Historie.

Černohorské národní divadlo bylo založeno v roce 1953 jako obecní instituce zvaná "Titogradské městské muzeum". Záměrem bylo vytvořit silnou instituci, která bude fungovat jako národní divadlo. Od roku 1958 se budova stalo hlavní budovou černohorské divadelní scény a po rozhodnutí o upravení divadel měst Nikšić, Kotor, Cetinje a Pljevlja bylo divadlo známé na celém Balkáně.  Od samého počátku Národní divadlo přilákalo většinu kulturních subjektů se sídlem v Černé Hoře. Podporovalo kulturní vzrůst Černé Hory tím, že hrálo nejen domácí, ale i světová dramata apod.  Prvním představením Národního divadla byl "Gorski vijenac" upraven a režírován N. Vavićem. Poté byla tato inscenace premiéru v prosinci 1960 v Záhřebu, a byla provedena u příležitosti 100. výročí chorvatského Národního divadla.  V polovině sedmdesátých let se divadlo stalo ještě známějším díky Vladu Popovićovi, oslavovanému dramatickému umělci. Ten se stal také ředitelem Černohorského národního divadla. Během této doby si divadlo vyžádalo značnou popularitu, vysokou návštěvnost i kritiku.  Osmdesátá léta nebyla pro divadlo moc úspěšná, představení se málokdy povedla s velkým úspěchem. Budova vyhořela v roce 1989, čímž se činnost Černohorského národního divadla zastavila na několik let.  Po slavnostním otevření nově rekonstruované budově v roce 1997 divadlo opět potvrdilo svůj význam. Nová koncepce této divadelní instituce zahájila úspěšně vývoj v čele s novým řízením a uměleckým týmem především díky úsilí profesora a divadelního režiséra Branislava Mićunoviće. Během následujících let divadlo mezinárodně prospívalo státu a hlavní role si v některých představeních zahráli i světoznámí herci.  V období mezi lety 1997, kdy byla otevřena nová budova, a 2007 byla doba obrození a pokroku, s více než 40 novými díly. Několik nových festivalů byly zahájeny právě v divadle, včetně Černohorského divadelního a hudebního festivalu. Činnost Černohorského národního divadla se v této době po otevření zrekonstruované budovy vyšplhala až na žebříček nejlepších divadel Evropy. Divadlo působil jako animátor a "velvyslanec" kultury, jako středisko uměleckých akcí a jako podporovatel současných trendů v mezinárodním divadelním oboru. Společně s Černohorským královským divadlem v Cetinje je to nejvýznamnější kulturní centrum v Černé Hoře.

Černohorské národní divadlo (černohorsky: "Crnogorsko Narodno Pozorište") je nejvýznamnější kulturní stavba v černohorském hlavním městě Podgorici. Splňuje několik účelů a nabízí celou řadu programů, kromě divadla slouží také jako budova metropolitní opery. Jako jedna z nejvýznamnějších staveb je vyobrazena na kulturních mapách Černé Hory a celého Balkánu.

黑山国家剧院(Crnogorsko Narodno Pozorište)是位于黑山首都波德戈里察的一家建筑。黑山国家剧院设立于1953年,最初名为铁托格勒国家剧院。黑山国家剧院是黑山最具代表性的表演场地之一。1989年,该建筑被烧毁。1997年5月,黑山国家剧院完成重建。


Biografie.

Neelix je druhem Talaxian. Narodil se na Rinaxu, měsíci domovské planety Talax v kvadrantu delta. Jeho prapradědeček však pocházel z druhu Myleanů. Celá Neelixova rodina byla zabita ve válce s Haakoniany.  Do roku 2371 se Neelix živil různě. Když se v roce 2371 setkal s lodí "USS Voyager", živilo ho to, co nalezl ve vracích zničených vesmírných lodí v blízkosti Ochráncovy vesmírné stanice. Poté, co pomohl posádce "Voyageru" setkat se s Ocampy, mimozemským druhem které Ochránce chránil, a poté, co byla Ochráncova stanice zničena, přidal se spolu se svou ocampskou přítelkyní Kes k posádce "Voyageru". Stal se šéfkuchařem, diplomatem a také takzvaným důstojníkem přes morálku. Jeho znalosti okolního vesmíru byli pro posádku "Voyageru" velmi cenné.  Neelix považoval za svého přítele šéfa bezpečnosti Tuvoka, kterého se neustále snažil rozveselit. Během transportu Neelixe, Tuvoka a mimozemské rostliny došlo k poruše, a na čas se z těchto tří stala jedna osoba, která se nazývala "Tuvix". Neelix si byl také velmi blízký s Naomi Wildmanovou, i její matkou Samanthou.  Neelixův pohled na náboženství nebyl nikdy plně osvětlen, ale po většinu času jeho pobytu na Voyageru věřil v talaxianskou verzi posmrtného života. Poté co byl po nehodě několik hodin klinicky mrtvý a neměl žádné posmrtné vize, ztratil v posmrtný život víru (epizoda „Mortail Coil“).  Neelix opustil Voyager v epizodě sedmé série „Homestead“, kdy byla nalezena malá talaxianská kolonie v pásmu asteroidů. Kapitán Kathryn Janewayová jmenovala Neelixe "oficiálním" velvyslancem Hvězdné flotily v kvadrantu delta. Poté se Neelix objevil ještě v závěrečné epizodě „Endgame“, kdy navázal s Voyagerem dálkovou komunikaci před tím, než se loď dostala do alfa kvadrantu.

Neelix je fiktivní mimozemská postava ze světa Star Treku. V seriálu "" se v roce 2371 dostal na palubu lodě Federace "USS Voyager", kde vykonával post velvyslance, kuchaře a tzv. morálního důstojníka. "Voyager" opustil v roce 2378, když byla objevena malá kolonie jeho druhu na asteroidu. Neelixe ztvárnil herec Ethan Phillips.

尼利克斯(Neelix)是科幻电视剧《星际旅行:航海家号》的一名角色,由伊桑·菲利普斯饰演。


Vývoj.

První studie možné náhrady tanku AMX 30 začaly být vypracovávány v roce 1964. Nový tank, označený Napoléon/Leopard 3 měl být původně vyvinut ve spolupráci v Bundeswehrem, ten se však roku 1982 rozhodl projekt opustit a dále používat pouze tehdy nové tanky Leopard 2. Ve Francii tak vývoj nového tanku pokračoval samostatně. První prototyp tanku Leclerc byl představen roku 1987, sériová výroba začala roku 1990 a první sériový kus byl francouzskou armádou převzat v lednu roku 1992. Po skončení studené války bylo namísto původně plánovaných 1400 Leclerců odebráno pouze 406 (+20 vyprošťovacích tanků Leclerc ARV). Kromě klasického bitevního tanku byl na jeho bázi stavěn též vyprošťovací tank Leclerc ARV vybavený hydraulickým jeřáběm o nosnosti 35 tun a dvěma navijáky a konstrukčně podobný ženijní tank Leclerc DNG. SAE provozují kromě 388 tanků Leclerc rovněž 46 vozidel Leclerc ARV a dva cvičné tanky. Arabské tanky se liší použitím německého motoru a převodovky a účinnější klimatizací.

Konstrukce.

Tank Leclerc se vyznačuje kompaktními rozměry a nízkou hmotností, což je dáno zejména jeho pouze tříčlennou posádkou, nově řešeným pancéřováním a vysokou mírou miniaturizace jeho komponentů. Celé fungování tanku je rovněž vysoce automatizováno.  Tank je vybaven vysoce efektivním systémem řízení palby. Pravděpodobnost zásahu cíle první ranou na vzdálenost 2 000 metrů za jízdy a za každého počasí je 95%. Kanón stabilizovaný ve dvou rovinách je spojen se zaměřovačem střelce, který ale pro zvýšení přesnosti za pohybu používá přídavnou stabilizaci. Velitel tanku má navíc samostatný zaměřovač. Palebný systém rovněž umožňuje automatické sledování vybraného cíle, což zmenšuje zatížení střelce. Fungování systému řízení palby zajišťují dva počítače firmy Electronique Serge Dassault (ESD).  Hlavní výzbroj tanku představuje kanón GIAT CN120-26/52 ráže 120 mm s hladkým vývrtem hlavně, který je upravenou verzí kanónu tanku AMX-40. Kanón je vybaven automatickým nabíjecím zařízením, díky kterému stačí k obsluze celého tanku pouze 3 osoby. V jeho zásobníku je celkem 22 nábojů a dalších 18 nábojů je vezeno v přední části korby vedle řidiče. Doplnění zásobníku trvá při zastavení 10–15 minut. Tank používá francouzské protipancéřové podkaliberní a kumulativní, jakož i protipěchotní střely. Teoreticky může používat též 120 mm standardní munici NATO.  Další výzbrojí je 12,7 mm kulomet MG a na pravé straně věže lafetovaný střešní kulomet ráže 7,62 mm. Ten je umístěný za vstupem střelce a dálkově jej ovládá velitel tanku. Ve věži tanku je osmnáct granátometů, ze kterých jsou odpalovány infračervené klamné cíle, dýmové granáty a protipěchotní granáty.  U tanků Leclerc je použito jednak vyměnitelné modulární pancéřování vyrobené na bázi kompozitů, jednak vrstvený pancíř typu Chobham.  Pohon tvoří přeplňovaný vznětový vidlicový osmiválec Wärtsilä Uni Diesel V8X 1500. Má zdvihový objem 16,5 l, ze kterého vyvíjí největší výkon 1100 kW (1500 k) při 2500 otáčkách za minutu. Samočinná převodovka SESM ESM-500 má pět stupňů pro jízdu vpřed a dva pro jízdu vzad. Tank má elektroimpulsní ovládání, které se podobá systému Fly-by-Wire. Pásový podvozek sestává ze šesti pojezdových kol s neobvyklým hydropneumatickým pérováním. Na silnici tank dosahuje rychlosti až 71 km/h, v terénu je to 50 km/h a jeho dojezd je až 550 km.

Operační nasazení.

Tanky Leclerc nebyly doposud bojově nasazeny. Francie a Spojené arabské emiráty je však vyslaly v rámci mise KFOR do Kosova. Další tanky tohoto typu slouží v Libanonu v rámci mise UNIFIL. SAE tyto tanky nasadily v Jemenu.

Leclerc je francouzský tank kategorie hlavní bojový tank ("Main Battle Tank" — MBT) čtvrté generace vyráběný zbrojovkou Nexter (původně GIAT Industries) v letech 1990–2008. Byl vyvinut jako náhrada typu AMX-30. V současnosti je ve výzbroji armády Francie (406 kusů) a armády Spojených arabských emirátů (388 kusů). Tank byl pojmenován po legendárním generálu Phillippovi Leclercovi, který se svou 2. tankovou divizí v roce 1944 jako první symbolicky vstoupil do okupované Paříže.

勒克莱尔坦克(),又名雷克勒坦克,非官方代号AMX-56,是法国国有军火商GIAT(现奈克斯特公司)所研制的主战坦克,它在1993年起取代1960年代服役的AMX-30主力战车。主要用户是法国陆军以及阿拉伯联合酋长国。


Popis.

Husa sněžní se vyskytuje ve dvou poddruzích, které se viditelně liší ve velikosti, průměrně však dorůstá 65–75 cm a dosahuje hmotnosti mezi 2,4–3,4 kg. Tvoří dvě barevné formy, které se často vzájemně kříží: světlou, kdy je celá sněhově bílá s tmavými letkami a tzv. modrošedou, kdy na jejím těle převládá modrošedé zbarvení. Formy jsou tak odlišné, že byly v minulosti považována za odlišné druhy.

Rozšíření.

Hnízdí v tundrách v Grónsku, Kanadě, Aljašce a v severovýchodním cípu Sibiře. Je tažná se zimovišti v teplejších oblastech Spojených států a v Mexiku. Jako vzácný tulák se objevuje i v Evropě, velká část zde volně žijících hus sněžních má však původ v jedincích uprchlých ze zajetí. Během první poloviny 20. století byla její populace na viditelném poklesu, dnes je však již opět stabilizována.

Chování.

Jedná se o společenský druh, který hnízdí, táhne a přes zimu se zdržuje v hejnech. Ve věku dvou let si začínají husy sněžné hledat partnery, ale hnízdit obvykle nezačínají před dosažením věku 3 let. Samice jsou přitom vysoce filopatrické, což znamená, že se během hnízdního období pravidelně vrací na místo, kde se sami vylíhly.  Hnízdit začíná obvykle na konci května a v průběhu několika prvních dnů v červnu, v závislosti na sněhových podmínkách. Místo pro hnízdění vybírá samice, která se následně podílí i na budování samotného hnízda. V konečném stádiu jej tvoří důlek důkladně vystlaný rostlinným materiálem a peřím. Snůška čítá 3–5 vajec, na kterých sedí samotná samice po dobu 22–25 dnů. Vejce i malá mláďata bývají velmi oblíbenou kořistí polárních šelem, jako jsou lišky či chaluhy, rodiče však vždy své hnízdo urputně brání. Po 42–50 dnech jsou mláďata již schopna letu, ale až do období, kdy se začínají rozmnožovat zůstávají se svými rodiči.

Husa sněžní ("Chen caerulescens") je severoamerický druh husy. Zařazení do systému je u ní v současné době sporné, ačkoli bývá totiž obvykle nově řazena do rodu "Chen", někteří autoři se stále přiklání k původnímu řazení do rodu "Anser" a uvádí ji tak pod latinským názvem "Anser caerulescens".

雪雁(学名:)为鸭科雁属的鸟类,俗名白雁。分布于北美洲、东至梅尔维尔和哈得孙湾东岸、北极各岛、西伯利亚、日本以及中国大陆的河北、长江口等地,一般栖息于沿海。该物种的模式产地在加拿大的哈德孙湾。


Život.

Budoucí král Farúk se narodil 11. února 1920 tehdejšímu egyptskému sultánovi (později králi) Fuadovi I. a jeho ženě královně Nazli Sabri jako jejich prvorozený a jediný syn, nebyl však nejstarším dítětem krále.  Před smrtí svého otce studoval na Královské vojenské akademii ve Woolwich v Anglii. Když jeho otec náhle 28. 4. 1936 zemřel, stal se mladý a ještě nedospělý Farúk králem. Tou dobou pobýval v Londýně.

Vláda.

Farúk se stal králem již v 16 letech, kdy byl ještě nedospělý, a tak za něho v období 28. duben 1936 – 29. červenec 1937 vládli regenti. Stal se prvním panovníkem v dějinách Egypta, který uskutečnil projev v rozhlase.  Byl svržen při Egyptské revoluci roku 1952 a byl nucen odstoupit v prospěch syna Ahmeda Fuada. Ten se stal nakrátko králem jako Fuad II. (ten byl ale roční dítě a odjel do exilu s otcem). Farúk I. zemřel v exilu v Itálii v Římě 18. březen 1965. Jeho sestra byl Fawzia Shirin byla první manželkou íránského šáha Muhammada Rezá Pahlavího.

Zajímavost.

Farúk byl kleptoman, prý kradl vše, co mu přišlo pod ruku, Winstonu Churchillovi odcizil dokonce hodinky a o medaile připravil i mrtvolu íránského Šáha Rezy Pahlaví.  Z počátku vlády býval král Farúk štíhlý, ale později hodně přibral. Jeho záliba v jídle mu způsobila nebezpečnou obezitu, vážil téměř 136 kg.

Tituly a vyznamenání.

Jeho plný titul byl ""Jeho Veličenstvo Farúk I., z milosti Boží, král Egypta a Súdánu, vládce Núbie, Kordofánu a Darfúru.""

Farúk I. (arabsky:"فاروق الأول Farúk al-Awwal", 11. února 1920, Káhira – 18. března 1965, Řím) byl předposledním egyptským a súdánským králem v letech 1936–1952. Byl desátý vládce z dynastie Muhammada Aliho. Na trůn nastoupil po svém otci Fuadovi I. Byl považován za prvního původem egyptského panovníka po tisíciletí přes jeho smíšené kořeny.

法鲁克一世(;拉丁文转写:"Fārūq al-Awwal",1920年-2月11日-1965年-3月18日),全名穆罕默德·法鲁克("Muhammad Fārūq"),埃及国王,1936年至1952年在位,是穆罕默德·阿里王朝的第十任统治者。


Pozadí vzniku.

Španělsko se roku 1983 připojilo k projektu evropské fregaty typu NFR-90, kterou mělo sdílem osm států NATO. Projekt ale byl roku 1989 zrušen pro rozdílnost požadavků jednotlivých zemí. Vývoj samotných fregat F-100 posléze proběhl jako součást společného projektu TFC ("Trilateral Frigate Cooperation") nastartovaného roku 1994 ve spolupráci s Německem a Španělskem. Projekt se lišil tím, že zahrnoval pouze konstrukci samotné lodě, ale ne jejím vybavením a stavbou. Na jeho základě Německo postavilo vlastní příbuznou třídu "Sachsen" a Nizozemsko svou třídu "De Zeven Provinciën".  Všechny lodě staví španělská společnost Navantia (nejprve E.N. Bazan, později též Izar) v loděnici ve Ferrolu. Stavba první čtyřkusové série, zahrnující fregaty "Álvaro de Bazán", "Almirante Juan de Borbón", "Blas de Lezo" a "Méndez Núnez" byla objednána v roce 1997. Do služby byly zařazeny v letech 2002–2006. V roce 2006 vláda schválila stavbu páté jednotky, pojmenované "Cristóbal Colón". Stavba fregaty "Juan de Austria" byla později zrušena.

Konstrukce.

V designu a konstrukci fregat byly uplatněny prvky technologií stealth. Multifunkční radar SPY-1D systému Aegis je umístěn na vrcholu vysoké pyramidové nástavby, což lodi dává charakteristickou siluetu. Systém Aegis přitom dokáže najednou sledovat stovky cílů a zároveň zajišťovat řízení palby. Hladinový naváděcí radar je typu AN/SPS-67, navigační radary typu AN/SPS-73. Trupový sonar je typu Raytheon DE1160 LF. K vlastní obraně slouží čtyři vrhače klamných cílů Mk 36 SRBOC a systém protizbraní vybavený akustickými torpédy AN/SLQ-25A Nixie.  V příďové dělové věži se nachází jeden 127mm kanón United Defence Mk 45. Hlavňové zbraně menších ráží zastupuje jeden 20mm obranný systém Meroka a dva 20mm kanóny Oerlikon. Mezi dělovou věží a můstkem se dále nachází 48násobné vertikální odpalovací zařízení Mk 41, ve kterém je standardně uloženo 32 protiletadlových řízených střel Standard SM-2MR Block IIIA s dosahem 70 km a 64 protiletadlových řízených střel RIM-162 ESSM s dosahem 50 km (ty jsou ve čtyřnásobných kontejnerech). Údernou protilodní výzbroj představují dva čtyřnásobné kontejnery protilodních řízených střel Boeing Harpoon s dosahem 120 km. Protiponorkovou výzbrojí jsou dva pevné dvouhlavňové 324mm protiponorkové torpédomety Mk 32, ze kterých jsou vypouštěna lehká protiponorková torpéda Mk 48. Na zádi fregat se nachází přistávací plocha a hangár pro jeden protiponorkový vrtulník Sikorsky SH-60B LAMPS III Seahawk.  Pohonný systém je koncepce CODOG. Lodě mají dvě plynové turbíny General Electric LM2500 a dva diesely Bazán Bravo-12. Lodní šrouby jsou dva. Nejvyšší rychlost dosahuje 29 uzlů.

Třída Álvaro de Bazán (též třída F100) je třída univerzálních fregat španělského námořnictva, vybavených americkým zbraňovým systémem Aegis a multifunkčním radarem SPY-1D. Jsou to první evropská plavidla a zároveň první plavidla o velikosti fregat vybavená systémem Aegis. Slouží jako velitelská plavidla a prostředky boje proti letadlům, lodím i ponorkám. Původně bylo objednáno šest fregat této třídy, později byla stavba šesté jednotky zrušena. Na základě třídy "Álvaro de Bazán" byly dále vyvinuty norské fregaty třídy "Fridtjof Nansen" a ve stavbě jsou australské torpédoborce třídy "Hobart".

阿尔瓦罗·迪·巴赞级巡防舰(英文:Álvaro de Bazán-class frigate),中文通常译为巴赞级巡防舰,又译为阿尔瓦罗·巴赞级或艾尔瓦罗·迪·巴赞级等,是欧洲第一种安装「神盾系统」的舰艇,就单舰防空能力来说,是欧洲性能极强的防空巡防舰,具有区域防空能力及反弹道导弹的侦测能力。


Děj.

Film se soustřeďuje na zakázanou lásku mezi Williamem Shakespearem (Joseph Fiennes) a Violou z Lesseps (Gwyneth Paltrow), dcerou bohatého obchodníka.  Na začátku filmu ředitel divadla Philip Henslowe (Geoffrey Rush) dluží peníze lichvářovi Hughu Fennymanovi (Tom Wilkinson). Henslowe nabídne Fennymanovi partnerství na produkci Shakespearovy nové komedie – "Romeo a Ethel, pirátova dcera" – se slibem, že to bude hit. Ale Shakespeare poté, co se dozví, že ho jeho milá podvádí s jeho patronem, spálí původní hru a začne psát novou. Tuto hru později přejmenuje na "Romeo a Julie" a přepracuje ji na tragedii.  Shakespeare trpí spisovatelským blokem a tak není schopný hru dokončit. Namísto toho hledá herce pro Romea. Nakonec je do této role obsazen chlapec Thomas Kent, který Shakespeara zaujal svým výkonem a láskou k jeho předchozím hrám. Přes nevědomost všech zaměstnanců divadla je Thomas ve skutečnosti mladá Viola z Lesseps, která si přeje hrát, ale musí se převlékat za muže, protože ženy v divadle hrát nesmějí.  Poté, co Shakespeare objeví pravou identitu svého herce, spolu navážou tajný poměr. Inspirovaný Violou začne zase psát, při čemž mu radí jeho přátelský rival Christophera Marlowa (Rupert Everett). William a Viola vědí, že jejich vztah nespěje k dobrému konci, protože Shakespeare je ženatý a Violu její otec zaslíbil lordu Wessexovi (Colin Firth).  Úředník Tilney (Simon Callow) královny Alžběty I. (Judi Dench) později zjistí, že v „Shakespearově” divadle hraje žena. Nařídí uzavřít divadlo pro porušení zákona. Už to vypadá, že se "Romeo a Julie" nebude moci hrát, ale majitel konkurenčního divadla Shakespearovi nabídne, aby hru hrál u něj. Shakespeare se rozhodne, že bude hrát roli Romea a roli Julie zahraje chlapec v převleku.  Hra se hraje v den Violiny svatby. Po obřadu Viola uteče do divadla. Krátce před začátkem hry se u chlapce, který měl hrát Julii, začne vinou puberty projevovat změna hlasu. Viola se s ním vymění a spolu se Shakespearem zahraje vášnivé představení.  Do divadla přijede pan Tilney a jménem královny chce zatknout všechny hrající pro nemravnost. Alžběta I. je ale v divadle přítomna a, i když rozpozná, že Julii hraje žena, zatknutí zabrání.  Nicméně Viola musí odjet se svým novým manželem do kolonie ve Virginii a se Shakespearem se už nikdy neuvidí. Shakespeare z ní udělá hlavní roli ve své nové hře "Večer tříkrálový aneb Cokoli chcete" a zvěční ji tak.

Zamilovaný Shakespeare (originální název Shakespeare in Love) je romanticko-komický film z roku 1998. Režíroval ho John Madden a scénář napsali Marc Norman a Tom Stoppard. Je z větší části smyšlený, ale několik postav je založeno na reálných lidech. Navíc několik postav a veršů odkazuje na hry Williama Shakespeara.

是一部1998年首映的电影,由英国导演约翰·麦登执导。剧本则来自于1990年因威廉·莎士比亚的影响而创作了一出成功戏剧──《君臣人子小命呜呼》(》的剧作家汤姆·斯托帕德与兼任制片人的马克·诺曼。


Historie.

Začátky.

Společnost Delta Air Lines vznikla v roce 1924 pod jménem Huff Daland Dusters jako malá skupina práškovacích letadel v Americké Georgii. Společnost se postupně rozšiřovala až na 18 letadlovou flotilu, což byla ve své době největší flotila letadel na světě, postupně se práškovací firma začala rozrůstat až do Mexika a zbytku Jižní ameriky.  C. E. Woolman odkoupil Huff Daland Dusters. Přejmenoval společnost na název Delta Air Service. První osobní let byl vykonán v roce 1929, z Dallasu, přes Texas až do Jacksonu v Mississippi, navíc s několika dalšími mezipřistáními. Byl vykonán s letadlem Travel Air 6000, do kterého se vešel pilot a pět pasažérů. V roce 1930 byla společnost přejmenována na Delta Air Corporation, přerušila osobní leteckou dopravu a začala se zaměřovat na leteckou poštu.

1940−1980.

V roce 1940 se opět společnost přejmenovala na název Delta Air Lines. Linky jsou obsluhovány letadly DC-2, DC-3, ve kterých jsou i stevardky. V roce 1941 se sídlo přesouvá z Monroe do Atlanty. V roce 1946 přepravuje Delta svého miliontého pasažéra, flotila Delta Air Lines má pro cestující celkově 644 sedadel. V roce 1953 letadla Delta Air Lines začínají létat mezinárodní lety, především do venezuelského Caracasu a na Karibik. Společnost v roce 1959 obdržuje čtyřmotorový letoun DC-8, na kterém se poprvé objevuje logo s modrým trojúhelníkem.  Delta obdržuje National Safety Award (Národní ocenění za bezpečnost), pro 11 miliard přepravených pasažérů bez letecké nehody. Stává se také první aerolinkou provozující dvoumotorové proudové letadlo DC-9. Po přibližně 50 letech působení Delta provozuje mezinárodní linky s Boeingem 747 a letadlem Lockheed L-1011 TriStar, v roce 1972 se připojují aerolinky Northeast Airlines k Deltě.  Kolem roku 1970 zavádí Delta počítačový rezervační systém.

1980−2000.

Na začátku 90. let má Delta finanční potíže, Western Airlines se připojují k Deltě a ta se stává čtvrtou největší leteckou společností té doby v USA. Spouští internetový rezervační systém. V roce 1991 převzala Delta letadla zaniklé společnosti Pan Am. Zahajuje jako první v Severní americe provoz letadla McDonnel Douglas MD-11. Stává se hlavní Olympijskou leteckou společností při olympijských hrách 1996 v Atlantě.  DeltaCargo a SwissCargo vytváří společně první nákladní leteckou alianci, rok 1988. Air Transport World magazine vyhodnocuje v roce 1999 Deltu jako společnost roku.

2000−současnost.

Delta Air Lines společně s Aeroméxico, Air France a Korean Air v roce 2000 zakládá leteckou alianci SkyTeam, objednává přibližně 500 nových letadel. Vznikají také nové internetové stránky a logo. V roce 2003 byla založena byla nová sestreská nízkonákladová letecká společnost Song, která byla inovativní díky svému modernímu přistupu k zákazníkovi. Po čase zkrachovala kvůli finančním problémům. Gerald Grinstein se v roce 2004 stal sedmým výkonným ředitelem Delta Air Lines, slavilo se 75 let fungování společnosti. V tu dobu operovala ve 124 světových destinacích v 24 zemích, což bylo v této době nejvíce na světě. V roce 2010 Delta oznámila velké předělávky ve službách k pasažérům. To znamenalo investici více než 2 miliardy dolarů do modernizace interiérů letadel.  V roce 2019 koupila Delta 20 % podíl v jihoamerické letecké společnosti LATAM. LATAM zároveň ukončil partnerství s American Airlines a opustil alianci Oneworld.

Flotila.

K 19. lednu 2019 společnost využívala celkově 879 letadel starých průměrně 16,1 let.

Delta Air Lines, Inc. je americká letecká společnost sídlící v Atlantě ve státě Georgie, byla založena v roce 1924. Delta je zakládájicím členem letecké aliance SkyTeam v roce 2000. V roce 2016 přepravila 183 milionů pasažérů, provozuje více než deset tisíc letů denně.

达美航空(英语:Delta Air Lines, Inc.,)是一家总部位于美国乔治亚州亚特兰大的航空公司,目前是世界上国内客运总里程与客运机队规模第二大的航空公司。达美航空为天合联盟创始成员之一,其在全球六大洲52个国家拥有超过325个航点。达美航空及其子公司拥有超过80,000名员工,每天营运超过5,400班航班。达美航空共有9个枢纽机场,其中以哈茨菲尔德-杰克逊亚特兰大国际机场为最高客量和最高升降量。达美航空亦在财富美国500强中排行第69位。


Historie.

Emirates Airlines jsou arabské aerolinie, které vznikly 25. března 1985 a zakladatelem byla vláda emirátu Dubaj, členské země Spojených arabských emirátů. Aerolinky vznikly poté, co společnost Gulf Air začala omezovat lety do Dubaje. První let společnosti Emirates odstartoval v září stejného roku z Dubaje do pákistánského Karáčí a indické Bombaje. Pravidelné lety do Evropy byly zahájeny v červnu roku 1987 z Dubaje do londýnského Gatwicku a o tři roky později začaly Emirates létat do Singapuru.  V říjnu roku 2008 přesunul dopravce veškeré své operace na nově postavený terminál 3 na Dubajském mezinárodním letišti. Ten byl speciálně postaven pouze pro tuto aerolinku. Emirates patří mezi členy holdingové společnosti Emirates Group, která aeroliniím poskytuje silné finanční zázemí. Díky tomu jsou Emirates nejrychleji rostoucím dopravcem v interkontinentální dopravě.  Za rok 2010 přepravily Emirates 27,4 milionů cestujících, v roce 2016 to bylo o 25 milionů víc.

Destinace.

Emirates létají převážně na delší vzdálenosti ze svého sídla v Dubaji. Emiráty nejsou pro mnoho cestujících cílovou adresou, ale přestupním bodem zejména do Asie nebo Austrálie. Emirates mají věrnostní program pro často létající cestující, nazvaný „"Emirates SkyWards"“. Program je využíván více než 5,72 miliony cestujícími. K dispozici jsou čtyři úrovně: Blue, Silver po dosažení 25 000 mil, Gold po dosažení 50 000 mil a IO, který je připraven pouze pro vybrané zákazníky. Emirates není členem žádné aliance leteckých společností. V roce 2000 společnost tuto možnost krátce zvažovala, ale rozhodla se zůstat samostatná. Příčina tohoto rozhodnutí byla později odhalena viceprezidentem společnosti, který uvedl: “Schopnost reagovat na situaci na trhu by byla omezena kvůli nutnému souhlasu od ostatních partnerů.”

Praha.

Linka.

Společnost létá do Prahy každodenně od 1. července 2010, kdy nasadila na linku Airbus A330-200 s kapacitou 287 míst, za první rok využilo linku přes 150 000 pasažérů a bylo přepraveno půl milionů kilogramů nákladu. Po 18 měsících provozu linky, 1. ledna 2012 byl díky velké poptávce na linku nasazen letoun Boeing 777-300ER s kapacitou 364 míst. V roce 2012 společnost zaměstnávala přes 100 českých palubních průvodčích, linku využívali převážně lidé z Prahy, západních Čech či z východního Německa.  Dne 1. května 2016 nasadila na tuto linku největší dopravní letadlo světa Airbus A380, stala se tak první leteckou společnost pravidelně provozující tento typ do Prahy, kapacita letů byla celkově navýšena o 44 %. Mezi roky 2010 až 2016 přepravila na této lince společnost více než milion cestujících. Při prvním pravidelném letu A380 byl tento typ v Praze po čtvrté, nesl imatrikulaci A6-EES.  Dne 29.dubna 2017 zasáhl letoun A380 při přistávání v Praze blesk a letadlo muselo být na noc kvůli kontrole uzemněno v Praze. Na linku byl nasazen náhradní letoun A380 z linky Londýn – Dubaj. Bylo to poprvé, co se na letišti v Praze potkaly dva Airbusy A380.  K sedmiletému výročí linky do Prahy 1. července 2017 vyslaly Emirates na pravidelnou linku A380 ve speciálním potisku „United for Wildlife" (imatrikulace A6-EER), který je součástí kampaně na ochranu volně žijících zvířat a proti ilegálnímu obchodu s ohroženými druhy. K tomuto dni bylo na této lince přepraveno více než 1,5 milionů cestujících.  Od 1. července 2018 linka dostala také druhou denní frekvenci. Tu provozuje Boeing 777-300ER, ten přistává v Praze ve večerních hodinách. Doplnil tak polední frekvenci A380. Na podzim 2018 bylo oznámeno, že druhá frekvence bude od 6. listopadu 2018 až do 31. května 2019 přerušena.Společnost Emirates v srpnu 2019 oznámila zrušení druhé frekvence od června 2020. Reaguje tím na menší poptávku po letech do Dubaje.  Z důvodu pandemie COVID-19 došlo od 24. března 2020 na minimálně čtvrt roku k přerušení linky Emirates do Prahy.

Reklamy.

Emirates v Praze také investuje do reklam. Reklamní nátěry mívá tato společnost na pražských i brněnských tramvajích – v Praze například v roce 2012 na Škodě 14T, nověji pak na tramvajích Škoda 15T. Od léta 2017 je reklamou Fly Emirates polepená celá souprava metra C. Do července 2017 provozovaly Emirates rezervační pobočku ve Slovanském domě v Praze, tu ale přesunuly na letiště.

Codeshare.

Společnost Emirates má v červenci 2017 codeshare dohodu o sdílení letů s těmito aerolinkami. Není ale členem žádné letecké aliance.

Flotila.

Společnost Emirates si zakládá na dálkových letech, tudíž vlastní především širokotrupá letadla pro více cestujících a delší vzdálenosti.

Současná.

V srpnu roku 2019 se flotila Emirates mimo Emirates SkyCargo a Emirates Executive skládala z 257 letadel.

Historická.

Typy letadel které Emirates v minulosti provozovaly:

Služby.

Ekonomická třída.

V ekonomické třídě jsou k dispozici sedadla s rozměry (81–86 cm). Hmotnostní limit odbaveného zavazadla u nejlevnějšího ekonomického tarifu je 15 kg, příruční zavazadlo může být o celkové maximální hmotnosti 7 kg a rozměrech (55 x 38 x 20 cm).

Business třída.

Cestující v business třídě mají možnost využít službu Aeromobile, která umožňuje volání z mobilního telefonu během letu. Váhový limit odbaveného zavazadla nesmí překročit 40 kg, příruční zavazadlo může být o dvou kusech do celkové maximální hmotnosti 12 kg. Pro držitele karet věrnostního programu Emirates (SkyWards) je navíc možný bonus v podobě zvýšení povolené hmotnosti odbaveného zavazadla: pro držitele stříbrné karty + 12 kg a pro držitele zlaté karty + 16 kg. Cestující v business třídě mohou navštívit Business salónky zdarma. Business salónky jsou k dispozici na letištích v Praze, Dubaji a v dalších cílových destinacích. Emirates má po celém světě téměř 30 vlastních business salónků. K dispozici cestujícím v business třídě je rovněž služba "Fast track", která cestujícím umožňuje rychlý průchod přes imigrační kontrolu v Praze, Dubaji nebo v jiné cílové destinaci.

První třída.

V první třídě jsou k dispozici sedadla široká 78 centimetrů a sklopitelná do vodorovné polohy. U každého místa je elektrická zásuvka, dva porty USB a extra velký stůl poskytující pracovní plochu. Na 17 palců širokoúhlém televizoru jsou k dispozici stovky hudebních a televizních stanic. Váhový limit odbaveného zavazadla nesmí překročit 50 kg, příruční zavazadlo může být o dvou kusech do celkové maximální hmotnosti 12 kg. Emirates poskytují možnost privátního transferu cestujícího z jeho domova, hotelu či kanceláře na letiště.

Věrnostní program.

Emirates má věrnostní program (Frequent-flyer program – FFP) pro často létající cestující, nazvaný „Emirates Skywards“. Emirates není členem žádné aliance leteckých společností. Program je využívaný více jak 5,72 miliony cestujícími. K dispozici jsou čtyři úrovně Blue, Silver po dosažení 25 000 mil, Gold po dosažení 50 000 mil a IO, který je připraven pouze pro vybrané zákazníky.

Fotogalerie.

"Pro zobrazení typu letadla přejeďte myší po obrázku"

Emirates (arabsky "طيران الإمارات") je letecká společnost Spojených arabských emirátů, vlastněná emirátem Dubaj a založená v roce 1985. Jejím domovským letištěm je mezinárodní letiště v Dubaji, v roce 2016 to byla největší letecká společnost podle počtu přepravených pasažérů. Společnost provozuje také společnost Emirates SkyCargo, což byla v roce 2016 druhá největší letecká společnost podle přepravy tun nákladu.

阿联酋航空(;英语:Emirates)是阿拉伯联合酋长国的客运航空公司,于1985年成立,提供来往迪拜的民航服务。阿联酋航空为中东地区最大的航空公司,每周运营超过3600个由它的基地-迪拜国际机场出发的航班,航线遍布六大洲的80个国家和超过150个城市。该公司还运营着世界上四个最长的直飞航线,从迪拜到洛杉矶、旧金山、达拉斯-沃斯堡和休士顿。2016/17年度阿联酋航空运送旅客5610万人次。 阿联酋航空拥有世界最大A380-800以及777-300ER的机队,其中A380的数量更是占了该机型全球总订单量的一半。


Historie.

Jedna z prvních zdokumentovaných cyklojízd proběhla o sobotní noci 25. července 1896 v San Francisku. Zúčastnilo se jí asi 5 000 lidí a cílem mělo být zlepšení infrastruktury města pro individuální dopravu. Časem však bylo nadšení vystřídáno zaujetím pro automobilismus a cyklistické hnutí upadlo v zapomnění.  Renesance nastala v západní světě v 70. letech zejména v Nizozemí(kde mělo stopy hnutí Provo), v Paříži, ve Stockholmu a z amerických měst pak Berkeley, New York. Motivací byly ekologické demonstrace proti masové automobilové dopravě nebo jen cíleně za zlepšení prostředí pro cyklistiku.  V 80. letech se několik let organizovaly jízdy v dánské Kodani pro zlepšení podmínek pro cyklisty, dnes se toto město považuje za cyklistickou velmoc.  Devadesátá zviditelnil koncept cyklojízd jako "Critical Mass". V červenci 1992 se jela první "Critical Mass ride" v San Franciscu, kterou se krátce na to podařilo vyvinout ve spontánní jízdu bez hierarchie, ale s pevně daným místem a časem startu. To mělo usnadnit nezávislost na organizátorech i nepostižitelnost ze strany policie. Název se inspiroval cyklistickou dopravou v Číně (v ulicích neřízených semafory cyklisté přejíždějící přes ulici plnou aut se musejí svým počtem dostat nad „kritickou masu“, aby počtem získali respekt, dostali přednost a mohli projet) a čerpá z dokumentárního filmu Return of the Scorcher. Než se jízdy rozšířily do desítek měst v USA a následně do Evropy a ostatního světa se po SF, Berkeley, NYC and Londýně, pátym městem stala Praha a to již na podzim v roce 1993. Jízdy byli založené partou kurýrů ze San Franciska a zpočátku byly komorní. Založení pražské Critical Mass korespondovalo s prvním světovým Kurýrním šampionátu v. Od roku1997 byly jízdy v režii skvaterů z Ladronky. V roce 2007 se v Budapešti podařilo na jízdu mobilizovat 50.000 cyklistů, v roce 2008 až 80.000 cyklistů (v roce 2011 jen 30 tisíc)  V roce 2013 se k hnutí "Critical Mass" hlásilo cca 500 měst, s původním neorganizovaným pojetím nemusí však sdílet víc než sounáležitost.

Pravidla a cíl cyklojízdy.

Cílem cyklojízdy je nebo může být: Cyklojízda má vlastní pravidla, které zabezpečí její provedení:  Všechny velké cyklojízdy v Praze mají vyjednaný doprovod Policie a Zvláštní užití komunikace od MHMP.

Critical mass.

Critical mass může značit několik různých významů:  Critical Mass je cyklojízda pořádaná typicky poslední pátek každého měsíce. Snahou bylo usnadnit tradici tím, že iniciátoři jsou nezávislí na organizovaných a hierarchických strukturách přesto, že takové v San Francisku existovali. Daný je jen čas a místo srazu, trasa jízdy je spontánní.  Původní myšlenkou Critical Mass bylo podobně jako v jiných městech upoutat pozornost na to, jak nepřívětivá je infrastruktura vůči cyklistům. Nepředstavuje pouze naplánování a provedení jízdy městem, ale spojuje i několik dalších vlastností, např. ekologický aspekt, specifickou atmosféru.

Kritika.

Část veřejnosti jízdy kritizuje jako narušování zákonného pořádku (zákon však cyklojízdu nezná), blokování dopravy (účastníci tvrdí my jsme doprava), porušování předpisů (např. jízda vedle sebe) a že účastníci nemají povinné vybavení (např. světla, odrazky). Vzhledem k neregistrování jednotlivých účastníků a propojení jinými kulturními akcemi, je potřeba brát čísla účastníků jako nepřesný odhad.

Česká republika.

V České republice se cyklojízdy v roce 2013 konaly jednou nebo dvakrát ročně v devíti městech, ještě v roce 2011 to byla jen čtyři města, častěji zejména v Praze, Brně a Olomouci. Mezi města s největšími a nejstaršími cyklojízdami patří:

Cyklojízda je hromadná jízda převážně cyklistů ve skupině s desítkami až tisíci účastníky. Cyklojízdy se uskutečňují se ve městech za běžného dopravního provozu nebo za doprovodu policie. Cílem je společný zážitek, happening, propagace cyklistiky ale i upozornění na špatné podmínky cyklistické dopravy.

自行车临界量(英语:Critical Mass),又名临界量或临界质量,指世界各都市举办的自行车集结上街活动,通常是每个月的最后一个星期五举办一次,偶尔也会看到滑板、直排轮和溜冰鞋爱好者一起自发性地加入。活动最初的诉求是反应对自行车骑士不友善的道路设计。时至今日,由于非官方领导的活动特性,它的诉求也越来越难以概括性地下定义,自行车临界量的目的也相当简单地定义为直接行动——仅设定地点和时间,一群人相约都市骑乘自行车。


Historie.

Karta passe Navigo vznikla v roce 1994 spoluprací RATP se společností "Innovatron" (kterou vlastní jeden z vynálezců čipové karty Roland Moreno) a jejím výsledkem bylo několik patentů v oblasti bezkontaktní technologie. Následně RATP sama pokračovala ve vývoji této karty a společnost Innovatron prodává licence na využívání technologie vyvinuté původně pro Navigo.  První uživatelé využívající systému Navigo byli majitelé předplatné průkazky "Carte Intégrale" v roce 2001. Následovala "carte Imagine'R" v roce 2002 a poté studentská "Imagine'R scolaires". V roce 2004 proběhlo testování passe Navigo namísto Carte Orange registrovaných ve 12. pařížském obvodu.  V únoru 2005 byl bezkontaktní systém zprovozněn v 1. a 2. zóně (Paříž a přilehlá předměstí) spojením s Carte Orange. V roce 2006 již nebyly prodávány magnetické kupony majitelům systému Navigo a od poloviny května 2006 byly postupně na nový systém převedeny všechny zóny.  Od července 2007 je passe Navigo kompatibilní se systémem půjčoven kol v Paříži Vélib'.  V září 2007 STIF představil novou verzi průkazu Navigo - passe Navigo Découverte, která není určena pouze obyvatelům metropole a navíc splňuje požadavek v oblasti ochrany osobních údajů, neboť umožňuje uživatelům anonymní pohyb v síti MHD.  V květnu 2008 železnice Thalys ve spolupráci se svazem STIF a SNCF spustila experiment s elektronickou jízdenkou do Bruselu, Amsterdamu a Kolína nad Rýnem v systému Navigo.  2. října 2008, STIF oznámil definitivní ukončení Carte Orange, které bylo stanoveno na 1. února 2009. Carte Orange tak přestala existovat po 34 letech. V následujícím roce do března 2010 bude pouze dobíhat platnost kupónů vydaných pro Carte Orange.  K 11. červnu 2006 bylo vydáno 1 583 000 karet Navigo, o necelý rok později 20. května 2007 to bylo již 2 050 100 a 31. ledna 2009 jich bylo vydáno 4 536 000.

Druhy karty.

Existuje několik typů passe Navigo v závislosti na druhu zvoleného předplatného:

Technické parametry.

Bezkontaktní passe Navigo je založen na kombinaci dvou technologií: V passe Navigo je zataven čip, který obsahuje veškeré informace týkající se předplatného, stejně jako informace o jeho nositeli (kromě Passe Navigo Découverte) a dále anténa, která komunikuje se čtečkou umístěnou na turniketech a v dopravních prostředcích. Údaje o použití konkrétní karty jsou, s ohledem na boj proti padělatelům, vymazávány až po 48 hodinách. Evidují se pouze statistická data, která slouží k úpravě dopravní sítě pro potřeby cestujících.

Další vývoj.

RATP momentálně testuje ve spolupráci s některými telefonními společnostmi užití mobilního telefonu jako passe Navigo. Ten funguje i v případě, že je telefon vypnutý nebo je vybitá baterie. Předpokládá se, že mobilní telefony by nahradily i jednorázové jízdenky. Dále passe Navigo umožní i jinou dobu předplatného než jen týden, měsíc a rok, např. jeden den nebo čtvrtletí. Také by mohl sloužit jako elektronická peněženka k platbě parkovného.

Užití karty.

Čipová karta se používá pouhým přiložením ke čtečce, může být při tom vložená i v pouzdře nebo v kapse saka. Karta by neměla být příliš ohýbána, takže se nedoporučuje ji nosit např. v kapse kalhot. Čtečky jsou umístěny na všech turniketech při vstupu do metra a RER, na nástupištích linek Transilien a rovněž v každém autobusu a tramvaji. Tyto čtečky vybavené anténami jsou mnohem méně nákladné na provoz, než čtečky pro kupóny Carte Orange s magnetickým páskem, které musely být vybaveny hnacím motorem.  Permanentky je možné dobíjet na přepážkách dopravců, na prodejních automatech i na zvláštních automatech určených pouze pro passe Navigo instalovaných postupně od roku 2005. Zhruba 1500 obchodů rovněž nabízí dobíjení karet a také některé banky nabízejí dobíjení karty ve svých bankomatech.  Po přiložení karty se rozsvítí zelená šipka (»»), doprovázená pípnutím, což znamená, že cestující může projít. Pokud se rozsvítí červený křížek (X) doprovázený hlasitějším pípnutím, karta není platná a pasažér nemůže vstoupit do vozu, případně se turniket neotevře. Na displeji se objeví chybové hlášení. Např. "Abonnement hors zone de validité" (Předplatné mimo platné pásmo), "Abonnement expiré" (Předplatné vypršelo), "Début d'abonnement le..." (Začátek předplatného od...), "Passe déjà validé" (Passe již platný), "Fin d'abonnement le..." (Konec předplatného...), "Passe sans contrat" (Passe bez smlouvy), "Pas de titre chargé" (Nenabito), "Passe en opposition" (Passe zablokovaný), "Passe non reconnu" (Pass nebyl rozpoznán).  Kontrola je prováděna vždy při vstupu do sítě metra a RER (zde navíc i při výstupu) a při vstupu do každého autobusu nebo tramvaje.  Všechny druhy Navigo lze použít v systému půjčovny kol Vélib'. Na kartu je možné nahrát předplatné a s její pomocí pak odemykat kola u stojanů. Systém Vélib' nemá přístup k osobním údajům předplatitelů, které shromažďuje RATP.

Problém s uchováváním osobních dat uživatelů.

Na rozdíl od předchozí Carte Orange, kde se jméno a adresa vypisovaly pouze na kartu, kterou nosil uživatel u sebe, jsou tato data uložena v centrální databázi.  Například RATP používá tyto informace pro boj proti padělání a duplikátům ztracených nebo odcizených karet. Nicméně proti tomu vystoupilo sdružení na ochranu spotřebitelů, neboť na serveru byly shromažďovány informace o veškerých cestách předplatitelů. V roce 2001 RATP obdržel cenu "Big Brother Awards France" od mezinárodní asociace Privacy International. V následujícím roce provedl šetření francouzský úřad na ochranu dat ("Commission nationale de l'informatique et des libertés"), na jehož základě byl STIF nucen zavést anonymní kartu, která je v systému zaznamenána jen číslem, nikoliv jménem jeho majitele. Tím vznikl passe Navigo Découverte. Navíc osobní údaje o uživatelích musejí být po dvou dnech ze serveru vymazány.

Passe Navigo je bezdotyková čipová karta používající technologii RFID, která umožňuje využívat časové předplatné pro hromadnou dopravu v sítích společností RATP, SNCF a Optile v Paříži a okolí. Jejím správcem je svaz STIF, který je rovněž majitelem této obchodní známky. Passe Navigo lze použít rovněž pro platbu v systému půjčoven kol Vélib' nebo k nákupu elektronické jízdenky na vlaky Thalys. Navigo do března 2010 postupně nahradí v regionu Île-de-France dosavadní Carte Orange. Cílem nové karty je nahrazení dosavadního systému předplatného zaznamenaném na magnetické pásce.

通游卡()是法国法兰西岛地区公共交通的非接触式芯片卡。通游卡由法兰西岛运输联合会发行,前身为橙卡。持有三星支持 NFC 功能的手机用户以及 Orange 的用户现在可以在手机上使用通游卡。


Lidové názvy.

Pro jitrocel kopinatý existuje řada lidových názvů jako "babka", "celníček", "hojílek", "hítrocíl", "myší ocas", "myší ouško", "ranocel" či "volský jazyk", "beraní jazyk", "psí jazyk", "olověný jazyk", "čelník" a "svalník".

Popis.

Jitrocel kopinatý je přibližně 7–30 cm, řidčeji až 60 cm vysoká vytrvalá bylina s krátkým a zpravidla větveným oddenkem Listy jsou uspořádány většinou do několika přízemních růžic, jsou vystoupavé až vzpřímené, asi 10–25, zřídka až 40 cm dlouhé a asi 0,5–3 (zřídka až 4,5) cm široké, jednoduché, na bázi se znenáhla zužují v řapík. Čepel je na vrcholu špičatá, celokrajná a nebo oddáleně zubatá. Listem prochází 3–5 (řidčeji až 7) souběžně uspořádaných žil. Žíly jsou více viditelné ze spodní strany listu. Z růžice vyrůstají i podélně pětihranné stvoly, které jsou většinou přímé až obloukovitě prohnuté. Stvoly jsou typicky delší než listy. Zakončené jsou kulovitými až válcovitými klasy o délce 1–3 (řidčeji až 5) cm. Za plodu se klas prodlužuje, někdy až na 12 cm. Klasy obsahují tmavé drobné květy s bělavými až hnědými (vzácně až černými) suchomázdřitými listeny. Literatura uvádí, že jitrocel kopinatý kvete v Česku od května do září či října. Jitrocel kvete až do příchodů mrazů a začíná kvést, když začnou delší dny. Rostliny mohou kvést již první rok, ale z výzkumů vyplývá, že jitrocel začíná kvést až po dosažení určité velikosti listové růžice.  Čtyřčetné květy jsou oboupohlavné a jsou srostloplátečné. Kališní cípy jsou 3–3,5 mm dlouhé, přední vysoko srostlé, zadní volné. Z drobné čtyřcípé koruny, která je dole srostlá v korunní trubku a je světle hnědavé barvy, vyčnívají čtyři nápadné tyčinky, které mají dlouhé bělavé nitky a bělavé až žluté prašníky. Jitrocel je opylován větrem, ale k rostlině zalétává i hmyz kvůli pylu. Po odkvětu vznikají plody v podobě vejčitých tobolek, které obsahují dvě velká leskle hnědá semena. Ta jsou většinou asi 2,5 mm dlouhá a 1,3 mm široká. Průměrná rostlina vyprodukuje okolo 2500 semínek, ale na velké rostlině může dozrát až 10 000 semínek za rok. Pokud ale jitrocel roste v oblasti chudé na živiny, semínek vznikne jen mezi 35 až přibližně 260. Některá semínka se uvolňují hned po uzrání, jiná zůstávají v klasu až do doby, než odumře a dopadne na povrch. Počet chromozómů je 2n=12.  Semena mohou začít klíčit již na podzim, což vede ke vzniku rané generace na jaře příštího roku. Obvykle ale klíčení probíhá mezi lednem až dubnem v tmavém prostředí půdy, asi 5 mm pod povrchem. Semena jsou schopna přežít 10–12 let, když jsou uskladněna v suchu, ale v půdě mohou přežít 50–60 let. Rostlinu zásobuje živinami rozsáhlý svazčitý kořenový systém.  V některých případech se může jitrocel kopinatý dožít až 12 let, během kterých se může rozmnožovat jak semeny (generativní rozmnožování), tak i vegetativně, kdy nová rostlina vyroste z fragmentů kořenů či oddenku.

Zastoupené látky.

Jitrocel kopinatý obsahuje převážně v listech slizové látky, kyselinu křemičitou, kyselinu citronovou a až 2 % glykosidu aukubinu, dále pak enzymy invertin a emulsin. Vyjma toho jsou v listech taktéž obsaženy třísloviny, vitamín C, hořčiny, draselné soli, zinek, kumariny a fenylethanoidy.  Právě přítomnost slizových látek způsobuje, že jitrocel kopinatý působí pozitivně proti kašli, jelikož tyto látky mají ochranné a sekretolytické účinky a současně zklidňují podrážděný krk.

Rozšíření.

Jitrocel kopinatý se vyskytuje především v oblastech, kde se nachází mírně vlhká, hlinito-písčitá až středně těžká půda s neutrální až zásaditou reakcí. Hojně roste na místech osídlených travními společenstvy jako jsou louky, meze, pastviny, výslunné stráně, v trávnících, úhorech, podél komunikací, v parcích a příležitostně i jako plevel na polích. Protože snáší i suchá místa a fyzické poškození (sešlap), jedná se o poměrně odolnou rostlinu. Rostlinám jitrocele kopinatého ale nesvědčí podmáčená stanoviště. Ve střední Evropě ho najdeme nejčastěji ve společenstvech pastvin sv. "Cynosurion", mezofilních luk sv. "Arrhenatherion" či některých typech suchých trávníků sv. "Bromion erecti" či ruderálních společenstev, např. sv. "Polygonetum arenastri", "Saginion procumbentis", "Malvion neglectae", "Dauco carotae-Melilotion" atd.  Jitrocel má široké rozšíření. Původně se jednalo o druh rostoucí na území Eurasie, jeho přirozený areál zahrnuje většinu Evropy včetně Islandu, v Asii sahá na východ až po Kazachstán a západní Himálaj, dále roste i v jižnější Asii od Středomoří a Malé Asie po Pákistán, přesahuje i do nejsevernější Afriky a na ostrovy jako Madeira, Kanárské ostrovy a Azory. Postupně se rozšířil různě po celém světě společně s kolonizátory z Evropy. Například rozšíření jitrocele v Severní Americe probíhalo tak, že kolonizátoři nevědomky přenášeli jeho semena na botách. Proto indiáni nazývali jitrocel „stopa bílého muže“. Dnes je rozšířen i v jiných oblastech světa, jako v Japonsku, v Austrálii, na Novém Zélandu či na Madagaskaru.  Dříve se jitrocel pouze sbíral jako planá rostlina rostoucí na polích či loukách, v současnosti jeho spotřeba pro farmaceutické účely narostla, takže je pěstován.

Využití.

Samotný jitrocel kopinatý je požírán ovcemi a dalšími hospodářskými a lesními zvířaty (které ale mají s jeho konzumací problémy, jelikož roste při zemi), a proto byl v některých částech světa zařazen do travní směsi pro pěstované trávníky jako zdravá potrava pro ovce a další. Jeho konzumace zvířaty zlepšuje jejich zdraví a vlastnosti mléka, jelikož obsahuje sodík, draslík, kobalt a měď. Semena jitrocelu se využívají jako krmení pro chovné druhy ptactva.

Léčitelství.

Pro své pozitivní účinky se jitrocel využívá převážně k výrobě čajových směsí, které mají působit protizánětlivě a na trávení. Současně se z jitrocele vaří odvary při problémech s dýchacími cestami. Je to díky jeho schopnosti odhlenit dutiny. Pro své léčebné účinky je znám již od Antiky, kdy byl využíván jako látka působící proti kašli, na opary, při kožních infekcích a jako protijed na vzteklinu. V lidovém léčitelství se využívá jako látka usnadňující potíže způsobené astmatem, záněty průdušek a další onemocnění dýchacích cest.  Mezi lidmi je rozšířena praxe, kdy se čerstvá šťáva z listů používá na menší rány, ekzémy, spáleniny a zanícené rány. V současnosti se tato praxe nedoporučuje, jelikož hrozí, že se do rány zanese druhotná infekce. Čaj je využíván kuřáky jako podpůrný prostředek při odvykací kúře.

Zpracování.

Pro získání účinné drogy je potřeba nasbírat listy mezi květnem až srpnem a poté usušit. Květní stvoly se před sušením musí odstranit. Samotné sušení listů jitrocele je složité, protože sebrané listy jsou náchylné k zčernání a znehodnocení účinné drogy, jelikož dojde k hydrolytickému rozkladu glykosidu aukubinu. Z toho důvodu se nedoporučuje sbírat listy polámané či zapařené. Pokud jsou listy správně usušené, měly by být lámavé a mít hnědozelenou až olivovou barvu. Pro správné sušení se doporučuje sušit ve vrstvách o maximální tloušťce 5 cm ve stínu, ale dá se předsušit i na slunci. Při sušení za umělé teploty se doporučuje sušit o teplotě do 40 °C (jiný zdroj uvádí 50 °C). Droga má mírně nahořklou svíravou chuť a je bez zápachu. Účinná látka je náchylná ke kontaminaci a zničení, a tak je potřeba vyvarovat se nevhodného skladování.  Další možností zpracování je výroba sirupu z čerstvých pokrájených listů a cukru.

Kuchyňské zpracování.

Pro kuchyňskou úpravu se zpracovávají pouze čerstvé listy. Mají slabě nahořklou, svíravou chuť. Přidávají se v menším množství do bylinkových polévek a omáček nebo se obalují ve sladkém či slaném těstíčku a vysmažují.

Včelařství.

Jitrocel kopinatý poskytuje včelám velké množství kvalitního pylu, který dělnice odnášejí do úlu ve světle žlutých rouskách.

Odkazy.

Externí odkazy.

Jitrocel kopinatý ("Plantago lanceolata") je trsnatá vytrvalá rostlina z čeledi jitrocelovitých ("Plantaginaceae"), charakteristická typickou růžicí přízemních listů, ze které vyrůstá několik stvolů. Rostlina je v dnešní době hojně rozšířena ve velké části světa i na území Česka, kde se vyskytuje na polích, u cest či na loukách. Jedná se o léčivou bylinu, působí proti kašli a má protizánětlivé a antibiotické účinky, které jsou způsobeny přítomností glykosidu jménem aukubin, čehož se využívá k léčbě vředových chorob žaludku, dvanáctníků i tlustého střeva.

长叶车前(学名:"Plantago lanceolata") 又名窄叶车前、欧车前、披针叶车前,为车前属的品种之一,是一种多年生草本植物,株高约5至50厘米,根深可达60厘米左右。在英语世界里普遍被称为 "ribwort plantain"、"English plantain"、"buckhorn plantain" 或"narrowleaf plantain"。长叶车前原产于欧洲,是中欧广泛使用的药用植物之一,也是普遍常见的野草之一,目前已分布于世界各地。在北美,因其生长分布范围非常广泛,长叶车前普遍地被归类为一种入侵性杂草。


Děj.

Děj filmu je postaven na vtipné konfrontaci fikce a reality. Až na závěrečnou scénu z letadla se jeho celý děj filmu odehrává v historickém jádru San Franciska v Kalifornii nedaleko od Golden Gate Bridge. V bývalé požární zbojnici zde žije malířka Helen Thermopolisová (Caroline Goodallová) sama se svojí patnáctiletou dcerou Miou Thermopolisovou (Anne Hathawayová), které zanedlouho bude 16 let. Mia nikdy osobně nepoznala svého skutečného otce, který jí posílal pouze pohlednice a dárky a platil jí školné a který před několika měsíci tragicky zemřel.  Mia je velmi nenápadná a fyzicky dost nešikovná studentka místní soukromé střední školy resp. gymnázia, plná osobních problémů a komplexů méněcennosti, která ve skrytu duše touží po své velké první lásce. Kamarádí se spolužačkou Lilly Moscovitzovou (Heather Matarazzo) a jejím bratrem Michaelem Moscovitzem (Robert Schwartzman). Společně s Lilly jezdí po svažitých sanfranciských ulicích na koloběžce do školy a zpět. Krátce před 16. narozeninami a několik týdnů před koncem školního roku se její život nenadále změní. Do San Franciska přicestuje z fiktivní země Genovie královna Clarisse Renaldiová (Julie Andrewsová), aby se seznámila se svojí vnučkou Miou Thermopolisovou a navždy radikálně změnila její život. Během prvního setkání s Miou jí odhalí doposud střežené rodinné tajemství, Mia pochází z královského rodu, její otec byl korunní princ ve fiktivní zemi Genovii a Mia je po svém otci jediná dědička genovijského trůnu, korunní princezna: celým Amelia Mignonette Thermopolis Renaldi.  Děj filmu je založen na komických peripetích, osobních traumatech a společenských potížích, kdy se z nenápadné a nešikovné středoškolské studentky Američanky Mii Thermopolisové stává skutečná mladá a krásná dáma a šlechtična, opravdová genovijská princezna. Hlavním tématem filmu je náhlá a nečekanná proměna její osobnostní role, kdy Mia musí náhle a zcela nečekaně v komplikované době svého dospívání ve velmi krátké době několika málo týdnů přijmout a plně akceptovat svoji novou společenskou roli i své mnohem významnější společenské postavení korunní princezny malé, hrdé a bohaté evropské země, což se jí nakonec podaří. Mia kromě toho získává i svoji první studentskou lásku svého přítele Michaela Moscovitze.

Sequel.

Sequel "" měl premiéru dne 11. srpna 2004, který zrežíroval Garry Marshall a scénář napsala Debra Martin Chase. Na rozdíl od prvního filmu, tento nebyl napsaný podle žádné knihy. Ve filmu si své role zopakovali Anne Hathaway, Julie Andrews, Héctor Elizondo, Heather Matarazzo a Larry Miller. V dalších rolích se objevili John Rhys-Davies, Chris Pine a Callum Blue.

Deník princezny (v anglickém originále:The Princess Diaries) je americký romantický komediální film z roku 2001 společnosti Walt Disney režiséra Garryho Marshalla s Anne Hathawayovou a Julií Andrewsovou v hlavní roli. Jedná se o snímek, který tematicky čerpá z knihy Meg Cabotové "Princezniny deníky". Pro Anne Hathawayovou se tento film stal jejím úspěšným hollywoodským debutem, který v jejích 18 letech odstartoval její filmovou hereckou kariéru.

《麻雀变公主》(英语:"The Princess Diaries")是盖瑞·马歇尔执导的一部喜剧电影,由茱莉·安德丝、安妮·海瑟薇、曼蒂·摩尔主演,于2001年9月1日上映。该电影改编自同名英语小说。


Historie.

Přibližně od 7. století byla oblast Havolska osídlována slovanskými kmeny Sprévanů a Havolanů. Původní Špandava byla založena na soutoku řek Havoly a Sprévy. Na tomto neopevněném základě vznikl na konci 10. století opevněný hrad, jehož slovanské jméno se nedochovalo a je proto označován jako Alt-Spandau (Stará Špandava). U vykopávek vedle zbytků dřevěného sálového kostela, datovaného k roku 980, byla nalezena také licí forma tzv. špandavského kříže. První písemná zmínka o hradu pochází z roku 1197 ("Everardus advocatus in Spandowe") z listiny braniborského markraběte Oty II. Zřejmě se již jedná o nový askánský hrad, založený Albrechtem Medvědem a ležící severně od Staré Špandavy. Kolem hradu postupně vznikalo osídlení. Když hrad přestal vyhovovat nárokům na něj kladeným, byl přestavěn. V rámci této přestavby byli asi obyvatelé přesídleni do dnešní části starého města Špandavy.  Kdy byla Špandavě propůjčena městská práva, není dosud jasné. Oproti celkově rozšířenému názoru nebyla v listině markrabat Jana I. a Oty III. ze 7. března 1232 Špandavě udělena městská práva. Text listiny, pokud je vůbec zachovaný německý překlad autentický, dává jasno, že Špandava již městská práva držela a touto listinou jen obdržela další privilegia, mimo jiné právo na stavbu povodňového kanálu. Tato listina je ale vůbec první zmínkou o městských právech Špandavy.  Růst města byl v roce 1560 omezen, neboť z rozhodnutí kurfiřta Jáchyma II. došlo k opevnění města. Stavitelem Rochem zu Lynar byla postavena citadela a ve městě pak zámek ("Lynar-Schloss"). V tomto zámku pak byla v roce 1632 na jednu noc uložena mrtvola švédského krále Gustava II. Adolfa při jeho poslední cestě z Lützenu do Stockholmu. Pevnost byla dobudována v roce 1594. Za třicetileté války, od roku 1626, byla městu přidělena posádka a byly vybudovány městské hradby. Do konce 18. století se nic nezměnilo na statutu Špandavy jako vojenského města, naopak stavbou zbrojovky z roku 1722, na příkaz pruského krále Fridricha Viléma I., byl spíše posílen.  Ve dnech 24. a 25. října 1806 byly pevnost a město obleženy Francouzi a posádka donucena vzdát se nepříteli. V březnu 1813 byla pevnost obležena znovu, tentokráte však ruskou a pruskou armádou. Pruské jednotky se oddělily od ruských a začaly s ostřelováním města a pevnosti. Dne 23. dubna se francouzští obránci Špandavy vzdali a město tak bylo osvobozeno. Zákonem z 30. května 1873 se ze Špandavy stalo pevnostní město, kterým zůstalo až do 27. ledna 1903. Ztrátou statutu pevnostního města se mohla Špandava dále rozvíjet. Byly postaveny nové ulice, kostel Sv. Marie, městské lázně, královský zemský tělocvičný ústav a učitelský seminář. Není divu, že se počet obyvatel rozrostl ze 70.000 v roce 1905 na 110.000 v roce 1917.  Dne 1. října 1920 ztratilo město svoji samostatnost a stalo se jedním z osmi obvodů Berlína. Po druhé světové válce připadla do britského okupačního sektoru a později do Západního Berlína, ne však celá. Její část Staaken podléhala sovětské správě (ke Špandavě byla připojena až v roce 1990).

Průmysl a doprava.

Průmysl města se od 19. století soustředil okolo výroby zbraní. Zde vyráběné kulomety MG 08/15 dokonce vstoupily do německé mluvy jako "nullachtfünfzehn" (označení pro standard, průměr, něco zcela běžného). Za první světové války byla zdejší zbrojovka ještě rozšířena, čímž se Špandava stala jedním z nejvýznamnějších zbrojních center císařství.  V roce 1897 si Špandavu zvolila jako své sídlo firma Siemens & Halske, jejíž průmyslový komplex se později osamostatnil jako Siemensstadt (dnešní část Berlína).  První železniční dráha Berlín-Hamburk prošla městem roku 1846.

Zajímavost.

Na poznání nejstarších dějin Špandavy se významně podílel i český archeolog Vladimír Nekuda (Moravské zemské muzeum, Brno), a to řadou sezón archeologického výzkumu slovanského osídlení v okolí špandavského hradu (Vladimír Nekuda, Die Keramik vom Burgwall in Berlin-Spandau, 1993).

Špandava (německy Spandau, do roku 1878 Spandow) je bývalé německé město na soutoku řek Sprévy a Havoly, od roku 1920 začleněné do Berlína jako jádro stejnojmenného městského obvodu ("Bezirk Spandau" na západě Berlína).

施潘道(Spandau)是德国柏林施潘道区的一个下属区。2008年,施潘道约有人口33,433人。施潘道在第一次世界大战之前是德国军工业的中心。第二次世界大战之后,施潘道是英国的占领区。建于1876年的施潘道监狱被用来收容纽伦堡审判的纳粹战犯。但现在该监狱已被拆除,原址上修建了购物中心。


Obory.

V českých zemích, stejně jako ve světovém sběratelství, se za starožitnosti považují:

Historie.

Sběratelský zájem o starožitnosti se datuje do antiky. Velký rozvoj zaznamenal v období renesance jednak ve společnosti bohatých sběratelů a mecenášů na zámcích a v palácích, ale také v kruzích vzdělanců. Kabinety kuriozit a starožitností pokračovaly dále ve svém rozvoji v období baroka, a zejména v osvícenství. Během 19. století začaly vznikat vedle soukromých rovněž veřejná muzea a galerie, s rozšiřováním bezcenné průmyslové výroby obliba rukodělných starožitností stále rostla a s ní i jejich ceny. V obchodě se starožitnostmi se rozlišují předměty unikátní, nejvyšší („muzejní“ nebo „galerijní“) kvality, u nichž se kromě stylu, materiálu a technik cení také signatury či datace, dále starožitnosti s průměrnou uměleckou a historickou cenou, a konečně ostatní sběratelsky zajímavé předměty, jaké se často prodávají i ve vetešnictví nebo na bleším trhu.

Současnost.

S nejlepšími starožitnostmi se obchoduje celostátně, mezistátně, zejména na veřejných aukcích. K nejvýznamnějím aukčním síním v České republice patří European Arts, Galerie Kodl, Vltavín, Brandl, Aukční dům Sýpka, Galerie Dolmen, 1.Art Consulting Brno-Prague, Aukční dům Zezula a další. V České republice mají své zastoupení také evropské aukční síně jako Dorotheum, Christie's nebo Sotheby's, které poskytují bezplatnou službu oceňování starožitností. Některá aukce probíhají pouze on-line, také něktará starožitnictví působí pouze na internetu, například e-starožitnosti.

Ceny.

Starožitníci jsou ke své profesi školeni v Rudolfinské akademii, odborné starožitnické škole se sídlem v Praze – Vysočanech. České starožitníky a jejich obchody sdružuje Asociace starožitníků, která sběratelům poskytuje bezplatnou poradnu a pořádá pravidelně dvakrát ročně Veletrhy starožitností Antique. Posudky a finanční ocenění vzácných starožitností formou písemného znaleckého posudku s úředním razítkem provádějí k tomu příslušní soudní znalci, sdružení při soudech podle místa bydliště.

Vývoz starožitností.

Vývoz cenných starožitností je ve většině zemí světa (včetně ČR) omezen a celními zákazy a předpisy. Starožitnosti, které se smějí vyvézt do zahraničí, musí být schváleny znaleckou institucí a opatřeny vývozním povolením s fotografií a razítkem. Vývozní povolení vydávají odborné národní instituce, jako Národní galerie v Praze, Národní památkový ústav (generální ředitelství) v Praze 1, Uměleckoprůmyslové muzeum v Praze, Vojenský historistický ústav, Náprstkovo muzeum, Moravské zemské muzeum v Brně aj. Tytéž předpisy se vztahují na archeologické nálezy.

Krádeže starožitností.

Sbírku starožitností by si majitel měl zdokumentovat, zabezpečit proti krádeži a pojistit. Krádeže starožitností v České republice nebo jejich nelegální prodej je třeba ihned nahlásit Polici České republiky. Nezvěstné či uloupené starožitnosti lze také vyhledávat v registru ukradených starožitností.

Restaurování a konzervace.

Starožitné předměty se odborně restaurují (obnovují) nebo konzervují. Restaurování obrazů a soch podléhá předpisům, smějí je vykonávat pouze vysokoškolsky školení restaurátoři s licencí Ministerstva kultury ČR, jsou povinni provádět všestranný průzkum, fotografickou a textovou dokumentaci, předat ji majiteli díla a archivovat. Také pro všechny obory uměleckých řemesel jsou evidováni odborně školení restaurátoři. Každý restaurátor nebo konzervátor smí provádět práce pouze v tom oboru, pro který má vystavenu licenci.

Starožitnosti nebo antikvity (angl. antiques), někdy také mobiliář, jsou sběratelsky významné předměty z různých oborů výtvarného umění, uměleckých řemesel, průmyslového designu nebo dějin techniky, které se už delší dobu nevyrábějí ani nepoužívají, a jsou tedy poměrně vzácné. Obvykle bývají zhotoveny ručně, nebo vyrobené v manufakturách z přírodních materiálů, často jsou umělecky a historicky cenné. V památkovém zákoně se pro starožitnosti stanovuje minimální stáří 50 let, vzhledem k rychlým změnám technologií a sortimentu výroby i módy se však tato hranice stále snižuje.

文物一词,在中国最早是指礼乐制度。《左传·桓公二年》记载,“夫德,俭而有度,登降有数,文物以纪之,声明以发之;以临百官,百官于是乎戒惧而不敢易纪律。”现今则将过去遗留下来的具有历史、艺术价值的事物称为文物。但是对于文物的确切定义,现在学界还没有达成共识。


Vývoj.

Před třídou "Minekaze" pocházely všechny torpédoborce císařského námořnictva z Velké Británie, nebo byly stavěny v japonských loděnicích podle britských plánů (pomineme–li kořistní kusy z rusko-japonské války). Během první světové války trpělo císařské námořnictvo nedostatkem torpédoborců a nemohlo se nadále spoléhat na pomoc z Británie, neboť ta během války omezila přístup k vlastním nejnovějším konstrukcím. Císařské námořnictvo se proto odhodlalo k vývoji vlastní konstrukce. To vedlo ke vzniku třídy "Minekaze", jejíž jednotky (a jednotky dvou následujících tříd vycházejících z "Minekaze") tvořily hlavní sílu svazů torpédoborců císařského námořnictva až do příchodu „speciálních torpédoborců“ ( "tokugata kučikukan") třídy "Fubuki".  Výsledkem japonského vývoje byly rychlé dvoukomínové torpédoborce, které svojí siluetou sice připomínají německé torpédoborce z první světové války ( a ), ale jednalo se o čistě japonskou konstrukci. Tvrzení o německém původu designu je třeba zavrhnout, neboť Německo bylo s Japonskem ve válce a tak je spolupráce na vývoji vyloučena. Rovněž není možné, že by Japonsko využilo několika německých torpédoborců získaných po první světové válce, neboť stavba prvních jednotek třídy "Minekaze" byla zahájena již počátkem roku 1918.  Stavba torpédoborců třídy "Minekaze" probíhala v souladu s plány rozvoje císařského námořnictva 8-4 ( "hači-jon kantai-an") z roku 1916 a 8-6 ( "hači-roku kantai-an") z roku 1918. Jednotky třídy "Minekaze" měly být – pro svoji vysokou rychlost – určeny k doprovodu tehdy plánovaných bitevních křižníků třídy "Amagi". Stavba bitevních křižníků byla ale na základě washingtonské konference zrušena a tak se "Minekaze" svých svěřenců nedočkaly – obdobně jako americká třída "Clemson". Paralelně k třídě "Minekaze" probíhala stavba „torpédoborců druhé třídy“ ( "nitó kučikukan") třídy "Momi", které vycházely ze stejného návrhu.  Stavba lodí byla rozvržena do několika let. Podle Wiśniewskiho a Jonese byly první dvě jednotky ("Minekaze" a "Sawakaze") objednány v rámci programu z roku 1917. Následujících pět jednotek ("Okikaze", "Šimakaze", "Nadakaze", "Jakaze" a "Hakaze") mělo být objednáno na základě programu z roku 1918, dalších pět ("Šiokaze", "Akikaze", "Júkaze", "Tačikaze" a "Hokaze") podle programu z roku 1919 a poslední tři modifikované jednotky ("Nokaze", "Namikaze" a "Numakaze") podle programu z roku 1920. Podle Nišidy mělo být prvních devět jednotek financováno prostředky z rozpočtového roku 1917 a zbývajících šest prostředky z rozpočtového roku 1918.

Konstrukce.

Třída "Minekaze" se vyznačovala dvoukomínovou siluetou s vyvýšenou přední palubou.

Můstek.

Hlavní nástavba měla čtyři úrovně: dolní patro na horní palubě ( "džóbu kanpan"), druhé patro horní můstkové paluby ( "džóbu kankjó"), můstek ( "rašin kankjó") a plošinu se světlometem a dálkoměrem. Otevřený můstek měl pouze kovovou kostru, přes kterou se jako ochrana před nepříznivým počasím dala natáhnout plachta. Plošina nad můstkem nesla 75cm světlomet a 150cm stereoskopický dálkoměr.

Pohon.

Pohon jednotek třídy "Minekaze" zajišťovaly dvě soustavy v Japonsku licenčně vyrobených parních turbín "Micubiši Parsons". Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes převodovku poháněly jednu hřídel. Každá sestava měla výkon 19 250 k (14 158,4 kW) při 400 otáčkách lodního šroubu za minutu. Díky tomu lodě dosahovaly maximální rychlosti 39 uzlů. "Šimakaze" během zkoušek dosáhl rychlosti dokonce 40,7 uzlů (75,38 km/h). Vysokotlaké turbíny měly každá navíc jeden stupeň pro plavbu cestovní rychlostí, který byl při plavbě maximální rychlostí vynechán. Sytou páru turbínám dodávaly čtyři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki", přičemž přední komín odváděl spaliny z 1. a 2. a zadní komín ze 3. a 4. kotle.

Výzbroj.

Hlavňovou výzbroj tvořily čtyři jednohlavňové 120mm kanóny typu 3. roku s ochranným štítem. Přední 120mm kanón se nacházel na přední palubě, zatímco zbývající tři kanóny se nacházely na nástavbách za můstkem: kanón č. 2 se nacházel mezi komíny, kanón č. 3 byl za druhým komínem a kanón č. 4 byl na nástavbě za torpédomety.  Protiletadlovou výzbroj měly zpočátku představovat pouhé dva 7,7mm/87 kulomety Lewis označované Japonci jako kulomety typu RU (留式機銃 "rjú-šiki kidžú"). Jeden byl umístěn mezi kanónem č. 2 a zadním komínem a druhý byl umístěn na nástavbě zadního 120mm kanónu. Tyto kulomety byly ale přijaty do výzbroje císařského námořnictva až v roce 1921. Dostupné zdroje neuvádí, jakými kulomety (či zda vůbec) byly vybaveny jednotky, dokončené před rokem 1921, v období mezi dokončením a zavedením kulometů typu RU.  Torpédovou výzbroj tvořily tři otočné dvouhlavňové torpédomety modelu 1917 pro torpéda modelu 1917 ráže 533 milimetrů. Přední torpédomet se nacházel před můstkem a zadní dva torpédomety se nacházely mezi nástavbou zadního komínu s dělem č. 3 a zadní nástavbou s dělem č. 4. Takové bylo původní uspořádání výzbroje u prvních dvanácti jednotek, díky kterému jsou tyto jednotky mezi japonskými torpédoborci snadno identifikovatelné.

Podtřída "Nokaze".

Poslední tři jednotky – tvořící podtřídu "Nokaze" – měly trochu jiné uspořádání. Zadní nástavba byla prodloužena a byl na ní přesunut i kanón č. 3. Zadní dvojice torpédometů byla umístěna blíže k sobě a malá nástavba se světlometem mezi nimi zmizela. Světlomet se přesunul za druhý komín. Toto rozmístění výzbroje potom kopírovaly i následující třídy "Kamikaze" a "Mucuki".

Pozdější modifikace.

Za druhé světové války se již s "Minekaze" nepočítalo jako s bojovými jednotkami v první linii. Stále ale ještě mohly dobře posloužit při doprovodu konvojů, jako rychlé transporty, nebo jako nosiče "kaitenů". S tím souvisely i úpravy provedené na jednotlivých jednotkách. Byla posílena protiletadlová výzbroj instalací 25mm kanónů typu 96, přibyly hlubinné nálože, byla redukována dělová a torpédová výzbroj. Například "Júkaze" nesl na konci války následující výzbroj:  Torpédoborec "Jakaze" byl nejprve v roce 1937 přestavěn na řídící loď pro radiové řízení cvičného cíle "Seccu" (bývalá bitevní loď) a posléze byl sám přestavěn na cvičný cíl.  Torpédoborce "Šimakaze" a "Nadakaze" byly 1. dubna 1940 překlasifikovány na hlídkové čluny. Jejich výzbroj byla redukována na dva 120mm kanóny a byly odstraněny všechny torpédomety. Protiletadlovou výzbroj tvořilo deset 25mm kanónů a proti ponorkám lodě nesly 18 hlubinných náloží. Mohly přepravovat až 250 vojáků a k jejich přepravě nesly dva výsadkové čluny "daihacu". "Šiokaze" a "Namikaze" byly v roce 1944 přestavěny na nosiče "kaitenů". Zůstal zachován pouze jeden 120mm kanón, všechny torpédomety byly odstraněny a protiletadlovou výzbroj představovalo dvanáct 25mm kanónů (6xII) a osm jednohlavňových 13,2mm kulometů (nebo dalších osm 25mm). Paluba na zádi byla zešikmena, aby umožnila spouštění "kaitenů" přes záď. Lodě mohly nést až čtyři sebevražedná torpéda "kaiten".  "Sawakaze" byl koncem války vybaven devítinásobným 15cm protiponorkovým minometem () na přídi místo 120mm kanónu č. 1 a centimetrovým přehledovým radarem "22-gó" pro sledování vzdušných i hladinových cílů.

Třída "Minekaze" (: 峯風型 "Minekaze-gata") sestávala z 15 „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1918 až 1922 v loděnicích Micubiši v Nagasaki a v námořním arzenálu Maizuru podle projektu F-41. Během druhé světové války již byly zastaralé a tak sloužily hlavně jako hlídková a doprovodná plavidla, rychlé transportéry, cílová plavidla a nosiče "kaitenů".

峰风级驱逐舰(日文:峰风型駆逐舰/みねかぜがたくちくかん,英文:Minekaze class destroyer),为日本海军在第一次世界大战期间的八四舰队、八六舰队建军计划下制造的大型驱逐舰,共建成15艘,1920年至1922年间服役。峰风级在13号舰以后有修改舰载武装,官方文书上没有区别,但另有称改峰风级或野风级,最后一艘除役的时间为1947年。


Dějiny.

Raný středověk.

Jedním z důvodů stažení Římanů z Británie byla nutnost přesunu vojenských sil proti barbarům útočícím z východu. Mezi nimi byli Anglové a Sasové, kteří později obsadili i Anglii. Od 8. století byl Wales největším územím, kde se dochovala původní britská kultura v Británii, dalšími oblastmi byly Hen Ogledd a Cornwall.  Podle legendy vzniklo království roku 450 a jeho zakladatelem byl princ Cunedda. Jeho prvotní konsolidaci pak provedl Cadwallon Lawhir, který využil období míru po bitvě na Mons Badonicus, kde utrpěli anglosaští nájezdníci zdrcující porážku.  Země byla rozdělena na mnoho království, z nich největšími byly Gwynedd na severozápadě a Powys na východě. Roztříštěnost země byla způsobena i tím, že dědictví po panovníkovi bylo rozdělováno mezi všechny jeho syny (i nelegitimní). V období mezi 5. až 12. stoletím se království rozšířilo o ostrov Anglesey (velšsky "Ynys Môn") a obsáhlo tak celý severní Wales od řeky Dyfi na jihu až po řeku Dee na severovýchodě. Na severu a západě tvořilo jeho hranici Irské moře a na jihovýchodě sousedilo s královstvím Powys.  Prvním králem, který získal vládu nad větší částí země, byl v 9. století Rhodi Mawr, který rozšířil svou moc z Gwyneddu i na Powys a Ceredigion. Jeho vnuk Hywel Dda sjednotil malá království na jihu země a roku 942 ovládl většinu Walesu. Tradičně je spojen s kodifikací Velšského práva. V letech 950 až 1000 byla země terčem útoků Vikingů.  Dalším panovníkem, který byl schopen vládnout celé zemi, se stal Llywelyn ap Gruffyd. Původně byl králem Gwynnedu, ale do roku 1055 ovládl skoro celou zemi a dokonce i část Anglie v pohraničí. Roku 1063 byl ale poražen Haroldem II. a zabit vlastními muži.

Pod nadvládou Normanů.

V době ovládnutí Anglie Normany roku 1066 byl nejvlivnějším panovníkem země Bleddyn ap Cynfyn. Normané zpočátku dosáhli úspěchu na jihu země a v oblasti Deheubarthu. Cynfynova smrt vedla k občanské válce a to umožnilo Normanům obsadit severní část Walesu. Roku 1081 dosáhli Normané zradou uvěznění waleského panovníka a obsadili větší část Gwyneddu. Na jihu Vilém I. obsadil Dyfed a postavil hrady u St Davidsu a Cardiffu. Poté co byl Deheubarth obsazen a rozdělen mezi normanské šlechtice, zdála se nadvláda Normanů stabilizovaná.  Nicméně roku 1094 vypukla ve Walesu všeobecná vzpoura. Gruffyd ap Cynan byl schopen ovládnout Gwynned a jeho syn s Gruffydem ap Rhysem zvítězili na Normany roku 1136. I v království Powys vládl v té době silný panovník, ale po jeho smrti a po náhlé smrti jeho následníka bylo království rozděleno. Nejmladší syn Gruffyda ap Rhyse, Rhys ap Gruffyd, vládl v letech 1155 až 1197 a roku 1171 dosáhl s Jindřichem II. dohodu o tom, že bude vládcem území, které dobyl za pravidelný poplatek anglickému panovníkovi.  Jedním z nejvýraznějších panovníků té doby ve Walesu byl Llywelyn ap Iorwerth, který po roce 1200 ovládal Gwynedd a do roku 1240, kdy zemřel, panoval celému Walesu. Jeho synovi povolil Jindřich III., aby se ujal vlády v Gwyneddu, ale jeho právo na ostatní oblasti země neuznal. To vedlo k vypuknutí války. Ta pokračovala i za vlády Llywelyna ap Gruffydda. Mírová dohoda z Montgomery z roku 1267 potvrdila jeho nárok na přímou nebo nepřímou správu větší části Walesu. Tento nárok byl v rozporu se zájmy Eduarda I. a roku 1277 znovu vypukla válka. 11. prosince 1282 byl Gruffyd vylákán na hrad Builth Wells, kde byl zabit a jeho armáda byla rozprášena. Jeho bratři pokračovali v odporu až do roku 1283. Wales se tak později stal první anglickou kolonií.

Ztráta samostatnosti.

Konec nezávislosti království přinesl rok 1282 kdy zemřel jeho poslední král Llywelyn ap Gruffydd a jeho bratr byl popraven. Gwynedd, poslední oblast, která bránila Anglii v plném ovládnutí Walesu, byl připojen ke zbytku země a rozdělen na hrabství.

Království Gwynedd (zastarale též Venedocie,, či ) bylo jedno ze samostatných velšských království, které vznikly poté, kdy Římané opustili Británii. Utvářelo se během 5. století v oblasti obývané britskými kmeny Ordoviků, Ganganů a Deceanglů. Jako jediné z velšských království přetrvalo do roku 1216, kdy byl Wales dobyt anglickým králem Eduardem I. a přeměněn na Anglii podřízené knížectví.

格温内斯王国(英语:Kingdom of Gwynedd;拉丁语:Venedotia或Norwallia;威尔士语:Guynet),一译圭内斯王国,是公元五世纪盎格鲁-撒克逊人侵略不列颠期间,布立吞人建立的罗马帝国继承国之一。该国占据威尔士西北部。


Historie.

Existence T-paprsků je známá od začátku 20. století. Dlouhou dobu zůstávalo toto záření stranou zájmu, zejména pro technické potíže při jeho generaci a detekci. Rozvoj výzkumu nastal kolem roku 1990, po vynálezu zdrojů a detektorů terahertzového záření. Od počátku 21. století se jednalo o oblast, kde docházelo poměrně často k novým objevům a očekávalo se, že toto záření nalezne i průmyslové využití, mluvilo se o něm jako o velmi nadějné oblasti pro zobrazovací techniky, s významem sahajícím od medicínské diagnostiky po monitorování znečištění životního prostředí.

Využití.

Terahertzové záření má značný potenciál v řadě aplikací spektroskopii, nedestruktivní zkoušení, bezpečnostní technologiích, biologii a medicíně, astronomii, při měření velmi krátkých časových úseků a v telekomunikacích.

Bezpečnostní technologie.

Terahertzové záření "vidí" jiné materiály než klasické viditelné světlo. Terahertzové záření zejména proniká skrz většinu plastických hmot a oděvů, ale není propouštěno vodou. Díky těmto vlastnostem je terahertzové záření nástrojem pro různé bezpečnostní kontroly.  Tyto detektory se velmi účinně používají k identifikaci skrytých materiálů, zbraní nebo výbušnin. Výhodou t-paprsků oproti rentgenovému záření je, že pronikají mnoha typy materiálů bez zdravotních rizik.  Typy skenerů s T-paprsky jsou různé, od podobných fotokopírce, kde se na snímací plochu pokládá zavazadlo, až po velké průchozí plenty nebo přijímače naladěného k vyhledávání zakopaných výbušnin před postupem vojska. Protože skener může být přizpůsoben k detekci spektrálních otisků různých materiálů, je možné aby zahrnoval rozsáhlou databázi, která umožní identifikaci a detekci široké škály materiálů.  V roce 2010 se uvažovalo o využití terahertzových skenerů na letištích. Toto využití v roce 2010 nové technologie budilo kontroverze, jelikož terahertzový skener při kontrole osob vytváří fotografie, které částečně odstraňují oblečení; tím je ale umožněno, že například zbraně, výbušné pásy apod. jsou jasně viditelné, stejně jako další osobní předměty.

Zobrazování v lékařství.

Terahertzové záření proniká několik milimetrů do tkání s nízkým obsahem vody. Jeho citlivost na obsah vody jej předurčuje k použití jako sondu některých typů nádorů. Na rozdíl od rentgenových paprsků je terahertzové záření neionizující, což znamená, že jeho energie je příliš nízká než aby mohlo jakkoliv poškodit tkáně.

Telekomunikace.

Systémy založené na vlnách s terahertzovou nosnou frekvencí mohou pracovat s modulací ve velmi širokém frekvenčním pásmu a tak umožnit velmi vysoké přenosové rychlosti, které v principu mohou dosahovat řádu 10 bits.s.

Terahertzové záření, T-paprsky, terahertzové paprsky i submilimetrové vlny (anglicky "T-rays" nebo "submillimeter radiation") je označení pro oblast elektromagnetického spektra ležící na rozhraní mikrovlnného a infračerveného záření. Frekvence odpovídajícího elektromagnetického vlnění je 300 gigahertz až 3 terahertz, což odpovídá vlnové délce menší než 1000 μm (1 mm) a větší než 100 μm. Terahertzové vlny proniknou oblečením, papírem, dřevem, zdivem, umělou hmotou i keramikou. Škodlivost terahertzového záření nebyla dosud prokázána.

太赫辐射,又称THz波或太赫兹,包含了频率为0.3到3 THz的电磁波。该术语适用于从电磁辐射的毫米波波段的高频边缘(300 GHz)和低频率的远红外光谱带边缘(3000 GHz)之间的频率,对应的波长的辐射在该频带范围从1mm到0.1mm(或100μm),所以也叫作「亚毫米波段」。


Objektově orientovaný systém.

Objektově orientovaný systém se skládá z objektů. Chování systému vyplývá ze spolupráce těchto objektů. Ta zahrnuje zasílání zpráv mezi objekty. Zasílání zpráv se od volání funkcí liší. Když totiž cílový objekt obdrží zprávu, sám se rozhodne, jakou funkci použít pro zpracování příchozí zprávy. Stejná zpráva také může být zpracována pokaždé jinak v závislosti na momentálním stavu cílového objektu. Ono zasílání zpráv může být implementováno různě. To záleží na architektuře modelovaného systému (resp. modelované reality) a umístění objektů, se kterými má komunikace probíhat.

Objektově orientovaná analýza.

Objektově orientovaná analýza (OOA) zkoumá daný problém a klade si za cíl vytvořit konceptuální model informací, které patří do dané oblasti zkoumání. Analytické modely vůbec neberou v potaz jakákoliv omezení, se kterými se potýkáme při implementaci, ani konkrétní podobu budoucího systému.  Výsledkem OOA je popis funkčních požadavků na systém ve formě konceptuálního modelu. Ten se obvykle skládá z diagramů případů užití (use case diagrams), diagramů tříd (class diagrams) a několika interakčních diagramů (interaction diagrams). Také může zahrnovat náhledy uživatelských rozhraní. Cílem OOA je vytvořit model, který popíše software tak, jak pracuje, aby došlo k uspokojení všech zákazníkových požadavků.

Objektově orientovaný design.

Objektově orientovaný design (OOD) přetváří konceptuální model vytvořený během objektově orientované analýzy v systém implementačních tříd a rozhraní. Přitom se berou v úvahu omezení způsobená zvolenou architekturou či nefunkčními požadavky jako např. počet najednou obsluhovaných uživatelů, doba odezvy, použitý hardware a operační systém, ale také vývojové prostředí a programovací jazyk.  Cílem OOD je definovat, jak má být systém vytvořen.

Vstupní zdroje pro objektově orientovaný design.

Výstup objektově orientované analýzy se stává vstupem pro OOD. Ve skutečnosti výstupy OOA nemusí být úplně kompletní, aby mohly sloužit jako vstup pro OOD. Tyto procesy mohou probíhat současně a v praxi tomu tak často bývá – výsledky jednoho procesu totiž mohou ovlivňovat a usměrňovat ten druhý. Analýza i design mohou probíhat inkrementálním postupem a veškeré materiály (dokumentace, diagramy,...) mohou být vytvářeny postupně.

Základní koncepty objektově orientovaného designu.

Existuje 5 základních konceptů OOD, které obvykle bývají zabudovány přímo do objektového programovacího jazyka. Tyto koncepty se běžně nazývají takto:

Objektově orientovaná analýza a design (object-oriented analysis and design – OOAD, resp. OOA&D) je jedním z přístupů používaným při tvorbě softwaru. V užším slova smyslu se jedná o popis systému jako skupiny samostatných objektů, které na sebe různě působí. V širším slova smyslu se jedná o komplexní přístup k tvorbě programů, který zahrnuje doporučené postupy (best practices) prakticky pro každý aspekt tvorby aplikací, které nakonec mají splňovat zákazníkovy požadavky (u kterých se předpokládají neustálé změny) a zároveň mají být snadno udržovatelné a rozšiřitelné.

面向对象的分析方法是利用面向对象的信息建模概念,如实体、关系、属性等,同时运用封装、继承、多态等机制来构造模拟现实系统的方法。


Pozadí.

Během druhé libanonské války v roce 2006 vypálil Hizballáh zhruba 4000 raket (drtivá většina z nich byly rakety krátkého doletu typu Kaťuša), které dopadly na území severního Izraele, včetně Haify, třetího největšího izraelského města. Při masivních raketových útocích zahynulo 44 izraelských civilistů a na 250 tisíc Izraelců se muselo evakuovat a přemístit do jiných částí Izraele. Zároveň se odhaduje že téměř milion Izraelců bylo během konfliktu upoutáno k protiraketovým krytům.  Na jihu země bylo od roku 2000 do roku 2008 vypáleno více než 4 tisíce raket a 4 tisíce minometných granátů. Za těmito útoky stál převážně Hamas. Naprostá většina vypálených raket byly rakety typu Kassám, avšak díky podzemním pašeráckým tunelům již Hamas rozšířil svůj arzenál i o rakety typu Grad. Téměř milion Izraelců, žijících na jihu země je v možném dostřelu raket palestinských teroristů, což je vážnou bezpečnostní hrozbou státu a jeho občanům.  Železný dóm byl v únoru 2007 vybrán tehdejším ministrem obrany Amirem Perecem, coby izraelské obranné řešení hrozby útoků raket krátkého doletu. Od té doby byl systém za téměř 210 milionů dolarů vyvíjen ve spolupráci s Izraelskými obrannými silami (IOS).

Specifikace.

Systém je navržen tak, aby zneškodnil rakety krátkého doletu a 155mm dělostřelecké granáty o dostřelu 70 kilometrů. Želená kopule má být provozuschopná ve dne i v noci, za nepříznivých povětrnostních podmínek a je schopna reagovat na několik hrozeb současně.  Železná kopule má tři základní komponenty:  Radar systému odhalí odpálení rakety, spočítá její trajektorii, přenese tuto informaci do řídícího centra, kde zmíněnou informaci využijí k určení místa dopadu. V případě, že vypálená raketa či granát představují hrozbu, je vypálena protiraketová střela, která raketu zničí daleko od dopadového území.

Kritika.

Systém Železná kopule je kritizován za své příliš vysoké náklady. Odhadované náklady na jednu protiraketovou střelu Tamir se pohybují mezi 35 a 50 tisíci dolary, zatímco cena hrubě vyráběných raket Kassám se nepohybuje výše než několik set dolarů za kus. Na tuto kritiku reagovala společnost Rafael v tom smyslu, že otázka ceny je zbytečně zveličována, neboť radar systému bude schopen vypočítat, která z raket může potenciálně zasáhnout obydlenou oblast a zneškodní tak pouze takové rakety, které představují hrozbu.  Kritici rovněž tvrdili, že Železná kopule je ve zneškodňování Kassámů neúčinná, a to vzhledem ke krátké vzdálenosti a době letu mezi odstřelovacími místy v Pásmu Gazy a často ostřelovaným jihoizraelským městem Sderot. Argumentovali tím, že jiný protiraketový systém by byl efektivnější a bylo zmíněno jméno obranného systému Nautilus (známý též jako THEL). Systém Nautilus byl Izraelem a Spojenými státy vyvíjen v letech 1995 až 2005, ale nakonec byl projekt zastaven, s odůvodněním, že je neproveditelný. Americká zbrojní firma Northrop Grumman však navrhla vývoj pokročilejšího prototypu Nautila s názvem Skyguard.  Skyguard by měl ke zneškodňování raket používat laserový paprsek a cena každého jeho použití je odhadována na 1000 až 2000 dolarů. Při investici 180 milionů dolarů společnost Northrop Grumman tvrdí, že by byla schopna dodat systém k nasazení během 18 měsíců. Představitelé izraelského ministerstva obrany však tento návrh odmítli se zdůvodněním delší proveditelnosti a dodatečných nákladů. Rovněž uvedli, že po dodatečných vylepšeních je Železná kopule plně schopna Kassámy zneškodnit.

Testování.

Během první etapy operačního nasazení Železné kopule zapojí Izraelské vojenské letectvo do obsluhy větší podíl vojáků ze Sderotu, čímž chce zvýšit motivaci mezi místní mládeží, která je věkově pod hranicí odvodu do armády. Cílem je, aby se mladí chtěli do projektu zapojit. Izraelský 947. prapor protivzdušné obrany Stinger („Střelci“) bude první jednotkou, která bude systém obsluhovat.

Reálná účinnost při obranném nasazení.

Operace Pilíř obrany (2012) - 85% účinnost  Operace Ochranné ostří (2014) - 90% účinnost  Raketový a minometný útok na Izrael ve dnech 4. - 5. května 2019 - 86% účinnost

Železná kopule (též železná klenba; : כיפת ברזל, "kipat barzel"; : Iron Dome) je mobilní systém protivzdušné obrany vyvinutý izraelskou společností Rafael Advanced Defense Systems, který je určený ke zneškodnění raket krátkého doletu a minometných granátů. Důvodem pro vytvoření systému byly neustálé raketové útoky z Pásma Gazy na jižní Izrael a ochrana civilního obyvatelstva jak na jihu, tak na severu země.

铁穹(,拉丁转写:kipat barzel),为一套全天候、机动型防空系统,由以色列拉斐尔国防系统公司研发,主要用于拦截5至70公里内的火箭弹。


Život.

Galland vstoupil do Luftwaffe roku 1933 a i přes několik vážných zranění, která utrpěl během dvou leteckých havárií, nadále pokračoval v kariéře vojenského pilota. Během roku 1937 získal cenné zkušenosti u neblaze proslavené Legii Condor, nasazené ve Španělské občanské válce. V roce 1940 vstoupil do stíhacího letectva a během bitvy o Francii velice rychle získal status stíhacího esa. V roce 1941, kdy mu bylo 29 let, se s počtem 94 sestřelů stal generálním inspektorem stíhacích sil (německy: "General der Jagdflieger").  Velel 11. února 1942 vzdušnému doprovodu křižníků Scharnhorst, Gneisenau a Prinz Eugen při jejich průniku Lamanšským průlivem z Brestu do Německa při operaci Cerberus.  Galland se i nadále účastnil zkoušek mnoha typů letadel a příležitostně i ostrých bojových misí. V lednu 1945 byl spolu s několika dalšími důstojníky degradován zpět na řadového stíhače poté, co otevřeně zpochybnil velitelské kompetence vrchního velitele Luftwaffe Hermanna Göringa.  Během své kariéry dosáhl 104 uznaných sestřelů v 705 misích, za což byl vyznamenán rytířským křížem s dubovou ratolestí a meči a stal se tak jedním z 27 vojáků, kteří byli tímto nejvyšším německým řádem vyznamenáni.  Galland zažil konec války v nemocnici v Tegernsee v Bavorsku poté, co byl 26. dubna 1945 ve svém Me 262 zraněn do kolena střelbou ze stíhacího letounu P-51 Mustang při svém útoku na formaci B-26 Marauderů. V květnu 1945 se Galland vzdal Armádě Spojených států amerických. Jako válečný zajatec byl letecky dopraven do Anglie a umístěn v zajateckém táboře 7 v Latimeru. Od roku 1946 do začátku roku 1947 pracoval pro Historical Division US Forces, European Theater. Propuštěn byl 28. dubna 1947.  Od roku 1948 do roku 1955 byl Galland v Argentině za tehdejšího prezidenta Juana Peróna, kam byl najat jako konzultant argentinského letectva. Pracoval pod generálem Juanem Franciskem Fabriem, velitelem argentinského vojenského letectva. Po návratu do Německa se stal majitelem obchodní a poradenské kanceláře.  V roce 1953 vydal Adolf Galland svou autobiografii pod názvem "Die Ersten und die Letzten."  Společnost United Artists najala Gallanda jako konzultanta pro film "Battle of Britain z roku" 1969.

Adolf "Dolfo" Joseph Ferdinand Galland (19. března 1912 – 9. února 1996) byl německý stíhací pilot za druhé světové války a v letech 1941 až 1945 také velitel německých stíhacích sil.

阿道夫·加兰德(,1912年-3月19日-1996年-2月9日),德国空军中将,是著名的「王牌飞行员」,曾在二次大战期间担任空军战斗机总监职务。


Vznik filmu.

Původně bylo plánováno natočit 20 epizod pro každý obvod jednu. Dvě povídky však nakonec nebyly do filmu zahrnuty. 12. obvod, o kterém točil Raphaël Nadjari a 15. obvod, který tvořil Christoffer Boe. Povídky byly natáčeny v letech 2002-2005. Každý z režisérů dostal jednu čtvrť a měl natočit krátký film (5-8 minut), jehož ústředním motivem je láska.  Muž projíždí čtvrtí a hledá místo k zaparkování, což se mu nakonec podaří. Frustrovaný z toho, že žije sám, pozoruje z auta kolemjdoucí páry, těhotné ženy a matky s dětmi. Ale pak u jeho auta omdlí procházející žena. S pomocí kolemjdoucích ji naloží do auta. Když žena přijde k sobě, nabídne jí, že ji odveze a ona jej uchopí vděčně za ruku.  Tři chlapci sedí na nábřeží Seiny, plkají a pokřikují na procházející mladé dívky. Nedaleko sedící mladá muslimka v doslechu se shovívavě usmívá. Když odchází, zakopne a rozbije si koleno. Jeden z mladíků jí přiběhne na pomoc a snaží se jí uvázat šátek. Ptá se ho, proč říkají ženám věci, které nechtějí slyšet a on jí, proč nosí šátek, když je tak hezká. Dívka jde do pařížské mešity a mladík ji po malém zaváhání doprovází. Potkají jejího dědečka, který ho přátelsky vyzve, aby je doprovodil. Mladý muž a žena přijdou jako zákazníci do tiskárny, aby zde nechali reprodukovat obraz. Zatímco žena odejde s tiskařem dohodnout odstín barvy, mladík se obrátí na mladého dělníka a vypráví mu o svých pocitech, jako by se už někdy viděli a dá mu své telefonní číslo. Druhý mladík ale nic neříká. Když zákazníci odejdou, zeptá se anglicky tiskaře, že dostal nějaké číslo od muže, kterému francouzsky nerozuměl ani slovo. Ten mu vysvětlí, že je to telefonní číslo. Mladík vyběhne z tiskárny a běží ulicemi.  Na lavičce ve stanici metra čeká americký turista na vlak a čte si v průvodci, že je nevhodné dívat se lidem přímo do očí. Na protějším nástupišti vidí mladý pár, jak se hádá. Pohledy mužů se střetnou a Francouz mu začne nadávat. Dívka přeběhne k turistovi, sedne si vedle něj a políbí ho. Její přítel přiběhne a turistu zbije. Pak se s dívkou usmíří a odcházejí pryč. Turista leží mezi pohlednicemi s Monou Lisou zakoupenými v Louvru.  Mladá žena vstává brzy ráno na chudém předměstí. Odnese své dítě do obecních jeslí, kde mu zazpívá španělskou ukolébavku ("Qué Linda Manita"), aby usnulo. Po dlouhé cestě do centra s mnoha přestupy dorazí do práce. Pracuje v bohaté domácnosti jako chůva. Aby dítě uspala, zazpívá mu stejnou ukolébavku. Příběh se odehrává v pařížské asijské čtvrti. Postarší obchodní zástupce kadeřnické firmy při výstupu z metra vyleká ženu, až ta pustí nákupní tašku. Chce se jí jen zeptat, kde najde kadeřnický salón. Majitelkou kadeřnického salónu je paní Li, která dělá thaibox. Pomáhá jí v salóně a ona mu vysvětlí, že jeho jméno Henny připomíná v její řeči větu „"Miluji tě"“. Nakonec ho doprovodí na metro.  Muž sedí v bistru a čeká na svou ženu, které chce oznámit, že ji už nemiluje a odejde ke své milence. Vybavuje si, co všechno už na své ženě nemiluje. Když přijde, žena se rozpláče ještě dřív, než jí stačí něco říct. Jde zrovna od lékaře, který jí oznámil, že má vzácnou formu leukemie a bude žít jen pár měsíců. Muž se rozhodne stát při ní až do konce. Rozejde se s milenkou a postupně se do své ženy opět zamiluje. Po její smrti zůstane sám.  Od smrti svého malého syna trpí matka depresemi. Jednou v noci ji probudí jeho hlas. Vyběhne na náměstí "Place des Victoires", kde potká kovboje na koni, který ji zavede za synem, aby se s ním naposledy rozloučila a mohla se vrátit ke své dceři a manželovi. Chlapec vypráví, jak se seznámili jeho rodiče. Jeho otec je mim, který bydlel sám a nedopatřením byl zatčen. Ve vězení na strážnici se setká s ženou - také mimem. Oba jsou propuštěni a projíždějí se nočními ulicemi kolem Eiffelovy věže.  Celý příběh je natočen bez střihu v jediném záběru. Mladá žena se na ulici setkává se starším mužem. Hovoří spolu o Gaspardovi. Žena se bojí, aby Gaspard nic nezjistil. Teprve v závěru vyjde najevo, že se jedná o dceru a jejího otce a Gaspard je její malý syn, který spí v kočárku. Dcera si chce zajít s kamarádkou do kina. Dědeček tedy hlídá venku dítě v kočárku, jakmile ale dcera odejde a on si zapálí cigaretu, Gaspard se probudí a začne křičet.  Americká herečka natáčí v Paříži film. Na večírek za ní přijde její dealer, ona si jde vybrat peníze a pak potřebuje rozměnit. Jdou proto do bistra. Ona mu dá své telefonní číslo a on slíbí, že za ní přijde na natáčení. Nakonec ale místo sebe pošle náhradníka, protože musel odejet za významným zákazníkem.  Na náměstí "Place des Fêtes" je těžce zraněný černoch. Mladá záchranářka mu dává první pomoc a on ji poprosí, aby si spolu vypili kávu. Zatímco její pomocník jde do bistra, on jí vypráví, že se spolu už jednou setkali v podzemní garáži, kde pracoval. Tehdy se do ní zamiloval. Pak přišel o místo v garáži. Později mu na náměstí skupina mladíků ukradne kytaru a pobodá. Poté umírá. Postarší muž jde do nevěstince a na baru potká ženu. Poté odejde na pokoj za prostitutkou, kam za ním přijde žena z baru. Ukáže se, že to jsou manželé a pohádají se, protože ona se nechala přemluvit k této hře. Obviní ho, že ji už nedokáže ničím překvapit. Když se blíží ke svému domu, před vchodem stojí skupina hudebníků, která hraje její oblíbenou písničku. On jí řekne, že je jediná žena, kterou kdy miloval.  Mladý turista kráčí noční Paříží a překvapí krásnou upírku, jak ze své oběti saje krev. Ona ho nakonec nekousne a jen na něj zamilovaně hledí. Mladík si střepem z láhve rozřízne zápěstí a nabízí jí svou krev. Ona ale odmítne. Mladík ztratí vědomí, spadne ze schodů a zabije se. Ona ho oživí vlastní krví, takže se z něj stane též upír a vzájemně se poté láskyplně zakousnou do krku. Dva turisté se procházejí po hřbitově Père Lachaise. Jsou v Paříži na líbánkách. William je nespokojený, protože nedodržují stanovený plán, Frances hledá hrob Oscara Wilda, jehož humor miluje. Její snoubenec ale žádný smysl pro humor nemá, což ženě vadí a nechce si ho proto vzít. Uteče. Muži se zjeví duch Oscara Wilda a povzbudí ho, jak získat snoubenku zpět vtipnými citáty.  Tato epizoda byla uváděna též samostatně jako krátkometrážní film pod názvem "True".

Jednotlivé epizody.

Slepému mladíkovi zavolá přítelkyně a oznámí mu definitivní rozchod. Thomas si vzpomíná, jak se poprvé setkali. Šel po ulici a slyšel nějakou dívku volat o pomoc. Přistoupil k oknu a dívka mu řekla, že se připravuje na přijímačky na hereckou školu. Následuje klipovitě natočený sestřih z uplynulého společně prožitého roku. Ona přijímačky udělá, přestěhuje se z Bostonu do Paříže. Stane se z nich pár a najdou si podnájem v ulici "Faubourg Saint-Denis". Pak se telefon ozve znovu. Volá opět Francine a ptá se, jestli její divadelní replika byla přesvědčivá a že se přerušilo spojení. Protože se mladík hned neozývá, ptá se ho, jestli ji slyší. On odpoví: „"Ne, já tě vidím"“. Dva starší manželé žijící již velmi dlouho odděleně (ona v Paříži, on v USA), se setkávají v bistru vedle Lucemburských zahrad, aby se dohodli na oficiálním rozvodu. Ona žije s mladým cyklistou, on má velmi mladou přítelkyni, se kterou čeká dítě. Vedou spolu velmi sarkastický rozhovor, ze kterého je přesto cítit oboustranná náklonnost.  Příběh vypráví americká účastnice kursu francouzštiny, která jako turistka odjela na týden do Paříže, aby zažila město a procvičila se v jazyce. Není už mladá, hezká ani štíhlá a žije bez partnera, takže do Paříže přijíždí sama. Prochází se městem, zajde si na oběd do čínské restaurace, navštíví hřbitov Montparnasse, kde rozjímá o smrtelnosti před hrobem Porfiria Díaze a zastaví se u společného hrobu Jeana-Paula Sartra a Simone de Beauvoir, kterou si splete se Simonem Bolívarem. Vyjede si na Věž Montparnasse a prohlíží si město z výšky a zalituje, že zde není nikdo, komu by mohla říct, jak je ten výhled krásný. V jedné uličce si představuje, jaké by to bylo, kdyby roznášela dopisy v Paříži a ne ve svém rodném Denveru, takže by znala zdejší obyvatele. Nakonec se posadí v parku Montsouris na lavičku a tu náhle ucítí, že miluje Paříž a Paříž miluje ji.  V poslední krátké sekvenci filmu se některé příběhy a osudy vzájemně prolnou.  Režie: Bruno Podalydès Režie: Gurinder Chadha  Režie: Gus Van Sant Režie: Ethan a Joel Coenovi  Režie: Walter Salles, Daniela Thomas  Režie: Christopher Doyle Režie: Isabel Coixet Režie: Nobuhiro Suwa  Režie: Sylvain Chomet Režie: Alfonso Cuarón  Režie: Olivier Assayas  Režie: Oliver Schmitz  Režie: Richard LaGravenese Režie: Vincenzo Natali  Režie: Wes Craven Režie: Tom Tykwer  Režie: Gérard Depardieu, Frédéric Auburtin Režie: Alexander Payne

Paříži, miluji tě ("Paris, je t'aime") je romantický povídkový film z roku 2006 natočený v koprodukci Francie, Lichtenštejnska, Švýcarska a Německa, který se odehrává v Paříži. Film se skládá z 18 epizod, jejichž ústředním motivem je láska a francouzská metropole. Každou povídku natočil jiný režisér a každá se odehrává v jiném pařížském obvodu.

《巴黎,我爱你》()是一部2006年上演的电影,由美国、英国和法国不同国家的演员主演。这部2小时的电影包括18部短片,分别在各个区份拍摄,共有22位导演。


Charakteristika a obsah románu.

Román, vyprávějící o úpadku rodiny konfuciánské džentry, má silné autobiografické rysy, neboť autor do něj přetavil své pocity deziluze a marnosti, plynoucí z jeho osobního života (mládí prožil bez rodičů a v dospělosti přišel o manželku i syna). Náplní románu jsou osudy Pao-jüho (Vzácného Nefritu), mladého syna bohaté a císaři blízké rodiny Ťia, a několika dívek žijících s ním v jednom domě, přičemž hlavní dějová linie je tvořena tragickým milostným příběhem hlavního hrdiny a jeho vzdálené příbuzné Taj-jü, kterým tradiční velká rodina přísně dodržující zásady konfuciánské morálky, nedovolí jejich vztah naplnit.  V románu vystupuje 421 důležitých postav ze všech tehdejších společenských vrstev. Dílo je tak kompletní mozaikou života v tehdejší Číně, protože jeho děj zahrnuje prakticky všechny jeho aspekty. Odehrává se na císařském dvoře a v šlechtických palácích, popisuje ale i život úředníků, služek, nádeníků, řemeslníků, mnichů, obchodníků i rolníků, zachycuje ceremonie nejvyšších vrstev, herecká představení, zabývá se pěstováním květin, léčením i věštěním. Toto vše se děje na symbolickém pozadí procesu rozkladu Pao-jüovy rodiny, který je líčen s obrovskou nostalgií nad koncem velké kultury a s nesmiřitelným odsouzením pokrytecké morálky společnosti.  Autor vyšel z tradice čínských lidových románů, jejichž formální postupy (míšení verše a prózy, dělení na vypointované kapitoly, kdy již název je stručným obsahem, fantastické a pohádkové motivy) spojil se sugestivním lyrismem a dokonalým pochopením lidské psychiky (obdivuhodně vystihl zejména jemnost, proměnlivost a složitost ženské duše). Román je napsán spisovným lidovým jazykem paj-chua v jeho vrcholné podobě, což umožňovalo, aby byl čten i mimo vrstvu vzdělanců, které byl primárně určen. Společně s "Příběhy Tří říší", "Příběhy od jezerního břehu" a s "Putováním na západ" patří dílo mezi čtyři klasické romány čínské literatury a je považováno za vyvrcholení klasické epochy čínské prózy.

Sen v červeném domě (čínsky: český přepis "Chung-lou-men", v transkripci pinyin "Hóng Lóu Mèng", znaky 红楼梦) je jeden ze čtyř klasických čínských románů, jehož autorem je čínský spisovatel Cchao Süe-čchin (asi 1715 – asi 1764).

《红楼梦》,中国古典长篇章回小说,是中国四大小说名著之一。《红楼梦》书内提及的别名,还有《情僧录》、《风月宝鉴》、《金陵十二钗》;故事是从女娲补天时所剩下的一块石头讲起,因此又名《石头记》。乾隆四十九年甲辰(1784年)梦觉主人序本题为《红楼梦》(甲辰梦序抄本)。1791年在第一次活字印刷(程甲本)后,《红楼梦》便取代《石头记》成为通行的书名。