet. Některé verze sedanu nesly na některých trzích označení "Orion". Všechny generace tohoto modelu měly motor umístěn vpředu. V prvních letech výroby měl Escort poháněna kola zadní nápravy, později došlo ke změně a poháněna byla přední náprava jako u většiny konkurentů. Vyráběly se i verze s pohonem všech kol.

福特护卫者(英语:Ford Escort)是福特汽车旗下的子公司欧洲福特在1968年至2004年间生产的一款家用小型车,1981年至2003年间,北美地区也有几款福特汽车叫做“福特护卫”。


Život.

Alfons XIII. králem.

Narodil se 17. května 1886 v Madridu jako pohrobek 25. listopadu 1885 zesnulého krále Alfonse XII. Španělského a jeho druhé ženy Marie Kristiny Rakouské a tím se de jure ihned po svém narození stal králem. Do jeho plnoletosti roku 1902 však úřední záležitosti vedla jeho matka jako regentka.  Když se král Alfons XIII. a královna Viktorie Evženie vraceli po svatebním obřadu do královského paláce, stali se terčem atentátu prostřednictvím bomby ukryté v kytici květin, kterou hodil anarchista Mateo Morral na jejich vůz, před číslem 88 na madridské calle Mayor. Královský pár jako zázrakem vyšel bez zranění, avšak na následky exploze zemřelo nebo bylo zraněno mnoho přihlížejících a členů královské suity.  Během první světové války, jako monarcha neutrálního státu, uspořádal účinnou iniciativu, "Úřad pro zajatce", (špan. Oficina Pro Cautivos), která umožnila kontakt mezi válečnými zajatci obou stran s jejich rodinami. Úřad zachránil na 70 tisíc civilistů a 21 tisíc vojáků, intervenoval ve prospěch 136 tisíc válečných zajatců a uskutečnil 4 tisíce inspekčních vizit v utečeneckých táborech. Král kromě toho měl v úmyslu osvobodit a nechat převézt do Španělska ruskou carskou rodinu, ale po státním převratu v režii bolševiků to již nebylo možné.  Po smrti posledního rakousko-uherského císaře a českého krále Karla I. (zemřel 1. dubna 1922 v internaci na Madeiře) poskytl Alfons XIII. ve Španělsku azyl císařovně vdově Zitě a jejím osmi dětem.

Vláda Alfonse XIII..

Doba jeho vlády spadala do éry politické restaurace ve Španělsku. V tomto období se všechny významné síly snažily o zeslabení existujících politických a slábnoucích sociálních protikladů ve španělské společnosti, avšak bez úspěchu. Král to však nechápal jako impuls k prosazení nezbytných reforem prostřednictvím svých širokých možností daných mu ústavou. Španělsko bylo sice uchráněno hrůz první světové války, ale i zde byly velké sociální rozdíly zdrojem napětí ve společnosti. Stávky, sociální nepokoje a atentáty situaci ještě zhoršovaly. Korupcí a reformním vzedmutím poznamenaný španělský politický systém se definitivně zhroutil roku 1923 po porážce španělské armády proti marockým povstalcům u Annualu. Správou Španělska byl pověřen generál Miguel Primo de Rivera, za jehož vedení se země stala de facto vojenskou diktaturou, v níž stál král ve stínu vojenského diktátora. Avšak ani tato sedm let trvající diktatura nepřinesla vytouženou konsolidaci ochromeného španělského státu a nesplnila očekávání.

Život po vyhlášení republiky.

V komunálních volbách z 12. dubna 1931, prvních volbách po roce 1923, ve velkých městech přesvědčivě zvítězili republikáni. O dva dny později byla v Madridu vyhlášena (2.) republika a král Alfons ještě téhož dne, bez formální abdikace, odešel se svou rodinou do exilu, nejprve do Paříže a Marseille, později do Říma. Na pokraji španělské občanské války horlivě podporoval vzbouřenecké skupiny, a prohlašoval se za "falangistu od první chvíle". Teprve krátce před svou smrtí, 15. ledna 1941, se vzdal práva na trůn ve prospěch svého syna Juana.

Smrt.

Alfons XIII. zemřel v Římě, kde byl poté rovněž pohřben, a to ve španělském národním kostele Santa Maria in Monserrato degli Spagnoli. V lednu 1980 byly jeho ostatky převezeny do královské hrobky kláštera El Escorial.

Rodina.

Z manželství uzavřeného 31. května 1906 s princeznou Viktorií z Battenbergu, dcerou prince Jindřicha Mořice z Battenbergu, guvernéra a kapitána na ostrově Wight, a jeho manželky princezny Beatrice Britské, nejmladší dcery britské královny Viktorie, vzešli následující potomci:

Nelegitimní potomci.

Alfons měl rovněž šest nelegitimních potomků:

Alfons XIII. ("Alfonso XIII"; 17. května 1886, Madrid – 28. února 1941, Řím) byl v letech 1886 až 1931 králem španělským.

阿方索十三世(,1886年-5月17日-1941年-2月28日),全名阿方索·莱昂·费尔南多·马里亚·海梅·伊西德罗·帕斯夸尔·安东尼奥·德·波旁—哈布斯堡-洛林(Alfonso León Fernando Maria Jaime Isidro Pascual Antonio de Borbón y Habsburgo-Lorena),波旁王朝的西班牙国王(1886年-1931年),阿方索十二世的遗腹子。1902年成年前,由他的母亲玛丽亚·克里斯蒂娜摄政。


Pouzdro na klíče.

Klíčenka jako pouzdro na klíče je běžný předmět denní potřeby. Jedná se o malé kožené, plátěné či koženkové pouzdro, ve kterém je umístěn kroužek na klíče, což je dvojitě vinutý kovový pérový kroužek, jenž slouží jako spojovací součást pro jednotlivé klíče. Pouzdro bývá opatřeno vhodným technickým mechanizmem, kterým lze klíčenku neprodyšně uzavřít (suchý zip, zdrhovadlo, knoflíky apod). Pouzdro chrání obsah našich kapes, aktovek či kabelek před mechanickým poškozením, jež by mohlo případně vzniknout od kovových hran jednotlivých klíčů.  Do klíčenky obvykle umísťujeme klíče od jednoho a téhož objektu (dům, byt, kancelář, chalupa apod.), či klíče, jenž užívá jedna konkrétní osoba. Někdy lze klíčenku použít i jako pouzdro ma drobné mince nebo na jiné drobné předměty denní potřeby.  Kromě této základní funkce také klíčenka chrání samotné klíče před nepříznivými povětrnostními vlivy, zejména před možností koroze.

Přívěsek ke klíčům.

Je to předmět, připevňovaný ke klíči či svazku klíčů. Může to být recesistický, upomínkový nebo reklamní přívěsek, nebo miniaturní zařízení. Příkladem praktického zařízení je USB klíčenka, sloužící pro přenos dat.

Věšáček.

Existují věšáčky na klíče, které jsou označovány slovem klíčenka, může se jednat třeba o ozdobný pásek či řetízek, jenž se připevňuje na oděv nebo na příruční zavazadlo, který je opatřen očky či kroužky pro připevnění klíčů, může se jednat i o ozdobný věšáček umístěný například u vchodových dveří do bytu či na jiném vhodném místě.

Počítačová klíčenka.

Analogií k fyzickým objektům je výraz klíčenka (), který se používá pro označení úložiště šifrovacích klíčů (např. programem gpg). V operačním systému Mac OS X se pro ukládání hesel používá program s názvem Apple Keychain. Termín "keychain" byl poprvé použit v sérii článků IBM developerWorks.

Klíčenka je drobný předmět, sloužící k přenášení nebo uschovávání klíčů. Kromě významu pro fyzický objekt se pojem klíčenka používá též v software, který do klíčenky () ukládá šifrovací klíče.

钥匙圈又称钥匙扣、锁匙扣,是一个用来扣住钥匙和其他东西的环(一般材质是金属或者塑胶),有时候会与钥匙链(key chain)连在一起。有的钥匙圈是用皮革,木头,或者橡胶做成的。


瑪麗亞·克里斯蒂娜 (奧地利)

Životopis.

Marie Kristina, v kruhu rodiny zvaná Christa, se narodila na zámku Židlochovice jako dcera arcivévody Karla Ferdinanda, druhého syna arcivévody Karla, a jeho ženy Alžběty Františky Marie Rakouské.  29. listopadu 1879 se v madridském královském paláci provdala za krále Alfonse XII. Španělského.  Byla matkou jeho tří legitimních dětí:  Protože se nástupce trůnu Alfons XIII. narodil až po smrti svého otce, působila Marie Kristina po smrti svého manžela 25. listopadu 1885 až do narození syna Alfonse 17. května 1886 jako regentka Španělska. Regentkou zůstala i po prohlášení novorozeného syna králem Alfonsem XIII., a to až do doby jeho plnoletosti v roce 1902, kdy sám převzal úřední záležitosti. Během jejího regentství prohrálo Španělsko roku 1898 španělsko-americkou válku. V roce 1898 byla podepsána Pařížská mírová smlouva, ve které Španělsko předalo Kubu, Portoriko, Filipíny a Guam do správy USA, o rok později byla podepsána německo-španělská smlouva, ve které Španělsko prodalo svá zbývající koloniální území v Pacifiku Německu (Palau, Severní Mariany a Karolíny).  Jako vdova, matka i regentka (do roku 1902) Marie Kristina ve věku 27 let zcela rezignovala na přepych dvora a zcela se oddala péči o syna. Vládu mu předala při dosažení jeho plnoletosti v roce 1902. Když se v roce 1906 oženil, ztratila definitivně roli první dámy královského dvora a zbytek svého života zasvětila pomoci potřebným.

Zajímavosti.

Marie Kristina byla považována za agilní, v tehdejší době až odvážnou ženu. Když v červnu (27. 6.) 1889 královští inženýři prováděli v parku poblíž Madridu experimenty s vojenskými balóny, objevila se náhle královna a projevila přání podniknout let. Hlavní opatrovatelka měla podle svědectví veliký strach letět s ní, proto nastoupila královna sama s jedním z pobočníků a několika inženýry do balónu, jenž se, připevněný dvěma lany, za hromového jásotu vojáků a důstojníků vznesl do výšky 350 metrů. Balónu od té doby nikdo neřekl jinak než „Maria Christina von Habsburg“.

Marie Kristina Habsbursko-Lotrinská (německy "Maria Christina Désirée Henriette Felicitas Rainiera von Habsburg-Lothringen", španělsky "María Cristina de Habsburgo-Lorena", 21. července 1858, Židlochovice– 6. února 1929, královský palác v Madridu), byla císařská a královská princezna, arcivévodkyně rakouská, španělská královna a regentka jako druhá manželka Alfonse XII., matka krále Alfonse XIII.

玛丽亚·克里斯蒂娜·亨丽埃特·德茜德蕾亚·费利西塔斯·赖内里亚·冯·哈布斯堡-洛林(;1858年-7月21日-1929年-2月6日),奥地利人,西班牙国王阿方索十二世第二任王后,和她儿子阿方索十三世的摄政。


Objev.

Barbara McClintocková je první ženou, která byla oceněna Nobelovou cenou za fyziologii a lékařství, a to v roce 1933.  Zabývala se cytogenetikou a pozorovala, jak se chromozomy postrádající konce stávájí pomalejšími a ""lepivým"i". Z toho vyvodila hypotézu o existenci jedinečné struktury na vrcholech chromozomů udržujících stabilitu a výdrž.  V období po roce 1970 byl ruský teoretik Alexei Olovnikov, první, kdo rozpoznal, jak chromozomy nedokáží replikovat svá zakončení. Na základě tohoto pozorování a ve shodě s názorem Leonarda Hayflicka o limitované míře bunečného dělení, Olovnikov pozdeji navrhnul: DNA sekvence jsou ztraceny pokaždé, co se buňka dělí až do té doby, kdy postupná ztráta dosáhne kritické úrovně, při které dělení buněk končí.  Mezi lety 1975–1977, pracující kolegyně na Yaleové univerzitě Elizabeth Blackburnová s Josephem G. Gallem, objevila neobvyklou podstatu telomer, s jejich jednoduchou opakující se DNA sekvencí, z které se vrcholy chromozomů skládají. Blackburnová, Carol W. Greiderová, a Jack Szostak jsou vědci odměnění Nobelovou cenou za Nobelovou cenou za fyziologii a lékařství za rok 2009 za objev, že jsou chromozomy chráněné přítomností telomer a objevení enzymu telomerázy.

Funkce a podstata.

Telomery jsou opakující se sekvence nukleotidu nacházející se na vrcholcích lineárních chromozómů většiny eukaryotických organismů. TTAGGG je sekvence opakujících se nukleotidů, základ telomer obratlovců.  Většina prokaryotních organismů má chromozomy kruhovité, spíše než lineární a neuzavřené. Nemají tedy přítomné v kruhovém chromozomu telomery.  Přítomnost telomer kompenzuje neucelenou polokonzervativní DNA replikaci na vrcholcích chromozomů. U telomer mnohobuněčných eukaryotických organismů se nevyskytuje báze uracil v nukleotidech, stejně jako u samotné DNA.  Funkce:

Některé známé sekvence nukleotidů telomer.

Ve většině prokaryotních organismech, jsou choromozomy cyklické a nemají zakončení, netrpí tedy předčasnou terminací replikace. Malá část bakteriálních chromozomů, jako jsou v "Streptomyces, Agrobacterium", a "Borrelia", jsou lineární a obsahují telomery velmi odlišné od telomer v chromozomech eukaryotních buněk, strukturou i funkcí. Známé struktury bakteriálních telomer svou podstatou napodobují formu vázání bílkovin na koncích lineárních chromozomů, nebo uzavřených tvarů připomínající sponky do vlasů, z jedno-vláknitých DNA na zakončeních lineárních chromozomů.  Při procesu replikace DNA, replikační enzymy u eukaryotické DNA ("komplex s DNA polymerázou a bílkovinami") nemůžou replikovat přítomné sekvence na zakončení chromozomů (nebo přesně vlákna chromatidy). Aby se tyto úseky (a na nich zaznamenané informace) při replikaci neztratily, následují po nich právě telomery, které se tak stávají důležité při úspěšném procesu dělení buněk. Pomáhají “"zakrý"t“ konce genových sekvencí, ale samy jsou od konce postupně ztráceny při replikacii DNA. V buňce je možné nalézt enzym telomerázu, který doplňuje opakující se nukleotidové sekvence na konce DNA. Telomeráza tedy obnovuje postradatelnou část telomer, zakrývající DNA.  Ve většině mnohobuněčných eukaryotických organismech je telomeráza aktivní jen u zárodečných buněk. Některé druhy kmenových buněk jako jsou embrionální kmenové buňky (ESC) a některé bílé krvinky. Telomerázu je možné znovu aktivovat a telomery navrátit do embrioninálního stádia přes somatické přesunutí buněčného jádra. Existují teorie, které považují stálé zkracování telomer jednotlivými procesy replikace v somatických buňkách za příčinu stárnutí a postupně slábnoucí obranné mechanismy těla proti rakovině. To, je protože telomery se chovají jako zpožďovací “"pojistka"“, eventuálně po čase odejde z provozu po určitém proběhnutém počtu dělení buněk a to má za výsledek následnou ztrátu vitálně důležitých genetických informací z chromozomu buňky do budoucích procesů dělení buněk.  Délka telomer se velmi liší v závislosti na skupině organismů. Od přibližně 300 základních párů v kvasinkách až po mnoho párů bází (kb) v lidských chromozomech. Často jsou složené z rozmezí bohatých na guanin – 6 – 8 základních opakujících se párů. Eukaryotické telomery mají typické zakončení s 3 ́ jedno-vláknovým DNA převislým úsekem, který je esenciální pro udržování a zakrývání konce chromozomů. Bylo identifikováno více proteinů vázajících se na jedno či dvou vláknové telomery DNA. Fungují, jak v udržování telomer, tak v jejich vlastnosti zakrývat důležité sekvence DNA. Telomery se formují do struktur velkých smyček nazývaných stuhy (kroužky) telomer, zkráceně T-loops. Jednovláknová DNA se svine do dlouhého kroužku, stabilizovaného proteiny spojujícími telomery. Na konci T-loop je jednovláknová sekvence telomery (DNA) udržována na oblast dvou-vláknové DNA a to za přítomnosti vlákna telomery narušujícího strukturu dvoušroubovice DNA. Také přerušuje párování bází na jednom z vláken. Tato celkem 3 vláknová struktura se nazývá D-loop, nebo také D-kroužek (displacement loop, existuje také R-loop pro RNA).  Zkracování telomer u lidí vede k senescenci replikace a postupně blokuje dělení buněk. Základní podstatou tohoto mechanismu, ale je prevence před genovou nestabilitou a vývojem rakoviny v buňkách lidského těla, které jsou již staré a limitují počet možných uskutečnění buněčného dělení. Nicméně zároveň zkrácené telomery narušují funkce imunitního systému, které navyšují náchylnost vzniku neřízené rakoviny. Když nastane, že jsou již úseky telomer příliš krátké, potenciálně se mohou rozvinout z jejich uzavřené struktury. Buňka následně zaznamená odkrytí zranitelné DNA jako již poškození a přestane růst, vstoupí do buněčného stáří, nebo nastartuje apoptosu (sebe destruktivní proces), což se odvíjí od genetického pozadí buňky (p53 status). Odkrytí telomery se také děje při fúzi chromozomů. Protože v normálních somatických buňkách je považováno, za nemožné toto poškození napravit, tak se v buňkách rovnou spustí apoptóza. Většina nemocí spojených se stárnutím jsou spojovány s zkrácenými úseky telomer, nicméně spíše to souvisí se zpomalující se schopností buněk telomery obnovovat. Funkce orgánů se zhoršují, jak více a více buněk je v procesu apoptózy, či vstupují do buněčného stárnutí, ve výsledku to vede k selhání orgánové soustavy.

Komplex Shelterin.

Bílkovinný komplex známý jako shelterin chrání zakončení samotných telomer od rozpoznání za neopravitelné vidlicovité úseky inhibicí homologní rekombinace (HR) a nehomologním spojováním zakončení (NHEJ). Na samém distálním konci telomery se nachází základ 300 bází o jednom vlákně, které formuje T-loop (T-kroužek). Tato smyčka je analogická k uzlu, který stabilizuje telomery, zabraňuje rozpoznání zakončení telomer jako otevřené narušené části pro mechanismus opravy DNA. Když se vyskytne spojování zakončení, které je nehomologní ho typu na koncích telomer, výsledkem nakonec je spojení chromozomální. Smyčka T-loop je dohromady sestavena několika proteiny, zaznamenanými například TRF1, TRF2, POT1, TIN1, a TIN2. Tento soubor je společně označován komplex Shelterin. U lidí je komplex Shelterin složen z 6 bílkovin identifikovaných jako TRF1, TRF2, TIN2, POT1, TPP1, a RAP1.

Zkrácení.

V průběhu procesu se poslední RNA primer připojí a s DNA polymerázou a RNA nukleázou a DNA ligázou v procesu konvertují RNA (primeru) na DNA na zapečetění mezer mezi Okazakiho fragmentem. Z důvodu pozměnění RNA na DNA, musí již být přítomné vlákno DNA před úsekem RNA primeru. To se děje na všech místech zaostávající části, neděje se to však na konci, kde je přichycen poslední RNA primer. Nakonec, je tato RNA zničena působením enzymu, který degraduje zbylou RNA v těsné blízkosti umístěné na DNA. Proto je část telomery ztracena při každém cyklickém procesu replikace na 5 ́konci zaostávající části dceřiného vlákna od původního vlákna. Studie s experimenty provedenými ve zkumavkách poukázali, že telomery jsou vysoce citlivé na oxidační stres. Je důkaz o zprostředkovaném poškození DNA oxidačním procesem, na který je poukazováno jako důležitý, determinant zkracování telomery. Zkracování telomer vlivem volných radikálů vysvětluje rozdíl mezi přepokládanou ztrátou koncového replikačního problémového segmentu (c. 20 bp) za dělení buněk a skutečného zkrácení telomer. Zkrácení telomer, které probíhá v rozmezí 50–100 bp, a to má mnohem větší dopad na délku telomer, než zkrácení koncovým replikačním problémem, segmentu. Některé studiu se zaměřili na interakce mezi přírůstkem antioxidantů a délkou telomer. V LIBCSP, studii rakoviny prsu na Long Islandu byl nalezen střední nárůstek rizika vzniku rakoviny prsu u žen s nejkratšími telomerami a nízkého doplňování Beta-karotenu. Dále vitamínu C a E, to dle autorů dokazuje, že určitá míra interakce rizika vzniku rakoviny prsu a s mechanismy při poškozování DNA, souvisí s přítomností zkrácených telomer, způsobené oxidačním stresem. Zkracování telomer je často spojováno s procesy stárnutí a nemocemi stáří. V roce 2003 objevil Rochard Cawthon, dle jeho studie to, že jedinci s delšími telomerami vedou delší život, než jedinci s kratšími telomerami. Nicméně, není známo jestli krátké telomery jsou znakem stáří jednotlivé buňky, nebo se prakticky podílejí na stárnutí samém. Souvislost se střední délkou života se však prokázala u více druhů.  Psychologický stres a zkracování telomer <br> V roce 2017 proběhla meta-analýza 23 studií a vyšla s výsledky, že zvýšené vnímání psychologického stresu bylo spojeno s malým poklesem délky telomer, zároveň byl ale také důkaz o potenciálním zkreslení při publikaci studií. Při vzetí zkreslení k výsledkům, se tento účinek zkrácení zmírnil a stal nevýznamným. Oxidační stres má trvat při zvýšeném množství volných radikálů.

Prodlužování.

Limit probíhajícího buněčné dělení byl poprvé předpokládán Leonardem Hayflickem (Stanfordova univerzita) a tato hranice je nyní nazývána Hayflick limit. V návaznosti na sebe byly učiněny signifikantní objevy skupinou vědců v organizaci Geron Corporation. Vedoucím výzkumníků byl zakladatel firmy Michael D. West, který definitivně propojil zkracování telomer s hranicí Hayflickova limitu. Klonování katalytických komponent telomerázy umožnilo testování experimentů, zda za dostatečné úrovně působení telomerázy a zamezením zkracování telomer, prodlouží životnost buněk. Účinky telomerázy byly publikované v časopise Science jako opravdu schopné prodloužení délky normálních funkcí buňky, nyní je na ní přihlíženo, že je schopna prodloužit životnost somatické buňky, zpomalováním zkracování telomer.  Reverze procesu zkracovaní telomer přes dočasnou aktivaci telomerázy může být praktickým způsobem zpomalení procesu stárnutí. Způsob jakým se to projevuje je oddálení Hayflickova limitu. Byly navrhnuty tři cesty na obrácení mechanismu zkracování telomer. Léky, genová terapie, nebo potlačení metabolismu tzv. strnulostí / hibernace. Tyto metody nebyly dosud prokázány na lidech, ale bylo demonstrováno, že zkracování telomer je zpomaleno až zastaveno během hibernace a stárnutí je během ni zpomaleno (Turbill, et al. 2012 & 2013). Hibernace by měla mít pozitivní vliv na délku života (Lyman et al. 1981). Úspěšně bylo prokázáno, že při reverzi zkracování telomer, došlo k úspěšnému zamezení některých znaků stárnutí, alespoň tedy u laboratorních myší. Dále také u hlístice ("Caenorhabditis elegans)." Je i hypotéza, že delší telomery a především aktivace telomerázy by mohla vést k urychlenému vývoji rakoviny (e.g. Weinstein and Ciszek, 2002). Nicméně delší telomery, jak již bylo zmíněno, mohou i chránit proti výskytu rakoviny, protože u příliš zkrácených telomer je pravděpodobnost výskytu rakoviny větší. Také bylo navrhnuto, že prodloužené telomery by mohly vést k zvýšené spotřebě energie organismem.  Metody na prodloužení telomer by mohly být využity i u manipulace s tkání, a to, že dovolují zdravé savčí buňky bez známky rakovinného bujení kultivovat v množství dostatečně velkém na biomedicínské inženýrství na opravy materiálu a tkání.  Dvě studie o dlouho žijících mořských ptácích demonstrovaly fakt, že role telomer není plně pochopena. V roce 2003 vědci pozorovali prodlužující se telomery během stárnutí u ptáka "Oceanodroma leucorhoa". To bylo poprvé, co byl takový vývoj telomer vůbec zaznamenán. V roce 2006 bylo ohlášeno (Juola) objevení dalšího dlouho žijícího mořského ptáka s zkracujícími se telomerami do 40 roka života a to u "Fregata minor." U tohoto nesouvisejícího druhu se po 40 roku života výrazně objevilo prodlužování telomer, nicméně se tetnto jev u každého jedince lišil. Navíc podle délky telomer nelze rozeznat věk jedince tohoto ptačího druhu. Z toho vědci vyvozují, že u procesů spojených s telomerami jsou variace v délce, s kterými ještě nejsou plně obeznámeni. Gilley a Blackburn testovali, zda zkracování telomer má vliv na buněčné stárnutí u trepek a došli k závěru, že při stárnutí nedocházelo k zkracování telomer.  Dále Gomes s kolegy vydal studii v komparativní biologii savčích telomer, ve které tvrdí že délka telomer různých savců koreluje nepřímo s délkou života a zůstává v tématu se stárnutím spíše kontroverzní. K tomu tým s Harrisem našel jen minimální důkazy na to, že by lidské telomery přímo vykazovaly vztah s procesem stárnutí, spíše než důležitost kognitivních schopností a fyzických schopností jedince.

Výzkum rizika onemocnění.

Telomery jsou kritické pro udržování genů nepoškozených, a integrovaných a mohou být faktorem silně ovlivňujícím startování nemocí spjatých s stárnutím. Studie laboratoří ukazují, že obecně dysfunkce a krácení telomer se objevuje během stárnutí a vývoje rakovinného neřízeného dělení. Krátké telomery mohou vést k nestabilitě genových sekvencí, ztrátě chromozomů, formací nerecipročním translacím. Telomery jsou rakovinných buňkách a v jejich lezích prekurzorů signifikantně kratší, než v okolní nezasažené tkáni. Pozorovací studie objevili ve velkém množství experimentů zkoumajících rakovinu, krátké telomery. Navíc u lidí s rakovinnými buňkami v těle byly objeveny kratší telomery v leukocytech zaručujících správný chod imunitní soustavy, tím ji také brzdící (narušující metabolismus), než u zdravých lidí. Nedávná meta-analýza navrhuje 1.4. až 3.0 násobně zvýšené riziko vývoje rakoviny pro ty, kteří mají kratší telomery, než u jedinců, kteří mají v buňkách přítomné telomery delší. Nicméně zvýšené riziko závisí i na věku, pohlaví, rozdíly v životním režimu a typu a místě rakovinného bujení v těle.

Měření.

Jednou z metod je TRF (Terminal restriction fragment) jižní skvrny. Započetí polymerázového řetězce reakcí jako testovací metody zahrnuje determinaci, telomery na jednu genovou kopii v poměru (T/S), to je ukázkový segment, který odpovídá v buňce průměrné délce telomer. Zatímco více společností nabízí měření délky telomer, zacházení s těmito měřeními jsou široce diskutabilní pro využívání v medicíně i osobně pro jednotlivce. Elizabeth Blackburn (nositelka Nobelovy ceny), je spoluzakladatelkou jedné z těchto firem a podporuje využití měření délky telomer v klinickém prostředí.

Telomery jsou koncové části chromozomů. Při buněčném dělení se telomery zkracují kvůli neschopnosti enzymu syntetizovat konce lineárních nukleových kyselin. Původní délka se obnovuje obvykle během tvorby pohlavních buněk činností enzymu telomerázy, což je neobvyklá RNA-dependentní DNA polymeráza nesoucí si vlastní molekulu RNA jako templát pro tvorbu DNA. Kromě pohlavních buněk jsou své telomery schopné znovu prodlužovat i kmenové buňky díky přítomnosti vlastní telomerázy. Většina rakovinných buněk také obnovuje své telomery pomocí telomerázy, což umožňuje potlačit růst řady rakovinných buněk blokací telomerázy, část rakovinných buněk ale opravuje své telomery alternativním systémem využívajícím rekombinaci.

端粒()是真核生物染色体末端的DNA重复序列,作用是保持染色体的完整性和控制细胞分裂周期。 由于DNA复制的机制,每次染色体复制后,延迟股上的染色体末端必无法被复制。因此,真核生物在染色体末端演化出端粒以作为可被重复遗弃的片段。一旦端粒消耗殆尽,细胞将会立即启动凋亡机制。因此,端粒被推测和细胞老化有明显的关系。人体的部分细胞,例如精原母细胞、癌症细胞等,含有端粒酶,能在DNA末端接上新的端粒片段,其端粒不会随着分裂次数增加而缩短,因此能无限复制。


Vývoj.

Úvodní požadavky.

Předchůdcem TSR.2 byl v řadách britského letectva bombardér English Electric Canberra, schopný operovat ve velkých výškách a relativně vysokou rychlostí. Stejně jako druhoválečný de Havilland Mosquito, ani Canberra nenesla žádné zbraně k vlastní obraně a spoléhala na své výkony. Stíhací letouny sice mohly dosáhnout rychlosti Canberry, ale na úrovni vývoje techniky odpovídající konci 40. a počátku 50. let 20. století byl rychlý vzlet stíhače, nastoupání do výšky pronikajícího bombardéru a další akcelerace k jeho dostižení velmi nesnadný úkol. Jak ale rostly výkony sovětských letounů, stala se Canberra velice zranitelnou. Kvůli tomu ještě před jejím zařazením do služby firma English Electric předběžně zkoumala možnosti stavby výkonnějšího letounu, v liniích jinak velmi úspěšné a oblíbené Canberry.  Příchod radiolokačně naváděných střel země-vzduch do výzbroje protivzdušné obrany států okamžitě změnil všechny úvahy o nasazení bombardérů. Raketové střely útočily na pronikající letouny přímo zdola a současně dosahovaly větších rychlostí a výšek, než kterýkoli okřídlený stroj s osádkou. Canberra i další výškové bombardéry, jako např. Boeing B-52 Stratofortress nebo Avro Vulcan, byly vůči novým raketám prakticky bezbranné. Řešení se našlo v pokusu o průnik nad území nepřítele těsně u země. Pokud budeme naši planetu považovat za ideální kouli, letoun pohybující se ve výšce 60 m nad povrchem je díky zakřivení Země pro radary „viditelný“ na vzdálenost nejvýše asi 40 km, což pro stroj letící rychlostí blízkou Mach 1 představuje asi dvě minuty letu. Tak budou mít baterie protiletadlových raket jen velmi krátký čas k provedení úspěšné zteče. Šance bombardérů na průnik obranou nepřítele ještě zvýší jakékoli překážky na zemi, např. stromy, kopce, údolí, budovy v okolí radaru, apod.  Canberra byla navržena k letům ve velké výšce, což přinášelo závažné problémy během pokusů o hloubkový průnik. Její křídlo s velkou nosnou plochou je v nízkém letu neúměrně zatěžováno turbulencemi, způsobenými blízkostí povrchu Země. Navíc, určování polohy a přesná navigace byl úkol, na jehož úspěšné splnění elektronika Canberry, vývojově spadající ještě do konce 40. let, prostě nemohla stačit. Od konce 50. let 20. století se objevila nová kategorie „útočných letounů“. Společné pro ně bylo vysoké plošné zatížení křídla, což snižovalo účinky turbulencí na letoun, vysokovýkonný navigační radar, umožňující bezpečný let vysokou rychlostí v malé výšce, a schopnost nést velký náklad paliva, který by vyrovnal zvýšenou spotřebu proudových motorů v malých výškách.

GOR 339.

Na základě uvedených požadavků britské ministerstvo zásobování zahájilo v roce 1956 jednání s firmou English Electric na téma očekávaných parametrů nového útočného letounu. Původně se uvažovalo o malém stroji podobném stíhačce, což vedlo k návrhu vyvinout jej z prototypu P.1B (pozdější English Electric Lightning). Tento projekt dostal označení P.18. Také se objevil názor adaptovat Canberru na novou roli, jako projekt P.17. Úvodní studie předpokládaly dolet maximálně 3,700 km při využití plné nosnosti letounu pro palivo, rychlost Mach 1,5 „ve výšce“ a charakteristiky VTOL nebo STOL (Tento požadavek vycházel z bojových plánů 50. let, podle nichž měly jaderné útoky nepřítele vyřadit z činnosti vzletové a přistávací dráhy. Připravovaný stroj měl být schopen provozu z improvizovaných letišť, případně i z ploch zcela neupravených.) Jak pokračoval vývoj, požadavky rostly. Osádka se předpokládala dvojčlenná, s druhým letcem jako operátorem navigačních a zaměřovacích systémů. Náklad mělo tvořit šest pum o hmotnosti po 450 kg. To znamenalo ukončení projektu P.18 jako nevhodného (malá nosnost) a práce se soustředila na typ P.17A, nástupce Canberry s křídlem ve tvaru delta.  Specifikace na letoun byly oficiálně vyhlášeny v březnu 1957 pod označením GOR 339 (GOR je zkratka pro General Operational Requirement – Obecný operační požadavek). Vzhledem k tehdejší úrovni technologie se jednalo o nesmírně ambiciózní plán, vyrobit nadzvukový letoun, schopný operovat za každého počasí a na velké vzdálenosti s jadernými zbraněmi, při rychlostí více než Mach 2 ve velkých výškách nebo Mach 1,2 těsně u země a se schopností STOL - krátkého vzletu z neupravených či nouzových ploch.  Specifikace zejména požadovala :  Za „let v malé výšce“ se považovalo nejvýše 1,000 ft (300 m) nad zemí při uvažované rychlosti Mach 0,95. Operační dolet měl být alespoň 1 000 námořních mil (1 850 km) po vzletu z dráhy o délce maximálně 3,000 ft (900 m).

Zasahuje politika.

Zatímco nejrůznější výrobci zpracovávali odpověď na výše uvedené specifikace, nad projektem se přehnala první z mnoha politických bouří. V roce 1957 publikoval tehdejší britský ministr obrany Duncan Sandys tzv. Bílou knihu, v níž uvedl, že doba bojových letounů s lidskou osádkou již skončila a v budoucnu převezmou jejich úkoly výhradně řízené střely. Ačkoli během následujícího desetiletí byla teorie všemocných střel opuštěna, ve své době a klimatu studené války dávala určitý smysl, zvláště když se zdálo, že přechod k řízeným střelám by mohl v porovnání s letouny uspořit významnou část nákladů. Ve světle názorů Bílé knihy se po jistou dobu vedla debata o potřebnosti GOR 339. Nakonec došlo ke schválení v pokračování jeho vývoje, stejně jako dalších projektů, které se dostaly „příliš daleko, než aby mohly být ukončeny“.  Jinou nejistotu přinesla Zpráva o očekávaných prioritách, kterou publikoval Rozpočtový výbor Dolní komory britského parlamentu. V textu se uvádělo, že smlouvy by měly být uzavírány pouze s konsorcii tvořenými více než jednou firmou, aby se tak britské společnosti motivovaly ke spojování a slučování. Ačkoli tehdy byl za hlavní problém Británie považován vysoký počet samostatných firem, rozhodnutí výboru způsobilo ještě větší potíže. Týmy z různých továren byly politickými tahy přinuceny spolupracovat, aniž k tomu měly jiný důvod než aby získaly státní zakázku, což vedlo k závažným nedorozuměním a špatné komunikaci.  Třetí politické téma, které věci rozhodně nepomohlo, byla tradiční nedůvěra mezi jednotlivými složkami ozbrojených sil. V téže době, kdy vznikaly specifikace "GOR 339", Royal Navy již dovedla do velmi pokročilé fáze svůj projekt "NA.39", z něhož se posléze vyvinul Blackburn Buccaneer. Buccaneer byl také útočný letoun pro malé výšky a vysoké rychlosti, ale navržený k operacím nad mořem. Úsporné plány vedly k nápadu vytvořit jediný stroj pro letectvo i námořnictvo a firma Blackburn pro RAF nabídla mírně nadzvukovou verzi "NA.39", která částečně vyhovovala požadavkům na "GOR 339". Královské letectvo ale odmítlo tento návrh s odůvodněním, že pro jeho potřeby je letoun s maximální rychlostí nižší než Mach 2 zcela nevyhovující a dále trvalo i na schopnosti krátkého nebo svislého vzletu. Jeden z představitelů RAF prohlásil: „Jakmile projevíme byť jen sebemenší zájem o "NA.39", je takřka jisté, že "GOR.339" nedostaneme.“

Nabídky.

Práce na "GOR 339" pokračovaly, s termínem pro zaslání konečné nabídky do 31. ledna 1958. Soutěže se zúčastnilo velké množství různých návrhů. "P.17A" od English Electric, spolu s konstrukcemi firem Avro, Hawker a Vickers-Armstrongs (reprezentované divizí Supermarine). Továrna Short Brothers zaslala plány na svisle vzlétající stroj "P.17D", který měl vynášet "P.17A" do vzduchu. Odstranila by se tak potřeba navrhovat "P.17A" jako letoun s kolmým startem. K dalšímu vývoji Ministerstvo letectví vybralo projekty English Electric "P.17A" a Supermarine 571. Zájem vyvolala i nabídka firmy Vickers, která zahrnovala ne jenom dodávku samotného letounu, ale spolu s ním i „kompletní systém“, zahrnující všechny podpůrné prostředky a logistiku, nezbytnou k jeho operačnímu nasazení.  Vývoj "GOR 339" se dostal na veřejnost v prosinci 1958, kdy byl publikován v každoroční zprávě Britského parlamentu. Pod tlakem, způsobeným rozhodnutím Rozpočtového výboru, hledalo Ministerstvo letectví cesty, jak by mohly být jednotlivé firmy a jejich projekty vzájemně propojeny. V lednu 1959 Ministerstvo zásobování oznámilo, že nový TSR-2 bude vyráběn ve spolupráci továren Vickers-Armstrongs a English Electric. TSR-2 byl typový název pro letoun, který vznikl na základě požadavků GOR 339. Jedná se o první písmena z "Tactical Strike and Reconnaissance“ – taktický útok a průzkum. Neví se, jak ministerstvo dospělo k závěru přidat do názvu číslovku 2. Snad byla původní Canberra, která dokázala plnit stejné role, považována za TSR-1, nebo měla dvojka symbolizovat letoun schopný dosáhnout rychlosti Mach 2.  1. ledna 1959 byla realizace projektu oficiálně schválena pod novým označením "OR 343" ( OR znamenalo Operational Requirement – Operační požadavek ). "OR 343" byl už ve srovnání s "GOR 339" detailnější a vypracovaný na základě výsledků soutěže o stavbu "GOR 339". Pro "OR 343" již došlo ke stanovení „malé výšky nad zemí“ jako nejvýše 200 ft (60 m), současně byl zahrnut i striktní požadavek na překročení rychlosti Mach 2 ve výšce.

Předpokládané nasazení letounu.

Během „standardní mise“ měl "TSR-2" nést výzbroj o hmotnosti 2,000 lb (900 kg) ve vnitřní pumovnici při akčním radiu 1 000 nm (tj. 1 852 km). Z toho se předpokládalo 100 nm (185 km) prolétnutých ve velké výšce rychlostí Mach 1,7 a 200 nm (370 km) během průniku do oblasti cíle a vylétnutí z ní při rychlosti Mach 0,95 ve výšce do 200 ft (60 m) nad terénem. Zbývající část bojového letu měl stroj absolvovat rychlostí Mach 0,92. Jestliže by se celý let odehrával ve výšce do 200 ft, mohlo dojít k omezení akčního radiu na 700 nm (1 300 km). S těžším nákladem výzbroje bylo přípustné odpovídající snížení doletu.  "TSR-2" měl disponovat závěsníky k instalaci přídavných nádrží – jedna s objemem 450 imperiálních galonů (2 000 litrů) pod každou polovinou křídla, nebo jediná nádrž o 1 000 galonech (4 540 litrů) pod trupem. Pokud stroj nenesl výzbroj v pumovnici, mohla ji vyplnit další nádrž s objemem 570 imperiálních galonů (2 600 litrů).  Plánoval se také vývoj průzkumného kontejneru pro umístění do pumovnice "TSR-2", který by spolu s výkonným radiolokátorem s bočním vyzařováním (SLAR - sideways looking radar) změnil britský stroj ve výkonný průzkumný prostředek, ne nepodobný letounu North American RA-5C amerického námořnictva.

Finální projekt.

Továrny English Electric a Vickers-Armstrongs hledaly nejvýhodnější konečné provedení GOR 339. Obě firmy kombinovaly své projekty a nápady a plánovaly konstrukční práce s cílem prvního vzletu prototypu v roce 1963. English Electric přišlo s návrhem křídla ve tvaru delta, zatímco Vickers preferoval šípové křídlo, montované na dlouhém trupu. Protože návrh English Electric odrážel velké zkušenosti firmy s nadzvukovými letouny, bylo delta křídlo vybráno pro finální projekt. Naopak jako lepší se ukázalo řešení trupu od firmy Vickers. Nakonec měla být stavba letounu rozdělena v poměru 50/50, kdy Vickers vyráběl jeho přední a English Electric zadní část.  Nakonec ale Ministerstvo letectví rozhodlo o sloučení několika různých výrobců do jediné společnosti BAC British Aircraft Corporation, která vznikla roku 1960. Nastaly závažné potíže s realizací TSR.2, protože některé výrobce najímalo a úkolovalo přímo ministerstvo. To se také snažilo přímo zasahovat do vývoje a konstrukčních prací, navíc ještě pro něj obvyklým způsobem svolávání porad a schůzí, běžným pro civilní sektor. Práce se tak ještě zkomplikovaly a zpomalily.  Na základě diskuse nakonec vznikly konstrukční plány hornoplošníku s mohutným delta-křídlem, jehož konce byly skloněny dolů, a plovoucí výškovkou i směrovkou. Pohon měla obstarávat dvojice proudových motorů Bristol-Siddeley Olympus, vybavených přídavným spalováním. Jednalo se o vývojovou variantu motorů použitých již u bombardérů Avro Vulcan, a dále uvažovaných i pro budoucí Concorde. Občas je nesprávně uváděno, že šéfkonstruktérem TSR.2 byl Barnes Wallis, legendární inženýr firmy Vickers, který se proslavil návrhem bombardéru Wellington a účastí na projektu ničení německých přehrad bombardováním pomocí „skákavých“ pum. Sám Wallis už se projektu TSR-2 neúčastnil, ale jeho syn, který také pracoval u Vickerse, má na něm určitý podíl. Nakonec Barnes Wallis byl k projektu TSR-2 velmi kritický a neustále opakoval, že použití křídla s měnitelnou geometrií (které vždy preferoval) namísto delty by bylo mnohem efektivnější.  Konstrukce letounu zahrnovala i ofukování vztlakových klapek vzduchem odebíraným od motorů, čímž chtěli konstruktéři dosáhnout splnění požadavku na krátký vzlet a přistání (dneska se pro dosažení krátkého vzletu a přistání využívá obvykle právě křídlo s měnitelnou geometrií). TSR.2 měl nést extrémně pokročilý systém pro navigaci a zaměřování výzbroje, daleko překračující možnosti čehokoli na světě v té době; uvedený systém byl jednou z hlavních příčin spirálovitě rostoucích vývojových nákladů projektu TSR.2. Některá další vyvíjená zařízení, jako například radiolokátor pro kopírování terénu, systém nočního vidění FLIR, radar s bočním vyzařováním a pokročilý autopilot, byly nakonec použity v nově připravovaných letadlech. Křídlo mělo na svoji dobu neobvykle vysoké plošné zatížení, ale za to dalo letounu schopnost pohybovat se v malých výškách a vysokou rychlostí, při vynikající stabilitě a nevelké citlivosti na termické poryvy nebo turbulence, způsobené blízkostí povrchu Země. Tyto vlastnosti letounu nakonec umožnily snížit požadavky kladené na systémy radaru pro kopírování povrchu země a vývoj autopilota, jejichž vývoj se tak mohl podstatně zlevnit. Ke zlepšení komfortu osádky měla kabina možnost „plavat“ – pohybovat se vzhledem k trupu letounu - pomáhala tak utlumit vlivy turbulencí na piloty a snížit únavu letců.

Zkoušky prototypu.

Navzdory strmému růstu nákladů (kterému se nedalo vyhnout, neboť počáteční odhady byly nastaveny příliš nízko) došlo nakonec ke stavbě dvou prototypů. Zkušební pilot Roland Beamont vykonal první let na TSR-2 (XR219) dne 27. září 1964. Během testů stroj prokázal, že plní s rezervou požadavky na výkony, původně stanovené v GOR 339. Aerodynamika byla zcela bez problémů, ale neustálé potíže způsobovaly motory a systémy zatahování podvozku. Nakonec se právě nevyzkoušené motory staly příčinou odložení prvního letu prototypu, který se tak nemohl zúčastnit každoroční přehlídky ve Farnborough.  První letové zkoušky byly vykonány s vysunutým podvozkem a velmi striktně omezeným výkonem motorů. Jenom při desátém letu byl podvozek úspěšně zatažen a vysunut, ale vibrace za pohybu po zemi zůstávaly. Příďová noha podvozku během rychlého pojíždění kmitala na rezonanční frekvenci lidského oka, což způsobovalo u pilota i navigátora zdvojené vidění. Problém se řešil přidáváním dalších a dalších tlumičů do už tak velice komplikované mechaniky podvozku. Druhý prototyp (XR220) měl mít vestavěné přídavné tlumiče v hlavních podvozkových nohách, které byly zkoušeny na prvním prototypu XR219. První nadzvukový let (čtrnáctý let prototypu XR219) se odehrál během přeletu z A&AEE ("Aeroplane and Armament Experimental Establishment", "Zkušební ústav letadel a výzbroje") Boscombe Down na tovární letiště BAC ve Wartonu. K překvapení všech letoun dosáhl nadzvukové rychlosti bez použití přídavného spalování (tzv. supercruise). Jakmile zkušební pilot Beamont zapnul přídavné spalování (pouze na jednom motoru, u druhého nebylo funkční kvůli závadě palivového čerpadla), TSR-2 v akceleraci překonal dokonce i fenomenální Lightning, který jej doprovázel, navzdory tomu, že pilot využil u stíhačky maximální režim přídavného spalování obou motorů. Během testu byla dosažena rychlost Mach 1,2. Protože do prvního prototypu nebyly instalovány žádné z pokročilých elektronických systémů, zkušební lety se omezily pouze na ověření letových vlastností. TSR.2 se při nich projevil jako výjimečně ovladatelný a současně i nesmírně výkonný stroj.

Zrušení projektu TSR-2.

V USA byl v téže době vyvinut letoun General Dynamics F-111 Aardvark jako následník typu Republic F-105 Thunderchief, s měnitelným šípem křídla, vnitřní pumovnicí, schopností nést jaderné zbraně a pronikat k cíli v letu těsně u země. RAF jej od počátku vývoje považovala za vhodnou alternativu v případě nedostatku prostředků na dokončení TSR.2. Když se objevily první zprávy o možném zrušení britského vývoje, zaměstnanci BAC uspořádali protestní pochod a nová labouristická vláda možnost jakýchkoli omezení projektu TSR-2 důrazně popřela. Ovšem již v parlamentní rozpravě o rozpočtu na další fiskální rok dne 6. dubna 1965 byl oznámen plán zakoupit F-111. Již o týden později britský ministr financí bránil toto rozhodnutí v diskusi na půdě parlamentu jako „výrazně ekonomičtější“.  Všechny přípravky a nástroje pro sériovou výrobu TSR.2, stejně jako rozestavěné letouny, byly následně sešrotovány. Dva již dokončené ale „nezalétnuté“ stroje zůstaly zachovány, i když s částečně poničeným vnitřním vybavením a chybějícími systémy; XR220 lze vidět v Muzeu RAF, Cosford (poblíž Wolverhamptonu), XR222 v Imperial War Museum na letišti Duxford. Spolu se dvěma rozestavěnými trupy (XR221 a XR223) byl jediný letuschopný exemplář TSR-2 (XR219) převezen do Shoeburyness a použit jako cíl při zkouškách odolnosti konstrukce moderního letounu a jeho systémů vůči palbě protiletadlových zbraní. Unáhlenost, se kterou došlo ke zničení všech stop po vývoji TSR.2, je dodnes kritizována.  Jako náhrada TSR.2 byly uvažovány dva typy. Nákup amerických General Dynamics F-111 s měnitelnou geometrií křídla v „britské“ verzi K pro úkoly průzkumu a taktického bombardování, v delším horizontu se pak měl uskutečnit společný anglofrancouzský projekt útočného letounu AFVG, opět s měnitelnou geometrií.  Nakonec byl i vývoj F-111K zrušen kvůli enormnímu růstu nákladů, které dokonce vysoko překročily množství prostředků vynaložených na projekt TSR.2. Objevily se i závažné technické problémy, jež by bylo nutné řešit před uvedením letounů do plné operační způsobilosti. Protože ani výkony F-111K neodpovídaly požadavkům a ve stejné době britská libra prošla tvrdou devalvací, došlo ke zrušení již podepsané objednávky na 50 kusů a místo nich dostalo Královské letectvo stroje F-4 Phantom II a Blackburn Buccaneer, některé z nich předisponované od Royal Navy. Ironií osudu se jednalo o stejný typ, který RAF odmítlo, aby získalo TSR.2. Buccaneer se ukázal jako výkonný a spolehlivý letoun, který zůstal v operační službě až do první poloviny 90. let 20. století.  Pro britský letecký průmysl je TSR.2 neustále předmětem dohadů na téma „Co kdyby...“, podobně, jako stíhací Avro Arrow pro Kanadu. Phantom a Buccaneer byly ve službě částečně nahrazeny stroji Panavia Tornado, letouny s měnitelnou geometrií křídla, mnohem menšími než F-111 nebo TSR.2. V SSSR došlo na konci 60. a v 70. letech k vývoji taktických bombardovacích, útočných a průzkumných strojů s měnitelnou geometrií křídla (Su-17, MiG-27, některé verze MiG-23). Australské letectvo si nechalo pro své potřeby upravit F-111C, které používalo až do prosince 2010, kdy je nahradilo letouny Boeing F/A-18F Super Hornet.

Pokus o znovuzrození TSR-2.

Na počátku 80. let 20. století byla na popud vlády Margaret Thatcherové vypracována studie proveditelnosti obnovení projektu vývoje TSR.2. Objevily se nepodložené spekulace, podle nichž měl být letoun přepracován k využití možností soudobé technologie, nicméně studie prokázala, že náklady by rozhodně nebyly úměrné výsledku. Důvodem je právě důsledná likvidace všech stop po vývoji TSR.2 v 60. letech, kvůli níž by se muselo při vývoji začínat prakticky od nuly. Protože i letoun v mezičase zastaral a nebylo ho možné nadále považovat za technologickou špičku, plány na znovuzrození TSR.2 se nedočkaly realizace.

Plánovaná vylepšení.

V projektu se uvažovalo o zvýšení nákladu zbraní či paliva na 25 000 liber (11 000 kg).

Specifikace (BAC TSR.2).

Údaje dle

BAC TSR.2 byl dvoumístný dvoumotorový prototyp britského taktického bombardovacího, útočného a průzkumného letounu, vyvinutý firmou British Aircraft Corporation (BAC) v 60. letech 20. století pro britské letectvo Royal Air Force. TSR-2 byl navržen jako stroj určený k průniku silně bráněnou oblastí fronty v malé výšce a velmi vysokou rychlostí. Měl napadat cíle velké důležitosti v blízkém zázemí protivníka přesně svrhovanými pumami, konvenčními nebo jadernými. Projekt TSR.2 zahrnoval celé spektrum nejmodernějších technologií, které by ho po dokončení učinily v příslušné kategorii nejvýkonnějším letounem na světě. Program vývoje TSR.2 byl kontroverzním rozhodnutím zrušen a prostředky určené k jeho dokončení přesunuty ve prospěch (posléze také neuskutečněného) nákupu amerických General Dynamics F-111K.

英国航太TSR-2是一个由英国航太于1960年代初期发起的不幸开发计划。在计划当时,是世界上最先进的作战机种,拥有两倍音速的最大速度与西方第五代战斗机方才普及的超音速巡航能力。其原型机之推力与SR-71大致相同,然因其重量远较后者为轻,故其能量补充较后者更为快速。但是该项目最终被取消,以为F-111系列进入市场让路。


Pozadí konfliktu.

Ve dnech 14. až 15. srpna 1947 byla vyhlášena nezávislost Indie, z velké části na tom měl podíl Mahátma Gándhí. Od roku 1913 nabádal Indy k politice občanské neposlušnosti a pasivní rezistence. V této politice pokračoval i po získání nezávislosti – snažil se především o nenásilné řešení konfliktu mezi muslimy a hinduisty.  Na území Indie bylo 565 knížecích států, jejichž vládcové se ještě před osamostatněním Indie měli rozhodnout, zda se chtějí připojit k Pákistánu či k Indii. Hinduistický mahárádža Hari Singh se dlouho nemohl rozhodnout, zda se připojit k Pákistánu (v Kašmíru žilo 65% muslimů) nebo k Indii. Sám mahárádža byl totiž Ind. Když rozdělení proběhlo, doufal, že se mu podaří udržet nezávislost Kašmíru v království, kde by se sám stal králem. Pákistán a Indie požadovaly referendum obyvatelstva.

Průběh války.

Předcházející události.

V Pákistánu se od počátku konfliktu prosazoval sílící vliv Muhammada Alí Džinnáha, který se v roce 1947 stal generálním guvernérem v Pákistánu. Do té doby podporuje muslimská povstání a rozdělení Indie na muslimskou a hinduistickou část. Počátkem října se Muhammad Alí Džinnáh (silně nemocný tuberkulózou) vydal na (zdravotní) cestu do Kašmíru. Ve skutečnosti chtěl zjistit, zda se Hari Singh rozhodl připojit k Pákistánu či nikoliv. Dostalo se mu však záporné odpovědi – Singhův emisar zároveň Džinnáhovi doručil zprávu, že Singh si nepřeje Džinnáhův pobyt v Kašmíru ani za účelem rekreace. To zapříčinilo rozpoutání první války v Kašmíru.  V nastalé situaci se válka o několik dnů zdržela díky problému s vysokými důstojníky. Jednalo se stále ještě totiž o Angličany na obou stranách znesvářených stran. Zdráhali se bojovat proti svým bývalým spolubojovníkům z období před rokem 1947. Vrchním velitelem Pákistánské armády byl Frank Messevry. Muhammad Alí Džinnáh se rozhodl poslat důstojníka pro dodávky zbraní do Londýna, ve skutečnosti se potřeboval Messevryho zbavit. Messevry si válku nepřál, vyžádal si proto ujištění Pákistánského premiéra Líákata Alího Chána, že se žádný ozbrojený konflikt nechystá.  Messevry odcestoval do Británie a 22. října do muslimské části Kašmíru vtrhli paštunští radikálové podpoření 7. pěší divizí Pákistánské armády. Chtěli obsadit Šrínagar a svrhnout Singhovu vládu. Vyvolali ovšem jen několik muslimských povstání, například ve městě Punč. Veškeré akce Pákistánské armády a Paštunů probíhaly za zády britských důstojníků i úředníků, kterých bylo v zemi stále ještě dost.  Další Brit Douglas David Gracey, který byl zástupcem generála Messevryho, okamžitě po zjištění, že 7. pěší divize je v pohybu, volal svému kolegovi na indické straně generálovi Robertu Lockhartovi, který pocházel ze Skotska. Lockhart informoval o nastalé situaci generálního guvernéra a bývalého místokrále Indie lorda Mountbattena i vrchního velitele repatriovaných britských jednotek maršála Auchinlecka. Novopečený indický premiér Džáváharlál Nehrú byl zprávami velice zneklidněn.  Mountbatten se rozhodl vyčkávat až o pomoc požádá Hari Singh, nicméně očekával, že intervence indické armády bude nutná. Doufal, že se Singh rozhodne pro připojení k Indii. Auchinleck zase pohrozil pákistánským představitelům stažením všech britských důstojníků a úředníků z Pákistánu. To by pro pákistánskou stranu znamenalo značné komplikace, protože nový stát se teprve formoval a armáda byla značně nezkušená.  Hari Singh se začal obávat nepokojů, protože muslimská část obyvatelstva byla v převaze a tak se 26. října vydal ze Šrínágaru do Džammú. Spolu s ním začal exodus obyvatelstva. Do konce roku se nejen v Kašmíru přemístilo téměř 14 milionů lidí. Menší přesuny obyvatelstva následovaly i v roce 1948. Muslimové utíkali do Pákistánu, hinduisti do Indie, docházelo k sociálnímu stresu a nepokojům. Ještě týž den podepsal Hari Singh smlouvu s Indií v zastoupení Mountbattena, kterou vyjádřil souhlas s referendem a rozmístěním indických vojsk na svém území. Indické jednotky na to obsadily Šrínagar. Od tohoto okamžiku se datuje počátek konfliktu mezi oběma státy. Indie považuje žádost Hari Singha za souhlas s připojením k Indii, Pákistán nikoliv.

Průběh střetů.

27. října přistál na letišti v Šrínágaru první letoun Dakota C-3 s příslušníky 1. sikhského praporu indické armády pod velením podplukovníka Raje. Tento den bylo do města přepraveno 329 vojáků zmíněného praporu. V příštích dnech vykonaly letouny přes 100 letů a do města přemístily oddíly 161. pěší brigády.  Od tohoto dne se datuje první kašmírská válka, ve skutečnosti však ani jedna ze stran válku nevyhlásila. Paštunové se věnovali hlavně útokům proti hinduistům, dokázali však také znemožnit dodávky proudu do velké části oblasti. Boje v prvních dnech spočívaly v budování palebných pozic (hlavně na indické straně). To bylo strategicky výhodnější, kašmírská armáda byla slabá a tvořená příslušníky obou náboženských skupin, takže docházelo k dezercím a rozpadu armády.  Paštunové hinduisty systematicky zabíjeli, ve městečku Baramulla způsobili rozsáhlý masakr. Všechny domy byly vyrabovány, lidé, kteří neutekli, byli zabiti. Stejný osud postihl i klášter Panny Marie, ve kterém v době vpádu muslimů bylo 14 řádových sester evropského původu a několik pacientů. Všechny ženy byly znásilněny a nakonec spolu s ostatními zavražděny. Klášter byl vypálen. Tato akce zdržela Paštuny v postupu a umožnila indické armádě zbudovat v Šrínágaru opevnění a připravit se odrazit muslimský útok. Muslimové byli odraženi již před Šrínágarem a byli nuceni se vrátit.  V muslimských rukou zůstalo několik vesnic i nadále. Přišla zima a boje v horách se zostřily. Indie vybudovala před Šrínagarem obranný val a 1. listopadu 1947 zahájila indická armáda ofenzívu. 13. listopadu padlo městečko Uri, které otevřelo cestu do Baramully (dobyta 17. listopadu) a do Punču (dobyt 20. listopadu). Akcí se účastnily gurkhské, kumáonské, sikhské a rádžputánské jednotky indické armády. Výraznou podporu způsobilo i nasazení letectva, které jednotky šrínagarské zásobovalo a bombardovalo pákistánské pozice. Osvobozením Punč byly boje na krátký čas ukončeny. Po této vlně bojů měla indická strana 1103 padlých a 3152 zraněných mužů. Na pákistánské straně chybí data, ale počet mrtvých se odhaduje na 6000 a 14000 zraněných. Velkou část bojovníků na obou stranách zabily i hory a mráz. Počet mrtvých civilních obyvatel je neznámý, většinu z nich zabili Paštunové.  Následovala návštěva indického zástupce OSN s protestem na jednání Pákistánu k Radě bezpečnosti OSN. I přes vítězství Indie zůstalo v oblasti mnoho muslimů, kteří se s nastalou situací nechtěli smířit. Probíhaly stále menší boje a muslimové se pokoušeli rozpoutat náboženskou válku. Muslimské akce však pozastavovala zima. Rada bezpečnosti ustanovila 20. ledna 1948 Komisi OSN pro Indii a Pákistán, tzv. UNCIP (United Nations Commision for India and Pakistan). Komise se pokoušela konflikt vyřešit mírovou cestou, ale boje pokračovaly celou první polovinu roku 1948. Útočily obě strany – jak sikhské, tak paštunské jednotky s podporou pákistánské armády. Ta se mezitím zcela osamostatnila od britského vlivu.  30. ledna 1948 byl zavražděn Mahátma Gándhí hinduistickým extrémistou. Gándhí se rovněž snažil o neválečné urovnání konfliktu. Od tohoto okamžiku začala klesat i popularita Džáváharlála Nehrúa. Jeho strana Indický národní kongres byla úzce spojena s aktivitami Gándhího. Po jeho smrti strana konfliktu v Kašmíru zabránit nedokázala. Pokoušela se ovšem o získání naprosté samostatnosti Indie (která přišla v roce 1950), Indie byla zatím Britským nezávislým dominiem.  11. září 1948 zemřel na tuberkulózu Muhammad Alí Džinnáh a jeho strana Muslimská síla ztratila svého oblíbeného vůdce. Moc brzy převzal dosavadní předseda vlády Líjákát Alí Chán, faktickou moc měl však velmi malou. V zemi se objevila korupce a zmatek. Projevily se první pokusy rozdělit Pákistán na východní a západní část, přesto se ji podařilo Alí Chánovi udržet pohromadě jako islámský stát.  O půlnoci mezi 1. a 2. lednem 1949 bylo uzavřeno příměří (i když válka ve skutečnosti vyhlášena nebyla). Hari Singh musel Kašmír opustit a vládu v oblasti (nyní již pouze nad indickou částí) převzal Sheikh Abdullah. Pákistán i po podepsání příměří žádal referendum všeho obyvatelstva. 6. ledna byla do oblasti vyslána delegace OSN zvaná UNMOGIP (United Nations Military Observers Group in India and Pakistan), která měla stanovit dočasné hranice a demarkační linii. Ta byla stanovena v místech, kde skončily boje. Prakticky stejná hranice mezi Indií a Pákistánem zůstala do dnešních dnů.

První válka v Kašmíru bylo vojenské střetnutí mezi Pákistánem a Indií, které se v letech 1947–1948 vedlo o území Kašmíru. Výsledkem bojů bylo rozdělení bývalého knížectví Kašmír na pákistánskou a indickou část, hranice mezi územími se nazývá Linie kontroly. Na indické části se dnes nachází svazový stát Džammú a Kašmír, na pákistánské Azád Kašmír a Gilgit - Baltistán.

克什米尔战争,也被称为1947年印巴战争、第一次克什米尔战争或第一次印巴战争,是印度与巴基斯坦之间就克什米尔地区的主权问题于1947年到1949年爆发的一场战争。它是印度与巴基斯坦之间三场大规模战争中的第一场。


Geografie.

Sousední obce: Arpajon-sur-Cère, Saint-Simon, Naucelles, Ytrac a Giou-de-Mamou.

Historie.

Město Aurillac ("") vzniklo v 1. století v gallo-románském období francouzských dějin. Město však nenabylo většího významu, a proto je jeho raně středověká historie neznámá až do roku 856, kdy se zde narodil svatý Géraud. Ten kolem roku 885 založil benediktinské opatství, ze kterého později vzešel učenec Gerbert z Aurillacu, první francouzský papež Silvestr II. Město tak od konce 9. století začalo nabírat na důležitosti.  Ve 13. a 14. století byl Aurillac několikrát obléhán anglickými vojsky. Až do šestnáctého století pak byl sužován četnými občanskými a náboženskými válkami. Navíc začal pozvolna klesat význam místního opatství vzhledem k postupné novověké sekularizaci evropské společnosti.  Roku 1790, při vytváření départementů, se Aurillac definitivně stal hlavním městem départementu Cantal. S přípojením k železniční síti roku 1866 nastala nová fáze rychlého rozvoje města. Od prvního sčítání lidu v roce 1759, kdy Aurillac údajně obývalo 6 268 lidí, se počet jeho obyvatel zvýšil na dnešních necelých 30 tisíc.  Aurillac je v současnosti významným obchodním centrem oblasti.

Ekonomika.

Město Aurillac má dlouhou tradici výroby deštníků. Vyrobí se zde přibližně jedna polovina celkové francouzské deštníkové produkce, v roce 1999 to představovalo 250 tisíc kusů. Odvětví v současnosti zaměstnává na 100 lidí.  Na konci 20. století došlo k určitému poklesu výroby, a tak se místní výrobci deštníků roku 1997 sdružili do ekonomické zájmové skupiny a vytvořili jednotnou obchodní značku – "L'Aurillac Parapluie".

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Aurillac ["orijak"] (okcitánsky/auvergnat/: "Orlhac" [/]) je francouzské město. Leží v lesnatém a řídce osídleném regionu Auvergne-Rhône-Alpes, asi 100 km jihozápadně od Clermont-Ferrand. Je hlavním městem départementu Cantal a protéká jím říčka Jordanne.

欧里亚克(,),法国中南部城市,奥弗涅-罗讷-阿尔卑斯大区康塔尔省的一个市镇,也是该省的省会,下辖欧里亚克区,其市镇面积为平方公里,时人口数量为人,是该省人口最多的市镇,在所有法国城市中排名第343位。