Život Buddhy.

Podle tradice pocházel Buddha Gautama z královského rodu Šákjů, který vládl jednomu z menších států severní Indie. Narodil se okolo roku 563 př. n. l. a pravděpodobně žil 80 let. Získal přízvisko "Šákjamuni" („Princ z rodu Šákjů“). Narození Buddhy předcházela řada zázraků, stejně jako jeho početí, které naznačovaly, že se v budoucnosti vzdá světského života a stane se velkým duchovním učitelem. Avšak jeho otec, král Šuddhódana, z něj chtěl mít svého nástupce, proto se jej rozhodl držet v paláci, kde ho zahrnul bohatstvím a blahobytem. Tak princ prožil bezstarostné mládí, dokud třikrát nevyjel z paláce a nesetkal se s reáliemi světa: s nemocí, stárnutím a smrtí. Začal si uvědomovat pomíjivost světa a v den, kdy mu jeho žena Jašódhara porodila syna Ráhulu, princ opustil palác a stal se potulným asketou.  Nejdříve se zabýval meditačními technikami a poté asketismem. Po šesti letech usilování a praktikování sebezničujího asketismu si uvědomil, že cesta k probuzení vede střední cestou, která se vyhýbá dvěma extrémům – jak tvrdému asketismu, tak i životu v přílišném pohodlí. Sedl si pod strom dnes nazývaný jako strom Bódhi a zařekl se, že dokud nedosáhne probuzení, neodejde. Po několika dnech probuzení skutečně dosáhl a stal se Buddhou tohoto věku. Začal vyučovat dharmě, postupně získávat žáky a po smrti odešel do parinirvány.

Raný buddhismus.

Po Buddhově smrti až do dob Ašóky (300 př. n. l. – 232 př. n. l.) pravděpodobně buddhismus nebyl na indickém subkontinentu příliš rozšířen. Prameny z té doby většinou chybí, avšak jsou známy buddhistické koncily, které jsou vesměs přijímány jako historické události.

První buddhistický koncil (5. st. př. n. l.).

Jak uvádí tradice, první buddhistický koncil se konal krátce po Buddhově smrti v Rádžagrze. Svolal jej jeden z předních Buddhových žáků Mahákášjapa a úkolem koncilu bylo utřídit nauku tak, aby mohla být zachována pro pozdější generace. Na koncil dorazil i Buddhův bratranec Ánanda, proslulý svou fenomenální pamětí, a přednesl veškeré Buddhovy rozpravy ("sútry"), které utvořily celou jednu část ("Sutta Pitaka") ze tří částí buddhistického kánonu ("Tripitaka"). Mnich Upáli odříkal řádová pravidla a vznikl tak oddíl vinaji, čili řádových pravidel ("Vinaja pitaka").

Druhý buddhistický koncil (4. st. př. n. l.).

Další koncil se konal přibližně sto let po prvním koncilu, tedy kolem roku 386 př. n. l. ve Vaišálí. Tamější mniši byli obviněni z nedodržování řádových pravidel a setkání mnichů mělo rozhodnout, do jaké míry se řádová pravidla mají dodržovat. Koncil v čele s radou starších rozhodl, že řádová pravidla se musí přísně dodržovat, a od tehdejší sanghy se tak odtrhli mnichové, kteří nesouhlasili s rozhodnutím koncilu a dali vzniknout hnutí Mahásanghiků (doslova "Velká sangha"). Mahásanghikové pak rozvinuli nauku, z části podobnou pozdějšímu mahájánovému učení.

Ašókův proselytismus.

Když se stal Ašóka panovníkem, nejdříve začal podnikat vojenská tažení na jiná území za účelem rozšíření své říše. Po ohromných ztrátách na životech se Ašóka rozhodl přijmout buddhismus a s ním cestu nenásilí (sa. "ahinsá"). Začal se šířením buddhismu i do jiných zemí pomocí skalních nápisů, stavění stúp apod. Asi nejznámější příklad je postavení stúpy v Sáňčí.  Ašóka také vyslal buddhistické „misionáře“ i do dnešního Egypta a Severní Makedonie, ale zde neměly prakticky žádnou odezvu. Naopak Ašókův syn arahant Mahinda, který byl vyslán na Srí lanku, slavil úspěch a buddhismus zde pevně zakotvil.  Ašóka také vybudoval rozsáhlou síť cest, nemocnicí a nocleháren, univerzit a zavlažovacích systémů po celé zemi. Veškeré své panování prováděl v souladu s buddhistickým učením. I když byl Ašóka jasně nakloněn buddhismu, byl tolerantní vůči jiným tehdejším náboženstvím.

Třetí buddhistický koncil (3. (popř. 4.) st. př. n. l.).

Třetí buddhistický koncil se konal kolem roku 350 př. n. l., avšak théravádové tradice jej jako právoplatný koncil odmítla uznat, protože byl svolán Mahásanghiky. Za třetí koncil tak považují setkání sanghy v Patáliputře zhruba o sto let později za Ašókovy vlády. Po tomto koncilu se definitivně mnišská sangha rozchází.

Helénismus.

Některé z Ašókových skalních nápisů popisují úsilí, jaké Ašóka věnoval šíření buddhismu i v helénistickém světě, který svého času sahal od území dnešního Řecka po Indii. Z vlastních jmen a názvů různých oblastí lze usuzovat, že autoři skalních nápisů byli dobře obeznámeni s územím helénistického světa i tehdejším politickým zřízením. Dochovaly se jména jako Antigonos II. Gonatás, Ptolemaios II. Filadelfos apod.

Mahájánová expanze (1.-10.st.).

Počáteční formování mahájánového buddhismu okolo 1. st. př. n. l. – 1. st. n. l. bylo provázeno mnohými politickými změnami v severozápadní Indii. Mahájánové učení se začalo rychle šířit do severní části Střední Asie, Číny, Koreje a v 6. století do Japonska.

Indie.

Po zániku Kušánské říše (3. století) zažil buddhismus v Indii období rozkvětu, zejména pak v době vlády dynastie Guptů (4. – 6. století). Byla založena četná mahájánová centra, zejména pak univerzita v Nálandě v severovýchodní Indii, proslavená působením Nágárdžuny. Čínský buddhistický mnich a překladatel Süan-cang v 7. století cestoval napříč Indií a přináší zprávy o popularitě buddhismu na většině území.  Úpadek buddhismu v Indii nastal, když turečtí islámští nájezdníci zničili roku 1193 univerzitu v Nálandě. Od této doby buddhismus začíná ztrácet své výsadní postavení. Mnišská centra se posouvají dále na jih na Cejlon či na sever do okolí himálajského pohoří. Úpadek indického buddhismu pak dovršila stále více se rozmáhající hinduistická hnutí. I v dnešní Indii je buddhismus spíše okrajovou záležitostí.

Střední a severní Asie.

Střední Asie.

Do Střední Asie vlivy buddhistického učení pronikly patrně již v době Buddhova života. Podle legendy dochované v jazyce páli se krátce po Buddhově osvícení s ním setkali dva obchodníci z Baktrije (rozkládající se přibližně na území dnešního Pákistánu, Kašmíru, Afghánistánu), bratři Tapussa a Bhallika. Jednalo se o první dva Buddhovy laické přívržence. Když se po setkání s Buddhou navrátili zpět do svého města, vystavěli zde stúpu nad osmi Buddhovými vlasy, které od něj obdrželi.  Centrální Asie byla dlouhou dobu místem, kde se střetávala čínská, indická a perská kultura. V průběhu 2. století př. n. l. se začala rozmáhat čínská dynastie Chan, která narušila styky centrální Asie s helénistickým světem, zejména pak řecko-baktrijskou říší, a vytlačila buddhismus dále na sever. To vedlo k zakládání buddhistických společenství a dokonce i ke vzniku menších buddhistických království.  Ve druhém a třetím století pronikl buddhismus (zejména hínajánová tradice) na území Íránu, Uzbekistánu, Turkmenistánu a Tádžikistánu. I když se zde buddhismus uchytil, byl spíše okrajovou záležitostí. Existovaly zde četné odlišné náboženské tradice jako zoroastrismus, hinduismus, judaismus, nestoriánství, manicheismus a mnoho dalších.  Okolo 7. století je buddhismus postupně vytlačován islámem a důležitější roli v této oblasti již nesehrál, snad s výjimkou Mongolska.

Čína.

Buddhismus se pravděpodobně dostal do Číny okolo 1. století. Některé zprávy však hovoří již o šíření v době Ašókově či v následujících stoletích před naším letopočtem. V průběhu 8. století se Čína stala jedním z hlavních center buddhismu.  První překlad mahájánového textu byl pořízen mezi lety 178 – 189 díky kušánskému překladateli Lókakšémovi. V dalších letech se dále rozvíjela překladatelská činnost a brzy bylo do čínštiny přeloženo velmi mnoho mahájánových textů. Začaly se stavět buddhistické kláštery a chrámy. Na přelomu 4. a 5. století se čínský mnich Fa-sien vydal do Indie, aby odtud přinesl posvátná písma.  Po krátkém období pronásledování v 6. století nastává za dynastie Tchang rozkvět buddhismu. Buddhismus byl podporován státem i mnohými laiky a mnohé kláštery si tak brzy získaly obrovský vliv nejen na politickou situaci v zemi. To se protivilo tehdejší vládě a roku 845 nastává násilné potlačování buddhismu, boření buddhistických klášterů atd. Za dynastie Sung (10. – 13. století) buddhismus do jisté míry „splynul“ s konfucianismem a taoismem a buddhistické kláštery se staly centrem vzdělanosti.  Tak jako všude jinde, i v Číně se buddhismus nevyhnul štěpení na různé školy. Asi nejvýznamnější je zde škola Čisté země a čchan, známější pod japonským jménem zen.  Pro Čínu je typické, že v podstatě „cizí“ náboženství (buddhismus) přijala velmi rychle a přetvořila jej do specifické podoby, kterou nenajdeme jinde na světě. Čínským prostředím ovlivněný buddhismus se pak začal šířit do dalších zemích jako Korea, Japonsko a Vietnam.

Korea.

Buddhismus byl do Koreje přinesen z Číny roku 372 př. n. l. Nejdříve jej přijalo království Kogurjo, později i obě další korejská království. Podle tradice byl v 7. století do Koreje přeneseno z Číny učení čchan, které se v Koreji rozšířilo pod názvem son. Buddhismus se tak v Koreji těšil výsadnímu postavení až do konce 14. století, kdy začal být potlačován, až byl takřka vyhlazen. I když buddhismus v Koreji už nikdy nezískal zpět takové postavení jako např. za dob Sjednocené Silly, nikdy v Koreji zcela nezanikl. Dnes je v Koreji oblíbená zejména škola son.

Japonsko.

Buddhismus se do Japonska dostal přes Koreu v první polovině 6. století. Tehdejší panovník poslal japonskému císaři poselstvo buddhistických mnichů s různými dary, které zahrnovaly i sútry či sochy Buddhy. Japonci byli z počátku vůči buddhismu nedůvěřiví a trvalo nějakou dobu, než se zde buddhismus dokázal prosadit.  Buddhismus zažil rozkvět v první polovině 8. století. Započala výstavba buddhistických klášterů a chrámů, které jsou nazývány pagody. Mezi nejznámější patří např. Hórjúdži či Kófukudži. Dále se šířila často vládou podporovaná výroba buddhistických kreseb a soch. Japonské buddhistické umění bylo velmi pestré zejména mezi 8. a 13. stoletím.  V průběhu 12. a 13. století se do Japonska dostala z Číny zvláštní forma buddhismu, tzv. "čchan", který se v Japonsku stal známý pod označením zen (zenový buddhismus). Čchan z Číny přinesli buddhističtí mniši Eisai a Dógen. Zenové umění je známé díky specifickým malbám a poezii, z čehož asi nejznámější formou japonské poezie je haiku.  V současné době patří buddhismus společně s šintoismem k tradičním náboženstvím Japonska. Pro Japonce je navíc typické, že se hlásí k oběma náboženstvím zároveň. Nachází se zde okolo 80 000 buddhistických staveb. Mimo zen patří k nejrozšířenějším buddhistickým školám např. Amidismus či Ničirenský buddhismus (založený na učení mnicha Ničirena).

Jihovýchodní Asie.

Vietnam.

Buddhismus se do Vietnamu dostal poměrně brzy, již okolo počátku našeho letopočtu. Od 11. století zažil buddhismu období rozkvětu. Stal se státním náboženstvím, stavěly se stúpy, chrámy apod. V 15. století se stal státním náboženstvím konfucianismus a zůstal jím až do konce 19. století. Nastalo tak období úpadku Buddhova učení. Od 20. století probíhá znovuoživení buddhistických tradic.

Khmerská říše (9.–13. století).

Od 9. až do 13. století ovládala značnou část jihovýchodní Asie Khmerská říše. Khmerové mimo jiné jako vyznavači mahájánového buddhismu vystavěli více jak 900 buddhistických chrámů v Kambodži a sousedním Thajsku. Centrem této výstavby se stal se svým chrámovým komplexem Angkor. Jeden z největších khmerských králů Džajavarman VII. (1181–1219), nechal postavit obrovské mahájánové stavby jako například státní chrám Bayon.  Následkem zničení mahájánového buddhismu v Indii během 11. století začala mahájána upadat i v jihovýchodní Asii a postupně byla nahrazena théravádou, která se šířila ze Srí Lanky.

Vznik Vadžrajány (5. - 10. st.).

Vadžrajánový či tantrický buddhismus se poprvé objevil ve východní Indii mezi 5. a 7. stoletím. Měl mnoho prvků společných s hinduistickým tantrismem (hlavně praktikování jógy a odříkávání manter) a zejména pro laiky se stal přitažlivý tím, že nabízel probuzení již v jejich současném životě.  První stoupenci vadžřajány byli mahásidhové, kteří žili na samotě v lesních příbytcích. V průběhu 9. století vadžrajánový buddhismus získal dominantní postavení na tehdy asi nejvýznamnějších univerzitách Nálandě a Vikramašíle. Avšak již v 11. století byla vadžrajána, podobně jako ostatní buddhistické směry, zastíněna islámem díky muslimským nájezdním kmenům.  Vadžrajánový buddhismus pevně zakotvil v Tibetu. Podle tradice jej sem přenesl v 8. století Padmasambhava. Buddhismus je dodnes v Tibetu dominantním náboženstvím a je těsně spjat s tamější kulturou.

Znovuoživení Théravády (11. st. - dosud).

Islámská expanze na Indický subkontinent vedla k úpadku buddhismu v celé jihovýchodní Asii. Spojení mezi Středním východem a Čínou se tak z velké části přemístilo z indických dopravních tepen na moře. Lodě tak stavěly na Srí Lance (dříve Cejlon), odkud se po moři théravádový buddhismus dále šířil do Myanmaru (dříve Barma), Thajska, Kambodže a Laosu.  Významným mezníkem v šíření théravády po jihovýchodní Asii bylo přijetí této formy buddhismu barmským králem Anoratchou (1044–1077), zakladatelem pugamské říše na území dnešního Myanmaru. Théraváda byla pravděpodobně již předtím náboženstvím monského etnika, jehož území Anoratcha ovládl. Dle kroniky z 19. století přijal théravádový buddhismus právě pod vlivem monského buddhistického mnicha jménem Šin Arahan. Anoratcha mimo jiné započal s výstavbou buddhistických chrámů v Pugamu, hlavním městě říše. V období mezi 11. a 13. století zde bylo postaveno na tisíce náboženských staveb, z nichž se jich do dnešních dnů dochovalo přes dva tisíce. Síla pugamské říše upadla s dobytím Pugamu v roce 1287 mongolskými nájezdníky. Výraznou mocenskou silou se poté v jihovýchodní Asii stala království založená na území dnešního Thajska. Théravádový buddhismus přesto zůstal nadále hlavním náboženstvím barmánců.  Théraváda byla také přijata výše zmíněnými královstvími na území současného Thajska. A to nejprve královstvím Sukhothai kolem roku 1260. Následně byla podporována i během období království Ayutthaya (14.–18. století). Théraváda se tak stala neodlučitelnou součásti thajské společnosti.  Théravádový buddhismus se od 13. století dále šířil po jihovýchodní Asii, zejména do Laosu a Kambodže. Naopak od 14. století se začal prosazovat na jižním pobřeží jihovýchodní Asie, jižních ostrovech Filipín, Malajsii a Indonésii islám, který z těchto oblastí zcela vytlačil buddhismus.  Od roku 1934 dochází v Indonésii k obnově buddhismu. Buddhismus v současné době patří mezi pět oficiálních náboženství Indonésie, jimiž jsou islám, protestantské a katolické křesťanství, hinduismus a buddhismus. Podle sčítání lidu z roku 1990 se o něco více než 1% obyvatel hlásí k buddhismu, což tehdy činilo 1,8 milionů obyvatel. Většinu indonéských buddhistů tvoří potomci čínských přistěhovalců a někteří příslušníci menšinových národností, mezi nimiž jsou stoupenci jak mahájány tak i théravádového buddhismu. Podobně v současnosti dochází k obnově mimo jiné i théravádového buddhismu mezi čínskou menšinou v Malajsii.

Buddhismus na Západě.

Setkávání buddhismu se „Západem“ má své počátky v době Ašókových misií. Tato konfrontace dvou naprosto odlišných tradic se promítla do tehdejšího indického (buddhistického) i řeckého umění. V 8. století byly do syrštiny a arabštiny přeloženy některé džátaky.  Další setkávání buddhismu ze Západem bylo sporadické, avšak ve 20. století nastal průlom, kdy se buddhistické učení dostalo prakticky do všech zemí světa.

Dějiny buddhismu počínají 6. stol. př. n. l., kdy se narodil buddha Šákjamuni. Díky tomu patří buddhismus k nejstarším, avšak zároveň stále „živým“ náboženstvím.

佛教由古印度的释迦牟尼在公元前6世纪以前创建,与基督教和伊斯兰教并列为世界三大宗教。「佛」是佛陀的简称,其意思是觉悟者,而「教」可以理解为宗教或教育,意为佛陀对大众的一种普遍而传承的教育。佛教一般注重人心灵的清净和觉悟,佛教认为世界是遵循因果循环,只有达到觉悟,才能超越生死轮回。释迦牟尼涅槃后,佛教慢慢衍生了不同的部派。


菲利普二世 (奥尔良公爵)

Biografie.

Původ, mládí.

Filip II. Orleánský byl synem vévody Filipa I. Orleánského, mladšího bratra francouzského krále Ludvíka XIV., a jeho druhé manželky Alžběty Šarloty Falcké, dcery falckého kurfiřta Karla I. Ludvíka z rodu Wittelsbachů; jako takový byl synovcem Ludvíka XIV. Manželství jeho rodičů – homosexuálního, zženštilého a rozhazovačného bratra Krále Slunce a zemité německé princezny – bylo mimořádně nestandardní. Filip I. se obklopoval svými mužskými favority a svou ženu vyhledával jen aby splnil své dynastické povinnosti; přesto však mezi nimi panovalo přátelství. Do dvorského života Filip I. uvedl svého syna velmi záhy; z mladíka se stal šarmantní muž a svůdník, jenž se rád obklopoval krásnými ženami a trávil noci často mimo domov. Již velmi brzy projevil politický talent, inteligenci a důvtip pro politické obchody a intriky. Ludvík XIV. využíval tohoto talentu svého synovce jen málo a sledoval jeho kritické soudy s nedůvěrou a žárlivostí.

Rebel na královském dvoře.

Na rozdíl od svého otce a strýce projevoval Filip II. již od mládí velký zájem o studia – zajímala ho geografie, filozofie, historie a přírodní vědy. Velmi dobře se orientoval také v historii a genealogii předních francouzských šlechtických rodin. U královského dvora svého strýce byl ale mladý Filip II. Orleánský považován za cynika bez společenských i politických zásad. Své okolí pobuřoval především tím, že neustále porušoval zažité společenské konvence a zásadně se odmítal podřídit dvorské etiketě. Veřejně o sobě prohlašoval, že je ateista, což bylo v té době skutečně společensky nepřijatelné. Aby svou skandální pověst ještě více utvrdil, pořádal záměrně v době velkých církevních svátků plesy a bály. Tento sklon ke skandálnímu a pobuřujícímu chování podědil zřejmě po svém otci, stejně jako obdiv k umění. Filip II. nebyl jen vyhlášeným mecenášem francouzských umělců, ale do světa múz vstupoval i aktivně – jako herec vystupoval v hrách Molièra i Racina, skládal opery, maloval obrazy, tvořil mědirytiny a věnoval se hudbě jako skladatel i hráč - jeho učitelem hry na flétnu byl význačný francouzský flétnista Jacques Martin Hotteterre. (Ostatně i Filipův strýc, starší bratr jeho otce král Ludvík XIV. byl velmi nadaným tanečníkem, který tuto svou vlohu i veřejně prezentoval.) Byl také vlastníkem obrovské sbírky uměleckých děl.

Voják a vojevůdce.

Již jako velmi mladý osvědčil Filip své vojenské schopnosti a udatnost ve válce o falcké dědictví, kterou vyvolal jeho strýc Ludvík XIV., když jménem své švagrové, Filipovy matky Alžběty Šarloty Falcké (Liselotte) vznesl nárok na falcký trůn, uprázdněný po smrti jejího bratra Karla, falckého kurfiřta, který zemřel bez potomků. V sedmnácti letech se Filip zúčastnil obléhání Mons. Bojoval také v bitvách u Steenkerque (1692) a Neerwinden (1693) a byl přítomen obléhání Namuru (1692). Po ukončení války v roce 1697 se rozhodl věnovat svému oblíbenému studiu přírodních věd. Do služeb francouzské armády se ale vrátil v době války o dědictví španělské. V roce 1706 byl jmenován vrchním velitelem armády v Itálii, kde si však nevedl dobře. Nedokázal si zjednat autoritu u svých podřízených a jeho válečnické umění se ukázalo zoufale nedostatečné: 7. září byly jeho hlavní síly navzdory značné početní i vybavenostní převaze rozdrceny v bitvě u Turína, v níž byl on sám vážně zraněn. Po vyléčení se přesunul do Španělska, kde rovněž převzal vrchní velení (1707–1708). K Ludvíku XIV. se ale donesly zprávy, že se Filip II. Orleánský chce údajně zmocnit španělského trůnu, a to na úkor Ludvíkova vnuka Filipa (pozdější španělský král Filip V.). Rozezlený Ludvík XIV. svého synovce okamžitě odvolal z velení armády. Na dlouhou dobu tak Filip II. upadl u dvora v nemilost. Král Ludvík XIV. mu ale ke konci svého života odpustil – ve své závěti z roku 1715 jej dokonce povolal do čela regentské rady, která měla po jeho smrti spravovat Francii až do chvíle, kdy se bude moci vlády ujmout tehdy ještě nezletilý Ludvík XV.

Regent.

Král Ludvík XIV. zemřel 1. září 1715. Svému pravnukovi a následníku trůnu Ludvíku XV. ale zanechal nepříjemné dědictví – hospodářsky zničenou a politicky rozvrácenou zemi. Protože Ludvík XV. byl v době smrti svého předchůdce pětiletým dítětem, padla veškerá zodpovědnost za další vývoj země na regentskou radu vedenou Filipem II. Orleánským. Filip se stal navíc hned po Ludvíku XV. jediným dalším následníkem trůnu, neboť vnuk Ludvíka XIV., španělský král Filip V., se Smlouvou z Utrechtu (1713) nároků na francouzský trůn pro sebe i své potomky vzdal. Ludvík XIV. ale neměl svého synovce Filipa II. Orleánského nikdy příliš v lásce, jmenoval jej tedy sice předsedou regentské rady, ale svou závětí maximálně omezil jeho moc. Dědictví trůnu navíc připsal svým nemanželským synům – Ludvíku Augustovi vévodovi z Maine a Ludvíku Alexandrovi hraběti z Toulouse. Filip se ale za žádnou cenu nehodlal vzdát velké životní a politické šance, kterou mu osud přinesl. S podporou pařížského parlamentu zpochybnil testament Ludvíka XIV. a regentskou radu brzy ovládl. Poté se rozhodl rázně vypořádat se všemi nepohodlnými osobami u dvora bývalého krále a především odstavit od moci nemanželské syny Ludvíka XIV. a posílit tak šance vlastního rodu Bourbon-Orléans na případné budoucí získání francouzského trůnu. Propustil také z vězení jansenisty a naopak uvěznil a nebo vyhnal ze země mnohé jezuity, které měl předešlý král v oblibě (vyhnal např. i zpovědníka zemřelého Ludvíka XIV. – Le Telliera). Období regentství přineslo uvolnění dosavadního absolutismu, což se projevilo zpočátku tím, že Filip II. zrušil cenzuru a povolil vydávání knih, které byly zakázány za vlády jeho strýce Ludvíka XIV. Také šlechta, vyloučená za Ludvíka XIV. z politického života, získala ve Filipu II. Orleánském rozhodného zastánce. Filip chtěl maximálně posílit práva šlechty v zemi a omezit moc méně urozených osob, které se za Ludvíka XIV. podílely na vládě díky svým mimořádným kvalitám a schopnostem. Regent tak dal ovšem často přednost urozeným před schopnými, což se začalo velmi brzy neblaze projevovat na výsledcích jeho vlády. Pustil se také do reorganizace státní správy a jednotlivé ministry nahradil tzv. kolegiálními radami (těch bylo celkem sedm – rada pro námořnictvo, válečná rada, rada pro finance, zahraniční věci, vnitřní věci, rada obchodu a rada pro náboženství). Všechny funkce v radách obsadili příslušníci šlechty a vlivným regentovým poradcem se stal jeho vychovatel z dětství abbé Dubois. Ten se stal v době Filipova regentství nejprve arcibiskupem, pak kardinálem i vlivným ministrem zahraničí. Hlavním koordinátorem celého vládního systému byla Regentská rada, které předsedal sám Filip II. Orleánský. Rychle se ale ukázalo, že většina členů rad své funkce nezvládá a že pouhá příslušnost ke šlechtě z nich ještě nedělá odborníky. Problémy se hromadily – šlo především o náboženské spory v zemi, rostoucí mezinárodní napětí a také finanční krizi.

Systém Law.

Právě finanční krize způsobená obrovským státním dluhem z období vlády Ludvíka XIV. se stala i problémem politickým a Filip II. se snažil tuto nepříznivou situaci zvrátit za každou cenu ve svůj prospěch. S prosbou o pomoc se tedy obrátil na skotského finančního reformátora a národohospodáře Johna Lawa. V roce 1715 předložil Law vévodovi projekt nového finančního systému, který měl francouzské hospodářství opět postavit na nohy, a to za přispění financí investovaných šlechtou (to se nelíbilo některým šlechticům, např. v Bretani, kde nespokojenost vyústila v tzv. Pontcallecovo spiknutí). Law zavedl ve Francii papírové bankovky a akcie a v roce 1716 mu bylo povoleno založit banku, která byla později převedena na stát. Bankovky zpočátku zvýšily obchodní výměnu v zemi a napomáhaly hospodářské prosperitě. V roce 1717 založil Law akciovou společnost pro obchodování s francouzskými koloniemi v Americe (Compagnie du Mississippi). Na počest Filipa II. Orleánského bylo v tomto období rozmachu pojmenováno dokonce jedno město v koloniích – město New Orleans ve státě Louisiana (dnes jeden ze států USA). Law se stal v roce 1720 generálním kontrolorem financí a jeho kariéra i bohatství závratně stoupaly. Teorie, které vypracoval, se ale v konečném důsledku v praxi neosvědčily. V roce 1720 vyhlásila francouzská státní banka Banque Royale bankrot, jelikož většina papírových bankovek nebyla kryta drahými kovy, a lidé ztratili k tomuto platidlu důvěru. O rok později došlo ke krachu celého tzv. „systému Law”. Akcie ztrácely prudce svou hodnotu a řada francouzských šlechtických rodů přišla o celé jmění. Krach ohrozil stabilitu ve společnosti. Law byl zbaven svých funkcí a uprchl z Francie. Jeho reformy byly rychle zapomenuty a v oblasti financí nastal návrat do doby Ludvíka XIV. Ve Francii nadlouho zakořenila nechuť ke všemu, co Law a Filip II. zavedli – k papírovým bankovkám, emisním bankám a spekulacím s akciemi. V těchto těžkých časech čelil regent ještě další nepřízni – vzpouře několika šlechticů v čele s vévodou z Maine, kteří chtěli regentství ve Francii přenést na španělského krále Filipa V. V roce 1720 tak Francie vyhlásila Španělsku válku a armáda maršála Berwicka okamžitě vkročila na španělské území. Francouzská armáda byla i v těchto těžkých časech natolik silná, že král Filip V. zanedlouho uzavřel se svým příbuzným, regentem Filipem II. Orleánským, mír. Konec regentství nastal v roce 1723, kdy byl král Ludvík XV. prohlášen ve svých třinácti letech za plnoletého a Filip se vzdal své funkce a moc mu předal. V té době už byl lid ve Francii s dosavadní vládou Filipa II. silně nespokojen. Ze všech pohrom a neúspěchů posledních let byl obviňován právě Filip II. a především pak jeho bezbožnost (jeho příslušnost ke Katolické církvi byla podle všeho čistě formální). Lidé byli také pobouřeni tím, že ani ctihodný úřad regenta nezměnil alespoň navenek povahu a chování Filipa II. – ten po celou dobu svého regentství nadále pořádal ve svém sídle Palais Royal divoké večírky a honosné oslavy. Krátce po ukončení období regentství zemřel 10. srpna 1723 první ministr kardinál Dubois. V tomto okamžiku nastala poslední, ale také velmi krátká etapa Filipova působení v politice. Po kardinálově smrti totiž Ludvík XV. překvapivě jmenoval prvním ministrem právě Filipa II. Orleánského.

Smrt.

Dne 2. prosince 1723 trávil Filip II. Orleánský večer u své milenky vévodkyně z Phalaris. Náhle dostal záchvat mrtvice. Vévodkyně se snažila rychle sehnat pomoc, ale v zámku ve Versailles nebyl v tu chvíli přítomen žádný lékař. Ten dorazil až z města, pustil Filipovi žilou krev, ten však zanedlouho po tomto tehdy oblíbeném lékařském zákroku zemřel. Pochován byl v bazilice Saint-Denis, místě posledního odpočinku francouzských králů. O tom, že nebyl ve Francii příliš oblíben, svědčí i to, že se po jeho smrti objevily v Paříži pověsti, že Filipovo srdce údajně snědl velký pes, kterého Filip vlastnil. Ve skutečnosti bylo jeho srdce pochováno v kostele Val-de-Grâce.

Styl regentství.

Za vlády Filipa II. Orleánského došlo k mohutnému rozkvětu architektury a umění a vznikl tzv. styl regentství, který byl počáteční fází rokoka ve Francii. Nejvýznamnějším umělcem období regentství byl malíř Antoine Watteau.

Hudební skladatel.

Filip II. se věnoval i hudbě, sám se pokoušel komponovat. Jeho dílo však nemá žádný zásadní význam, ani není téměř vůbec známé (prakticky žádné jeho hudební dílo nebylo vydáno). Některá jeho hudební díla však byla použita ve filmu "Ať začne slavnost...", který pojednává o době Regentství ve Francii. Filipovu hudbu dohledal a s orchestrem secvičil Antoine Duhamel (francouzský hudební skladatel).  Ve filmu byly použity mj. části těchto Filipových děl: (všechna jsou datována r. 1705)

Potomci Filipa II. Orleánského.

V roce 1692 se Filip II. Orleánský oženil z vůle krále Ludvíka XIV. (ovšem proti vůli svého otce – tento rozpor byl snad jedinou vážnou neshodou mezi oběma bratry) se svou sestřenicí Františkou Marií Bourbonskou, známou také jako "mademoiselle de Blois", nejmladší nemanželskou legitimizovanou dcerou Ludvíka XIV. a jeho milenky paní de Montespan. Filipův otec, Filip I. Orleánský, se sňatkem svého syna s Františkou Marií Bourbonskou od samého počátku nesouhlasil, ale jeho bratr, král Ludvík XIV., tento svůj záměr nakonec stejně prosadil. Manželství bylo poměrně šťastné a Filip II. měl s Františkou Marií Bourbonskou osm dětí – syna a sedm dcer (z nichž první zemřela jako desetiměsíční nemluvně). Kromě toho měl i několik nemanželských dětí, z nichž za legitimní byly uznány tři.  Děti Filipa II. Orleánského, vzešlé z manželství s Františkou Marií Bourbonskou:  Nemanželské děti Filipa II. Orleánského, které oficiálně uznal za své:

Tituly.

V letech 1674–1701 měl Filip II. titul vévody ze Chartres, v roce 1701, kdy zemřel jeho otec, zdědil titul vévody orleánského a vévody z Valois, Montpensier, Nemours a Joinville, titul hraběte z Beaujolais a francouzského paira.

Filip II. Orleánský (2. srpna 1674 Saint-Cloud – 2. prosince 1723 Versailles). Znám též jako Filip II. vévoda Orleánský, či "le Régent". V letech 1715 – 1723 (tzv. doba "Regentství", franc. "Régence") byl nejmocnějším mužem ve Francii, jelikož v době nezletilosti Ludvíka XV. zastával funkci jeho regenta. V roce 1723 byl krátce prvním ministrem Francie.


Vulkán.

Zatímco u většiny sopek je složení lávy bohaté na křemičitany, láva z Ol Doinyo Lengai je velmi bohatá na sodík a uhličitany draselné (nyerereit a gregoryit). Díky tomuto neobvyklému složení, je láva vyvrhována již v relativně nízkých teplotách (přibližně 500 - 600 °C). Tato teplota je tak nízká, že se roztavená láva jeví černá v slunečním světle, na rozdíl od běžného složení hmoty, která má červenou barvu. Po vychladnutí dostává hornina šedou barvu. Obsahuje také mnohem víc tekutiny než křemičitanové lávy. Sodík a uhličitany draselné obsažené v lávě jsou nestabilní v zemském povrchu, a tak je následná hornina náchylná k rychlému zvětrávání. Sopečná krajina vzniklá tímto jevem je od jiných na světě odlišná. Vyvrhovaná láva a popel silně připomíná jakýsi sopečný saponát.

Činnost vulkánu.

Záznamy velkých erupcí hory jsou zaznamenávány od roku 1883. Další větší výbuchy se objevily v letech 1904 - 1910 a znovu mezi roky 1913 - 1915. Jedna z nejvýznamnějších erupcí proběhla v červnu 1917, kdy padal popel 48 km daleko od vulkánu. Podobné erupce nastaly v letech 1926 a 1940, mající za následek popel napadaný ve vesnici Loliondo, ležící 100 km od sopky. Při velkém výbuchu v roce 1955 vulkanologové zjistili, že jde o sodnou sopku. V srpnu 1966 navštívili dva geologové (J.B. Dawson a G.C. Clark) kráter týden po tom co byl nad sopkou zpozorován sloup černého dýmu, který šplhal do výšky přibližně 10 kilometrů a hnal se směrem k jezeru Natron. Při bližším zkoumání kráteru nalezli kuželovitý otvor ve středu jámy, skrz který sopka nepřetržitě propouští bílo - šedý popel, plyn a prach. Vulkán se zcela uklidnil až po třech týdnech. Sopečná činnost hory způsobila zemětřesení v Keni a Tanzanii v červenci 2007. Nejsilnější otřesy byly naměřeny o síle 6.0 stupňů Richterovy stupnice. Náhlé zvýšení seismické činnosti zapříčiňuje pohyb magmatu uvnitř sopky. Poslední výbuch nastal v září 2007, kdy byl popel odnesen po směru větru asi 18 km daleko.

Výstup.

Výstup na vrchol zabere 4-6 hodin. Doporučuje se výstup zahájit cca ve 24:00, aby 1) byl snesitelný s ohledem na teplotu vzduchu (dole u Lake Natron běžně přes 40 °C ve stínu), 2) V případě, že máte štěstí, můžete v noci vidět žhavou lávu (fotografie z června 2005 - teď to tam vypadá poněkud jinak).

Ol Doinyo Lengai je vulkán ležící v Tanzanii a je součástí sopečného systému Velké příkopové propadliny ve Východní Africe. „Ol Doinyo Lengai“ znamená v jazyce Masajů "Hora Bohů". Poloha hory je jižně od státní hranice s Keňou, na severu Tanzanie, poblíž jezera Natron. V této oblast leží největší soustava aktivních sopek Velké příkopové propadliny - Sopečné hory. Jedinečnost vulkánu Ol Doinyo Lengai je v tom, že produkuje lávu s velkým obsahem sodíku. V okolí se nalézá ještě několik nečinných sodných sopek, jako např. Kerimassi, Embagai, Gelai, Kitumbeine.

伦盖火山(Ol Doinyo Lengai)位於坦桑尼亚北部,纳特龙湖南端,是东非大裂谷其中一个火山,海拔2878米。在马赛人语中的意思是「神山」。


Děj.

V roce 2084 pracuje Douglas Quaid jako stavební dělník na Zemi. Trápí ho katastrofické sny z prostředí Marsu, ve kterých se vyskytuje záhadná brunetka. Jeho žena Lori jej uklidňuje a poukazuje na to, že na Zemi vedou dobrý život v porovnání s nestabilní situací na Marsu, kde povstalci bojují proti vládním silám pod velením guvernéra Vilose Cohaagena (zprávy o situaci na Marsu jsou pravidelně v TV). Quaid navrhuje výlet na Mars, ale Lori nesouhlasí, navrhuje mu návštěvu Saturnu nebo výletní cestu vesmírem. Quaid však cítí, že v něm dříme něco velkého, je Marsem doslova fascinován. Navíc jsou zde pověsti, že v dolech na Marsu byl objeven nějaký mimozemský artefakt.  Douglas Quaid se rozhodne navštívit společnost Recall, která lidem aplikuje paměťové implantáty. Lidé pak procitnou a mají realistickou vzpomínku na dovolenou, kterou si vybrali. Quaid se předtím zmíní o firmě Recall před svým spolupracovníkem Harrym, který jej od návštěvy odrazuje. Tvrdí, že jeho známý vyzkoušel jejich nabídku a málem mu provedli lobotomii. Quaid si v Rekallu vybere dvoutýdenní cestu na Mars v roli tajného agenta (Rekall má v nabídce různé varianty, lidé se mohou stát celebritami, agenty atd. dle vlastní libosti).  Ještě než technici zavedou implantát, Quaidovo podvědomí divoce zareaguje, Douglas se chová nepříčetně a křičí, že odhalili jeho krytí. Pracovníci Rekallu jej zpacifikují za pomoci sedativ a pošlou jej domů v automatickém taxi. Cestou domů je napaden Harrym a jeho doprovodem, Quaid všechny muže v sebeobraně zabije. Stále však nechápe, co se děje. Zjistí to poté, když na něj doma zaútočí Lori. Douglas ji přemůže a Lori mu řekne, jak se věci mají. Ve skutečnosti byl Cohaagenem poslán na Zemi a hlídán, Lori měla stejný úkol. Jejich svatba a osmileté soužití byly jen implantovanou vzpomínkou. Quaid se rozhodne jednat, vydá se do města těsně předtím než do bytu dorazí Richter, Loriin manžel a podřízený Cohaagena. Cohaagen jej instruuje, aby Quaida nezabíjel, ale dostal ho živého. Tento rozkaz Richter ignoruje.  Quaida kontaktuje neznámý muž a předá mu kufřík. Quaid se dostane do opuštěné cementárny, kde kufřík prozkoumá. Obsahuje bankovky (kredity), karty, zvláštní nástroj a laptop s nahraným vzkazem. Quaid si video přehraje. Je na něm záznam jeho samého, který tvrdí, že se jmenuje Hauser a pracoval pro Cohaagena předtím, než objevil nějaké jeho špinavosti. Týká se to především mimozemského artefaktu. Hauser ho nabádá, aby se pomocí nástroje z kufříku zbavil štěnice ve svém mozku a vydal se na Mars, kde se má setkat s Kuatem. Quaid neváhá a odcestuje na Mars do Venušina města - vykřičené čtvrti obydlené z větší části mutanty. Jejich mutaci způsobila nedostatečná ochrana před radiací. Na Marsu se setká mimo taxikáře Bennyho i s Melinou, brunetkou z jeho snů a bývalou milenkou Hausera. Ta mu odmítne pomoci, protože se domnívá, že Quaid stále pracuje pro Cohaagena.  V jeho hotelovém pokoji ho navštíví dr. Edgemar ze společnosti Rekall s Lori. Dr. Edgemar se ho snaží přesvědčit, že se nachází v umělé realitě a nabízí mu pilulku, která ho má z ní dostat. Quaid si ji vezme do úst, ale váhá s polknutím. Když zaregistruje pot na čele doktora, uvědomí si, že je to realita a okamžitě jej zastřelí. Pilulku vyplivne na doktorovo tělo. Richterovi muži v čele s Lori ho zajmou, vysvobodí jej až Melina. Quaid pak Lori zastřelí. Dvojice pak uprchne za pomoci Bennyho do baru ve Venušině městě, kde je povstalci ukryjí v tunelech za barem. Guvernér Cohaagen dá pokyn Richterovi, aby se s jednotkami stáhl, protože se rozhodl přerušit dodávku vzduchu pro celou čtvrť. Quaid, Melina a Benny jsou předvedeni před Kuata, mutanta na břiše svého bratra George. Kuato má jako většina mutantů rozšířenou vnímavost a z mysli Quaida vyčte, že oním mimozemským artefaktem je obrovský reaktor, který dokáže vyrobit dýchatelnou atmosféru pro celou planetu rozpuštěním ledovce pod ním. Cohaagen to drží v tajnosti, neboť by v takovém případě zanikl jeho monopol na výrobu vzduchu. Cohaagenovy vládní jednotky proniknou na základnu povstalců a Richter pak Kuata zastřelí. Ještě předtím ale stačí Kuato pošeptat Quaidovi, aby reaktor spustil. Benny se ukáže být zrádcem, pracuje také pro guvernéra. Nejvíc ale Douglase Quaida zklame videonahrávka s Hauserem, kterou mu pustí Cohaagen. V ní Hauser odhaluje, že vše bylo pečlivě naplánováno, aby se Quaid dostal k povstalcům a pomohl je zničit. Jeho paměť má být přeprogramována zpět a zajatá Melina se má stát jeho ženou (po paměťové úpravě).  Quaid s Melinou se výmazu paměti vyhnou, podaří se jim osvobodit a spěchají do dolů k reaktoru. Cestu jim zkříží Benny, kterého musí Quaid zabít stejně jako Richtera a početnou skupinu vojáků. Před ovládacím panelem dojde ke konfrontaci s Cohaagenem, jenž Quaida varuje, aby reaktor nespouštěl. Vyhrožuje bombou, kterou skutečně spustí. Quaid ji zahodí do šachty, kde exploduje a zničí stěnu. Vzduch z haly je vysáván ven, smete s sebou i Cohaagena, který se ve vakuu udusí. Quaid stihne spustit reaktor a následně je společně s Melinou vysán ven do volné krajiny. Reaktor začíná žhavit ledovec a uvolňuje obrovské množství kyslíku, díky čemuž Quaid a Melina uniknou smrti. Obyvatelé Venušina města jsou zachráněni a planeta postupně nabývá novou atmosféru. Quaida napadne myšlenka, jestli to není všechno jen sen.

Související film.

V srpnu 2012 vyšel remake "Total Recall" v hlavní roli s Colinem Farrellem, režie Len Wiseman.

Total Recall je americký dystopický akční sci-fi film z roku 1990 s Arnoldem Schwarzeneggerem v hlavní roli. Režisérem snímku byl Paul Verhoeven, předlohou se pak stala povídka "Zapamatujeme si to za vás se slevou" od Phillipa K. Dicka, jež také ovlivnila snímky "Minority Report" či "Blade Runner".

是一部1990年的美国科幻动作电影,由保罗·范霍文执导,该片改编自菲利普·K·狄克的短篇小说《We Can Remember It for You Wholesale》。主演是阿诺·舒华辛力加、瑞雪·蒂寇汀、莎朗·史东、麦可·艾朗赛和罗尼·考克斯。本片获得了当年的土星奖,莎朗·史东也凭借在片中的演出获得重视,并在两年后出演范霍文执导的《第六感追缉令》而成名。


Ochrana přírody.

Oblast Ngorongoro byla vyhlášena za chráněné území v roce 1959 a v témže roce oddělena od národního parku Serengeti. Území bylo zapsáno v roce 1979 do Světového přírodního dědictví UNESCO. V roce 2010 došlo k rozšíření zápisu ve světovém dědictví UNESCO a Ngorongoro je od tohoto roku nejen přírodní, ale zároveň i kulturní dědictví. Země v chráněném území je víceúčelová, což je v Tanzanii rarita. Je zde zkombinována přísná ochrana divoké zvěře skloubená se zde žijícím obyvatelstvem. Využití půdy je řízeno tak, aby předešlo negativním účinkům na zvěř. Kultivace půdy je v Ngorongoro zakázána.

Fauna.

Fauna v kráteru Ngorongoro je velmi bohatá a rozmanitá. Vzácností mezi většími zvířaty jsou nosorožec černý, jehož stavy klesly z asi 108 kusů v letech 1964 - 1966 na 11 - 14 kusů v roce 1995, a hroch, jenž je v Tanzanii velmi neobvyklý. Žije zde také mnoho kopytníků: pakůň žíhaný (7 000 kusů v roce 1994), zebra (4 000), gazely (3 000). V kráteru je nejhustější populace lvů (62 kusů v roce 2001). Na okraji kráteru žijí levhart, slon (42 ks v roce 1987 a 29 ks v roce 1992), buvoli (4 000 v roce 1994). Nalezneme zde i šakaly, gepardy, hyeny.

Kráter.

Charakteristický je pro území Ngorongoro kráter, který je zároveň největší neporušená sopečná kaldera na světě. Kráter se vytvořil, když obrovský vulkán explodoval a zhroutil se zhruba před 2 miliony let. Kráter je 610 m hluboký a dno má plochu 260 km2.

Vodstvo.

Řeka Munge Stream odvodňuje kráter směrem na sever kaldery, kde dále teče do jezera Magadi. To je sezónní slané jezero přibližně uprostřed kráteru. Řeka Lerai Stream odvodňuje vlhké lesy směrem k jihu kaldery, vyživuje tak prales Lerai ležící na dně kráteru. Dalším významnějším vodním zdrojem kráteru je Ngoitokitok Spring, v blízkosti východních svahů. Zde je i výletní místo otevřené pro turisty. Na dně kráteru se nalézá mnoho jiných malých potůčků, které jsou důležité pro zvířata a místní obyvatele - Masaje, hlavně v období sucha.

Ngorongoro je rozlehlé území rozprostírající se mezi stěnami obrovské kaldery, prastarého vyhaslého vulkánu v severní Tanzanii. Přesná poloha tohoto tzv. „osmého divu světa“ je 180 km od západně od města Arusha. Dno kaldery leží ve výšce 1 800 m. V kaldeře o rozloze 260 km2 se nachází největší koncentrace volně žijících afrických zvířat. Žije zde přibližně 30 000 jedinců. Celá chráněná oblast má rozlohu 8 288 km2.

恩戈罗恩戈罗保护区是坦桑尼亚火山口高地的一个保护区,在阿鲁沙西部约180千米处。保护区由恩戈罗恩戈罗保护区管理局主管,1979年列入联合国教科文组织世界遗产名录。恩戈罗恩戈罗火山口这一大型破火山口在本保护区中内,保护区名字是以这个火山口来命名。


Konstrukce.

Hrázděné stavby jsou ojedinělým konstrukčním stavebním systémem na bázi dřeva. Konstrukční systém tvoří kombinace dřevěných trámových prvků, které vytvářející celistvou nosnou kostru, jež je nejčastěji vyplněna cihelným zdivem. V historických dobách se pro výplně používalo velmi často hliněné mazaniny plněné slámou, tento způsob byl později vytlačen již zmíněným cihelným zdivem nebo v některých případech kamenným zdivem.  Hrázděné stavby historicky vznikaly v období 12. století v oblasti středního Porýní. Nahrazovaly dřívější celodřevěné roubené stavby. Podnětem k jejich vzniku byla úspora dřevěného materiálu. Nejdříve, jak bylo už výše zmíněno, byly výplně prováděny z hliněno-slámové mazaniny, která byla později nahrazena kvalitnějšími cihelnými nebo kamennými výplněmi. Tento typ hrázděných staveb se později rozšířil po celé Evropě. Tradičními lokalitami hrázděných staveb je Německo, Švýcarsko, Rakousko, ale také Anglie nebo Francie. U nás se nejčastěji vyskytují tyto stavby v německém pohraničí.  K velkému rozmachu hrázděných staveb došlo na přelomu 18. a 19. století. Původně tyto stavby vznikaly ve městech a později se rozšířily i na venkov. Ve městech byly hrázděné stavby s příchodem nových stavebních technologií postupně vytlačovány celozděnými nebo později betonovými stavbami. Stávající hrázděné stavby byly přestavovány nebo zbourány a nahrazeny novou výstavbou. Dochovaným příkladem měšťanských staveb je část chebského náměstí. Jak je z fotografií patrné, spodní část staveb byla přestavěna a z čistě hrázděné stavby zůstala pouze horní patra.  Pěkným příkladem venkovských staveb jsou některé dochované památkové rezervace například ve vesnici Doubrava ležící v pohraničí mezi Mariánskými Lázněmi a Chebem nebo vesnice Nový Drahov. Tyto stavby jsou zajímavé především fortelným provedením při napojování dřevěných prvků a zároveň pěkným ztvárněním lidových motivů na zdobení křížení jednotlivých dřevěných prvků.

Hrázděné zdivo je typ zdění, při kterém je dřevěná trámová nosná konstrukce vyplněna hliněnou maltou omazanými dřevěnými tyčkami tzv. loučemi, případně cihlami, či výjimečně kameny. Výplň je pak omítnuta, trámy však (až na výjimky) nikoli – vzniká tak typická podoba hrázděného zdiva. V českých zemích není tento způsob stavby zdí příliš častý, vyskytuje se především v západních a severních Čechách v oblastech bývalých Sudet. Zcela běžný je v Německu.

木骨架是一种将木柴利用雌雄榫连结在一起,以构成建筑结构的的建筑技术。


Historie města.

Staré město.

Město bylo založeno 15. srpna 1519, zakladatelem byl Pedro Arias Dávila, který se zde usadil spolu s zhruba stem španělských osadníků a dal tak vzniknout prvnímu trvale obývanému španělskému městu na pobřeží Pacifiku. Zanedlouho po svém založení začalo město sloužit jako výchozí bod pro španělské objevitelské výpravy podél pacifického pobřeží jihoamerického kontinentu. Odtud vyplul i Francisco Pizarro, který dobyl říši Inků (od roku 1532). Posléze město sloužilo jako překladiště pro stříbro, zlato a jiné zboží z místokrálovství Nová Granada, které bylo nutné přepravit přes Panamskou šíji na karibské pobřeží a dále do Evropy. Město bylo v letech 1539, 1563 a 1644 částečně zničeno požáry. V roce 1610 zde žilo přibližně 5 000 lidí, stálo zde několik kaplí, konventů, nemocnice a katedrála; město patřilo k nejvýznamnějším městům španělských kolonií. Od začátku 17. století se město stalo častým terčem útoků pirátů a kaperů. Na začátku 70. let 17. století mělo město cca 15 000 obyvatel. 28. února 1671 podnikl britský pirát Henry Morgan mohutný útok na město. Tento útok skončil rozsáhlým požárem, který totálně zničil celé město. Ruiny tohoto „původního Panamá“ jsou dnes archeologickou lokalitou „Panamá Viejo“.

Nové město.

Španělé vystavěli v roce 1673 „novou Panamu“ cca 2,5 km jihozápadně od původního města. Dnes tato historická zástavba nese název „Casco Viejo“ ( "Stará čtvrť") a je jednou z městských čtvrtí moderního města. Velký rozvoj města nastal během kalifornské zlaté horečky, kdy přes Panamskou šíji cestovalo mnoho lidí (zhruba 600 000 lidí mezi roky 1848 a 1869). Dalším významným impulzem pro rozvoj města byla stavba Panamského průplavu. Američané podnikli konkrétní kroky pro zlepšení podmínek pro život v okolí budoucího průplavu (např. výstavba vodovodů a kanalizace, vymýcení žluté zimnice a malárie). Ciudad de Panamá je sídlem mnoho nadnárodních bank, které přinášejí do země zahraniční kapitál. Moderní architektura je v Ciudad de Panamá zastoupena např. množstvím mrakodrapů nebo Puente de las Américas.  Panamá Viejo a Casco Viejo jsou zapsány do seznamu světového kulturního dědictví UNESCO.

Geografie a podnebí.

"Ciudad de Panamá" leží na břehu Tichého oceánu, nadmořská výška města se pohybuje od 0 m n. m. do 199 m n. m., mediání nadmořská výška je 30 metrů nad hladinou moře. Z okolních svahů do města stéká 8 řek, které se zde vlévají do moře. Průměrný roční srážkový úhrn je 2 000 mm/rok, vlhkost vzduchu 75%, teploty se pohybují mezi 20°C a 34 °C.

Panamá (při založení v 1. polovině 16. století španělský oficiální název byl "Nuestra Señora de la Asunción de Panamá") je hlavní město Panamy. Leží u pobřeží Panamského zálivu, východně od ústí Panamského průplavu do Pacifiku. Panama je politickým, kulturním, administrativním i ekonomickým centrem země. V městě sídlí i významné státní univerzity. Metro v Panamě bylo zprovozněno v roce 2014. Narodila se tu známá herečka ze známé filmové série Rychle a zběsile a to herečka Jordana Brewsterová.

巴拿马城()是中美洲国家巴拿马的首都。它位于巴拿马运河太平洋端的入口,拥有880,691人口,而都市圈更有1,272,672人口居住,而该城亦是巴拿马的政治、行政及文化中心。


Dětství.

Narodil se 12. února 1876, roku ohnivé myši, v regionu Dangpo ve vesničce Langdun (blízko klášteru Samjä), jihovýchodně od Lhasy, do rolnické rodiny Kunga Rinchen a Lozang Droma. Na základě předpovědi státního věštce Nechunga a dalších vlídných předzvěstí z jeho rodiště, mnichové dorazili do Langdungu a dle tradic nalezení nadchazejícího dalajlámy před chlapce položili předměty, ze kterých měl vybrat ten, který dříve užíval 12. dalajláma. Učinil správně. Mnich Khenchen Phurchock sdělil rodičům, že by měli na syna dávat pozor, měli by dbát na správnou hygienu, a také že by neměl přijít do styku s nikým jiným mimo okruh rodiny. Khenchen Phurchock zůstal v Langdungu u rodiny po celé čtyři dny, během kterých sbíral detailní informace o chlapcově narození. Poté se vrátil zpět do Lhasy, kde se poradil s ostatními mnichy.  Ve věku jednoho roku byl prohlášen za reinkarnaci 12. dalajlámy Thinlä Gjamccho, který byl již více než rok po smrti. Po převezení do Lhasy, byl v roce 1878 osmým pančhenlámou Tanpai Wangchungem proveden obřadní ceremoniál, při kterém se malému budoucímu dalajlámovi ostříhaly vlasy a přidělilo jméno Jetsun Ngawang Lozang Tupden Gyatso Jigrab Wangchug Chogle Nampar Gyelpa Pel Zangpo. V roce 1879 byl v paláci Potála intronizován, avšak své politické moci nabyl až roku 1895. Později v roce 1879 obdržel tradiční příslib pěti zásad od regenta Tatsak Rinpoche, který ho v roce 1882 formálně vysvětil jako mnicha novice. Poté začala jeho intenzivní výuka buddhistických textů a kaligrafie.

Politická kariéra.

V roce 1895 dosáhl plnoletosti a byl uznán jako politická a duchovní autorita Tibetu. Byl schopným politikem a za jeho vlády došlo k rozsáhlé modernizaci a zlepšení životní úrovně Tibeťanů. V roce 1904 do tibetské Lhasy vpadla britská vojska vedená plukovníkem Francisem Younghusbandem, avšak dalajláma ještě před invazí vojsk uprchl do mongolského města Urgy. Britská vojska opoustila Tibet až v roce 1914. Tibet také prošel čínskou invazí v letech 1909 — 1910, při které dalajláma uprchl do Indie. Po pádu dynastie Čching nastalo v roce 1912 období změn. 13. dalajláma se vrátil do Lhasy se snahou vyhnat čínská vojska a modernizovat Tibet, jelikož mu exil v Indii dodal inspiraci vyspělejší kulturou. V roce 1912 vydala tibetská vláda do oběhu první tibetské bankovky a představila první tibetskou vlajku. O rok později byl založen první poštovní úřad. Tibet byl samostatným státem do roku 1951 do doby, než Tibet obsadila Čínská lidová osvobozenecká armáda. V roce 1925 začaly vycházet první tibetské noviny Kalimpongu, které informovaly o dění za hranicemi a byly 13. dalajlámovi pravidelně zasílány. Ten v dopise vydavatelům poděkoval za možnost získání povědomí a možnosti hlubšího pochopení zemí jako byla Čína, Velká Británie, Rusko a jiné. V dalších letech posílil armádní vojska. V roce 1917 ve Lhase založil první lékařský institut Men-Tsee-Khang pro zachování tradičních hodnot v tibetském lékařství a astrologii. Zasloužil se také o větší bezpečí Tibeťanů, díky založení prvního policejního útvaru ve Lhase v roce 1923.  Modernizaci se mu nepodařilo zcela dokončit a v roce 1933 ve věku 57 let zemřel na zápal plic. Jeho tělo je uloženo ve Lhase v Červeném paláci.

Jetsun Ngawang Lozang Tupden Gyatso Jigrab Wangchug Chogle Nampar Gyelpa Pel Zangpo, většinou jen Thubtän Gjamccho, (tibetsky ཐུབ་བསྟན་རྒྱ་མཚོ) (12. února 1876 Langdun, Dangpo – 17. prosince 1933 Palác Potála, Lhasa) byl 13. tibetský dalajláma.

图登嘉措(,1876年-6月27日-1933年-12月17日),藏传佛教格鲁派第十三世达赖喇嘛。


Děj filmu.

Příběh vypráví o dvou banditech a lupičích - elegantním Butchi Cassidym (Paul Newman), který není nijak vynikající střelec a pistolník a milém Sundance Kidovi (Robert Redford), který je střelec excelentní. Oba jsou členy větší lupičské bandy, která se specializuje na vylupování bank a vlaků.  Po jednom nepříliš úspěšném vyloupení peněz z vlaku a poničení vlakové soupravy se je ale rozhodnou úřady i majitelé železniční společnosti dostat. Vyšlou proti nim skupinu stopařů a šerifů, která je neúnavně pronásleduje, kam se jen hnou. Z obou se tak stanou věční štvanci. Když se jim podaří utéci z nejhoršího skokem z vysoké skály do rozbouřeného potoka, rozhodnou se odjet spolu s Sundance Kidovou přítelkyní učitelkou Ettou (Katharine Rossová) do Jižní Ameriky do Bolívie, kde začnou opět vykrádat banky a na krátkou dobu se jim opět daří. Nicméně Etta se po čase vrátí zpět do Spojených států a oni se rozhodnou pracovat a živit se poctivě, získají místo ozbrojené stráže určené pro transport peněz do místních dolů v horách. Poté, co ale společně zabijí celou skupinu bolivijských banditů, kteří jim chtěli ukrást převáženou výplatu pro místní horníky, se ale jejich osud naplní. Začne je opět vytrvale stíhat jak bolivijská policie tak i bolivijská armáda a oba přátelé se kvůli mnoha léčkám a zvratům dostanou do bezvýchodné situace - oba jsou uvěznění v jedné malé bolivijské obci v jakési hospodářské budově, zraněni a obklíčeni strážci zákona. Není úniku a tak se tedy bok po boku vrhnou vstříc nebezpečí. Zazní výstřely a vše se zastaví - film končí.

Oblíbenost.

Po premiéře se stal velmi oblíbený – tehdy mladý a již úspěšný filmový režisér a tehdy méně známý herec Robert Redford a v té době již velmi známá hollywoodská herecká hvězda Paul Newman slavili úspěch, šlo o jejich první vzájemnou spolupráci, kterou si později zopakovali i ve filmu "Podraz". Redford za roli Sundance Kida získal téhož roku cenu BAFTA za nejlepší herecký výkon. Dojímavá filmová hudba s krásnou ústřední filmovou písní celkový dojem jen podtrhly.

Butch Cassidy a Sundance Kid (v angličtině Butch Cassidy and the Sundance Kid) je americký western George Roye Hilla z roku 1969, kde hlavní role obávaných bankovních a železničních lupičů Butche Cassidyho a Sundance Kida hrají Paul Newman a Robert Redford. Film získal 4 Oscary (kamera, hudba, píseň, scénář). Historie se film drží jen volně. Hlavní ženskou postavu vytvořila Katharine Rossová.

是一部于1969年上映的美国西部电影,由乔治·罗伊·希尔执导,威廉·戈德曼编剧(他凭此片获得奥斯卡最佳原创剧本奖)。本片大致参照真实事件,讲述了旧西部的歹徒罗伯特·勒罗伊·帕克,假名“布屈·卡西迪”(保罗·纽曼饰)和哈利·阿朗佐·隆格巴,绰号“日舞小子”(劳勃·瑞福饰)一起逃亡至玻利维亚,以继续他们成功的犯罪生涯。该电影因其“文化上、历史上或美学上有重要意义”,于2003年被美国国会图书馆收入国家影片登记部的保护储藏名单中。


Historie.

Anglosaské období.

Existují dva modely rozvoje Norwiche v anglosaské době. Jednou z možností je, že existovaly tři oddělené osady – jedna na severu od řeky a dvě další na jihu, které postupně splynuly v jednu. Druhou variantou je expanze osady na severu řeky poté, co v 7. století dvě osady na jihu zůstaly opuštěné. Raně středověký Norwich byl živým obchodním centrem východní Anglie. V letech 924 až 939 bylo město plně etablované, dokonce razilo i vlastní mince. Roku 1004 byl Norwich dobyt a vypálen vikinským vojevůdcem Sweinem Forkbeardem.  V době ovládnutí Anglie Normany byl Norwich jedním z největších měst Anglie. Pozemková kniha uvádí, že měl dvacet pět kostelů a mezi pěti až deseti tisíci obyvatel. Norwich se nadále rozvíjel jako důležité obchodní centrum využívající řeku Wensum pro dopravu k moři. Při vykopávkách v centru města byly nalezeny mlýnské kameny a jiné artefakty datované do období před 11. stoletím pocházející ze Skandinávie.  Oblast, kde se nacházela na jižním břehu řeky saská osada, byla zničena při stavbě hradu v roce 1070. V době vlády Normanů se centrum města přesunulo do okolí hradu a na západ od něj. Tato oblast měla centrum na normanském tržišti, které se dochovalo do současné doby jako "City's Provision Market".  V roce 1096 zahájil Herbert de Losinga, tehdy biskup z Thretfordu, stavbu katedrály. Hlavním stavebním prvkem byl vápenec dovážený z Caen v Normandii. Pro dopravu kamenů na stavbu katedrály byl vyhlouben kanál vedoucí od řeky podél východních hradeb až ke staveništi. Biskup pak přemístil sídlo diecéze do katedrály.

Středověk.

V polovině 14. století byly dokončeny městské hradby dlouhé asi 4 km. Ty spolu s řekou ohraničovaly větší plochu, než jakou měla londýnská City. Nicméně po jejich dokončení bylo zakázáno stavět obydlí mimo jimi obklopené území. V roce 1144 byli zástupci židovské komunity obviněni z rituální vraždy poté, co byl nalezen mrtvý chlapec William, na jehož těle byly patrné rány nožem. Byl to první incident obvinění židovské komunity z použití lidské krve při liturgiích v Anglii. Příběh se stal legendou a William byl později prohlášen za svatého. Jeho kult přitahoval velké množství poutníků, což přineslo bohatství místním kostelům. 6. února 1190 byli všichni židé, s výjimkou několika málo jedinců, kterým se podařilo schovat v hradu, zmasakrováni.  Bohatství vytvářené obchodem s vlnou financovalo výstavbu mnoha nádherných kostelů a Norwich se mohl pochlubit větším množstvím kostelů než kterékoli město na sever od Alp. V této době mělo město čilé obchodní spojení s mnoha městy v Evropě od Skandinávie až po Španělsko. V té době se Norwich stal samostatným městem a centrem nejhustěji obydleného a prosperujícího hrabství. Ve středověku zasahovala k Norwichi mělká mořská zátoka, která z něj dělala město přístavní.  V roce 1567 zaznamenal Norwich velký příliv valonských imigrantů. Město se stalo v 16. a 17. století domovem uprchlíků z různých zemí, například francouzských hugenotů nebo belgických Valonů. Zdá se, že tito imigranti se začlenili do společnosti města bez velkých problémů a jejich příchod obchodní vztahy s kontinentální Evropou naopak posílil.

Anglická občanská válka a alžbětinská doba.

Obyvatelé východních hrabství země byli velkými podporovateli parlamentaristů a Norwich nebyl výjimkou. Jedinými odpůrci této politiky byl starosta a biskup, ale to vyplývalo spíše z jejich postavení než vlastního přesvědčení.  Roku 1797 založil Thomas Bignold, obchodník s vínem a bankéř, První norwichskou pojišťovací společnost. Několik let předtím, když se přestěhoval z Kentu, nemohl najít nikoho, kdo by ho pojistil proti lupičům. S vědomím, že ve městě, kde je většina domů postavena ze dřeva, je strach obyvatel z požáru velký, založil "Norwichskou společnost pro pojištění domů, skladišť a obchodů proti ohni" ("Norwich Union"). Tato společnost se později stala největší svého druhu v zemi.  Do průmyslové revoluce jako prosperující a lidnaté město soupeřil Norwich s Bristolem o pozici druhého nejdůležitějšího města. Do doby, než byl roku 1845 spojen s ostatními částmi země železnicí, bylo rychlejší doplout lodí do Amsterdamu než do Londýna.

20. století.

Na počátku 20. století v Norwichi působilo několik velkých průmyslových společností vyrábějících mimo jiné obuv a oděvy, dále truhlářství a podniky strojírenské a letecké. Norwich měl také vazby na výrobu čokolády.  Staré centrum města a viktoriánská obytná čtvrť v jeho sousedství byly vážně poškozeny při náletech v období druhé světové války. Poškozeny byly i průmyslové objekty a železniční infrastruktura.

Ekonomika.

Původním základem ekonomiky města byl průmysl, především výroba oděvů. Tato situace se v 18. a 19. století změnila a zdrojem příjmů se stalo poskytování služeb. "Norwich Union" a "Aviva" jsou sice nejdůležitějšími zástupci tohoto sektoru, ale staly se součástí jiných pojišťovacích ústavů. Byly postaveny nové obytné komplexy, včetně zábavních center a nočních klubů, a to v oblasti "Boulton and Paul". "Eastern Counties Newspapers" je významnou publikační společností přesahující svým významem hranice města.  V roce 2006 byl Norwich šestým nejlépe prosperujícím obchodním centrem Velké Británie. Původní tržiště bylo založeno Normany v letech 1071 až 1074 a do současnosti je největším tržištěm v Anglii provozovaným šest dní v týdnu. Tržiště prošlo v posledním období rekonstrukcí, jejímž důsledkem bylo i zmenšení prodejní plochy asi o 20 %.  Obchodní centrum "Mall Norwich", navržené místní společností "Lambert, Scott & Innes" a otevřené roku 1993, představuje důmyslný příklad řešení začlenění nového obchodního centra do stávající historické zástavby – větší část stavby je zapuštěna pod úroveň země v úbočí kopce a parkoviště má na střeše.

Doprava.

Norwich je spojen s Great Yarmouth, Kings Lynn a Peterboroughem na západě silnicí "A47", která prochází okolím města. S Cambridge je spojen přes silnici "A11" a dále dálnici "M11" s Londýnem. Směrem na Ipswich vede silnice "A140".  Železniční trať vede z Norwiche do Londýna a Peterboroughu. Příměstské spoje jsou provozovány do Great Yarmouth, Lowestoftu, Sheringhamu a Cambridge. V minulosti v Norwichi existovaly tři železniční stanice pro místní dopravu, ale nyní všechny tyto vlaky zastavují v zastávce "Thorpe Station".  Autobusovou dopravu zajišťuje v Norwichi několik dopravců. Největší podíl má "First Eastern Counties". Tato společnost provozuje i linky směřující do ostatních částí hrabství Norfolk, například do Peterboroughu, Lowestoftu a Thetfordu. Společnost National Express vypravuje jednou denně dálkové spoje na Letiště London Stansted, pět spojů do Londýna a jeden do Birminghamu. Velká část spojů je odbavována z autobusového nádraží v "Surrey Street".  V roce 2005 měl Norwich nejlépe provozovaný systém odstavných parkovišť ("park and ride") podporovaných návaznými spoji městské hromadné dopravy ve Velké Británii. Tento systém byl vybudován za podpory orgánů hrabství a obsahuje mimo jiné šest speciálně vybudovaných stanovišť – letiště, "Sprowston", "Postwick", "Harford", "Thickthorn" a "Costessey". Dohromady je zde vybudováno asi 5 000 parkovacích míst; v roce 2006 tento systém využilo 3,4 milionu cestujících.  Letiště Norwich je využíváno jako přivaděč pro Letiště Amsterdam Schiphol. Na tomto letišti operují společnosti "FlyBe", "Air Southwest", "Eastern Airways" a "Bristow Helicopters" a v době dovolených i jiné charterové společnosti.  Řeka Yare je splavná od "Great Yarmouth" až do "Trowse" na jih od Norwiche. Odsud je splavná řeka Wensum až do Norwiche.

Kultura.

Norwichské královské divadlo existuje již asi 250 let. Bylo ustanoveno zákonem parlamentu v 10. roce vlády Jiřího II. Divadlo je schopno pojmout až 1 300 diváků a hostují zde různé soubory předvádějící muzikály, taneční představení, drama, komedie nebo operu.  Každým rokem je pořádán Norfolkský a Norwichský festival, který přitahuje mnoho návštěvníků z celé východní Anglie.  V roce 2002 bylo otevřeno Forum, budova knihovny navržená společností Michaela Hopkinse a jeho společníků, která nahradila původní hlavní městskou knihovnu a v níž nyní v ní sídlí knihovna a regionální centrum BBC. Budova také obsahuje sály pro výstavy, koncerty a jiné umělecké aktivity.

Vzdělání.

Jednou z takzvaných nových univerzit je i Univerzita východní Anglie založená roku 1963 nacházející se na okraji Norwiche. Je známá svými programy tvůrčího psaní, jež poprvé zavedli Malcolm Bradbury a Agnus Wilson a jejímiž absolventy byli mimo jiné Kazuo Ishiguro a Ian McEwan. V areálu univerzity sídlí i Sainsbury Centre for Visual Arts.  V centru města také sídlí "Norwich School of Art & Design". V roce 2001 byl na okraji Norwiche v "Colney" otevřen "Norfolk and Norwich University Hospital".  Na zdejší Východoanglické univerzitě působil jako profesor pro moderní německou literaturu ́významný německý spisovatel W. G. Sebald (1944-2001), který zde roku 1989 založil překladatelské centrum (British Centre for Literary Translation).

Sport.

Nejdůležitějším fotbalovým klubem je Norwich City FC, přezdívaný "kanárci", hrající na stadiónu na "Carrow Road". Jejich hlavním lokálním rivalem je Ipswich Town FC Norwich City bývá občas zaměňován s klubem Norwich United FC, který má domovský stadión v "Plantation Park", asi 8 kilometrů na východ od města.  Ve městě také působí ragbyový klub "Norwich Lions" a čtyři kluby hokejové – "Norwich City Hockey Club", "Norwich Union Hockey Club", "Norfolk Nomads Hockey Club" a "Norwich Exiles". Za hranicemi Norwiche na " Whitlingham Lane" se nachází Norfolkský lyžařský a snowboardový klub "Trowse", který má v současnosti asi 5 000 členů.

Turistické atrakce.

Hlavními turistickými zajímavostmi Norwiche jsou katedrála, obuvnické ulice a muzeum starého Norwiche, hrad, vojenská věž Cow Tower, historická budova Dragon Hall a moderní budova knihovny Forum. Norwich je také jedním z deseti největších obchodních center Velké Británie.  V Norwichi se zachovaly mnohé památky staré architektury. Středověká architektura je reprezentována v katedrále pocházející z 11. století, hradu z 12. století a velkém množství kostelů. V středověku bylo postaveno na území chráněném hradbami 57 kostelů, z nichž se dochovalo 31. Velká část středověkých staveb se nachází v centru města – "Assembly Rooms" (1776), "Octagon Chapel" (1756), "St Helen's House" (1752) a dům v "Surrey Street" (1761).  Z viktoriánského období se zachovaly mimo jiné budovy sídla "Norwich Union" v "Surrey Street", secesní královské arkády a "Hotel de Paris". Příkladem novogotického stylu je římskokatolická katedrála na "Earlham Road", jejíž stavba byla zahájena roku 1882.

Norwich (výslovnost [ˈnɒrɪdʒ]) je město ve východní Anglii. Je regionálním a administrativním centrem hrabství Norfolk. V oblasti spravované Radou města Norwich žije 129 500 (2006) obyvatel. Norwich je na čtvrtém místě v pořadí podle hustoty obyvatel ve východní Anglii (3 319 obyvatel na km2).

英国英格兰东区域诺福克郡的城市、自治市镇(Borough)。诺里奇是英格兰历史上著名的古城,十一世纪时曾是全英国第二大城市,仅次於伦敦。火车往返伦敦两小时。诺里奇市被普遍认为是治安良好的城市。最新的官方调查表明,东英格兰是英格兰中犯罪事件发生最少,人们健康状况最好且处于就业率最高行列的地区,亦是英国的第一个提供免费无线网络的城市。


Historie.

Puška M14 byla vyvinuta ve spojených státech v 50. letech jako zbraň pro nově zavedený standardní náboj Severoatlantické aliance 7,62 x 51 mm NATO. Zbraň konstrukčně dosti blízce vycházela z osvědčeného válečného modelu M1 Garand. Do výzbroje byla zavedena roku 1957.  Šlo o pušku velmi přesnou a balisticky výkonnou (vývoj střelivin umožnil, že přes zkrácení nábojnice z 64 na 51 mm se výkon vojenských verzí nábojů.30-06 Springfield a 7,62 x 51 mm NATO nijak drasticky neliší), při plně automatickém režimu střelby (dávkami) však byla velmi těžko ovladatelná a při déle trvající střelbě dávkami docházelo k přehřívání hlavně. Zavedením možnosti střelby dávkou navíc vzrostla její hmotnost, neboť bylo nutno zesílit konstrukci pro zvětšené namáhání při plně automatické palbě. Většina zbraní byla později upravena pouze pro střelbu jednotlivými ranami.  Přes pečlivě zpracovanou konstrukci, vysokou odolnost a životnost byla M14 ve výzbroji americké armády velmi krátkou dobu, neboť ji během války ve Vietnamu postupně nahradily zbraně typu M16, resp. AR-15 které jsou v dnešní době, po boku systému Kalašnikov (AK) bezesporu nejrozšířenější na celém světě.  Pušku M14 používala americká námořní pěchota na počátku vietnamské války, po jejím nahrazení puškou M16 byla zařazena jako druholiniová zbraň, až na speciální varianty používané odstřelovači.  V dnešní době jsou zbraně řady M14 používány jako odstřelovací pušky - nejčastěji ve variantě DMR. Pušky M14 v klasickém provedení, tedy s dřevěným pažbením (a často s povrchovou úpravou kovových částí chromováním nebo niklováním) jsou zbraněmi čestných jednotek  Jednotky "Delta Force" jsou užíváním M14 známé. Jak je vidět z filmu Black Hawk Down (Černý Jestřáb Sestřelen), podle skutečné události - bitva o Mogadishu, jeden z této jednotky, Seržant Randy Shughart, využívá M14 k odstřelování z helikoptéry aby podpořil své jednotky během pozemních operací. Jeho M14 je vybavena optikou Aimpoint 3000.

Funkce.

Systém zbraně je v podstatě stejný jako u pušky M1 Garand. Zbraň používá systém uzamčení závěru rotačním závorníkem. Rozdíly oproti M1 Garand jsou hlavně změna ráže - z.30-06 na 7,62 x 51 mm NATO a možnost volby režimu střelby. Dalším významným rozdílem byla změna zásobovacího ústrojí. Zbraň oproti Garandu používá schránkové odnímací zásobníky. Toto vysoce zvýšilo užitnou hodnotu zbraně.

Varianty.

M15.

Varianta označovaná jako M15 měla nahradit lehký kulomet, od základního modelu se odlišovala těžší hlavní s větší tepelnou jímavostí, sklopnou dvojnožkou a vyšší hmotností. Příliš se však neosvědčila ani nerozšířila, pro plnění úkolů lehkého kulometu byla příliš lehká, s nedostatečnou palebnou mohutností, a jako útočná puška zase dost těžká a neohrabaná.

M14E2 / M14A1.

Standardní M14 s volbou střelby (automat/poloautomat). Tento model (M14E2) byl zaveden jako standardní pěchotní automatická puška a v roce 1966 přejmenován na M14A1.

M14 M (Modified) / M14 NM (National Match).

M14 M je pouze poloautomatická verze standardní M14 a byla vytvořena pro civilní účely. Speciálním mechanismem bylo zabráněno využití plně automatické střelbě.

M1A / M1A NM (National Match) / M1A SM (Super Match).

Další civilní verze armádní M14, konkrétně vyráběná americkou zbrojovkou Springfield Armory, Inc. od roku 1974. Střelba je pouze poloautomatická a nemůže být modifikována na plně automatickou. Ačkoliv bylo i vyrobeno několik kusů s volbou střelby na plně automatickou, musely tyto kusy podlehnou zvláštní registraci.

M21.

Varianta M14 byla zavedena do výzbroje jako odstřelovačská puška M21, která se vyznačovala pečlivějším zpracováním hlavně a dalších součástek (zejména spoušťového mechanismu), zvláště tuhou pažbou z vrstveného laminovaného dřeva, přítomností lištové montáže pro optický zaměřovač na pouzdru závěru, a také absencí možnosti střelby dávkou.

M25 "White Feather".

M25 je puška vyrobená pro U.S. Army Special Forces (speciální jednotky) a U.S. Navy SEALs. Označení "White Feather" nese podle obávaného námořního odstřelovače z Vietnamské války Carlose Hathcocka. Až na několik detailů, jako je jiná optika, je zbraň stejná jako M21. Je stavěná jako odstřelovací puška a oproti ostatním verzím vůbec nemá pevná mířidla. přesnost je srovnatelná s puškami Remington 700, což je vzhledem k poloautomatické střelbě velmi obdivuhodné a dává této zbrani (při nasazeném nejdelším zásobníku) velikou palebnou sílu porovnatelnou s útočnou puškou na vzdálenost, která přesahuje dosah běžného vojáka s útočnou puškou. Ve válce v Perském zálivu byla hodně využita již zmiňovanými U.S. Army Special Forces a U.S. Navy SEALs.

M14 DMR (Designated Marksman Rifle).

Modifikovaná verze základní M14ky, používaná americkou Námořní pěchotou (US Marines). V současné době je u námořnictva nahrazována modernější M39 EMR.

M14 EBR (Enhanced Battle Rifle).

Toto je modernizovaná varianta M14 vyráběná americkou zbrojovkou Sage International. Na zbrani je k dispozici několik R.I.S. lišt pro optiku, kolimátor, svítilnu atp.. Modernizace si vyžádala upuštění od klasické dřevěné pažby, ta je nyní kompletně z lehkých slitin a její délka je plně nastavitelná, stejně jako lícnice. M14 EBR samozřejmě využívá stejné ráže jako její "stará předchůdkyně" 7,62×51 mm NATO.

M39 EMR (Enhanced Marksman Rifle).

Založena na základu M14 EBR, používaná americkou Námořní pěchotou (US Marines). V současnosti postupně nahrazuje starší M14 DMR, taktéž užívanou námořnictvem.

M14 je původně automatická, později samonabíjecí puška americké armády zavedená do výzbroje koncem 50. let 20. století. Již v průběhu vietnamské války byla vyřazena z výzbroje prvoliniových jednotek a nahrazována útočnou puškou M16. V pozdější době jsou používány většinou jen speciální modifikace.

M14是美国在越战早期使用的战斗步枪,由春田兵工厂设计及生产,在越战时被M16突击步枪取代,但其后的改良衍生型重新在战场上服役。


Historie.

Nejstarší zmínky o spojení hudby a medicíny pocházejí ze Starého zákona, kde je popisováno, jak David léčil hrou na harfu deprese krále Saula. Ve starých předoasijských kulturách, v Egyptě a v antickém Řecku byly nejen prakticky, ale i teoreticky propracované koncepce formování člověka pomocí hudby. To se týká např. dionýského kultu, nauky o ethosu v hudbě a Aristotelova učení o katarzi prostřednictvím umění. Nová koncepce muzikoterapie se objevila koncem 17. století. Pod názvem iatromusica vycházela z představy vibrací způsobovaných hudbou - ty z nemocného těla podle této teorie vypuzovaly jedovaté látky. Za nejpřísnosnější se považoval rytmus, proto byly komponovány speciální léčebné skladby tanečního charakteru.  Koncem 19. století s nástupem exaktní medicíny byla muzikoterapie zavržena jako šarlatánství. Jen výjimečně se objevovaly dílčí studie, např. o vlivu hudby na krevní oběh a pod. Teprve kolem druhé světové války se v USA a ve Švédsku objevily propracovanější koncepce opřené o psychoanalýzu. V USA (Altshuler, Douglas, Benedict, Boenheim, Blanke, Masserman, Shatin, Sutermeister) to byla hlavně empirická klinická praxe (objevil se přímo pojem "hudební farmakologie") a muzikoterapie zde sloužila spíš jen jako pomocná metoda. Ve Švédsku Alexis Pontvik založil v roce 1942 muzikoterapeutický institut, vycházející z Jungova pojetí psychoanalýzy. Muzikoterapie je zde hlavní léčebnou metodou, neboť hudba může svými specifickými prostředky pronikat do hlubších vrstev osobnosti než mluvené slovo. Přes značné pokroky, kterými muzikoterapie prošla, lze tvrdit, že je stále v začátcích, neboť dosud významně nepřekoročila hranici empirismu. Z nejnovějších výzkumů se dá zmínit podstatný podíl hudby na výsledcích holotropního dýchání (Stanislav Grof).

Léčebné působení hudby.

Hudba ovlivňuje vegetativní funkce - srdeční rytmus, krevní tlak, dýchání, svalový tonus, motoriku, termoregulaci a pod. Používá se ke zmírnění bolesti, úzkosti, strachu (např. při chirurgických nebo stomatologických zákrocích), u poinfarktových stavů, při léčbě dlouhotrvajících chorob (např. tuberkulózy). V psychoterapii se hudba užívá k léčbě adaptability, komunikace, v souvislosti s neurózami a pod. Hudba je sama o sobě komunikací, proto umožňuje oslovení a porozumění i tam, kde jsou narušeny běžné mezilidské kontakty. Pomáhá jednak poslech hudby (tzv. receptivní muzikoterapie) a jednak aktivní provozování hudby - např. jako emoční ventil, jako prostředek restrukturace vztahu jedince a kolektivu a pod. Za důležité se také, v návaznosti na Junga, považuje napojení na základní zákonitosti fungování světa (Weltklang, archetypy...). Užívají se různé metody muzikoterapie - racionální, sugestivní, abreaktivní, tréninková, interpersonálně korektivní atd. Muzikoterapie může být individuální, skupinová nebo hromadná. Užívá se (např. u autistických dětí) tzv. akustická dieta - omezení zvukových podnětů na triangly či zvony. Reprodukovaná hudba s následnou reflexí se užívá při léčbě alkoholismu a toxikomanie. Aktivní muzikoterapie je účinná při rozvoji psychicky i somaticky zaostalých dětí. Významná je také léčba postavená na práci s vlastním hlasem, resp. zpěvem - hlasová terapie.

Léčivá hudba.

Hudba k terapii se většinou nevybírá podle estetických kritérií. Obvykle se neklade důraz na obsahovou stránku díla, ale na schopnost bezprostředně působit. Povzbuzuje se emocionálně laděný fantazijní výklad, výpověď o prožitku a pod. Proto se vybírají všeobecně přijatelné skladby klasicko-romantické produkce (Beethoven, Chopin, Čajkovskij), které vyvolávají intenzivní citové prožitky a reakce. Pontvikova švédská škola muzikoterapie zásadně preferuje bachovskou polyfonii. Často se užívají lidové písně a etnická hudba a pro některé účely se hodí dokonce agresivní rytmická hudba. Dosud však není popsáno terapeutické působení psychedelické rockové hudby a orchestrální a komorní témbrové hudby (Messiaen, Ligeti, Penderecki, Schnittke, Scelsi ad.).

Muzikoterapie je součást léčebné pedagogiky. Metoda se používá jako terapeutický prostředek. Protože v ČR neexistuje léčebná pedagogika jako samostatný obor, je muzikoterapie definována s ohledem na vlastní metody, monografie, vědecké studie a vznik asociací jako samostatný a svébytný obor pod názvem umělecké terapie (společně s arteterapií, dramaterapií a tanečně - pohybovou terapií). Někde je ještě vnímána jen jako součást speciální pedagogiky a psychologie, resp. psychoterapie.

音乐治疗(Music therapy),是利用乐音、节奏对生理疾病或心理疾病的患者进行治疗的一种方法。主要是针对在身、心方面「有需要」进行治疗的个案,针对其「需要治疗」的部分,进行「有计划」,「有目的」的疗程。根据美国音乐治疗协会(American Music Therapy Association)的定义,音乐治疗是由有证照的音乐治疗师以音乐作为工具根据临床和实证过的音乐疗程为个案设定客制化的目标并协助个案达成目标。


2008年世界一级方程式锦标赛

Před sezónou.

V kalendáři znovu přibyla osmnáctá Grand Prix, dva nové okruhy a závod za umělého osvětlení. První polovina kalendáře byla téměř beze změny, vypadla pouze Grand Prix USA v Indianapolis a z letních měsíců se na začátek sezóny posunula Grand Prix Turecka. Druhá polovina kalendáře doznala pestřejších změn. Do kalendáře se znovu vrací Grand Prix Německa, loni se v Německu sice jelo na Nürburgringu, ale jako Grand Prix Evropy. Evropskou Grand Prix tak hostil nový okruh ve Valencii, druhým premiérovým okruhem byla Marina Bay, kde se jela první uměle osvětlená Grand Prix a to Velká cena Singapuru. Situace ohledně účastnících se týmu byla také jasná. Již 14. února 2006 prezident FIA Max Mosley, oznámil, že všechny týmy, které chtějí startovat v sezóně 2008 musejí během jednoho týdne doručit oficiální přihlášku. Všech jedenáct týmu účastnících se šampionátu 2006 doručilo žádost dle daných kritérií stejně jako další zájemci o vstup do šampionátu. Mezi novými zájemci se objevili indický magnát Vijay Mallya, jenž koncem sezóny 2007 koupil upadající Spyker, nebo stále se vracející David Richards s projektem Prodrive. Žádosti zamítnuté v předkole patřili Paulu Stoddartovi, který se pokusil navrátit Minardi do světa Grand Prix, dále Eddimu Jordanovi a projektům Direxiv a Carlin Motorsport. <br>

Testy.

Šedé zvýraznění = uzavřený test jednoho týmu

Složení týmů.

Všechny motory jsou specifikace 2.4 V8, vyrobené podle pravidel ze sezony 2006.

Velké ceny.

Australský chaos.

Úvodní závod sezóny přivítala znovu Austrálie a to 16. března. Start závodu se očekával s největším napětím, jezdci neměli ve svých vozech namontované pomůcky jako je kontrola prokluzu. Start proběhl bez komplikaci, zato první zatáčka ukázala své neduhy. Vypadlo hned šest pilotu a na trať vyrazil Safety car, který závod přerušil ještě ve 26 kole, když kolidoval Massa a Coulthard a ještě ve 45 kole po havárii Tima Glocka. Závod se nevyvíjel dobře pro tým Ferrari, po odstoupení Massi neviděl cíl ani úřadující mistr světa Räikkönen, který nakonec ale získal jeden bod poté, co byl diskvalifikován Barrichello.  Lewis Hamilton s vozem McLaren zvítězil v Grand Prix Austrálie, za svými zády tak nechal německé piloty Nicka Heidfelda (BMW) a Nica Rosberga (Williams). Závod dokončilo pouze šest vozů, což v historii formule 1 nabídla pouze Grand Prix Monaka 1996, kdy jen Olivier Panis, David Coulthard a Johnny Herbert dokončili závod v plánovaném počtu kol. Dalším závodem s nízkým počtem závodníku v cíli byla Grand Prix USA 2005, kde byla situace zkomplikována firmou Michelin, která jako dodavatel pneumatiky většiny týmů, nebyla schopna zajistit vhodné pneumatiky a týmům účast v závodě nedoporučila.

Srovnání skóre.

Po problematické úvodní Grand Prix sezóny je Ferrari zpátky ve hře o titul. Oba jezdci Kimi Räikkönen i Felipe Massa, neponechali nic náhodě a již v trénincích udávali tón. Vše pak završili dokonalou kvalifikací, kde obsadili celou první řadu. Také během závodu oba jezdci v rudých vozech plnili roli favoritů závodu, to vše platilo až do 31. kola, kdy chyboval Felipe Massa. Nicméně Kimi Räikkönen se nenechal vyvézt z míry a dotáhl své snahy do vítězného konce. Jedinou konkurencí mu tak byly vozy BMW a McLaren. O vyrovnanosti letošní sezóny hovoří fakt, že po dvou závodech máme šest různých jezdců na stupních vítězů (v roce 2007 to bylo během celé sezóny pouze 5 jezdců). Nejlepší týmy doplnila, díky výkonům Jarna Trulliho, Toyota a je nepochybné, že se japonská automobilka oproti loňské sezóně výrazně zlepšila. Naopak tým, který v Sepangu výkonnostně úplně propadl, byl Williams. Také u Renaultu a Red Bullu nemohou být spokojení, při pomyšlení, že se na ně zezadu startovního pole dotahuje nevýrazná Honda. Chvost pelotonu prozatím uzavírá trojlístek Toro Rosso, Force India a Super Aguri. První nejrychlejší kolo v kariéře si připsal Nick Heidfeld a zároveň i jeho tým BMW.

Bahrajnský double Ferrari.

Již v pátečních trénincích bylo znát předsezónní testování na bahrajském okruhu, které dokázalo Ferrari beze zbytků zúročit. Kvalifikace sice rudým vozům nevyšla dle jejich předpokladů, pole positions si poprvé v kariéře vybojoval vůz BMW i její pilot Robert Kubica. V první řadě s ním stál Felipe Massa, Räikkönenovo Ferrari odsunul na čtvrtou příčku Lewis Hamilton s McLarenem. Nejlépe odstartoval Felipe Massa, který využil zaváhání Roberta Kubici a proklouzl do čela. Výborně připravený na startovní proceduru byl i Heikki Kovalainen, jenž využil volný levý okraj dráhy a předjel svého krajana Kimi Räikkönena. Naopak jednička McLarenu Lewis Hamilton při zhasnutí červených světel zůstal téměř stát a propadl se z třetího na desáté místo, navíc při nájezdu do první zatáčky šel příliš pozdě na brzdy a pošťouchl před ním jedoucího Alonsa. Při tomto manévru si poškodil přední přítlačné křídlo a musel k mechanikům do boxů a do závodu se vrátil na 18. místě. Oba vozy Ferrari si bez problému hlídaly čelo závodu a zajistily si tak letošní první double, zároveň Räikkönen slavil padesáté podium a Massa při svém šestém vítězství slavil první triumf, který nezískal z pole positions. Zásluhou třetího a čtvrtého místa v bahrajnské Grand Prix se BMW dostalo do vedení poháru konstruktérů.

V pořadí 59. ročník Mistrovství světa jezdců Formule 1 a 50. ročník poháru konstruktérů. Začal 16. března prvním závodem na okruhu v Austrálii a skončí 2. listopadu v Brazílii.

2008年世界一级方程序锦标赛(2008 FIA Formula One World Championship),是由FIA举办的年度一级方程序赛车赛事。比赛时间为2008年3月16日至11月2日,共有18场比赛。总冠军是刘易斯·汉密尔顿,车厂总冠军是法拉利车队。


Život.

Mládí a politická aktivita v předválečné ČSR.

Po vzniku první československé republiky pracoval v různých funkcích stranického aparátu KSČ v Liptovském Svätém Mikuláši, Trenčíně a Banské Bystrici. Zároveň byl i představitelem Svazu kovodělníků v Bratislavě a tajemníkem Rudých odborů na Slovensku.  V parlamentních volbách v roce 1935 byl zvolen poslancem Národního shromáždění ČSR za KSČ (v databázi poslanců uváděn jako Karol Schmidke). Ve funkci setrval do prosince 1938, kdy jeho mandát zanikl v důsledku rozpuštění KSČ.  Od ledna 1939 byl pověřen politickými funkcemi na Moravě, odkud udržoval kontakty s ilegálními pracovníky komunistické strany na Slovensku.

Účast v odboji a Slovenském národním povstání.

Z pověření strany 10. srpna 1939 emigroval přes Polsko do Sovětského svazu. Zde pobýval v letech 1941 až 1942, navštěvoval zde Vyšší leninskou školu v Kušnarenkově. Po jejím ukončení pracoval v politickém vedení sovětské armády v Moskvě, zde také spolupracoval na vysílání propagandistického vysílače "Za slovenskú slobodu". Kromě toho se pokoušel diskutovat s moskevským vedením KSČ o řešení vzájemných vztahů Čechů a Slováků. Navštěvoval také zajatecké tábory, ve kterých byli internováni zajatci pocházející z armády tehdejšího loutkového Slovenského státu.  Spolu s Karlem Bacílkem byl pověřen dalšími politickými úkoly a vyslán dne 22. června 1943 přes Polsko zpět na Slovensko. Moskevské vedení KSČ žádalo od slovenských komunistů aby vystupňovali svoji aktivitu v boji proti fašistům. Spolu s Gustávem Husákem založil páté ilegální ústřední vedení Komunistické strany Slovenska. Po dobu své činnosti, kterou byl nucen vykonávat v hluboké ilegalitě, žil a pracoval pod falešnými jmény. Přispěl k tvorbě protifašistického odboje a vytvoření ilegální Slovenské národní rady. V prosinci byl jedním ze signatářů takzvané vánoční dohody, kterou se spojil komunistický a nekomunistický odboj na Slovensku.  Byl vedoucím delegace Slovenské národní rady, která 4. srpna 1944 odletěla do Sovětského svazu, aby se sovětskou stranou projednala a koordinovala začátek Slovenského národního povstání. Do SSSR se dostali letadlem ministra obrany slovenského státu Ferdinanda Čatloše, který tam paralelně mířil na projednání možnosti přechodu slovenské armády do řad spojeneckých vojsk včetně otevření karpatských průsmyků pro Rudou armádu. Šmidke Sovětům předal plán povstání zpracovaný ÚV KSS (počítal tehdy s připojením Slovenska k Sovětskému svazu). 27. srpna 1944 pak Šmidke a další členové delegace jednali v Moskvě se zástupcem československé exilové vlády Františkem Němcem.  Na podkladě jednání se sovětskou stranou mělo být realizováno spojení sovětských vojsk se slovenskými jednotkami bránícími část fronty v Karpatech. Vzhledem k tomu, že jednání probíhala zdlouhavě a Slovenské národní povstání vypuklo dříve než bylo možné jej koordinovat s postupem sovětských vojsk, a stejně tak selhalo i povstalecké velení, které mělo řídit jednotky na východním Slovensku, nepodařilo se dosáhnout předem stanoveného cíle a spojit se s Rudou armádou. 4. září 1944 se Karol Šmidke vrátil na povstalecké území, 5. září referoval o výsledcích cesty na slavnostním zasedání SNR. Dále pokračoval v činnosti jako jeden z dvou předsedů Slovenské národní rady, které v letech 1944–1945 spolupředsedal spolu s Vavro Šrobárem. Zastával i vysoké funkce v hlavním štábu partyzánských oddílů na Slovensku a v radě pro obranu Slovenska. Po ústupu povstalců do hor pokračoval v práci v ilegalitě v Prešově, Bratislavě a v Nitře.

Vrchol politické kariéry po válce.

Po válce patřil mezi nejvýznamnější slovenské politiky. Účastnil se v delegaci Slovenské národní rady, která 1. června 1945 jednala s prezidentem Edvardem Benešem a řešila mimo jiné postavení Slovenska v obnovené republice. Výsledkem jednání byla takzvaná první pražská dohoda, která Slovensku dávala silné kompetence.  Vykonával řadu vysokých státních a stranických funkcí. Již 8. dubna 1945 se stal členem Prozatímního Ústředního výboru Komunistické strany Československa, čímž byli předáci slovenských komunistů kooptováni do celostátního vedení strany. IX. sjezd KSČ ho v této funkci potvrdil a setrval v ní do února 1951. Žilinská konference KSS v srpnu 1945 ho rovněž zvolila místopředsedou Komunistické strany Slovenska. Na této pozici setrval do roku 1950. V letech 1945–1951 členem Ústředního výboru KSS.  Od září 1945 do srpna 1946 působil na postu předsedy 6. Sboru pověřenců Jeho nástupem na tuto funkci (fakticky slovenský premiér) byl na vedlejší linii odsunut dosavadní předák slovenských komunistů Gustáv Husák a vůdčí roli v KSS začali přebírat funkcionáři centralisticky, propražsky, orientovaní.  V letech 1946–1948 byl místopředsedou a v letech 1948–1950 i předsedou Slovenské národní rady. V letech 1945–1948 byl předsedou Zväzu slovenských partyzánov. V poválečných letech se podílel na vyjednávání ohledně parametrů česko-slovenského státoprávního uspořádání. V březnu 1947 se účastnil porady českých a slovenských komunistů svolané k tomuto tématu, kde sice v zásadě vyslovil souhlas s centralizačními návrhy umenšujícími kompetence Slovenska, ale v detailech se snažil zachovat jistý manévrovací prostor. Argumentoval i příkladem sovětské ústavy z roku 1936 nebo nové ústavy Jugoslávie.  V letech 1945–1946 byl poslancem Prozatímního Národního shromáždění za KSČ. V parlamentu setrval až do parlamentních voleb v roce 1946, pak se stal poslancem Ústavodárného Národního shromáždění za KSČ. V srpnu 1945 byl delegáty národních výborů zvolen za poslance Slovenské národní rady. Zasedal zde do roku 1946. Na základě výsledků voleb roku 1946 byl do Slovenské národní rady zvolen opětovně. Mandát v SNR získal i ve volbách roku 1948. Zároveň ve volbách do Národního shromáždění roku 1948 se stal za KSČ poslancem Národního shromáždění ve volebním kraji Banská Bystrica. Na poslaneckém postu v Národním shromáždění setrval formálně do své smrti roku 1952.

Obvinění z buržoazního nacionalismu.

Jeho kariéra ale byla zastavena v roce 1950, kdy byl obviněn z "buržoazního nacionalismu" a musel se stáhnout z politického života. Již od roku 1948 se v rámci KSČ začalo mluvit o hrozbě buržoazního nacionalismu, tedy upřednostňování nacionální tematiky nad sociálními a ideologickými otázkami. Zpočátku šlo o reflexi eskalující krize vztahů mezi Sovětským svazem a Jugoslávií, později za aktivní role sovětských poradců byla obvinění z buržoazního nacionalismu rozpracována i v Československu a cílena proti skupině slovenských komunistů, kteří měli často již od 30. let větší porozumění pro slovenskou svébytnost a během Slovenského národní povstání reprezentovali asertivní slovenskou politiku. Státní bezpečnost začala sbírat materiály proti některým funkcionářům a v březnu 1950 vstoupila kampaň proti buržoaznímu nacionalismu do ostré fáze, když byl z postu ministra zahraničních věcí Československa odvolán Vladimír Clementis. Začaly i signály o mocenském pádu Šmidkeho. 31. března 1950 se Šmidke vzdal postu vedoucího kádrového oddělení ÚV KSS. V dubnu 1950 Viliam Široký ostře kritizoval pro podléhání buržoaznímu nacionalismu další funkcionáře (Gustáv Husák, Laco Novomeský) a nepřímo mnohé další včetně Šmidkeho. Na IX. sjezdu KSS konaném v květnu 1950 se již o Šmidkeho údajných selháních mluvilo otevřeně. Šmidke na sjezdu provedl sebekritiku, ale jeho sestup se nezastavil. Mandátu poslance SNR se vzdal v červenci 1950.  V únoru 1951 se sešel ÚV KSČ a slovenský komunistický předák Štefan Bašťovanský zde prezentoval zprávu o „"odhalení špionážní záškodnické činnosti V. Clementise a frakční protistranické činnosti buržoazních nacionalistů v KSS".“ O Šmidkem prohlásil, že dotyčný zapomněl na svůj dělnický původ. Navrhl jeho vyloučení z ÚV KSČ. V únoru 1951 byl pak skutečně uvolněn z funkce člena ÚV KSČ.  Následně byl odsunut na nevýznamný post podnikového ředitele závodu "Tesla Bratislava". Zemřel v Bratislavě 15. prosince 1952. Historik Jan Rychlík uvádí, že smrt nastala za nejasných okolností, údajně po automobilové nehodě.  Později byl posmrtně rehabilitován a 20. ledna 1967 obdržel "in memoriam" vyznamenání Hrdina Československé socialistické republiky.

Karol Šmidke (21. ledna 1897 Ostrava-Vítkovice – 15. prosince 1952 Bratislava) byl slovenský a československý politik, funkcionář Komunistické strany Československa, respektive Komunistické strany Slovenska. Významná postava Slovenského národního povstání, předseda Sboru pověřenců a Slovenské národní rady. V 50. letech 20. století obviněn z buržoazního nacionalismu a politicky eliminován.

卡罗尔·什米德克(,1897年-1月21日-1952年-12月15日),斯洛伐克政治人物,捷克斯洛伐克共产党党员。


Definice lexikální analýzy.

Lexikální analyzátor je vstupní a nejjednodušší částí překladače. Čte ze vstupního souboru znaky reprezentující zdrojový program a z těchto znaků vytváří symboly programu, což je forma vhodná pro zpracování syntaktickou analýzou. Provádí tedy překlad posloupnosti znaků vstupního textu do posloupnosti symbolů na výstupu. Kromě této základní funkce lexikální analyzátor provádí obvykle i výpis (listing) zdrojového programu a vynechává zbytečné znaky z hlediska programu (mezery, poznámky apod.). Symboly na výstupu lexikální analýzy si můžeme představit jako dvojice (sym, atr), kde "sym" je jméno (identifikace) symbolu a "atr" představuje případný atribut (u symbolů bez atribut je "atr" prázdné).  Z hlediska implementace v jazyku Pascal je vstupem lexikálního analyzátoru textový soubor ("file of char") a výstupem posloupnost symbolů (tokens), přičemž type Token = record end; Typ SYMBOL je datový typ definovaný výčtem, který obsahuje jména všech symbolů rozpoznaných lexikální analýzou. Typ STR je abstraktní datový typ řetězce. Cílem návrhu lexikálního analyzátoru je vytvořit proceduru: procedure TOKGET(var T: TOKEN); Předávající při každém volání jeden symbol T rozpoznaný ve vstupním textu.

Lexikální gramatika.

Specifikace programovacího jazyka často obsahuje sadu pravidel, lexikální gramatiku, která definuje lexikální syntaxi. Lexikální syntaxe je obvykle regulární jazyk s pravidly skládajícími se z regulárních výrazů; ty definují sadu množinu možných posloupností symbolů, které jsou použity k vytvoření individuálních tokenů nebo lexémů. Lexer rozpoznává řetězce a pro každý nalezený druh řetězce lexikální analyzátor provádí akci, nejčastěji vytváří token.  Důležité a zároveň běžné lexikální skupiny jsou bílé znaky, které oddělují dva tokeny (codice_1 namísto codice_2), a komentáře. Ty jsou rovněž definovány v gramatice a jsou zpracovávány lexerem, ale většinou jsou vyřazeny (neprodukují žádné tokeny) a jsou považovány za nepodstatné. Existují však dvě výjimky. Za prvé v jazycích, ve kterých jsou bloky kódu odděleny pomocí odsazení, je počáteční bílý znak podstatný, poněvadž definuje strukturu bloku a je obecně řešen na úrovni lexeru. Za druhé v určitých využitích lexeru mimo překladač musejí být komentáře zachovány. V šedesátých letech dvacátého století, především v jazyku ALGOL, byly bílé mezery a komentáře eliminovány při fázi rekonstrukce řádků (počáteční fáze přední části překladače), ale tato dříve oddělená fáze je nyní prováděna samotným lexerem.

Generátory lexikálních analyzátorů.

Existuji automatické nástroje pro tvorbu lexikálních analyzátorů, např. Lex, Flex

Algoritmus lexikální analýzy.

Jak bylo uvedeno dříve, lexikální analyzátor provádí překlad vstupního textu na posloupnost symbolů. Víme, že stavbu jednotlivých symbolů lze obvykle popsat regulární gramatikou. Lexikální analyzátor je pak tvořen deterministickým konečným automatem (též DKA). Opakovanou činností procesoru nad tímto DKA získáme hledanou posloupnost symbolů. Identifikace přijatého symbolu se bude provádět podle koncového stavu automatu, v němž pro daný symbol procesor skončil svou činnost.

Chyby vzniklé během lexikální analýzy.

Během chodu DKA může dojít k chybě. Chyba vznikne, pokud pro znak pod čtecí hlavou DKA neexistuje žádná větev vedoucí ze stavu, ve kterém se procesor nad DKA nachází a zároveň tento stav není koncový.  Taková chyba vznikne jedním ze tří možných způsobů:  Každý z těchto tří typů chyb by se měl ošetřit jiným způsobem:  Nelze předem předpokládat, kterou z chyb na daném místě programátor udělá, proto se obvykle ošetřuje chyba vynecháním chybného znaku a na výstup lexikálního analyzátoru se odevzdá speciální symbol (NULSYM). Tím se zotavením po chybě odsune do fáze syntaktické analýzy. Existují i metody známé z teorie informace (Hammingova vzdálenost), které mohou sloužit k opravě některých lexikálních chyb.

Lexikální analýza je činnost, kterou provádí tzv. lexikální analyzátor ("scanner") – je součástí překladače. Lexikální analyzátor rozdělí vstupní posloupnost znaků na lexémy – lexikální jednotky (např. identifikátory, čísla, klíčová slova, operátory,...). Tyto lexémy jsou reprezentovány ve formě tokenů (symbolů), ty jsou poskytnuty ke zpracování syntaktickému analyzátoru.

词法分析(英语:lexical analysis)是计算机科学中将字符序列转换为标记(token)序列的过程。进行词法分析的程序或者函数叫作词法分析器(lexical analyzer,简称lexer),也叫扫描器(scanner)。词法分析器一般以函数的形式存在,供语法分析器调用。


Vývoj.

UH-60 "Black Hawk" byl výsledkem zkušeností, které americká armáda získala během války ve Vietnamu. Ačkoliv válka v jihovýchodní Asii potvrdila užitečnost vrtulníků v moderním konfliktu, Spojené státy za toto poznání zaplatily vysokou cenu v podobě enormních ztrát vrtulníků a jejich posádek. Z celkového počtu 11 827 vrtulníků, které ve Vietnamu sloužily, bylo v boji sestřeleno až 5 086. Z toho 3 305 připadalo na nejoblíbenější vrtulník své doby UH-1 Iroquois.  Po vietnamské válce americká armáda investovala do vývoje vrtulníků značné finanční prostředky, protože si uvědomovala, že když jí lehce ozbrojení vietnamští vojáci dokázali způsobit 50 procentní ztráty, tak střet s vojsky Varšavské smlouvy by byl fatální. Obavy z možných ztrát v dalším konfliktu vedly k novým požadavkům na nový vrtulník, který měl být rychlejší a lépe obrněný.  V lednu 1972 získaly společnosti Boeing-Vertol a Sikorsky smlouvu na vývoj a výrobu prototypů. V této soutěži zvítězil prototyp Sikorsky YUH-60A, který americká armáda v prosinci 1976 upřednostnila před YUH-61A od firmy Boeing-Vertol. První sériově vyrobený UH-60A získala americká armáda v říjnu 1978 a v červnu 1979 byl tento typ oficiálně zařazen do služby.

Konstrukce.

UH-60 je vybaven hlavním a ocasním rotorem, které jsou čtyřlisté a jsou poháněny dvěma turbohřídelovými motory General Electric T700. Vrtulník má dlouhý a nízký profil, aby splňoval požadavek armády na přepravu dopravním letadlem C-130 Hercules.  Vrtulníky UH-60 mohou provádět široké spektrum misí včetně taktického transportu vojáků, elektronického boje a letecké evakuace. VIP verze známá jako VH-60N se používá k přepravě důležitých vládních činitelů (např. členů Kongresu) nebo amerického prezidenta (volací znak "Marine One"). Black Hawk může přepravovat 1 200 kg nákladu interně nebo 4 100 kg nákladu zavěšeného externě (UH-60L / M). Vrtulník tak dokáže při bojových operacích přepravit 11 vojáků s vybavením nebo houfnici M119 s 30 náboji a čtyřčlennou posádku.  Black Hawk je vybaven pokrokočilou avionikou včetně navigačního systému GPS.  UH-60 může být vybaven křídelní systémem, který se nazývá ESSS (External Stores Support System). Na tato křídla mohou být upevněny externí palivové nádrže nebo různá výzbroj. Na každém křídle jsou dva závěsné body a celkově tak vrtulník dokáže nést čtyři palivové nádrže (2x 870 litrů a 2x 1700 litrů). Pod křídla může být zavěšena i výzbroj do hmotnosti 4500 kg, jako jsou rakety, řízené střely a kulomety.

Nasazení.

K prvnímu bojovému nasazení vrtulníků Black Hawk došlo v roce 1983 během invaze na Grenadu.  Jeden UH-60 a dva MH-60 se v roce 1989 zúčastnili operace Just Cause, což byl název pro americkou intervenci v Panamě.  V roce 1991 se více než 300 vrtulníků Black Hawk zapojilo do války v Zálivu. 27. února 1991 byly dva UH-60 sestřeleny když se snažily zachránit pilota havarované stíhačky F-16C a posádku vrtulníku UH-1H.  Vrtulníky UH-60 se v roce 1993 zapojily i do bojů v somálském městě Mogadišo, ve kterých stály americké jednotky podporované OSN proti samozvanému prezidentovi Mohamedovi Farrah Aidida. Během této operace byly dva UH-60 sestřeleny. Tato událost byla popularizována díky filmovému zpracování Ridleyho Scotta "Černý jestřáb sestřelen".  V 90. letech se Black Hawky zúčastnily bojů na Balkáně a v roce 2003 se podíleli i na intervenci v Iráku. Našly uplatnění i během operací v Afghánistánu.  Dva speciálně upravené Black Hawky se 1. května 2011 zúčastnily operace Neptune Spear v rámci níž byl zabit Usáma bin Ládin. Během operace se jeden z vrtulníků zřítil a posádka ho následně zneškodnila výbušninou, aby nedošlo k úniku technologií.

Verze.

Vrtulníky odvozené od pozemních UH-60 Black Hawk:  Námořní vrtulníky rodiny SH-60 Seahawk:

UH-60 Black Hawk je americký dvoumotorový, čtyřlistý, středně těžký víceúčelový vrtulník vyráběný společností Sikorsky Aircraft. Konstrukce vrtulníku vznikla pro konkurz Utility Tactical Transport Aircraft System (UTTAS) v roce 1972, který uspořádala americká armáda. V armádě označili prototyp jako UH-60A a vybrali Black Hawk jako vítězný vrtulník programu v roce 1976. První prototyp vzlétl v říjnu 1974 a sériově se stroje začaly vyrábět v roce 1979. Je užívaný k vzdušným útokům, výsadkům a záchraně vojenských jednotek i civilních osob.

UH-60“黑鹰”直升机(UH-60 "Black Hawk")是美国西科斯基飞机公司生产的双涡轮轴发动机、单旋翼直升机,是从西科斯基S-70直升机发展而来的一种中型通用及攻击直升机。