Historie.

Westminsterský palác měl strategický význam především ve středověku, především pro svou polohu na nábřeží řeky Temže. Místo, na kterém stojí současný palác, ve středověku nazývané Thorney Island, bylo poprvé použito jako panovnické sídlo za vlády Knuta I. Velikého (vládl v letech 1016 až 1035). Předposlední saský král Eduard III. Vyznavač nechal postavit královské sídlo na "Thorney Islandu" ve stejné době jako Westminsterské opatství (v letech 1045 až 1050). "Thorney Island" a jeho okolí se brzy začalo označovat jako Westminster (zkratka slov "West Monastery" – západní klášter). První normanský král Vilém I. Dobyvatel zpočátku, i z obav o svou bezpečnost, bydlel v Toweru, ale později se přestěhoval do Westminsteru. Nejstarší dochované části paláce ("Westminster Hall" a "Great Hall") pocházejí z doby Vilémova následníka Viléma II.  Palác byl hlavní královskou rezidencí v době pozdního středověku. S tím, jak se vyvíjela vládní struktura, usídlily se v jeho okolí mnohé vládní instituce. Například předchůdce parlamentu, královská rada ("Curia Regis"), se scházela ve Westminster Hall (ale následovala krále, pokud se přesunul na jiné místo). Modelový parlament (termín používaný pro parlament Eduarda I., předchůdce regulérního Parlamentu Velké Británie z roku 1295) se v paláci sešel roku 1295. Od té doby se téměř veškerá jednání parlamentu konala ve Westminsterském paláci.  Westminsterský palác byl královskou rezidencí až do doby, kdy jeho část v roce 1529 zničil požár. Roku 1530 získal Jindřich VIII. Tudor "York Palace" od kardinála Thomase Wolseyho, vlivného ministra, který ztratil královu přízeň. Král ho přejmenoval na Whitehallský palác a používal ho jako své hlavní sídlo. Ačkoli byl Westminsterský palác stále královským palácem, byl využíván pro zasedání obou komor parlamentu a soudního dvora. Vzhledem k tomu, že byl postaven jako královská rezidence, neměl palác žádné speciální místnosti pro jednání sněmoven parlamentu. Důležité státní ceremoniály, včetně zahájení zasedání parlamentu, byly pořádány v "malovaném sále". Sněmovna lordů většinou zasedala v "bílém sále". Dolní sněmovna neměla vlastní jednací místnost, takže občas zasedala v kapitule Westminsterského opatství. Tato komora parlamentu měla k dispozici za vlády Jindřichova následníka Eduarda VI. kapli svatého Štěpána, bývalou královskou kapli.  16. října 1834 byla většina paláce zničena požárem. Požár nezničil pouze Westminster Hall, Jewel Tower a kryptu a křížovou chodbu v kapli svatého Štěpána. Král jmenoval komisi pro rekonstrukci paláce. Tato komise rozhodla, že palác má být znovu postaven na původním místě. Komise roku 1836 vybrala v architektonické soutěži ze 97 návrhů Barryho plán na palác v neogotickém stylu. Základní kámen byl položen roku 1840; sál pro Sněmovnu lordů byl dokončen roku 1847 a sál pro Dolní sněmovnu roku 1852 (u této příležitosti obdržel Barry rytířský titul). Většina stavebních prací byla dokončena do roku 1860.  Westminsterský palác fungoval až do roku 1941, kdy byl sál Dolní sněmovny poškozen při bombardování. Rekonstrukcí byl pověřen Giles Gilbert Scott, který zachoval charakter Barryho rekonstrukce. Oprava byla dokončena roku 1950.

Exteriér.

Barryho návrh na rekonstrukci paláce předpokládal stavbu v perpendikulárním gotickém stylu, který byl populární především v 15. století a stal se módním v období neogotiky v 19. století. Barry byl klasický architekt, ale spolupracoval s Augustem Puginem, specialistou na gotický styl. Westminster Hall, která byla postavena v 11. století a přečkala požár z roku 1834 bez poškození, byla zakomponována do Barryho návrhu.

Materiál stavby.

Materiál původně použitý na stavbu byl červený vápenec z oblasti u vesnice "Anstone" v jižním Yorkshire. Kámen však vlivem znečištění začal chátrat. Ačkoli poškození kamenného zdiva bylo patrné už kolem roku 1849, práce na jeho opravě byly zahájeny až počátkem 20. století. Roku 1928 byly zahájeny práce na výměně některých částí zdiva. Byl použit medově zbarvený vápenec z oblasti "Rutland". Obnova začala v 30. letech ale byla přerušena druhou světovou válkou a dokončena byla v 50. letech. V 60. letech se objevily další známky poškození zdiva a tak byla roku 1981 zahájena další oprava, která byla ukončena roku 1994.

Věže.

Barryho návrh rekonstrukce obsahoval výstavbu několika věží. Nejvyšší je "Victoria Tower", vysoká 98 m. Jedná se o čtvercovou věž na jihozápadní straně paláce. Věž byla pojmenována po panovnici, která vládla v době rekonstrukce paláce – královně Viktorii. Ve věži sídlí archiv Sněmovny lordů, který navzdory svému názvu zajišťuje archivaci pro obě sněmovny. Na vrcholu věže se nachází kovová vlajková žerď, na níž vlaje královská standarta nebo státní vlajka Velké Británie – "Union Jack". U paty věže je vchod pro panovníka do Westminsterského paláce. Tudy vstupuje král nebo královna do paláce při zahájení činnosti parlamentu nebo při jiných oficiálních příležitostech.  Nad střední částí paláce se vypíná "Central Tower". Tato věž je s výškou 91 m nejnižší ze tří hlavních věží paláce. Na rozdíl od ostatních věží je zakončena špičkou. Nachází se nad "Central Lobby" a má osmiboký tvar.  Malá věž, nazývaná věž svatého Štěpána, se nachází nad vstupem do paláce, mezi "Westminster Hall" a "Old Palace Yard". U paty této věže je hlavní vstup do Dolní sněmovny, známý jako "St. Stephen's entrance". Je jednou z mála původních středověkých částí paláce zakomponovaných do nové budovy a nyní v ní mají kanceláře někteří poslanci.  Nad severozápadní částí paláce se tyčí nejznámější věž paláce, 96 m vysoká "Elizabeth Tower". V této věži se nachází obrovské hodiny známé jako "Great Clock of Westminster". Je v ní také pět zvonů. Největším z nich a nejznámějším je Big Ben (oficiální pojmenování zní "Great Bell of Westminster"), který odbíjí celou hodinu a je s hmotností 13,8 tun třetím nejtěžším zvonem Anglie. Ačkoli se termín "Big Ben" vztahuje k nejtěžšímu zvonu, vžil se jako pojmenování celé věže.

Okolí paláce.

V okolí Westminsterského paláce se nachází mnoho zahrad:

Interiér.

Palác obsahuje asi 1100 místností, 100 schodišť a 3 km chodeb. Budova paláce je čtyřpatrová. V přízemí se nacházejí kanceláře, jídelny a bary. V prvním poschodí se nacházejí hlavní místnosti paláce – jednací sály sněmoven, lobby a knihovny. Oblékárna, královská galerie, princův salón, Sněmovna lordů, aristokratická lobby, hlavní lobby, členská lobby a Dolní sněmovna leží v jedné linii od jihu na sever ve zmíněném pořadí. Dvě horní poschodí obsahují jednací sály a kanceláře.  Původně byl palác řízen lordem nejvyšším kancléřem, protože byl (a formálně stále je) královským sídlem. Roku 1965 bylo rozhodnuto, že každá sněmovna má mít kontrolu nad svými místnostmi. Mluvčí a lord kancléř tak kontrolují objekty patřící jednotlivým sněmovnám. Pod správu lorda nejvyššího kancléře tak spadají pouze některé ceremoniální sály.

Sněmovna lordů.

Jednací sál Sněmovny lordů se nachází v jižní části paláce. Bohatě vyzdobený sál má rozměry 14 na 24 m. Lavice i ostatní nábytek ve Sněmovně lordů má červenou barvu. Horní část místnosti je zdobená barevnými skleněnými okny a šesti alegorickými freskami zobrazujícími náboženství, rytířství a právo. Horní část a vyhlídková galerie je zakryta malou záclonou. Tato byla instalována v 20. letech 20. století aby zakryla kotníky a dolní části nohou přihlížejících žen.  Na konci sněmovny se nachází zlatem zdobený baldachýn a trůn. Ačkoli se panovník může zúčastnit kteréhokoli jednání Sněmovny lordů, ve skutečnosti je přítomen pouze zahájení jednání parlamentu. Pro ostatní členy královské rodiny, kteří se účastní zahájení jednání parlamentu, jsou k dispozici státní křesla v blízkosti trůnu. Před trůnem se nachází předsednické křeslo ("woolsack"), s polštářem vyplněným vlnou, což reprezentuje důležitost obchodu s vlnou. Toto křeslo využívá předsedající sněmovny lordů (lord kancléř nebo jeho zástupce). Žezlo, které reprezentuje královskou autoritu, je umístěno na zadní straně křesla. Před předsednickým křeslem se nacházejí křesla soudců (velká červená křesla, na nichž sedí lordi právníci při zahájení parlamentu) a sněmovní stůl, u něhož sedí úředníci.  Členové sněmovny sedí na červených lavicích po třech stranách sněmovny. Členové sněmovny reprezentující vládní stranu sedí po pravé straně, opoziční strany po levé straně a členové, kteří nezastupují žádnou stranu, sedí na straně naproti předsednickému křeslu.  Sněmovna lordů je místem, kde se odehrávají různé důležité ceremonie, z nichž nejdůležitější je státní zahájení parlamentu ("State Opening of Parliament"), které se odehrává na začátku parlamentního roku. Panovník sedí na trůnu a přednáší projev, v němž určuje hlavní úkoly legislativní agendy vlády pro nadcházející období. Členové Dolní sněmovny nevstupují do Sněmovny lordů, ale sledují projev z vyhrazeného prostoru. Podobnou událostí je ukončení jednání parlamentu na závěr parlamentní sezóny. Na ní je panovník většinou zastupován skupinou lordů komisařů.

Dolní sněmovna.

Sál Dolní sněmovny se nachází na severním konci Westminsterského paláce. Rozloha sálu je 14 na 21 m. Jeho výzdoba je mnohem skromnější než sál Sněmovny lordů. Lavice a ostatní nábytek v Dolní sněmovně má barvu zelenou. Ostatní parlamenty Commonwealthu převzaly barevné schéma britského parlamentu tak, že dolní komora parlamentu má zelenou barvu nábytku a horní komora červenou.  Na jednom konci sálu se nachází křeslo mluvčího, dar věnovaný parlamentu Austrálií. Před ním je sněmovní stůl, u něhož sedí úředníci a na němž leží sněmovní žezlo. Sněmovní lavice jsou umístěny po stranách sálu. Členové vládní strany sedí po pravé straně mluvčího, zatímco členové opozice na levé straně. Sál je relativně malý, dokáže pojmout pouze 427 z 646 členů parlamentu. poslanci, kteří nemají místo v lavici, v době interpelace předsedy vlády ("Prime Minister's Questions") a důležitých jednání ve sněmovně stojí.  Dvě červené čáry na zemi sněmovny jsou od sebe vzdálené na délku dvou mečů a jedné stopy. Protokol zakazuje poslancům tyto čáry překročit.  Podle tradice nevstupuje britský panovník do Dolní sněmovny. Poslední král, který tuto tradici porušil, byl Karel I. (roku 1642) při pokusu o zatčení pěti poslanců za vlastizradu.

Westminster Hall.

Westminster Hall, nejstarší dochovaná část paláce, byla postavena roku 1097. Strop byl původně podepřen sloupy, ale za vlády Richarda II. byl nahrazen kleštinovým krovem navrženým královským tesařem Hughem Herlandem. Westminster Hall je s rozměry 21 na 73 m jedním z největších sálů se samonosnou střechou.  V historii plnila Westminster Hall různé funkce. Původně byla používána pro soudní účely. Zasedaly v ní tři nejdůležitější soudní instance – "Court of King's Bench", "Court of Common Pleas" a "Court of Chancery". Roku 1873 byly tyto soudy sloučeny do Vysokého soudního dvora ("High Court of Justice"), který jednal ve Westminster Hall do doby než přesídlil roku 1882 do budovy Královského soudního dvora. Mimo běžná soudní jednání se zde projednávaly významné soudní případy státního významu například soudní přelíčení s Karlem I. na konci Anglické občanské války.  Ve Westminster Hall se odehrávaly i významné ceremoniální obřady. Od 12. do 19. století se zde pořádaly korunovační recepce na oslavu nového panovníka. Poslední takováto recepce se zde konala po korunovaci Jiřího IV. roku 1821. Jeho následovník Vilém IV. tento úmysl zavrhl protože ho považoval za příliš nákladný. Westminster Hall byla i místem rozloučení veřejnosti a stáních pohřebních obřadů velmi významných osob. Tato čest je běžně prokazována panovníkům a jejich manželům nebo manželkám. Pouze dvěma významným osobnostem mimo královskou rodinu bylo dopřáno této cti. Byl to Frederick Sleigh Roberts, první hrabě Roberts roku 1914 a sir Winston Churchill roku 1965.  Po reformách provedených roku 1999 využívá Dolní sněmovna speciálně upravený sál v sousedství Westminster Hall jako další jednací místnost.

Ostatní místnosti.

V prvním patře Westminsterského paláce se nachází několik dalších významných místností. Na jižním okraji paláce to je oblékárna ("Robing Room"), v níž se panovník připravuje na zahájení parlamentu – obléká si slavnostní roucho a nasazuje slavnostní korunu. Obrazy Williama Dyceho v této místnosti zobrazují výjevy z legend o králi Artušovi. Bezprostředně vedle této místnosti se nachází královská galerie ("Royal Gallery"), kterou občas používají zahraniční hosté, kteří vystupují před oběma komorami parlamentu. Stěny této galerie jsou vyzdobeny dvěma obrovskými malbami Daniela Maclise – "Smrt lorda Nelsona" – zobrazující skon admirála Nelsona v bitvě u Trafalgaru a "Setkání Wellingtona a Blüchera" – setkání vojevůdců v bitvě u Waterloo.  Na jih od sálu Sněmovny lordů se nachází princův salón ("Prince's Chamber") – malý předpokoj používaný členy Sněmovny lordů. Tato místnost je vyzdobena podobiznami panovníků Tudorovské dynastie. Na sever od Sněmovny lordů se nachází aristokratická lobby ("Peers' Lobby"), kde členové této komory neformálně diskutují problematiku projednávanou na zasedání.  V centru paláce se nachází osmiboká hlavní lobby ("Central Lobby"), která sousedí s aristokratickou lobby. Tato místnost je vyzdobena sochami významných státníků a mozaikou zobrazující patrony národů Velké Británie – svatého Jiří pro Anglii, svatého Ondřeje pro Skotsko, svatého Davida pro Wales a svatého Patrika pro Severní Irsko. Voliči se zde mohou setkávat se svými poslanci. Za hlavní lobby se nachází členská lobby ("Members' Lobby"), kde členové Dolní sněmovny diskutují problematiku projednávanou na zasedání. V této místnosti jsou umístěny sochy některých významných předsedů vlády například Davida Lloyda George, sira Winstona Churchilla a Clementa Attleeho.  V paláci se dále, na straně blíže k řece, nachází dvě skupiny knihoven pro Sněmovnu lordů a Dolní sněmovnu.  Ve Westminsterském paláce se také nacházejí místnosti pro předsedající funkcionáře obou částí parlamentu. Oficiální rezidence mluvčího Dolní sněmovny se nachází na severním konci paláce, zatímco pokoje lorda kancléře jsou umístěny na jižní straně. Každý den se oba tito funkcionáři účastní formálního průvodu ze svých pokojů do příslušné sněmovny.

Bezpečnost.

Bezpečnost Sněmovny lordů má na starosti "Gentleman Usher of the Black Rod" a pro Dolní sněmovnu je to "Serjeant-at-Arms". Role obou těchto funkcionářů je hlavně ceremoniální. Hlavní roli ochrany bezpečnosti zajišťuje speciální oddělení – "Palace of Westminster Division" – metropolitní policie.  Asi nejznámějším pokusem narušení bezpečnosti paláce byl "Gunpowder Plot" roku 1605, pokus katolických extremistů odpálit nálož střelného prachu při slavnostním zahájení jednání parlamentu. Spiknutí bylo odhaleno poté co jeden z katolických šlechticů obdržel anonymní varování, aby se nezúčastňoval slavnostního zahájení parlamentu. Správa paláce zahájila prohlídku paláce a objevila nálože i jednoho ze spiklenců Guye Fawkese. Účastnící konspirace byli souzeni ve Westminster Hall a odsouzeni k smrti. Od roku 1605 příslušníci ochrany panovníka ("Yeomen of the Guard"), provádějí ceremoniální prohlídku paláce před slavnostním zahájením parlamentu.  Původní palác byl roku 1812 dějištěm atentátu na ministerského předsedu Spencera Percevala. Když premiér vycházel z členské lobby Dolní sněmovny byl napaden a zastřelen Johnem Bellinghamem. Perceval je jediným britským předsedou vlády, který zemřel na následky atentátu.  17. června 1974 vybuchla ve Westminster Hall 9 kg bomba, nastražená IRA. Roku 1979 byl zabit výbuchem bomby nastražené v automobilu prominentní konzervativní politik Airey Neave. Se stoupajícím nebezpečím možného útoku nákladním autem naloženým výbušninami, byly před palác umístěny betonové bloky.

Přístup do paláce.

Přístup do Westminsterského paláce je pro veřejnost výrazně omezen na tyto možnosti:  Od 1. srpna 2005 je zakázáno pořádat demonstrace bez předchozího povolení metropolitní policie ve vzdálenosti do jednoho kilometru od paláce.  Dopravní spojení – metro – Westminster.

Westminsterský palác ("Palace of Westminster") označovaný také "Houses of Parliament" je sídlo Parlamentu Spojeného království – Sněmovny lordů ("House of Lords") a Dolní sněmovny ("House of Commons"). Palác se nachází na severním nábřeží řeky Temže v Londýnském obvodu Westminster v sousedství dalších vládních budov na Whitehallu.

西敏宫(英语:Palace of Westminster),又称国会大厦(Houses of Parliament),位于英国伦敦西敏市,是英国国会(包括上议院和下议院)的所在地。西敏宫坐落在泰晤士河西岸,接近白厅范围内的其他政府建筑物。西敏宫是哥德复兴式建筑的代表作之一,1987年被列为世界文化遗产。西北角的钟楼就是著名的大本钟所在地。


Historie.

Od 1828/1848 součást Nizozemské východní Indie. Roku 1945 získala nizozemská kolonie Indonésie samostatnost s výjimkou Západní Papuy, která zůstála v nizozemských rukou. V roce 1952 uznalo Nizozemsko právo Papuánců na sebeurčení a připravilo Západní Papuu na nezávislost. V květnu 1961 byla zvolena Rada Nové Guineje, první papuánský parlament, který měl za úkol zajistit úplnou nezávislost do roku 1971. Indonésie však hodlala získat Západní Papuu diplomatickou i vojenskou cestou. Dne 18. prosince 1961 byli indonéští parašutisté vysazeni v Západní Papui. Spojené státy americké, ze strachu že se Indonésie stane komunistickou zemí, přiměli Nizozemsko k tomu, aby vydalo Západní Papuu Indonésii.  Dne 21. září 1962 ratifikovala OSN dohodu mezi Nizozemskem a Indonésií (New York Agreement), ve které bylo mimo jiné dohodnuto:  1969 Indonésie zorganizovala „Akt svobodné volby“ (Parapura Act, Act of free choice) ve kterém asi 1054 obyvatel Západní Papuy (po zastrašování či úplatcích) volilo pro existenci Západní Papuy v rámci Indonésie. Počet obětí genocidy organizované Indonéskou vládou na Papuánském obyvatelstvu (asi 1.3 milionu obyvatel) se odhaduje na 100.000 - 150.000. V rámci Indonéského přesídlovacího programu (a taky ilegálně) bylo do Západní Papuy přestěhováno zhruba 1.2 milionu většinou muslimských obyvatel Jávy a Sumatry. Původní obyvatelstvo (většinou animistické a křesťanské) je marginalizováno. Jakarta anektovala Papuu po sporném a zřejmě zmanipulovaném referendu v roce 1969. Od té doby tam udržuje silné vojenské a policejní síly, které snadno potlačují slabě vyzbrojené separatisty. Situace tam připomíná Východní Timor. Zakázaný symbol separatistů, tzv. Papuánská ranní hvězda.  V roce 2000 Papua získala zákonem „Speciální autonomii“. Tento pokus o řešení situace však selhal. Zákon nebyl dostatečně implementován ve prospěch domorodého obyvatelstva.  V roce 2003 byla přes protesty domorodého obyvatelstva a přes „Zákon o speciální autonomii“ provincie Západní Papua rozdělena na dvě části.

Západní Nová Guinea (dříve "Irian Jaya" či "Západní Irian") je západní část ostrova Nová Guinea spravovaná Indonésií.

西巴布亚为新几内亚岛(或称伊里安岛)的西部,分为印度尼西亚的巴布亚省和西巴布亚省。


Popis.

Arni patří k nejmohutnějším turům. V dospělosti dorůstá kohoutkové výšky 180 až 190 cm, délky těla 280-320 cm a hmotnosti 850-1200 kg. Pohlaví se od sebe velikostí neliší. Hlava arniho je ozdobena mohutnými dozadu stočenými rohy, které dorůstají více než 170 cm délky. Byl zaznamenán i exemplář s rohy 194 cm dlouhými. Končetiny jsou poměrně krátké, opatřené širokými kopyty, tělo pokrývá jen řídká, štětinovitá srst, která může mít šedé až žlutohnědé zbarvení. Nejhustší srst mají buvoli na konci ocasu, ušních boltcích a někdy i na čele, mezi rohy. Ve zbarvení arniho převažuje lysá, šedá kůže. Mláďata mají hustší srst než dospělá zvířata.

Rozšíření a poddruhy.

Arni obývá roztroušeně oblast jižní a jihovýchodní Asie od Indie až po ostrov Borneo. V přední i zadní Indii se vyskytuje největší a dosud nejhojnější poddruh arni indický ("Bubalus arnee arnee"), který se vyznačuje tmavě šedým zbarvením. Na Srí Lance žije drobnější, velmi vzácný arni cejlonský ("Bubalus arnee migona"). Hornaté oblasti Ásámu a Barmy obývá kriticky ohrožený arni ásámský ("Bubalus arnee fulvus"), vyznačující se hnědým až rezavým zbarvením a poměrně hustou srstí. Na severu Bornea se rovněž již vzácně vyskytuje menší, světle šedý arni bornejský ("Bubalus arnee hosei"). Jako poddruh arniho byl dříve klasifikován také drobný, kriticky ohrožený buvol tamarau ("Bubalus mindorensis") z filipínského ostrova Mindoro. V současnosti je ale většinou pokládán za samostatný druh.

Způsob života.

Arni preferuje bažinaté oblasti, rákosiny, vlhké louky či náhorní planiny, ale nevyhýbá se ani pralesům. Je pro něj nezbytný dostatek vody, v níž se rád válí, odpočívá či přežvykuje. Dokáže výborně plavat a dokonce se i potápět. Živí se zejména vodními a bahenními rostlinami, včetně rákosu a ostřice, ale také travou a listy. Buvoli žijí v rodinných tlupách, tvořených vedoucím býkem, několika kravami a jejich mláďaty, tvoří je zpravidla 10-30 zvířat. Mladí býci tvoří samostatné "mládenecké tlupy". Přestárlí, zranění nebo nemocní býci žijí samotářsky a mohou být značně agresívní. Často se zdržují ve společnosti jelenů, nosorožců a dalších býložravců. Stálými společníky buvolů arni jsou volavky rusolavé, které je zbavují parazitů a rovněž varují před nebezpečím. Přirozeným predátorem arniho je pouze tygr.  Buvoli arni se mnohdy pasou společně s domácími buvoly nebo se druží s buvoly zdivočelými, s nimiž se i kříží. Soužití divokých buvolů s domácími je však problematické, protože při něm dochází k narušováni genofondu arniů a rovněž k šíření chorob, jako je mor skotu, slintavka a kulhavka, které decimují populaci ohrožených arniů.

Rozmnožování.

Říje buvolů arni probíhá v podstatě po celý rok, především v průběhu monzunového období. Kráva je březí 310-320 dní a rodí pouze jedno tele, dosahující po narození hmotnosti kolem 30 kg. Mládě se drží matky 18 měsíců a vodící krávy bývají velmi agresívní, mohou smrtelně zranit neopatrné lidi a útočí dokonce i na pracovní slony. Buvoli pohlavně dospívají ve třetím roce života a mohou se dožít 25-30 let.

Arni ("Bubalus arnee") neboli divoký buvol indický je mohutný asijský tur, z něhož byl domestikací vyšlechtěn buvol domácí ("Bubalus arnee" f. "bubalis").

河水牛(学名:"")是分布在印度、尼泊尔、巴基斯坦、不丹及泰国的濒危物种。牠们是大型的有蹄类,且是家养水牛的祖先。


Elektronová konfigurace v atomu.

Stav elektronu v atomu je popsán pomocí čtyř kvantových čísel. První tři čísla jsou celočíselná a popisují vlastnosti příslušného atomového orbitalu.  V atomu nejsou přítomny dva elektrony, které by měly všechna čtyři kvantová čísla stejná (Pauliho vylučovací princip).

Slupky a podslupky.

Elektronové slupky a podslupky (někdy také nazývané energiové hladiny a podhladiny) jsou určeny kvantovými čísly, a nikoliv vzdáleností od jádra. U velkých atomů se slupky mohou překrývat.  Elektrony se stejným "n" leží ve stejné elektronové slupce.  Elektrony se stejným "n" i "l" leží ve stejné elektronové podslupce.  Elektrony, které mají stejné "n", "l" i "m" leží ve stejném orbitalu.  Protože existují pouze dvě hodnoty spinu elektronu, mohou být v každém orbitalu pouze dva elektrony. Podslupka tedy může obsahovat maximálně formula_1 elektrony a slupka maximálně formula_2 elektronů.

Příklad.

Tuto tabulku lze jednoduše zapsat takto: 5s 5p 5d 5f 5g.  Označení podslupek s, p, d, f má původ v označení odpovídajících čar ve spektrech „sharp“ (ostrá), „principal“ (hlavní), „diffuse“ (difuzní), „fundamental“ (základní). Další orbitaly se již označují po sobě jdoucími písmeny abecedy (g, h,...).

Notace.

Ve fyzice a chemii se nejčastěji používá notace ve stylu n"x", kde n je číslo slupky, "x" je číslo podslupky a e je počet elektronů v podslupce. Jednotlivé orbitaly se zapisují v pořadí vzrůstající energie. Např. základní stav atomu fosforu zapíšeme takto: 1"s" 2"s" 2"p" 3"s" 3"p".  Zápis konfigurace atomu s velkým počtem elektronů by byl velmi dlouhý, proto existuje i zkrácená notace, kdy na začátku zápisu uvedeme nejbližší vzácný plyn s nižším protonovým číslem a poté zapíšeme elektrony, které má prvek navíc. Zápis elektronové konfigurace fosforu bude vypadat takto: [Ne] 3"s" 3"p".

Výstavbový princip.

Výstavbový princip (tzv. Aufbau princip) říká, že orbitaly s nižší energií se zaplňují elektrony dříve než orbitaly s energií vyšší.  V základním stavu atomu tedy elektrony obsazují jednotlivé slupky a podslupky tak, aby měly co nejnižší energii.  Elektronový pár se stejnou orientací spinů obou elektronů má mírně menší energii, než elektronový pár s opačnou orientací spinů. Protože v jednom orbitalu mohou být pouze elektrony s opačným spinem, dochází nejprve k obsazení identických orbitalů (se stejným "n" a "l") jedním elektronem, všechny nespárované elektrony mají stejný spin, a poté teprve dochází k párování elektronů.  Pro obsazování orbitalů elektrony je tedy rozhodující součet hlavního kvantového čísla "n" a vedlejšího kvantového čísla "l" a pak teprve velikost hlavního kvantového čísla "n". Platí tzv. Madelungovo pravidlo:  Orbitaly se tedy zaplňují v následujícím pořadí: 1s, 2s, 2p, 3s, 3p, 4s, 3d, 4p, 5s, 4d, 5p, 6s, 4f, 5d, 6p, 7s, 5f, 6d, 7p, (8s, 5g, 6f, 7d, 8p, a 9s)  V závorce jsou uvedeny orbitaly, které nejsou obsazeny elektrony v žádném známém prvku.

Výjimky.

Energie "d" orbitalu, který je zcela nebo z poloviny zaplněný, je nižší než energie nejbližšího "s" orbitalu. Proto v případě "d" a "d" prvků dochází k přeskoku jednoho elektronu z "s" orbitalu do orbitalu "d". Např. elektronová konfigurace chromu je: [Ar] 3"d" 4"s", nikoliv [Ar] 3"d" 4"s".

Elektronová konfigurace popisuje uspořádání elektronů uvnitř elektronového obalu. Předpokládá se, že se elektrony převážně vyskytují v prostoru, který se nazývá atomový nebo molekulový orbital.

电子组态,或称电子排序、电子构型,指电子在原子、分子或其他物理结构中的每一层电子层上的排序及排列形态。


Historie.

Plemeno bylo vyšlechtěné na konci 19. století na pomezí (hranici = border) Anglie a Skotska. Tato oblast se nazývá Border Counties. Původně bylo plemeno určeno hlavně pro shánění ovcí do stád a vedení stád nehostinnou krajinou podle povelů pastevce. Jako jednou z prvních border kolií je označován pes Old Hemp, který je současně i předkem vůbec prvních border kolií novodobého vzhledu. Název plemene byl stanoven v roce 1910. Nejstarší (od roku 1906) organizací zabývající se registrací border kolií je International Sheep Dog Society (ISDS) se sídlem ve Velké Británii. Tato organizace se nezabývá chovem (není chovatelský klub,) umožňuje registraci pracovních border kolií (splněním určitých podmínek). ISDS má v ČR „asociovaného člena“ KPOP ČR (Klub pracovních ovčáckých psů České republiky, z.s.).

Povaha.

Border kolie se řadí k nejinteligentnějším plemenům, je to učenlivý a pracovitý pes. Je to velmi živé, pozorné a obratné plemeno. Je velmi aktivní, proto potřebuje dostatek prostoru a pohybu. Kolie se dá chovat i celoročně venku v kotci. Kolie celkem snadno vychází s ostatními zvířaty, ale je lepší, když je k tomu vedena již od štěněte. K lidem je také velice přátelská, ke svému pánovi dokáže silně přilnout a plně se mu oddat. Při pečlivém vychování je z ní příjemný společník toužící splnit každé pánovo přání. Je to pes fyzicky zdatný, odolný nepřízni počasí a hravý. Nesnáší hrubost, psychický nátlak, zklamání a fyzické či psychické tresty. Border kolie je schopná naučit se stovky „kousků“, ale nemá ráda dril a výhrůžky trestem. Border kolie je neagresivní plemeno. Border kolie jsou velmi citliví psi a potřebují jemné vedení, často jsou schopni předvídat povely předem. Pokud je border kolie správně socializovaná a dostatečně zaměstnaná, je z ní nenahraditelný společník. Nejvíce se hodí k aktivním lidem, kteří jsou ochotni jí dát dostatek pohybu (procházky, sporty) – nemusí plnit svůj původní účel – pasení – existují dokonce jedinci tohoto plemene, kteří se na pasení nehodí.

Vzhled.

Border kolie je pes středního vzrůstu, není těžkopádná ani příliš lehká. Psi dorůstají až 54 cm, feny jsou o něco menší. Samci jsou i těžší a dosahují hmotnosti 14–22 kg, feny 12–19 kg. Srst je dlouhá, středně dlouhá nebo krátká. U tohoto plemene se nejvíce cení pohyb, který je volný, plynulý, plíživý a rychlý.  Je mnoho barevných variant srsti, nejčastější je černá s bílými znaky (mezi klasické bílé znaky patří límec, ponožky, bílá špička ocasu, bílé břicho, bílá lysina). Mezi další patří např. hnědobílá, blue merle, red merle, tricolor atd. (je povolené jakékoli zbarvení, ale nikdy by neměla převládat bílá). V chovu registrovaném FCI se nepřipouštějí jedinci, u kterých převládá bílá, a není povoleno připouštět mezi sebou dva jedince merle zbarvení. V pracovních chovech, registrovaných ISDS a jinými organizacemi zaměřenými na práci, se na barvu psa nebere žádný ohled – zde je výběr jedinců závislý pouze na tom, jak daný jedinec pracuje (u zvířat).  Oči mohou být v celé škále hnědé. Také jsou povoleny modré, ale pouze v případě merle jedinců, jinak je to vada (FCI). U pracovních psů mohou být modré oči žádoucí, zvláště při práci s hovězím dobytkem – zvířata se modrých očí bojí.

Potřeby k získání průkazu původu (PP) a uchovnění psa.

Průkaz původu je něco jako rodný list psa, ve kterém je doložen rodokmen psa. Aby mohla štěňata získat průkaz původu, musí mimo jiné být oba rodiče tzv. uchovněni.  K uchovnění psa je potřeba splnit podmínky daného chovatelského spolku, pod kterým budete psa či fenu uchovňovat. Podmínkami obvykle bývá vyšetření na dědičné oční choroby, vyšetření kyčlí (DKK) a absolvování bonitace. Některé spolky mohou vyžadovat další dodatečné zkoušky, vyšetření nebo výstavy. Například Border Collie Club Czech Republic, pod kterým je odchována většina FCI border kolií v ČR, vyžaduje v zájmu zachování zdraví psů také vyšetření loktů (DLK) a ramen (OCD).  Pořízením štěněte s průkazem původu podporujete zodpovědný chov štěňat, se sledovaným zdravím, bez příbuzenského křížení a se vzhledem a povahou vyhovující danému standardu plemene.

Výkony.

Jelikož je Border kolie hodnocená jako jedno z nejinteligentnějších psích plemen, objevuje se často na prvních příčkách různých tabulek cílených na měření psí inteligence. V manipulaci s větším či menším stádem ovcí i jiných hospodářských zvířat nemá konkurenci, stejně tak výborná je v různých kynologických sportech, jako jsou třeba agility, obedience, dogfrisbee, flyball aj.

Border kolie () je vytrvalý ovčácký pes dobrých proporcí, který byl původně určený především k práci u stáda. Jeho půvab a ladné rysy jsou v harmonii s vynikající tělesnou stavbou.

边境牧羊犬(英语:Border Collie)是一种原产自苏格兰的牧羊犬,主要协助农场放牧,懂得用眼神控制羊群,是最普遍的苏格兰牧羊犬犬种。边境牧羊犬以精力旺盛,体格精实且容易学习杂技运动而闻名,可是有时候太过兴奋会产生一些神经质。他们被学界认为是最聪明的犬种。智商大约等同六、七岁小孩的智商,所以在犬类竞技与牧羊犬竞赛中往往表现亮眼,占有优势。


Historický vývoj.

První republika.

Výstavba prvního stadionu, který byl dřevěný s částečně nasypanými nekrytými hliněnými tribunami, avšak již na dnešním půdoryse, zde začala již roku 1926 pro VIII. Všesokolský slet. Autorem projektu byl Alois Dryák. Při Svatováclavském miléniu v roce 1929 se zde konala veřejná vystoupení orelských jednot, za nebývalé účasti cvičenců ve dnech 5. a 6. července 1929. Další, IX. Všesokolský slet se konal v roce 1932. Těchto akcí se jako hlava státu účastnil prezident T. G. Masaryk, na oba slety přijel na koni Hektorovi. Stadion byl pro druhý slet modernizován. V úpravách se pokračovalo i v dalších letech (1933, 1936, 1937, 1947), na kterých se podílela autorská dvojice Balcárek-Kopp, architekti specializující se na sportovní stavby.  V roce 1937, při Zborovských oslavách (dvacátého výročí Bitvy u Zborova 2. července 1917), se tam Masaryk veřejně naposledy rozloučil s přítomnými Pražany a legionáři, když stadion několikrát objel 4. července v otevřeném automobilu Praga, mávaje červenobílým šátkem v levé ruce. Největší návštěvnost zaznamenal areál v červnu a červenci roku 1938 již jako "Masarykův státní stadion", u příležitosti jubilejního „světového“ protiválečného X. Všesokolského sletu.  Kromě vlastní plochy stadionu stojí za zmínku, že se na komunikaci obkružující stadion konaly i motocyklové a automobilové závody, které mohli diváci sledovat právě z jeho vnějších ochozů.

Po druhé světové válce.

Po druhé světové válce se stavělo dále, a to v letech 1947 (30. výročí bitvy u Zborova za účasti prezidenta Edvarda Beneše), kdy plochu stadionu zaplnila legionářská jízda podporovaná letectvem ve vzduchu jako v roce 1937, ale vzápětí lehká i těžká bojová vozidla. XI. všesokolský slet 1948 Sokol využil jako protest proti nastupujícímu komunismu. Brzy poté došlo k rozpuštění Sokola a následovaly spartakiády.  První celostátní spartakiáda se na strahovském stadionu uskutečnila v roce 1955. Před Československou spartakiádou 1975 vznikla současná podoba stadionu. Právě v druhé polovině 20. století se zde konaly celostátní a později Československé spartakiády, a to v pětiletých odstupech (celostátní 1955, 1960, 1965 a Československá 1975, 1980, 1985). V té době nesl stadion jméno Československé armády. V roce 1970 se Spartakiáda nekonala z důvodu vpádu sovětských vojsk v roce 1968 (při obnovování Sokola v roce 1968 se tam předpokládal v červenci 1970 XII. všesokolský slet). V 60. letech se tu nacházela dokonce jeden čas i závodní dráha a později i kryté lehkoatletické a běžecké dráhy v tribunách. Na podzim 1973 tu byla slavnostně zahájena III. letní spartakiáda spřátelených armád (4. až 6. září 1973), což byla první velká akce po roce 1968. Mimo defilé sportovců zúčastněných zemí na nákladních automobilech Praga V3S bylo v sobotu 2. září 1973 součástí programu vystoupení akrobatické skupiny Delta na letounech L-39 Albatros, závod v motokrosu, seskok parašutistů atp. Poslední spartakiáda se konala roku 1985, k další plánované v roce 1990 již nedošlo (konaly se jen tzv. tělovýchovné slavnosti na malém stadionu).

Po roce 1989.

18. srpna roku 1990 se tu konal jeden z největších rockových koncertů Rolling Stones, který navštívilo cca 100 000 lidí, a to včetně tehdejšího prezidenta republiky Václava Havla. Po pádu komunismu však megalomanská stavba neměla využití, a tak chátrala, na hřišti o rozloze 63 000 m2 rostl plevel a malé stromky, ochozy se dostaly do havarijního stavu. V 90. letech byla plocha využívána i k výstavním akcím, konalo se zde mimo jiné také několik veletrhů ForArch. Na počátku 90. let zde byl také ukázkově předváděn kolektivní jezdecký sport pólo.  Obnovený XII. Všesokolský slet se zde za účasti prezidenta Václava Havla konal v roce 1994 opět na tomto velkém stadionu. Další Všesokolské slety se konaly již na Rošického stadionu v šestiletých intervalech – 2000, 2006 (jubilejní XV. Všesokolský slet se v roce 2012 konal 5. a 6. července na stadionu v Edenu, avšak většina cvičících Sokolů byla ubytována právě na Strahově ve studentských kolejích, podobně tomu bylo při XVI. Všesokolském sletu v roce 2018).  Na začátku 21. století se objevovaly tendence stadion zbourat, nakonec ale padlo rozhodnutí, že bude zachován. V roce 2003 část stadionu za finanční podpory hlavního města Prahy rekonstruovala AC Sparta Praha, vzniklo zde na 7 fotbalových hřišť normálních rozměrů, z nich jedno s umělým trávníkem, a jedno hřiště na minifotbal, také s umělým povrchem. V roce 2014 se vyřešily složité majetkové vztahy a Stadion připadl městu.

Velký strahovský stadion či Stadion Strahov, Stadion Masarykův nebo také Strahovský stadion je stadion s největší rozlohou na světě. Jeho kapacita činí 250 000 míst, z toho 56 000 k sezení. Od 6. 3. 2003 jsou betonové tribuny zapsány na seznamu kulturních památek České republiky.

斯特拉霍夫体育场 () 是位于捷克首都布拉格斯特拉霍夫地区的一个大型露天体育场。它能容纳22万名观众,是世界上最大的体育场,也是世界上第二大的体育竞赛场地,仅次于美国的印第安纳波利斯赛车场。


Děj.

Orlando, syn zesnulého Rowlanda de Boys, si stěžuje Adamovi, starému sluhovi, že jeho nejstarší bratr Oliver mu nedává peníze na studium, tak jako jeho bratru Jaquesovi. Charles, zápasník vévody Fredericka, sděluje Oliverovi, že jeho bratr Orlando ho vyzval na souboj. Oliver však svého bratra z duše nenávidí a přeje mu při souboji jen to nejhorší.  Rosalinda, dcera vyhnaného vévody, s Célií, dcerou Fredericka, jsou nejen sestřenice, ale i nejlepší přítelkyně. Rozmlouvají o Štěstěně spolu s šaškem Prubířem. Dozvídají se o zápase, Frederick je žádá, aby jeho neuvážené úmysly mladému hochovi rozmluvily. Bohužel se jim to nepodaří, protože Orlando je životem znechucen. Souboj překvapivě vyhraje Orlando. Frederick ovšem zjišťuje, že se jedná o syna přítele jeho bratra, Rowlada de Boys. Jeho další pobyt ve Frederickově vévodství tedy nepřichází v úvahu.  Rosalinda se do Orlanda zamiluje. Jako důkaz lásky mu věnuje svůj šperk. Frederick si uvědomí, že lid má raději Rosalindu a vyžene ji. Célie uprchne spolu s Rosalindou a šaškem Prubířem do Ardenského lesa, kde přebývá vyhnaný vévoda. Kvůli strachu před lupiči se Rosalinda vydává za chlapce Ganyméda a Célie za dívku Alienu. Koupí si ovčinec od starého pastýře Korina, přítele Silvia, který je nešťastně zamilován do pastýřky Fébé. Ta se však zamiluje do Ganyméda, Rosalindy v mužském převleku, který k ní není tak přívětivý jako Silvius, ale naopak jí tvrdě vytýká její pohrdání zamilovanými muži.  Orlando se od Adama dozvídá, že jeho bratr ho chce zabít. Spolu se starým sluhou a jeho penězi se vydává do Ardenského lesa. Zcela vyhládlý Orlando zde potkává vyhnaného vévodu. Spolu s Adamem je panstvo vlídně uvítá a pohostí, jak nejlépe umí. Orlando po stromech vyvěšuje dopisy Rosalindě. Rosalinda si toho samozřejmě všimne a začne se před ním vydávat za chlapce, jenž dokáže vyléčit nešťastnou lásku. Orlando za ní dochází, oslovuje ji jménem své milé a Ganyméd (čili Rosalinda) mu předvádí všechny ženské nešvary.  Oliver je Frederickem poslán do vyhnanství a jeho majetek zabaven. Měl totiž přivést zpět svého bratra Orlanda, což se mu nepodařilo. Při jeho útěku z vévodství byl však napaden hadem a lvicí. K tomuto krutému souboji se připletl i Orlando, který svého bratra, i přes veškerou nenávist k němu, zachránil. Jejich bratrská láska zvítězila nad všemi sváry. Lvice však Orlandovi vyrvala kus masa z paže. Tuto zprávu přichází sdělit Rosalindě, stále ještě v mužském přestrojení, sám Oliver.  Oliver se zamiluje do Célie. Šašek Prubíř zas do pastýřky koz Audrey, které věrně dokáže svou lásku tím, že palbou slov odpálkuje jejího druhého nápadníka, hloupého venkovana Williama. Rosalinda, stále v mužském obleku, slibuje všem, že se zítra ožení s těmi, které mají rádi. Orlandovi také přislíbí, že jeho milovaná, bude jeho ženou. Fébé si Ganyméd (čili Rosalinda) však vezme pouze tehdy, když ho ona bude chtít. Pokud ho však zavrhne bude si muset vzít nešťastně zamilovaného Silvia.  V den konání svatby zavítá do Ardenského lesa další host. Tím je Jaques, prostřední syn Rowlanda de Boys, který přináší zprávu, že Frederick po zjištění, že mu jeho nejlepší dvořané utíkají k vyhnanému vévodovi, chtěl ho s velikým vojskem zabít. Na okraji lesa se ovšem setkal s poustevníkem a po rozhovoru s ním se rozhodl, že korunu vrátí svému vyhnanému bratrovi a půdu všem, kdo s ním odešli do vyhnanství. Célie a Rosalinda se zbavují svých převleků. Orlando poznává svoji Rosalindu a bere si ji. Fébé zas musí dodržet slib, protože Rosalinda muž vskutku není. Jejím chotěm se stává Silvius. Oliver se ožení s Célií a Audrey se vdá za šaška Prubíře. Závěrem hry pronáší Rosalinda epilog, ve kterém říká: "„Prosím vás, ve jménu lásky, aby se vám tahle hra líbila tak, jak se vám líbí.“"

Jak se vám líbí (v originále As You Like It) je komedie Williama Shakespeara napsaná pravděpodobně v roce 1599 nebo na začátku roku 1600. Do češtiny hru přeložil Martin Hilský i Jiří Josek. Ze starších překladů stojí za zmínění ten od Erika Adolfa Saudka.

皆大欢喜(As You Like It)是英国剧作家威廉·莎士比亚于1599年创作的一套喜剧。话剧背景是一个森林,而男女主角最后有一个皆大欢喜的结局。


Nástin děje.

Hlavními postavami jsou dvojčata Viola a Sebastian. Loď, kterou cestují, se potopí. Viola se spasí na záchranném člunu. Sebastiana považuje za mrtvého, přestrojí se tedy za muže a chce vstoupit do Orsinových služeb, vydává se za eunucha Cesaria. Kníže Cesaria (Violu) přijme a posílá ho s milostným dopisem k hraběnce Olívii. Ta Orsinovo dvoření odmítá, protože ještě nepřekonala smrt svého bratra, Cesario (Viola) si přesto vymůže audienci u hraběnky. Hraběnka odmítá Orsinovy návrhy, ale zamiluje se do Cesaria (Violy). Strýc Tobiáš by ji chtěl provdat za rytíře Chrudoše Choděru, kterého ale také odmítá. Na hraběnčině panství bydlí další postavy; strýc Tobiáš, důvěrnice Marie, správce Malvolio a šašek Masopust. Orsino jí posílá další dopisy, aby si hraběnku získal. Sebastian ztroskotání lodě taktéž přežil, svou sestru Violu však považuje za mrtvou, stejně jako ona jeho.  Mezitím Tobiáš a Chrudoš Choděra, rytíři na Olíviině dvoře, společně se sluhou Fabiánem, Masopustem a Marií, chystají léčku na namyšleného správce hraběnčina dvoru Malvolia. Napíšou falešný milostný dopis, v němž vyznává hraběnka Malvoliovi svou lásku. Malvolio falešnému dopisu uvěří.  Cesario (Viola) přichází opět s dopisem za Olívií a prosí ji, aby knížeti Orsinovi opětovala jeho lásku. Olívie odmítá a vyznává lásku Cesariovi, spatří je rytíř Chrudoš, milovník krčem, jenž je do Olívie beznadějně zamilován.  Mezitím Antoniovi (Sebastianovu příteli) hrozí zatčení kvůli dřívějšímu konfliktu. Olívíi se dvoří Malvolio, povzbuzen falešným dopisem. Olivie se obává, že je posednut Ďáblem, a tak ho zavře do vězení, což velmi rozradostní aktéry žertíku.  Chrudoš velmi žárlí na Cesaria, proto jej vyzve na souboj, do souboje ale zasáhne Antonio, protože si Violu v mužských šatech popletl se Sebastianem, kterého chtěl zachránit. Antonio je zatčen, hlídka se Cesaria (Violy) ptá, zda Antonia zná, dívka pravdivě odpoví, že nikoliv, což si Antonio vykládá jako Sebastianovu zradu. Viola se tedy dozví, že její bratr žije.  Zanedlouho potká Chrudoš Sebastiana a vyzve ho na souboj, jelikož si ho popletl s Cesariem. Souboj přeruší Olívie a pozve Sebastiana, kterého považuje za Cesaria, k sobě domů. Sebastian se do ní zamiluje. Orsino přichází k Olívii spolu s Cesariem (Viola). Olívie odmítá Orsina, protože je zasnoubena se Sebastianem. Orsino i Viola jsou dokonale zmateni. Přiběhnou rytíři Tobiáš a Chrudoš a tvrdí, že je Cesario napadl. Objeví se také Sebastian, vzniklá situace je už pro postavy zcela nepochopitelná. Cesario tedy odhalí svou pravou dívčí tvář. Viola se radostně setkává s bratrem, ten se shledává s přítelem Antoniem, Malvolio je také propuštěn, protože aktéři žertu se doznají. Orsino je ohromen a propouští Violu (Cesaria) ze svých služeb a požádá ji o ruku. Viola souhlasí, jelikož je do Orsina zamilována od prvního okamžiku.  Hra končí přípravou na dvojnásobnou svatbu, a sice svatbu Violy s Orsinem a Olivie se Sebastianem

Děj podrobně.

I.1 Vévoda Orsino je nešťastně zamilován do Olivie, nic ho nebaví, sluhové nejsou přijímáni k Olivii, neví si s Vévodou rady.  I.2. Přímoří. Viola přežila ztroskotání lodi, domnívá se, že její bratr Sebastiano utonul, přesvědčí kapitána, aby jí pomohl vydávat se za chlapce – kleštěnce, aby byla přijata do služeb vévody, o kterém slyšela od otce (který zemřel, když jí bylo třináct)  I.3 Říhal, strýc Olivie je věčně opilý. Marie, Oliviina společnice ho kárá, nechce, aby Olivii v opilosti dohazoval nápadníky jako je rytíř Ondřej Třasořitka. Přichází Třasořitka, je to hlupák, Marii nazývá Slečna Marie Dejsedoní, potom co ho Říhal pobídne „Dej se do ní.“ Říhal si zřejmě z Třasořitky utahuje, chválí mu jeho tanec a nechá ho skákat co nejvýš.  I.4 Valentino, Orsinův sluha se diví, jak rychle si Cesario-Viola získala vévodovu náklonnost. Vévoda zadává Cesariovy úkol, aby mu šel namlouvat Olivii a nevracel se dřív, než ho Olivie vyslyší.  I.5 Šašek zkouší svůj vtip na Marii. Přichází Olivie, nemá na šaška náladu, ten svým vtipem dokáže, že s ním mluví, nechá si dokazovat, proč je ona sama bláznem – protože truchlí pro smrt bratra, který je v nebi. „Je jistě v pekle, milá madono.“ „Vím, že je v nebi, milý šašku.“ „Tím větší blázen vy, madono, že truchlíte, když duše vašeho bratra je v nebi. – Vyhoďte blázna, pánové“. Šašek svým vtipem vyhrává i nad Malvoliem. Olivie nechce přijmout Cesaria, ten se nedá odbýt – přijímá ho. Zamiluje se do něj. Vévodu nechce. Když Cesario odejde, posílá za ním Olivie po Malvoliovi prsten, se vzkazem, že ho „vrací“ a že o vévodu nemá zájem a on ať se staví, jestli chce slyšet důvody.  II.1 Antonio a Sebastian, Violin bratr. Sebastian také přežil, myslí si, že Viola je mrtvá, Antonio se mu snaží pomoci, Sebastian mu nakonec řekne kdo opravdu je, chce být sám.  II.2 Malvolio předává Cesariovi prsten a vzkaz od Olivie.  II.3 Říhal se opíjí s Třasořitkou, tahá z něho peníze a dělá mu naděje na jeho neteř, přichází šašek, zpívá, pijí. Přichází Malvolio, vzkazuje od Olivie, že pokud bude strýček chlastat, nechce ho v domě, také vynadá Marii, že drží s nimi – chce na ni žalovat. Marie, rozhodnutá se mu pomstít, se rozhodne napsat mu milostný dopis od Olivie.  II.4 Viola (Cesario) je od prvního okamžiku do Orsina zamilovaná. Vévoda Orsino tahá z Cesaria do koho se zamiloval – vypadá trochu jako on. Nechají si zazpívat od šaška. Vévoda chce, aby Cesario znovu šel za Olivií. Cesario se mu snaží vysvětlit, že ho Olivie nemiluje – marně. Vévoda jí posílá šperk.  II.5 Říhal,Třasořitka, Fabiano a Marie čekají, až se Malvolio chytne na špek. Malvolio nejdřív v samomluvě sní o tom, že by získal urozenost, pak nachází dopis a nahlas ho čte. Dopis ho navádí k tomu, aby nosil žluté punčochy, podvazky křížem, neustále se na Olivii usmíval a Tobiáše Říhala urážel. Říhal s ostatními chválí Marii za její humor, oblíbili si ji.  III.1 Cesario (Viola) mluví s šaškem – bubínek není jeho oporou, nýbrž kostel – opíra se o něj jeho chata. "Cesario: O nic se nestaráš. Šašek:... o vás se nestarám. Jestliže to znamená nestarat se o nic, měl byste se vlastně rozplynout." Cesario si nechává zavolat Olivii. Cesario mluví s Říhalem – Olivie ho očekává. Olivie vyznává Cesariovi svou lásku, ten ji lituje. Cesario: "Naposledy jsem předplakával svého pána bědy." Olivie: "Přijď zas!"  III.2 Říhal a Fabiano přesvědčují Třasořitku, že to, že se Olivie nechala před ním vidět s Cesariem, ji jen usvědčuje z její lásky k Třasořitkovi. Říhal mu radí, aby vyzval Cesaria na souboj. Přichází Marie a zve na další švandu s Malvoliem.  III.3 Sebastiano a Antonio se domluví, že se večer sejdou, Sebastiano se jde podívat po městě. Antonio nemůže, protože za války byl proti vévodovi a nezaplatil pokutu po prohře – chytli by ho.  III.4 Marie říká Olivii, že Malvolio je nějaký divný, přichází Malvolio ve žlutých punčochách a směje se. Olive ho nechá odvést – má úžeh. Olivie odchází za Cesariem, který za ní přišel. Malvolio povýšeně mluví s Říhalem. Říhal s ním jedná jako s bláznem, Malvolio odejde. Marie je nabádá, aby šli za ním. Třasořitka přináší svou písemnou výzvu na souboj na kontrolu ostatním – je samá urážka. Po tom, co Třasořitka odchází, Říhal říká Fabianovi, že Cesariovi radši nažene strach slovně – po přečtení by totiž poznal, že Třasořitka je pitomec.  Cesario znovu škemrá na Olivii lásku pro vévodu, s tím, že vévoda se cítí tak špatně, jako ona z nešťastné lásky k němu.  Říhal nahání Cesariovi hrůzu, ten nechce bojovat. Mezitím Třasořitka už taky nechce bojovat, nabízí koně na usmířenou. Nakonec se Říhalovi s Fabianem podaří docílit toho, že Cesario s Třasořitkou tasí. Přichází Antonio – tasí a chce zachránit Sebastiana, za kterého zamění Sebastianovu sestru Violu v Cesariově převleku. Biřici ho zatknou, Antonio žádá zpět své peníze, které Sebastianovi zapůjčil na cestu městem – Cesario o ničem neví – Antonio ho považuje za zrádce, Říhal a Fabiano také, nabádají Třasořitku, aby ho přece jen zbil, že Cesario zdaleka není tak odvážný, jak se zdál. IV.1 Šašek poslaný pro Cesaria potkává Sebastiana a nevěří mu, že o ničem neví. Přichází Třasořitka a chce Sebastiana zmlátit, Říhal taky. Přichází Olivie, usmíří je, zve Sebastiana k sobě.  IV.2 Malvolio je zamčený ve tmě, Říhal, Marie a Fabian přemluví šaška – převlékne se za kněze. Malvolio chce prokázat, že se nezbláznil, šašek ho zkouší filosofickou otázkou (Pythagoras tvrdí, že duše naší prababičky snad přebývá v okřídlenci – Malvolio je zaskočen, nechápe a nesouhlasí). Šašek: nemohu uznat, že máš zdravý rozum, dokud se neobrátíš na víru Pythagorovu. Říhal chce, aby se legrace s Malvoliem už dokončila, Šašek jedná s Malvoliem jako šašek i kněz najednou, potom sám za sebe a Malvolio ho prosí, aby ho nechal napsat dopis a doručil jej Olivii.  IV.3 Sebastian je do Olivie zamilován. Olivie se omlouvá za spěch a žádá Sebastiana (tedy domnělého Cesaria), aby si ji vzal – Sebastian souhlasí.  IV.4 Na scéně je Šašek s Fabian – mluví o Mariině dopisu, přichází vévoda Orsino s družinou. Objeví se Antonio s biřici, Cesario žádá po vévodovy jeho záchranu – zachránil jej přece v boji, vysvětluje se, že Cesario nemůže být Antoniův známý – slouží u vévody už tři měsíce, nemohl být s ním. Přichází Olivie, nárokuje si Cesaria, ten popírá, že si ji vzal, vévoda už málem uvěří. Přichází Třasořitka a Říhal – zranění, tvrdí, že jim to udělal Cesario, ten to popírá. Přichází Sebastiano, má se k Olivii – vévoda vidí, že jsou dva, Sebastiano se setkává s Antoniem – zná ho. Sebastian mluví s Violou (Cesariem) a zdlouhavě přichází na to, že jsou ze stejného města a mají stejného otce, Cesario se přizná, že je žena, vévoda ji chce – tolikrát mu řekla, že nikdy by nemohla jako jeho mít ženu rád. Potřebují Violiny ženské šaty, ty má kapitán, ten uvězněn Malvoliem, Šašek vyndavá dopis od Malvolia – není blázen, první dopis psala Marie – Olivii je to již jasné, lituje Malvolia. Olivie nabízí dvojí svatbu u sebe, vévoda přijímá, odchází, vévoda chce, aby Cesario ještě chvíli hrál Cesaria, dokud nebude mít šaty. Šašek zpívá na konec píseň o svém osudu - životě: „pršelo a vítr fičel... teď abyste nám jen tleskali a každý zas brzy přišel.“

Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete (někdy také Večer tříkrálový, aneb Cokoli chcete), nebo jen Večer tříkrálový (anglicky "Twelfth Night, or What You Will", zkráceně často jen "Twelfth Night") je veselohra Williama Shakespearea. V překladu Antonína Přidala název zní "Večer tříkrálový aneb Co kdo chce", v překladu Josefa Václava Sládka "Večer tříkrálový neb Cokoli chcete". V překladu Aloise Bejblíka z roku 1978 název zní "Komedie masopustu čili ať si to každý přebere jak chce". V překladu Martina Hilského: "Večer tříkrálový, aneb, Cokoli chcete". Předpokládá se, že hra byla napsána mezi roky 1599 – 1601. Známe ji z foliového svazku z roku 1623. Jedna z největších Shakespearových komedií, je plná lásky, převleků a zvláštní hudebnosti a přeludovosti. Postavy vytvářejí veselicový svět plný neustálých proměn i pomíjivosti času.

《第十二夜》(英语:Twelfth Night, or What You Will),英国剧作家威廉·莎士比亚的浪漫喜剧,与莎士比亚许多其他剧作不同的是,它是唯一一个有另外一个名字的作者作品,又名《随心所欲》(英语:What you will)。故事的主角隐藏了自己的身份,而引出许多笑话。这出喜剧被认为是莎士比亚最优秀的喜剧之一。


F-117夜鷹戰鬥攻擊機

Vznik a vývoj.

Původně na vývoji nezachytitelného letadla pracovalo několik firem General Dynamics, Northrop, McDonnell Douglas, Grumman a Boeing. V roce 1973 v Lockheed Corporation ve zvláštním oddělení Skunk Works začaly práce na letadle, které by bylo obtížné zachytit radarem. Prototyp Have Blue vzlétl v roce 1977. Během vývoje konstruktéři použili hranaté tvary z důvodů tehdejších omezení výpočetní techniky, letoun byl navržen a konstruován klasicky na výkrese a na počítači byla jen ověřována velikost RCS. V nových strojích byly použity jak zcela nově navržené komponenty, tak z důvodů úspory existující součástky z jiných letadel. V letounu byly z úsporných důvodů použity následující součásti z jiných strojů:  Kromě samotného designu celého letounu se na vlastnostech stealth podílí také protiradarový nátěr, který pohlcuje radarové vlny. Stroj neemituje ani příliš silné tepelné záření, neboť plyny z jeho motorových trysek jsou efektivně ochlazovány proudy nasávaného vzduchu a zvláštními křemíkovými destičkami.  Demonstrátor konceptu Have Blue vzlétl v roce 1977 a první prototyp FSD-1 (později přeznačený na YF-117A) 18. června 1981. Po následujících čtyřech prototypech byl 20. dubna 1982 zalétán první sériový stroj. Ten však byl kvůli špatnému zapojení ocasních ploch zničen již při prvním letu. Roku 1983 byly první stroje zařazeny do výzbroje amerického letectva. Původně mělo být letadlo označené F-19. Označení F-117A bylo pravděpodobně použito pouze kvůli svému zvláštnímu postavení a zmatení, které u zvědavců mohlo vyvolat. Původně mělo být postaveno 100 těchto strojů, ale jejich vysoká cena nakonec vyústila k výrobě pouze 57 ks a dvou náhradních kusů za dva stroje zničené při haváriích. Obě se staly při výcviku letců. K první došlo 11. června 1986, zahynul při ní pilot Ross Mulhare. Druhá nehoda se stala 10. října 1987 a zahynul při ní pilot Michael Stuart. Americké letectvo až do 10. listopadu 1988 popíralo jakoukoli existenci tohoto stroje. Teprve 21. dubna 1990 byl na základně Nellis představen veřejnosti.  K výcviku letců na tomto typu byli vybíráni pouze piloti s 1000 a více odlétanými hodinami. Pilotáž těchto strojů je totiž poměrně obtížná, zejména kvůli nestabilitě. Pro výcvik byly používány hlavně letecké trenažéry, stroje A-7D Corsair II a až v poslední fázi i samotné F-117. Existence dvoumístné verze totiž dodnes nebyla potvrzena.

Schopnosti stealth.

Letoun F-117 se od následujících letounů USAF využívajících technologii Stealth, např. B-2 a F-22, vizuálně odlišuje především ostrými lomenými tvary. Při zrodu letounu v 70. letech nebylo technicky možné vytvořit model letounu oblejších tvarů vzhledem k nedostatku výpočetního výkonu počítačů a s tím související omezení programů, jež měli tehdy projektanti k dispozici.  Přesto se tvar letounu, spolu s technologiemi snižujícími radarové, tepelné (infračervené) a zvukové vyzařování na minimální zjistitelnou úroveň, významným způsobem podílí na celkových schopnostech stealth tohoto letounu.  Mezi prvky těchto technologií patří: a některé další.

Nasazení.

První jednotkou vyzbrojenou těmito stroji byla 4450. taktická skupina, která byla později přejmenována na 37. taktické stíhací křídlo. Jednotka spadala pod působnost 554. operačného podpůrného křídla a oficiálně sídlila na letišti AFB Nellis v Nevadě, ale reálně se nacházela na letišti Tonopah, které bylo zvlášť vystavěno pro tuto jednotku, aby byly stroje chráněny před pozorováním špionážními satelity.  Poprvé byly stroje nasazeny během americké invaze do Panamy v roce 1989. Zde však šlo pouze o jeden nálet uskutečněný dvěma stroji. Později se stroje F-117 zúčastnily války v Zálivu, kde odlétaly 1 300 bojových misí často v silné protiletecké obraně nepřítele. Jejich prvním cílem bylo 17. ledna 1991 telekomunikační centrum v Bagdádu. Stroje byly nasazovány výhradně v noci a v boji letadla neutrpěla žádné ztráty. Velmi důležité byly nálety na odpalovací stanoviště raket Scud- B. Později byly stroje použity během války v Kosovu v roce 1999. 27. března 1999 se během této operace podařilo Srbské protivzdušné obraně letoun sestřelit. Letoun byl krátce zachycen radarem řízení střelby jugoslávské varianty protiletadlového systému S-125 Něva, podle velitele Zoltána Daniho pravděpodobně při otevírání dveří pumovnice (v této situaci se zvětšuje radarový profil letounu). Jedna ze dvou raket SA-3 vystřelených v těsném sledu explodovala v blízkosti cíle. K zásahu výrazně přispěla schopnost plk. Daniho uchránit svou jednotku před likvidací - své radary chránil před zaměřením častými přesuny a omezením radiolokační aktivity na krátké nepravidelné intervaly. Srbská rozvědka navíc dané noci předala informace naznačující pravděpodobnou činnost bombardérů v oblasti. Bombardéry byly nasazeny v operaci Spojenecká síla od 24. března do 10. června, ale k dalšímu sestřelu nedošlo. Jaké radarové zařízení bylo použito není zcela jisté. Podle některých zdrojů mohli Srbové použít české radiolokační zařízení Tamara. Podle zpráv velitele NATO Wesleyho Clarka však Srbové použili standardní radary, které však pracovaly na velmi dlouhé frekvenci a na určitou dobu mohly "nezachytitelné" stroje lokalizovat. Sestřelený pilot přežil a byl později zachráněn jednotkami NATO. O sestřelení letounu vznikla satirická píseň El kondor pada. F-117 byly později použity i při operaci Iraqi Freedom v roce 2003 v Iráku.

Vyřazení.

V roce 2006 bylo rozhodnuto o postupném vyřazování tohoto letadla z výzbroje v následujících letech. Ke konci tohoto roku byly rozpuštěny letky určené k výcviku a k určení operačního nasazení F-117. 12. března 2007 bylo přelétnuto prvních 6 kusů na základnu Tonopah ve státě Nevada k dlouhodobému uskladnění. Letouny F-117 neprošly klasickým procesem likvidace z důvodu utajení některých konstrukčních částí a použitých technologií. Proces ukončení provozu F-117 byl dokončen podle plánu v říjnu roku 2008.

Specifikace (F-117 Nighthawk).

Výzbroj.

Dvě vnitřní pumovnice s jedním úchytným bodem (celkem tedy 2 zbraně). F-117 může nést tyto zbraně:

Lockheed F-117 Nighthawk je americký jednomístný, dvoumotorový útočný letoun. Jde o první letoun, který je zkonstruován s využitím technologie stealth. Byl vytvořen pouze pro americké letectvo na základě poznatků a zkušeností z projektu Have Blue. Bylo vyrobeno celkem 64 strojů F-117, z toho 5 bylo prototypů a 59 sériových.

F-117“夜鹰”(英语:F-117 Nighthawk)是美国空军的一种隐身战斗攻击机,也是世界上第一款完全以隐形技术设计的飞机。F-117由洛克希德公司设计生产,它的原型技术直接来源于拥蓝(Have Blue)计划。


Popis algoritmu.

Mějme graf formula_1, v němž hledáme nejkratší cestu. Řekněme, že formula_2 je množina všech vrcholů grafu formula_1 a množina formula_4 obsahuje všechny hrany grafu formula_1. Algoritmus pracuje tak, že si pro každý vrchol formula_6 z formula_2 pamatuje délku nejkratší cesty, kterou se k němu dá dostat. Označme tuto hodnotu jako formula_8. Na začátku mají všechny vrcholy formula_6 hodnotu formula_10, kromě počátečního vrcholu formula_11, který má formula_12. Nekonečno symbolizuje, že neznáme cestu k vrcholu.  Dále si algoritmus udržuje množiny formula_13 a formula_14, kde formula_13 obsahuje už navštívené vrcholy a formula_14 dosud nenavštívené. Algoritmus pracuje v cyklu tak dlouho, dokud formula_14 není prázdná. V každém průchodu cyklu se přidá jeden vrchol formula_18 z formula_14 do formula_13, a to takový, který má nejmenší hodnotu formula_8 ze všech vrcholů formula_6 z formula_14.  Pro každý vrchol formula_24, do kterého vede hrana (označme její délku jako formula_25) z formula_18, se provede následující operace: pokud formula_27, pak do formula_28 přiřaď hodnotu formula_29, jinak neprováděj nic.  Když algoritmus skončí, pro každý vrchol formula_6 z formula_2 je délka jeho nejkratší cesty od počátečního vrcholu formula_11 uložena v formula_8.

Pseudokód – Pascal.

1 function Dijkstra("E", "V", "s"):  V případě, že nás zajímá pouze nejkratší cesta mezi zdrojovým a cílovým vrcholem, můžeme ukončit hledání na řádce 9 if u = target. Cestu ze zdroje do cíle pak zjistíme cyklem:  Obecnější problém je nalezení nejkratších cest mezi zdrojovým vrcholem a všemi ostatními (případně nějakou jejich podmnožinou). V tomto případě je nutné v poli p[] ukládat všechny vrcholy splňující "relaxační" podmínku.

Efektivita algoritmu.

Nejjednodušší implementace Dijkstrova algoritmu používá pro uložení prioritní fronty pole a operace Extract-Min(formula_34) je lineární prohledávání všech vrcholů v formula_34. V tomto případě je asymptotická časová složitost formula_36, kde formula_37 je počet vrcholů a formula_38 počet hran.  Pro řídké grafy (grafy s počtem hran mnohem menším než formula_39) může být Dijkstrův algoritmus implementován mnohem efektivněji tím, že se graf ukládá pomocí seznamu sousedů a funkce Extract-Min se implementuje pomocí binární nebo Fibonacciho haldy. Poté algoritmus běží v čase formula_40, Fibonacciho halda čas zlepší na formula_41.

Dijkstrův algoritmus je algoritmus sloužící k nalezení nejkratší cesty v grafu. Je konečný (pro jakýkoliv konečný vstup algoritmus skončí), protože v každém průchodu cyklu se do množiny navštívených uzlů přidá právě jeden uzel, průchodů cyklem je tedy nejvýše tolik, kolik má graf vrcholů. Funguje nad hranově kladně ohodnoceným grafem (neohodnocený graf lze však na ohodnocený snadno převést). Pro grafy s hranami se záporným ohodnocením se obvykle používá pomalejší Bellmanův–Fordův algoritmus.

戴克斯特拉算法(英语:Dijkstra's algorithm),又译迪杰斯特拉算法,亦可不音译而称为Dijkstra算法,是由荷兰计算机科学家艾兹赫尔·戴克斯特拉在1956年发现的算法,并于3年后在期刊上发表。戴克斯特拉算法使用类似广度优先搜索的方法解决赋权图的单源最短路径问题。


Historie.

Arcibiskupský zámek v Kroměříži patří mezi přední kulturně historické památky na Moravě, byl majetkem olomouckých biskupů a arcibiskupů, kterým sloužil jako reprezentační sídlo. Roku 1110 koupil trhovou osadu Kroměříž olomoucký biskup Jan II. (1104 – 1126), od té doby byla majetkem biskupství (arcibiskupství) olomouckého, v polovině 13. století biskup Bruno ze Schauenburgu (1245 - 1281) povýšil Kroměříž na město (1261) a na místě dnešního zámku nechal postavit gotický hrad, zavedl manský správní systém a do Kroměříže situoval veškerou administrativní správu biskupství. Hrad byl za episkopátu Stanislava I. Thurza (1496 – 1554) přestavěn na renesanční zámek.  Pohromou pro město i zámek se stala Třicetiletá válka, roku 1643 byla Kroměříž dobyta a zničena švédskými vojsky generála Lennarta Torstensona. S obnovou Kroměříže a zámku započal biskup Karel II. z Lichtenštejna-Kastelkornu (1665 – 1694), na základě projektů císařských dvorních architektů F. Luccheseho a G. P. Tencally byl zámek vystavěn zhruba do dnešní podoby. Roku 1752 vypukl ve městě požár, který zničil desítky domů a značně poškodil 2. poschodí a interiéry zámku. Stavební obnova trvala dvacet let a byla dokončena za biskupa Hamiltona. V letech 1848-1849 se Arcibiskupský zámek stal dějištěm zasedání Ústavodárného říšského sněmu rakouských národů. Ze stavebních úprav 20. století byla nejvýznamnější rekonstrukce zámecké věže (věž zapálila ustupující německá vojska v posledních dnech druhé světové války).  Zámek je dnes nejen unikátním historickým objektem, ale také živým badatelským centrem ukrývajícím bohaté sbírky obrazů, knih či hudby, které mají kořeny v osvícené činnosti sběratelů několika století.

Architektura.

Barokní zámek je příkladem mimořádné architektury. K zámku přiléhá romantická Podzámecká zahrada, nedaleko se nachází barokní geometricky koncipovaná Květná zahrada, vybudovaná olomouckým biskupem Karlem II. z Lichtenštejna-Kastelkornu.  Jednotlivé části zámku byly v minulosti hierarchizovány – přízemí bylo věnováno hospodářským a provozním prostorám, v druhém podlaží byly soustředěny reprezentativní prostory, třetí podlaží kladlo důraz na biskupovu světskou a úřední moc. Obě patra, věž a sala terrena jsou přístupné veřejnosti.

Věž.

Dominantu zámku i celé Kroměříže představuje 84 metrů vysoká věž, jejíž součástí je čtyřboká hranolová obranná věž – pozůstatek biskupského hradu. Roku 1643 a 1752 padla věž za oběť požáru, v roce 1768 byla definitivně opravena a nově pokryta mědí. Na konci druhé světové války věž zapálili němečtí vojáci, avšak obětavostí Kroměřížanů byl požár uhašen a věž byla v letech 1947–1948 zrekonstruována do dnešní podoby.

Interiéry.

Seznam vnitřních prostor zámku:

Sněmovní sál.

Sněmovní sál kroměřížského zámku je jeden z nejkrásnějších rokokových interiérů ve střední Evropě. Zajímavostí sálu je nástropní malba, která je ve skutečnosti provedena na plátně. Sál byl místem konání Ústavodárného říšského sněmu (Kroměřížský sněm) rakouských národů z roku 1848. Tento sněm začal původně 22. července 1848 ve Vídni, ale 7. října 1848 byl kvůli eskalaci událostí revoluce v Rakouském císařství přerušen a přesunut do Kroměříže.  Sněmovní sál neboli Velká jídelna je jedním z nejkrásnějších a největších sálů na zámku. Impozantní sál značných rozměrů (d30xš14xv16 m), vyzdobený nástropními olejomalbami a 22 lustry. Tři velké nástropní obrazy jsou dílem Franze Adolpha z Freenthalu, prostřední z nich je apoteózou biskupa Hamiltona. Původně sloužil jako hlavní slavnostní sál a jídelna, avšak v letech 1848 - 49 proslul jako dějiště konání Ústavodárného říšského sněmu (Kroměřížský sněm) – proto bylo v sále po dobu sněmu zbudováno dřevěné stupňovité podium pro jednání poslanců. V roce 1900 byl sál elektrifikován podle návrhu Františka Křižíka.  Jeho interiér patří k nejkrásnějším rokokovým interiérům ve střední Evropě a často je využíván při filmovém natáčení.

Malá jídelna.

Sloužila k slavnostním jídlům v menší společnosti. Stoly, komody i sedací nábytek, jimiž je vybavena, vznikly v druhé polovině 18. století. Stěny pokrývá paneláž 111 obrazů se zvířecímí, biblickými i mytologickými náměty.

Trůnní sál.

V tomto sále s ornamentální štukovou výzdobou stropů a obrazovou paneláží na stěnách přijímali olomoučtí arcibiskupové vzácnější a významnější návštěvy. Do 60. let 20. století zde byl umístěn originál obrazu "Apollo a Marsyas" italského renesančního malíře Tiziana, jedno z nejcennějších děl na území České republiky, v současné době vystavené v zámecké obrazárně.

Poradní sál.

Název připomíná události roku 1848, kdy na zámku zasedal Ústavodárný říšský sněm. Během zasedání sněmu se v tomto pokoji scházel klub slovanských poslanců k poradám. Sál s nábytkem v novobarokním stylu je zároveň portrétní galerií nejvýznamnějších olomouckých biskupů a arcibiskupů.

Carský pokoj.

Sál byl zařízen jako památka na setkání Cara Alexandra III. a rakouského císaře Františka Josefa I. v roce 1885.

Manský sál.

Sloužil k reprezentaci světské moci olomouckých biskupů a byl místem pro konání manských sněmů a soudů, což připomínají tři manské truhlice v interiéru. Výzdoba sálu patří k z uměleckého hlediska nejhodnotnějším. Stěny jsou obloženy umělým mramorem se zlacenými rokokovými řezbami. Fresková výzdoba z roku 1759 je dílem Franze Antona Maulbertscha, figurální a ornamentální štukovou výzdobu provedl sochař František Ondřej Hirnle.

Stará knihovna.

Současný vzhled knihovny pochází z druhé poloviny 18. století. Autorem výmalby velkého sálu, oslavující zakladatele knihovny biskupa Lichtensteina a jejího obnovitele biskupa Egkha, je brněnský malíř Josef Stern. Mobiliář doplňují čtyři velké glóby s hvězdnou a zemskou mapou ze 17. století.

Kaple sv. Šebestiána.

Soukromá kaple ve druhém patře zámku byla vysvěcena v r. 1766. Sochy, štuky a oltáře zhotovil kroměřížský sochař František Ondřej Hirnle, autorem malířské výzdoby je Josef Stern. Oltářní obraz sv. Šebestiána pochází zřejmě z Vídně.

Sala terrena.

Nachází se v přízemí zahradního křídla zámku, zajišťovala přechod ze zámku do Podzámecké zahrady a sloužila k pořádání hudebních a divadelních produkcí. Zatímco vyšší patra zámku prošla různými stavebními úpravami, sala terrena si uchovala původní podobu z konce 17. století. Skládá se ze tří velkých sálů upravených podle projektů Giovanniho Pietra Tencally se sochařskou a štukovou výzdobou Jeana Baptista Dusarta, freskami na stropech od významného italského malíře Paola Antonia Paganiho, a dvěma umělými jeskyněmi po stranách (tzv. grotty). Nechybí umělé krápníky, ornamenty z mušlí a lastur a fontánka uprostřed.

Sbírky.

Seznam významných zámeckých sbírek:

Obrazárna.

Obrazárna zámku Kroměříž je po Národní galerii druhou nejvýznamnější sbírkou obrazů v České republice. Část obrazů je vystavena v historických sálech zámku a zbytek tvoří samostatný prohlídkový okruh zámku. Jádro jedinečné obrazové sbírky tvoří kolekce obrazů zakoupená biskupem Karlem Liechtensteinem Kastelkornem v 2. polovině 17. století. Na konci 90. let byla provedena rozsáhlá reinstalace arcibiskupské obrazárny v duchu nejnovějších zásad a trendů galerijní praxe. Nově instalovanou obrazárnu doprovodil dosud nejucelenější katalog z roku 1998. Celkový počet obrazů na zámku je 538.

Mezi nejvýznamnější díla patří.

Tizian Vecellio – "Apollon a Marsyas", gotický cyklus Mistra kroměřížského mariánského oltáře, Lucas Cranach st. – "Stětí sv. Kateřiny" a Stětí sv. Jana Křtitele, Paolo Veronese – "Jedenáct apoštolů", Jan I Brueghel – "Selská rvačka", Annibale Carracci – Latona proměňuje sedláky v žáby, Luca Giordano – "Tři Marie u Kristova hrobu", Anthonis van Dyck – "Portrét anglického krále Karla I. a jeho manželky Henrietty Marie" a "Portrét muže s rukavicemi" ad.  V roce 2011 byl z podnětu prof. Ivo Hlobila na půdě zámku znovuobjeven velkoformátový obraz Zavraždění svatého Václava vídeňského malíře Antona Pettera namalovaný v roce 1844, který zachycuje moment zavraždění knížete Václava jeho bratrem Boleslavem. Se svými rozměry 8,5 na 5,1 metru se řadí k největším obrazům v České republice. Obraz byl po restaurování dlouhodobě zapůjčen do Opavy, kde je vystaven v gotickém kostele sv. Václava.  Součástí zámecké obrazárny je kabinet kresby a grafiky, který byl zřízen v r. 2016. Jsou zde vystaveny faksimilie nejcennějších starých kreseb ze 16. století.

Hudební archiv.

Hudební archiv Kroměřížského zámku je rozsáhlá a svým významem ojedinělá sbírka hudebnin. Obsahuje díla P. J. Vejvanovského, A. M. z Otradovic, H. I. F. Bibera, J. H. Schmelzera, A. Pogliettiho, J. Haydna, W. A. Mozarta, Ludwiga van Beethovena a dalších. V roce 2018 byl ve 2. patře zámku otevřen Kabinet hudby, představující výběr dokumentů a hudebnin.

Zámecká knihovna.

Zámecká knihovna patří k významným světovým historickým knižním fondům. V knihovně je i uložena jedna z nejstarších liturgických knih dochovaných v českých zemích. Nejstarší památkou je Kroměřížský sakramentář ("Sacramentarium Cremsiriense") – Kodex Sacramentale z 2. pol. 9. století, Francouzsko-burgundská bible z 13. století, Kutnohorská bible Martina z Tišnova z konce 15. století, korány ze 16. století atd. Unikátní sbírka, založená biskupem Karlem z Lichtensteinu-Kastelkornu čítá téměř 90 000 svazků, více než 400 rukopisů a téměř 200 prvotisků.

Sbírka mincí a medailí.

Sbírka je nejvýznamnější numismatickým souborem na našem území a zároveň přední sbírka církevních ražeb na světě (svým rozsahem, výběrem a uměleckou hodnotou). Byla postupně budována od 2. poloviny 17. století, počínajíc biskupem Karlem II. z Liechtenštejna - Kastelkornu, který odkázal svou kolekci biskupství. V darech dále pokračovali i další biskupové a arcibiskupové. V polovině 19. století olomoucký arcibiskup Bedřich z Fürstenberka vyčlenil dostatečné finanční prostředky na nákup vybraných mincí a medailí a také stanovil jasnou akviziční politiku, čímž zásadně povýšil její význam a hodnotu. Sbírka je považována za jednu z největších svého druhu v celé Evropě. Její celkový stav čítá 10 167 mincí a medailí. Po radikální rekonstrukci biskupské mincovny umístěné na sladovnickém předměstí za Mlýnskou branou využívá správa Arcibiskupského zámku pro stálou expozici mincovnictví olomouckých arcibiskupů přízemí této budovy. Část sbírky zaměřená na ražby porýnských arcibiskupů a kurfiřtů je vystavena v prostorách trezorové knihovny v zámku.

Arcibiskupský zámek postavený ve slohu raného baroka a k němu přiléhající Podzámecká zahrada a Květná zahrada jsou nejvýznamnějšími památkami Kroměříže a patří ke klenotům Moravy. V roce 1995 byl celý komplex zařazen mezi národní kulturní památky. V roce 1998 byl slavnostně zapsán na Listinu světového přírodního a kulturního dědictví UNESCO. Na zámku sídlí Národní památkový ústav, územní správa památkových objektů v Kroměříži. Zámek i sbírky jsou v majetku Arcibiskupství olomouckého, odborným správcem sbírek je Arcidiecézní muzeum Olomouc.

克罗梅日什总主教宫(, 或"Arcibiskupský zámek")位于捷克共和国克罗梅日什, 曾经是奥洛穆茨主教和总主教(自1777年起)的主要驻地。


Klubová kariéra.

Marka Heinze přivedla k fotbalu jeho maminka, začínal s ním v Holici (1. HFK Olomouc). Poté působil v letech 1991–2000 v Sigmě Olomouc (v ročníku 1996/97 odehrál několik zápasů za AFK Lázně Bohdaneč). Po úspěšném vystoupení české reprezentace U21 na Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2000 na Slovensku přestoupil ze Sigmy Olomouc do německého klubu Hamburger SV.  Na profesionální úrovni působil v různých klubech v různých zemích, např. v Baníku Ostrava, Zbrojovce Brno, Hamburger SV, Galatasarayi Istanbul, FC Nantes, AS Saint-Étienne, Kapfenberger SV, Ferencvárosi a dalších.  V sezóně 2003/04 byl společně s Miroslavem Matušovičem klíčovým hráčem Baníku Ostrava při zisku ligového titulu.  V roce 2011 se vrátil do Sigmy Olomouc, kde podepsal smlouvu do 30. června 2013. Zde však postupně ztrácel místo v sestavě, trenér Roman Pivarník preferoval jiné hráče.

1. SC Znojmo.

Před jarní částí sezony 2012/13 odešel na půl roční hostování do Znojma. Ve svém prvním utkání začátkem března vstřelil hattrick proti Karviné, zařídil tak vítězství svého celku 3:0. První gól vstřelil v 10. minutě z cca 20 metrů přesně k pravé tyči, druhý gól padl v 17. minutě, Heinz obloučkem přeloboval vybíhajícího brankáře. Třetí zásah si připsal ve 49. minutě, když prostřelil brankáře mezi nohama. 23. března se podílel jedním gólem na výhře 2:0 nad Bohemians Praha 1905, Znojmo se s 37 body posunulo do čela druhé ligy právě před svého pražského soupeře. Znojmu pomohl k účasti v Gambrinus lize, na konci ročníku tým skončil na prvním místě Fotbalové národní ligy 2012/13. Před sezonou 2013/14 do mužstva přestoupil. 17. srpna 2013 vstřelil dva góly v utkání s domácím Jabloncem, zápas skončil divokou remízou 5:5. 24. září 2013 po prohře 0:2 se Zbrojovkou Brno jej trenér Leoš Kalvoda hodlal posadit mezi náhradníky. Hráč se ale dohodl s klubem na předčasném ukončení smlouvy.

Závěr kariéry – nižší fotbalové ligy.

Poté se v říjnu roku 2013 domluvil na angažmá v 1. HFK Olomouc.  V létě 2014 odešel z HFK do Rakouska do týmu SC Melk z nižší soutěže 2. Landesliga West. Působil zde rok.  V létě 2015 se vrátil do 1. HFK Olomouc, kde působil do léta 2016. Poté začal nastupovat za Tatran Všechovice (okres Přerov) v B-skupině olomoucké 1.A třídy. S Tatranem slavil v červnu roku 2017 titul.

Reprezentační kariéra.

Mládežnické výběry.

Marek Heinz prošel několika mládežnickými reprezentacemi České republiky, hrál za národní tým do 20 let (4 zápasy, 1 výhra, 1 remíza, 2 prohry, 0 vstřelených gólů) a do 21 let (20 zápasů, 12 výher, 4 remízy, 4 prohry, 6 vstřelených gólů). Zúčastnil se Mistrovství Evropy hráčů do 21 let 2000 na Slovensku, kde česká jedenadvacítka podlehla ve finále Itálii 1:2.  Nastoupil i v českém olympijském výběru do 23 let na Letních olympijských hrách v Sydney v roce 2000. 13. září 2000 odehrál plný počet minut v utkání se Spojenými státy americkými, v 82. minutě dostal žlutou kartu, zápas skončil remízou 2:2. 16. září 2000 v Brisbane podlehl český tým Kuvajtu 2:3, Marek Heinz nastoupil opět v základu a i tentokrát dostal žlutou kartu v závěru zápasu, v 85. minutě. Ve 2. minutě se prezentoval fotbalověji, když vstřelil úvodní gól utkání. V posledním zápase českého týmu v základní skupině s Kamerunem se Heinz neobjevil, český národní tým remizoval 1:1 a se 2 body obsadil poslední příčku v tabulce skupiny C.

A-mužstvo.

Heinz debutoval v A-mužstvu ČR 16. srpna 2000 na Bazalech v Ostravě v přátelském utkání proti Slovinsku, když nastoupil v základní sestavě a hrál až do 53. minuty, kdy byl vystřídán. Utkání skončilo prohrou českého týmu 0:1.  Účast Marka Heinze na vrcholových turnajích:  Celkem odehrál za A-mužstvo České republiky 30 zápasů s bilancí 17 výher, 5 remíz a 8 proher, vstřelil 5 gólů.

EURO 2004.

Na evropském šampionátu 2004 v Portugalsku byl český tým nalosován do relativně těžké skupiny s Německem, Nizozemskem a Lotyšskem. V prvním utkání 15. června 2004 proti Lotyšsku prohrávalo české mužstvo po gólu Mārise Verpakovskise 0:1, když se v 73. minutě u postranní čáry uvolnil Karel Poborský, přelstil dva lotyšské hráče a nasměroval do pokutového území centr, který lotyšský brankář Aleksandrs Koļinko vyboxoval pouze k Milanu Barošovi, jenž ho po zpracování napálil do sítě. Marek Heinz se dostal na hřiště v 56. minutě, když vystřídal Zdeňka Grygeru. V 85. minutě pak gólem zajistil pro české barvy vítězství 2:1.  Druhý zápas nastoupila česká reprezentace 19. června 2004 na stadionu v Aveiru proti Nizozemsku. V památném utkání prohrávala v 19. minutě 0:2, ale dokázala otočit na 3:2 a jako jediná si zajistit postup do čtvrtfinále již ve druhém kole (napomohly tomu remízové zápasy ostatních soupeřů ve skupině), navíc z prvního místa. Heinz nastoupil do utkání v 62. minutě za střídajícího Tomáše Galáska.  V posledním vystoupení českého celku v základní skupině si trenér Karel Brückner mohl dovolit 9 změn v sestavě, Marek Heinz nastoupil v základní sestavě a v 30. minutě se prezentoval precizně provedeným trestným kopem, jenž skončil v růžku brány německého brankáře Olivera Kahna. Tímto gólem srovnal český tým skóre na 1:1, poté ještě přidal jeden gól střídající Milan Baroš a český celek porazil Německo 2:1, vyhrál tak základní skupinu s plným počtem bodů (9).  Ve čtvrtfinále 27. června 2004 narazilo národní mužstvo na Dánsko, celek vyznávající rovněž ofenzivní hru. Heinz šel na hřiště v 71. minutě za dvojgólového střelce Baroše. České mužstvo zvítězilo nad skandinávským soupeřem přesvědčivě 3:0.  V semifinále se favorizovaný český tým utkal s překvapením turnaje a pozdějším vítězem Řeckem a podlehl mu 0:1 po prodloužení, rozhodl stříbrný gól Traianose Dellase. Marek Heinz v tomto zápase nenastoupil. Své vystoupení na turnaji podtrhl 2 vstřelenými brankami.

Mistrovství světa 2006.

Na MS 2006 v Německu se střetla česká reprezentace v základní skupině E postupně s USA, Ghanou a Itálií. Do prvních dvou zápasů (12. června 2006 proti USA, výhra ČR 3:0 a 17. června 2006 prohra 0:2 s Ghanou) Heinz nezasáhl.  Objevil se na hřišti až v závěrečném zápase základní skupiny 22. června proti Itálii a byl svědkem prohry 0:2, která znamenala obsazení nepostupového třetího místa se 3 body za Itálií a Ghanou. Marek Heinz střídal na hřišti v 78. minutě za stavu 0:1 pro soupeře Radoslava Kováče.

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Marka Heinze v české reprezentaci do 23 let (Olympijské hry) Góly Marka Heinze za A-mužstvo České republiky

Trenérská kariéra.

V sezóně 2015/16 působil jako hrající asistent trenéra Oldřicha Machaly v týmu 1. HFK Olomouc.

Marek Heinz (* 4. srpna 1977, Olomouc, Československo) je bývalý český fotbalový útočník a reprezentant. Technický typ fotbalisty, jeho hra je založena na kličkách a finesách. Jeho vzory byli italští fotbalisté Gianluca Vialli a Roberto Baggio. S FC Baník Ostrava získal v sezóně 2003/04 český ligový titul, zároveň se stal s 19 vstřelenými góly nejlepším kanonýrem české nejvyšší ligy. S Galatasaray SK získal v ročníku 2005/06 turecký titul. Se Sigmou Olomouc vyhrál v sezóně 2011/12 český fotbalový pohár. Je také členem týmu Real TOP Praha, v jehož dresu se zúčastňuje charitativních zápasů a akcí.

马雷克·海因茨(Marek Heinz,1977年-8月4日),捷克足球运动员,担任前锋,现效力法国足球队南特。马雷克·海因茨是捷克国家足球队的成员,曾参加2004年欧洲国家杯和2006年世界杯。


Lov a člověk.

V lidské praxi je lov (v myslivosti také hon či honba) činností, při které je pronásledováno zvíře za účelem:  U sportovních nebo rekreačních lovů se může objevovat fenomén sabotáže lovů, kdy jednotliví „sabotéři“ zvířata záměrně plaší a ženou od lovců.  V moderní době bývá lov pro trofeje často zakazován. Ovšem úplný zákaz trojfejního lovení zvířat snižuje biodiverzitu.

Lov a zákony.

V současnosti tento termín označuje legální lov zvěře, který je v souladu se zákony, v opačném případě jde o pytláctví. Lovená zvířata se označují podle výčtu v Zákoně o myslivosti jako zvěř.

Historie lidského lovu.

Lov v pravěku.

Počátky lovu lze hledat v dobách paleolitu, kdy ještě znamenal pro člověka hlavní druh obživy. Vedle lovu zvěře se paralelně rozvíjel lov ryb - rybolov a lov drobných ptáků - čižba. Pochopitelně pro pravěké lovce byla atraktivní hlavně velká zvířata jako mamuti, zubr, los, pratur, sob, jelen, pižmoň apod. V neolitu přestává být lov hlavním zdrojem potravy díky rozvoji pěstování zemědělských plodin a počátkům rolnictví. Z odchytu zvířat se postupně vyvíjí pastevectví. V této době je domestikován kůň a pes. Jako lovecké zbraně se používaly zpočátku patrně hlavně kyje, pěstní klíny, oštěpy a vrhací hole. Později vývoj dospěl k dokonalejším zbraním jako luk se šípy, harpuna, prak, bumerang, nůž, sekera nebo vrhač oštěpů. Zbraně byly opatřovány různě opracovanými hroty z pazourků kostí nebo parohů. Časté bylo využití různě konstruovaných pastí (vrše, smyčky, oka, sítě, stupky, tlučky...). V dnešních primitivních loveckých kulturách je běžné i použití otrávených šípových hrotů, foukaček s otrávenými šipkami, omamných (jedovatých) návnad nebo lepu. Analogicky lze předpokládat jejich použití i na konci paleolitu a zejména v mezolitu a neolitu.

Lov v mysliveckém pojetí a tradici.

Lov probíhá na území, které je označováno jako honitba. Předmětem mysliveckého hospodaření - plánování, chovu spjatého s péčí o zvěř a konečně lovu - jsou druhy ptáků a savců vymezené zákonnými předpisy označované jako zvěř. Po celou historii myslivosti se paralelně vyvíjela také čižba, která se ovšem zaměřovala na lov drobných ptáků (většinou neřazených mezi zvěř). Česká myslivost užívá velké množství krásných slangových výrazů tzv. "mysliveckou mluvu". Mnohé myslivecké zvyky a obyčeje jsou vyjádřením úcty k ulovené zvěři. Lov v moderním pojetí slouží převážně k redukci stavů zvěře (zbavené v našich podmínkách do značné míry přirozených nepřátel). Společné lovy, zejména drobné zvěře, jsou také společenskou záležitostí. Aktivní lov při němž dochází k vyhánění nebo štvaní zvěře bývá označován také jako hon (dříve se používalo slovo honba či, zejména při použití koní a psů, také štvanice). V rámci myslivosti se lov zvěře dělí podle počtu lovců na lov osamělý nebo lov společný nebo podle cíle (lov odchytem, lov odstřelem). Zvláštními druhy lovu jsou sokolnictví, norování a fretkování využívající spolupráci lovce a speciálně vycvičeného zvířete (psa, fretky, dravého ptáka.) Mezi osamělé způsoby lovu spárkaté zvěře odstřelem patří čekaná, šoulačka a vábení. Společný lov spárkaté zvěře odstřelem lze rozdělit na nátlačku, naháňku a nadháňku s množstvím variací dle terénu, počtu lovců a druhu lovené zvěře. Drobná zvěř se loví nejčastěji ploužením, kruhovou lečí a naháňkou. Většinou se loví postupně na v různých částech honitby označovaných jako leče.

Lov jako potravová strategie jiných zvířat.

Jako lov se též dá nazvat způsob získávání potravy (potravová strategie) jiných živočichů než člověka, typicky šelem a dravců, ale i jiných taxonomických tříd (ryby, hmyz a další).  Jejich metody k úspěšnému lovu jsou různé; zahrnují mimo jiné:  Vztah mezi lovícím a loveným živočichem je většinou ve velmi citlivé negativní zpětné vazbě, kdy nadměrná převaha jedné z těchto dvou stran vyvolá nepříznivé podmínky pro pokračování v tomto trendu a stabilizaci stavů „dravce a kořisti“.

Lov v biologii a etologii je chování predátora. Lovem živočich usmrcením jiného živočicha získává potravu k zachování vlastního života. (Přežití jednoho živého organismu je závislé na usmrcení jiného živého organismu.) Lovený živočich je označován jako kořist.

狩猎,又称捕猎、打猎,是指人类捕杀动物,以作食物、娱乐或取得其身上有用部分的用途。虽然是古人及不少民族的主要经济活动,但在现代许多社会的狩猎活动已受法律限制,甚至某些地方全面禁制。而尚存狩猎合法的地方,也要在许多审查、道德约束与环境保护规范的要求为前提进行。


Popis.

Byblisy jsou krátkověké nebo vytrvalé byliny a polokeře se střídavými čárkovitými listy bez palistů. Listy se rozvíjejí ve spirále podobně jako listy rosnolistu lusitánského. Rostliny jsou pokryty žlaznatými chlupy zakončenými kapičkou lepu, na rozdíl od podobných rosnatek jsou však zcela nepohyblivé. Květy jsou jednotlivé, úžlabní, pětičetné, zbarvené růžovofialově až bělavé. Kališní i korunní lístky jsou krátce bazálně srostlé. Korunní lístky jsou na vrcholu celokrajné nebo třásnité. Květy jsou téměř pravidelné s výjimkou čnělky a tyčinek, které jsou prohnuté. Tyčinek je 5, jsou volné, přirostlé na bázi koruny nebo volné. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů, dvoupouzdrý, s jednou čnělkou nesoucí hlavatou bliznu. Placentace je axilární. Vajíček je 10 až mnoho v každém z pouzder. Plodem je lokulicidní tobolka.

Ekologické interakce a hmyzožravost.

Listy byblisů jsou podobně jako např. u rosnatek či rosnolistu opatřené drobnými žlázkami vylučujícími lepkavou tekutinu, na něž se zachycuje různý drobný hmyz, který je následně tráven prostřednictvím enzymů. Žlázky jsou stopkaté (žláznaté trichomy) i přisedlé a nacházejí se nejen na listech, ale i na stonku, květních stopkách a dokonce i na kališních lístcích. Trávení kořisti je poměrně rychlé a trvá asi 4 až 6 hodin.  V roce 2008 byla zjištěna pozoruhodná věc, a sice že byblis v průběhu kvetení pohybuje listy. Tento pohyb zajišťuje ztlustlá tkáň na bázi řapíku, nazývaná pulvinus. Když se otevírá nový květ, list pod ním se velmi pomalu skloní aby neohrozil přilétající opylovače. Po odkvětu se naopak sklání dlouhá stopka nesoucí květ, aby se vypadávající semena nepřilepila na lepkavé listy.  Květy byblisů jsou opylovány zejména včelami.

Rozšíření.

Rod zahrnuje celkem 7 druhů. Je rozšířen v severní a západní Austrálii a je udáván i z Papuy Nové Guiney. Byblisy rostou na různých stanovištích, obecně na sezónně vlhkých stanovištích a na březích a v korytech vodních toků, pobřežních mokřinách a podobně.  "Byblis gigantea" roste na sezónně vlhkých, písčito-rašelinných půdách v nízkých keřových společenstvech s dominancí různých druhů rodu balmín z čeledi myrtovité a různých zástupců čeledi lanovcovité ("Restionaceae"). Byblis lnokvětá se vyskytuje na písčitých, jílovitých i skeletovitých půdách na pískovcovém podloží. "Byblis guehoi" se vyskytuje ve stromové savaně s dominancí akácie "Acacia tumida", blahovičníků a korymbie "Corymbia bella". Vegetační pokryv je tvořen nízkými polštářovitými trávami v mozaice s otevřenou písčitou půdou. "Byblis aquatica" je druh periodicky zaplavovaných terénních depresí a břehů sladkovodních lagun, kde roste na písčitojílovitých půdách. "Byblis filifolia" roste na písčitých půdách na stromových savanách, březích vodních toků a na písčitých a skeletovitých půdách na pískovcovém podloží. "Byblis rorida" roste na červených píscích v akáciové stromové savaně, na žlutých píscích podél vodních toků i na kamenitých, lateritických a jílovitopísčitých, někdy i periodicky zaplavovaných půdách.

Taxonomie.

V minulosti byla čeleď byblidovité řazena do řádu růžotvaré ("Rosales", Cronquist) nebo do blízkosti čeledí slizoplodovité ("Pittosporaceae") a aralkovité ("Araliaceae"). Dahlgren) ji řadil do řádu slizoplodotvaré ("Pittosporales"), (Tachtadžjan) do samostatného řádu byblidotvaré ("Byblidales") v rámci nadřádu "Aralianae". Nejblíže příbuznou skupinou je podle dnešní taxonomie čeleď puštičkovité ("Linderniaceae").  V minulosti byly rozlišovány pouze 2, respektive 3 druhy rodu byblis: "Byblis liniflora", typový druh popsaný v roce 1808, a "Byblis gigantea", popsaná v roce 1839. Druh "Byblis filifolia" byl popsán v roce 1848, někteří taxonomové jej však jako samostatný druh neuznávali a byl veden jako poddruh byblis lnokvěté, "Byblis liniflora" subsp. "occidentalis". Taxonomická revize severoaustralských druhů "Byblis" vyšla v roce 1998 a byly v ní uvedeny celkem 4 druhy včetně nově popsaných druhů "Byblis aquatica" a "Byblis rorida". V roce 2002 pak vyšla taxonomická revize druhů z australského jihozápadu, kde jsou uvedeny 2 druhy: "Byblis gigantea" a nově popsaný druh "Byblis lamellata". Další druh byl popsán v roce 2008 ze západní Austrálie ("Byblis guehoi").

Význam.

Některé druhy jsou pěstovány ve sbírkách masožravých rostlin a v botanických zahradách. Nejčastěji pěstovaným druhem je byblis lnokvětá.

Pěstování.

Byblis lnokvětá se pěstuje každoročně ze semen jako letnička. Semena se vysévají v lednu až únoru. Klíčí ochotně. Druh "Byblis gigantea" je vytrvalý, v zimním období omezuje růst a nezdřevnatělé části lodyhy odumírají. Na jaře je vhodné rostliny seříznout. Na rozdíl od předchozího druhu klíčí semena velmi neochotně a je třeba je stimulovat např. přelitím vroucí vodou.

Byblis ("Byblis"), česky též byblida, je rod hmyzožravých rostlin a jediný rod čeledi byblidovité ("Byblidaceae") vyšších dvouděložných rostlin. Byblisy mají čárkovité listy pokryté lepkavými chlupy podobně jako např. rosnatky či rosnolist. Květy jsou pětičetné, jednotlivé a pravidelné, plodem je tobolka. Rod zahrnuje 7 druhů a je rozšířen v Austrálii a na Nové Guineji. Byblisy jsou pěstovány zejména pěstiteli masožravých rostlin.

腺毛草(拉丁语:"Byblis"),为腺毛草科的腺毛草属(单一科属)的食肉植物。分布在澳大利亚西北部和新几内亚岛南部,也被翻译成紫珠柴科或二型腺毛科,由于叶面覆盖黏液,在阳光下反射色彩,一般称为彩虹草,被世界各地引种为盆栽观赏植物。