Klasická hudba.

Instrumentální soubor.

Nástrojové obsazení tria v komorní hudbě může být různé, mezi nejběžnější varianty patří:

Další významy.

Od 17. století mívá název trio také kontrastní druhý nebo střední tanec mezi dvěma provedeními hlavního tance, jako je menuet nebo bourrée. Název trio je odvozen od toho, že zpočátku bývala tato část předepsána pro tři nástroje, například dva hoboje a fagot. Název už zůstal, i když se později přidávaly další nástrojové party.  V baroku se název trio používal také pro tříhlasé instrumentální skladby nezávisle na tom, kolik nástrojů ve skutečnosti hrálo. Dají se sem tak zařadit například varhanní tria (BWV 525 - 530) nebo tříhlasé invence (BWV 787 - 801) Johanna Sebastiana Bacha, které jsou určeny pro jediný nástroj.  Trio se také vyskutuje v názvu trio sonáty, hudební formy populární v 17. a 18. století. Trio sonáta je skladba určená pro dva melodické nástroje a basso continuo, tedy dohromady tři hlasy. Nicméně basso continuo obvykle hrají dva nástroje (typicky violoncello a klávesový nástroj, například cembalo), takže trio sonáty hrávají nejméně čtyři hudebníci.

Jazz a populární hudba.

Klasickou podobou jazzového tria je sestava klavíru, basy a bicích, ale existuje i mnoho jiných variant, které zahrnují například Hammondovy varhany, kytaru, či saxofon nebo jiný dechový nástroj.  Mezi populární tříčlenné rockové kapely patří například Rush, The Police, Motörhead nebo Nirvana. Obvyklá sestava je elektrická kytara, basová kytara a bicí (+ zpěv), i zde jsou však možné i jiné kombinace, např. v triu Emerson, Lake & Palmer byla kytara nahrazena klávesami.  V některých triích je pak dominantní vokální složka, zpívají všichni členové skupiny. Příkladem můžou být Crosby, Stills & Nash, Destiny's Child nebo TLC. Hiphopové trio se může skládat ze tří střídajících se vokalistů (např. Beastie Boys, The Lonely Island, Foreign Beggars), nebo dvou vokalistů a DJ, který vytváří hudební doprovod (např. Salt-n-Pepa).

V hudbě pojem trio označuje skupinu tří hudebníků (zpěváků nebo hráčů na hudební nástroj), a také skladbu pro takový soubor. Zejména ve vokální hudbě se někdy používá pojem "tercet".

在音乐中,三重奏(trio)是指使用三种不同的乐器演奏的乐曲,三人合唱的歌曲则称为三重唱。


Vzhled.

Stříbrozobka zpěvná je drobný pták s mírně zavalitou postavou. Má přibližně 10 cm na délku. Mají dlouhá, černá a špičatá ocasní pera. Dospělý jedinec má tlustý, modro-stříbrný zobák, hřbet v různých odstínech hnědé a jeho břicho je světlé, až bělavé. Křídla mohou ladit se hřbetem nebo mohou být úplně černá. Ve volné přírodě mají stříbrozobky pouze toto jedno zbarvení, nazývané i přírodní, v zajetí existují ale i různé mutace, třeba čistě bílá. Obě pohlaví jsou podobná, pohlavní dimorfismus je jen velmi nevýrazný, samice jsou ale většinou v tmavších odstínech. Navíc, u vylíhnutých mláďat se dá pohlaví určit až při prvním přepeřování, kdy se skutečně vybarví. Samci vydávají trochu jiné zvuky, než samice, ty mají "tsiptsip, tsiptsip," zatímco samci jim odpovídají "tseep, tseep". Odlišit poddruhy je také velmi složité a s určitostí se dá odlišit jen jeden a to "Euodice cantans orientalis", který má výrazně tmavší obličej i břicho.

Chov v zajetí.

Stříbrozobka zpěvná je krotký a společenský pták, který se hodí i pro začínající chovatele. Je to poměrně aktivní pták, který se hodí pro klecový chov, ale jen za podmínky, že klec bude dostatečně prostorná. Jsou zvyklí pohybovat se v hejnech po celý rok, proto není dobré je kupovat nebo chovat samostatně. Tyto malé astrildy je vhodné chovat i s jinými drobnými ptáky, ale chovatel musí mít na paměti, že stříbrozobka zpěvná se klidně může spářit třeba s panenkou muškátovou, z čehož vzniknou nepřirozené mutace. Stříbrozobka zpěvná se živí převážně semeny travin, ale v zajetí je vhodná i směs pro malé exotické ptáky.  Samice snáší 3 - 8 čistě bílých vajíček, nejčastěji je to 6. V inkubaci vajec se střídá samec i samice a zatímco jeden inkubuje, druhý shání pro sebe i pro partnera potravu. Inkubační doba trvá asi dva týdny, po této době se vylíhnout holá a slepá mláďata. Ta se postupně opeří, až v jednom měsíci jsou plně opeřená a tmavě hnědá. Po prvním přepeřování se ukáže jejich skutečná barva.

Stříbrozobka zpěvná ("Euodice cantans") je drobný exotický pták z čeledi astrildovitých z rodu "Euodice". Volně se vyskytují v Africe, avšak úspěšně se daří rozšiřovat je i do Kataru, Portugalska nebo Spojených států amerických. Jedná se o denní ptáky, ve dne shánějí potravu, v noci odpočívají ve vysoké trávě nebo v keřích. Vyskytují se na savanách nebo na polích, kde si také stavějí hnízda. Hnízda jsou slepená z trav, peří a slin a na jejich stavbě se podílí především samičky, ale samečci se také zapojují. Často jsou chovány i jako okrasní ptáci, takže se s nimi můžeme setkat i v Česku. Má nevýrazný vzhled, jejich barva je většinou jednolitá v různých odstínech hnědé nebo žlutavé. Živí se semeny travin, bobulemi, případně i malým hmyzem. Stříbrozobka má poměrně početné snůšky; až osm vajec. Má tři poddruhy:

银嘴文鸟(学名:),是梅花雀科文鸟属的一种,分布于埃及、埃塞俄比亚、厄立特里亚、贝宁、塞内加尔、乍得、马里、波多黎各(引进种)、毛里塔尼亚、喀麦隆、沙特阿拉伯、尼日尔尔、加纳、中非共和国、吉布提、尼日尔利亚、也门、肯尼亚、巴林(引进种)、坦桑尼亚、多哥、阿曼、美国(引进种)、冈比亚、葡萄牙(引进种)、苏丹、布基纳法索、索马里和乌干达。该物种的保护状况被评为无危。


Vznik názvu.

Příběh jejich záchrany byl popsán v knize Thomase Keneallyho "Schindlerova archa" ("Schindler's Ark", 1982) a o deset let později zpopularizován díky filmové adaptaci románu režisérem Stevenem Spielbergem pod názvem "Schindlerův seznam" ("Schindler's List", 1993). Poldek Pfefferberg, jeden ze zachráněných židů, přesvědčil australského spisovatele Keneallyho k napsání knihy a režiséra Spielberga k natočení filmu.

Vznik seznamu.

Pod vlivem románu a filmu si většina lidí představuje Schindlerův seznam jako dokument, do kterého Oskar Schindler spolu s účetním Izákem Sternem zapsali vybrané vězně koncentračního tábora Plašov, aby je přesunuli do továrny v Brněnci, a tak zachránili před plynovými komorami v koncentračním táboře Auschwitz.  Ve skutečnosti se na sestavení transportního seznamu vězňů, kteří měli být evakuováni na nové místo pro Schindlerovu továrnu podílelo více osob. Kromě samotného Schindlera, který zřejmě navrhl jen rodiny několika svých nejpotřebnějších pracovníků (jako byl účetní Stern) a tzv. investorů, kteří mu pomohli získat finance na zakoupení a provoz první továrny v Krakově, se na vytvoření seznamu podíleli především příslušníci vězeňské samosprávy a kápové, mezi jinými Mieczysław Pemper, Abraham Bankier a Marcel Goldberg. Někteří z nich tak činili za úplatek. Tento původní transportní seznam obsahoval asi 1000 jmen, vznikl v říjnu 1944 a pravděpodobně se nedochoval.  Další seznamy vězňů byly pořizovány po příjezdu vězňů do Brněnce a při selekci v kmenovém táboře Gross-Rosen. V podstatě se jednalo o výplatní seznamy, protože jako všichni podnikatelé, kteří využívali otrockou práci vězňů, i Schindler musel organizaci SS platit nájem za každého vězně podle jeho kvalifikace. Z těchto důvodů bylo u každého jména na seznamu uvedeno povolání (někdy i fiktivní) a současně na žádném ze seznamů nejsou uvedeny malé děti, které se několika rodinám podařilo do Brněnce propašovat s sebou. Tyto seznamy nebo jejich fragmenty jsou dnes uloženy v archivu International Tracing Service v Německu, v památníku Jad vašem v Izraeli, v Památníku Terezín v ČR, v Muzeu holocaustu v USA a v Muzeu Gross-Rosen v Polsku.  Poslední takový seznam byl vytvořen táborovou správou v Brněnci ke dni 18. dubna 1945, tedy pár týdnů před osvobozením tábora Rudou armádou. Jedná se o seznam, na kterém je uvedeno největší počet jmen, celkem 1098 (297 žen a 801 mužů), protože mezitím do Brněnce dorazilo několik menších vězeňských transportů. Současně se dochovalo nejvíce kopií (průklepů) tohoto seznamu vězňů, proto je nejčastěji přetiskován v publikacích a slouží jako ilustrační ukázka ve filmech a TV dokumentech.

Hodnota dokumentu a soudní spory.

Vedle kopií, které jsou uloženy ve zmíněných muzejních institucích, se dochovalo několik seznamů také v soukromých rukou. Zatím ve všech případech se jednalo o kopie (průklepy) seznamu z 18. dubna 1945. Přestože se jedná o nejrozšířenější variantu seznamu brněneckých vězňů a soukromníci vlastní často pouze jeho fragment, díky mediální proslulosti získaly tyto kopie značnou sběratelskou hodnotu. Mezi ně patří i takzvaný „originální Schindlerův seznam“, nalezený v roce 1999 mezi ostatními Schindlerovými písemnostmi v domě v německém Hildesheimu (kde Schindler před svou smrtí bydlel), nebo údajný „soukromý“ seznam rodiny Izáka Sterna, který byl v březnu roku 2010 prodán v aukci za dva miliony dolarů. Argentinská novinářka Erika Rosenbergová (dědička Emilie Schindlerové, vdově po Oskaru Schindlerovi) se domnívá, že má autorská práva na všechny Schindlerovy písemnosti, včetně seznamu, a pokusila se aukci právně napadnout. Soud však její stížnost zamítl. Také izraelský soud v roce 2017 její nároky zamítl.

Schindlerův seznam je populární označení pro seznam se jmény přibližně 1100 židovských vězňů, kteří přežili holocaust jako dělníci v továrně Oskara Schindlera.

舒特拉犹太人(Schindlerjuden),是指于大屠杀期间被奥斯卡·辛德勒所拯救的,为数约1000至1200名的犹太人。他们的故事在澳大利亚作家托马斯·肯尼利的小说《舒特拉方舟》中被描写,后由史提芬·史匹堡改编成有名电影《舒特拉的名单》而广为人知。根据书本记载,托马斯·肯尼利是在加州比佛利山庄的一家皮箱店中,认识了其中一名舒特拉犹太人,波德克·费佛伯格 (Poldek Pfefferberg),并首次听到有关奥斯卡·舒特拉的故事后决定写成故事的。


Výsledky voleb do Sejmu.

Do Sejmu se dostalo celkem 5 politických stran a uskupení. PiS získala většinu 235 mandátů, PO získala 138 mandátů, Kukiz'15 42 mandátů,.Nowoczesna 28 mandátů a PSL 16 mandátů.

Výsledky voleb do Senátu.

Do Senátu se dostaly celkem 3 politické strany a uskupení a 4 nezávislí kandidáti. 61 mandátů a většinu získala PiS, 34 mandátů PO, 1 mandát PSL a 4 mandáty získali nezávislí kandidáti.

Volební systém.

Polsko volí v parlamentních volbách vždy obě komory parlamentu, přičemž moc je vychýlená ve prospěch Sejmu, který jako jediný rozhoduje o důvěře vlády či o odvolávání ministrů.  Sejm má 460 poslanců, kteří jsou volení ve vícemandátových obvodech na základě poměrného volebního systému (D'Hondtova metoda). Ke vstupu do Sejmu je pro samostatně kandidující strany stanovená uzavírací klauzule 5 % celostátního podílu hlasů; volební koalice musí však překročit 8 %. Klauzule neplati pro volební strany národnostních menšin.  Senát má 100 členů a ti jsou voleni v jednomandátových obvodech na základě systému relativní většiny. V praxi se tak stává, že zatímco v Sejmu potřebuje vítězná politická strana koaličního partnera pro sestavení kabinetu, tak v Senátu disponuje nadpoloviční většinou křesel.

Kandidující strany.

Následující výčet uvádí volební kandidátky sestavené pro volby do Sejmu. V praxi se tak může jedna kandidátka skládat z více politických subjektů.

Občanská platforma.

Do té doby nejsilnější parlamentní strana, která vládla od roku 2007. Strana ve volbách sázela zejména na stabilitu uplynulých osmi let a rovněž na proevropskou politiku. Přesto zaznamenala strana v posledních měsících před volbami prudký pokles popularity a nebyla považována za favorita voleb. Její preference se pohybovaly mezi 20-30%, což ji podle většiny průzkumu mělo sesadit na druhé místo. Volebním lídrem byla předsedkyně PO a stávající polská premiéra Ewa Kopaczová.

Právo a spravedlnost.

Nejsilnější opoziční strana PiS byla od roku 2007 v opozici, předtím působící dva roky ve vládě. Strana se profilovala jako sociálně-konzervativní a euroskeptická. Jejím předsedou byl expremiér Jarosław Kaczyński, ale stranu do voleb jako lídryně vedla poslankyně Beata Szydło. Důvodem byla zřejmě i kontroverznost předsedy Kaczyńského. PiS byla před volbami považována za jasného favorita voleb, některé průzkumy dávaly kandidátce až 40%. PiS kandidovala ve volbách společně s menšími pravicovými subjekty- Sjednoceným Polskem, Polskem společně a Pravicí republiky

Sjednocená levice.

Sjednocená levice je polskou kandidátkou, která vznikla v létě 2015. Hlavními dvěma subjekty jsou SLD vedený expremiérem Leszkem Millerem a Tvé hnutí v čele s kontroverzním poslancem Januszem Palikotem.Mimo SLD a TR byli na kandidátce zastoupeni i členové Unie práce, Strany zelených a celé řady dalších levicových stran, hnutí a zájmových seskupení. Přestože Palikotovo hnutí a SLD získaly v minulých parlamentních volbách téměř 20% hlasů a samotná SLD byla dokonce na počátku století dominantní silou Polska, byla před těmito volbami podpora obou subjektů velice malá. Palikotovo hnutí opustila většina poslanců a od roku 2013 se trvale drželo pod pětiprocentní hranicí, SLD pod tuto hranici podle řady průzkumů spadla po debaklu prezidentské kandidátky Magdaleny Ogorekové. Podpora Sjednocené levice se v předvolebních průzkumech pohybovala mezi 4-10%.

Polská lidová strana.

PSL je politickou stranou s více než stoletou tradicí. Do parlamentu se dostává pravidelně každé volby od roku 1989. Od listopadu 2007 byla menším koaličním partnerem PO, s níž vládla ve třech vládních kabinetech. Preference strany se před volbami pohybovaly okolo 5% hranice nutné pro vstup do Sejmu. Volebním lídrem byl předseda strany a vicepremiér Janusz Piechociński.

KORWiN.

Koalice Obnovy Republiky Volnost i Naděje, zkráceně KORWiN (: KORViN), je pravicově-libertariánská politická strana hájící konzervativní hodnoty polského národa společně se silným důrazem na individuální volnost a původní myšlenky republikanismu, v rámci těchto svých idejí se staví negativně vůči demokraticko-socializujícím tendencím, vůči hospodářskému i společenskému etatismu a vůči imigraci z kulturně vzdálených zemí, tedy i vůči tzv. islamizaci Evropy a multikulturalismu, taktéž zastává přirozený pro národní postoj a podporuje koncept přímé demorkacie. Strana byla založena 22. ledna 2015 myslitelem a politikem Januszem Korwinem-Mikkem, který je za své názory ohledně individuální volnosti někdy označován jako sociální darwinista.

Kukiz 15.

Hnutí neúspěšného kandidáta na prezidenta Pawła Kukize bylo považováno za černého koně podzimních voleb. Volební program hnutí nebyl jasně vyprofilovaný a stavěl zejména na popularitě lídra, který získal 20% v prezidentských volbách a na podpoře přímé demokracie. Bezprostředně po prezidentských volbách se preference hnutí pohybovaly na 20% a hnutí ohrožovalo druhou pozici PO, ale v předvolebních průzkumech preference hnutí klesaly až k jednociferným hodnotám, přesto většina agentur předpokládala, že se hnutí do parlamentu dostane.

Nowoczesna.

Moderní.pl je liberální politickou formací, v jejímž čele stojí ekonom Ryszard Petru, který je žákem otce polské ekonomické reformy Leszka Balcerowicze. Strana měla ambici získat zejména dosavadní voliče PO, ale v předvolebních průzkumech se pohybovala pod pětiprocentní hranicí.

Bílo-červení.

Bílo-červení jsou polskou středolevicovou formací založenou v polovině roku 2015 bývalým předsedou SLD a současným poslancem Grzegorzem Napieralskim. Vyvrcholily tím dlouhodobé spory mezi vedením SLD a Napieralského skupinou. V létě 2015 se hnutí odmítlo zapojit do koalice Sjednocené levice a rozhodlo se kandidovat samostatně. V průzkumech veřejného mínění se však prakticky neobjevovalo.

Předvolební situace v Polsku.

V Polsku již druhé volební období vládla koalice liberální Občanské platformy a agrární Polské lidové strany. V čele vlády stál do Září 2014 Donald Tusk, který se však posléze stal předsedou Evropské rady a v pozici premiéra i předsedy PO jej nahradila Ewa Kopaczová. Dlouhodobá stabilní podpora vlády se však začala v druhé polovině volebního období bortit, mimo jiné i kvůli aféře s odposlechy některých vládních činitelů.  V evropských a regionálních volbách se opoziční formace Právo a spravedlnost prakticky vládní platformě vyrovnala a v roce 2015 se pak dokonce kandidátovi opoziční strany PiS Andrzeji Dududovi podařilo porazit v prezidentských volbách dosavadního prezidenta Bronisława Komorowského, což představovalo zásadní porážku pro tehdejší vládní koalici.  Opozici vůči koalici na půdě Sejmu tvořily mimo již zmiňované strany PiS též Twoj Ruch, Svaz demokratické levice a dále strany, které byly na půdě Sejmu díky odštěpení od pěti stran, které uspěly v předcházejících volbách. Šlo o Sjednocené Polsko, Polsko společně, Unii práce,Stranu zelených, Bílo-červené a Koalici pro obnovu republiky-svoboda a naděje

Polské parlamentní volby 2015 se uskutečnily v neděli 25. října 2015. Šlo o řádné parlamentní volby, ve kterých se se volilo celé složení polského Sejmu i Senátu, a po osmé plně demokratické parlamentní volby od pádu komunistického režimu v roce 1989. S velkým náskokem v nich zvítězila strana Právo a spravedlnost, která získala absolutní většinu v obou komorách coby první strana, které se to od pádu komunismu podařilo.

2015年波兰议会选举于2015年10月25日举行。


Studium.

Vystudovala varšavskou konzervatoř. Skladbu studovala u Kazimierze Sikorského, hru na housle u Józefa Jarzębského, na klavír u Józefa Turczyńského. Roku 1932 absolvovala v oborech skladba a housle. Poté odjela do Paříže, kde dále studovala skladbu pod vedením skladatelky Nadii Boulangerové, hru na housle zdokonalovala pod André Touretem. Při svém dalším pobytu v Paříži ji vedl Carl Flesch.

Houslistka.

Houslové úspěchy přišly rychle, ještě před válkou. Získala 1. cenu na Mezinárodní houslové soutěži Henryka Wienawského, v letech 1936–1938 byla první houslistkou Polského rozhlasového orchestru, koncertovala po Evropě (Francie, Španělsko, Pobaltské státy). Do Polska se vrátila dva měsíce před druhou světovou válkou a celou ji strávila zde, v okupované zemi. Tím byla její kariéra přerušena. Po válce začala znovu koncertovat, mimo jiné i v Československu, ale v polovině 50. let kariéru virtuózky ukončila.

Skladatelka.

Jako skladatelka tvořila nejprve v neoklasickém stylu (zejm. "Dechový kvintet"). V další fázi své tvorby tvořila též pod vlivem Karola Szymanowského ("Houslový koncert č. 3", "Klavírní sonáta č. 2", "Houslový koncert č. 5", "Smyčcový kvartet č. 3", "Koncert pro smyčcový orchestr"). Po válce, v dobovém trendu, začala rovněž užívat folklórních prvků ("Klavírní koncert", "Houslový koncert č. 3"). Dostala se také pod silný vliv socialistického realismu, ale nikdy se neuchýlila k budovatelským písním. Na konci 50. let byla konfrontována s nástupem nové generace skladatelů a zahraničních vlivů, které začaly do Polska pronikat. Přijala tyto nové výzvy a začala experimentovat s novými postupy, např. dvanáctitónovou řadou, témbrovou hudbou (zejm. "Smyčcový kvartet č. 6", "Pensieri notturni"). V 60. letech vyvinula techniku tzv. „patchworkingu“, založené na širokých citacích, mimo jiné i vlastních děl.  Působila i jako hudební pedagožka. V letech 1934–1935 a 1945–1946 vyučovala harmonii a kontrapunkt na konzervatoři v Lodźi. Od roku 1966 až do smrti učila skladbu na varšavské konzervatoři.

Ocenění.

Získala nejvyšší cenu v Mezinárodní Chopinově soutěži skladatelů ve Varšavě (1949), první cenu v Mezinárodní soutěži skladatelů v Liège (1951), první cenu v orchestrální sekci Mezinárodní soutěže skladatelů UNESCO v Paříži (1960) či zlatou medaili v Mezinárodní hudební soutěži královny Elisabeth v Bruselu (1965).

Gražyna Bacewiczová (5. únor 1909, Łódź – 17. leden 1969, Varšava) byla polská hudební skladatelka a houslistka. Skládala symfonie, houslové a jiné koncerty, komorní skladby, scénickou a filmovou hudbu. Po Marii Szymanowské byla druhou polskou skladatelkou, jež došla uznání ve světě.

格拉奇娜·巴切维茨(,1909年-2月5日-1969年-1月17日),波兰作曲家,小提琴家。早年在华沙音乐学院学习,后接受帕德雷夫斯基资助赴巴黎师从娜迪亚·布朗热,回国后在乐队演奏小提琴为生。二战后回到罗兹任教,后来因车祸不幸致残。她的作品多为弦乐器而作,体现出浪漫主义的特征,同时也有一定的现代性。


Mládí.

David se narodil v Birminghamu ve státě Michigan. Jeho matka je Judith J. Spade (rozená Meek), která je spisovatelka a editorka časopisu. Jeho otcem je Wayne M. Spade a je obchodním manažerem. Má dva bratry, Bryana a Andyho Spade, který pracuje v marketingu. Andy si vzal za manželku módní návrhářku Kate Spade.  On a jeho rodina se přestěhovali do Scottsdale v Arizoně, když mu byly 4 roky. Jeho rodiče se rozvedli za krátko po stěhování a on společně s bratry vyrůstal v péči matky.  David studoval na Saguaro High School a později na Scottsdale Community College, předtím než nastoupil na arizonskou státní univerzitu (Arizona State University), kterou ukončil v roce 1986. Byl členem studentského klubu Sigma Alfa Omega. Na univerzitě natočil skeč "Farce Side Comedy Hour". V polovině 80. let účinkoval v pondělní komediální show v Tonyho pizzerii v Tempe v Arizoně.

Ceny a pocty.

David získal cenu Emmy a byl nominován na Zlaté glóbusy za roli Dennise Finche v seriálu "Just Shoot Me!". Od 5. září 2003 má hvězdu na Hollywoodském chodníku slávy.

Osobní život.

Má dceru s modelkou z Play Boye Jiallian Grace, jménem Harper (* 2008). Je velmi citlivý na světlo. V kombinaci jasných světel na place si trvale poškodil zrak při natáčení filmu "Black Sheep" (1996). Od té doby vyžaduje nošení klobouku nebo čepice a to i u sebe doma. V prosinci 2005 daroval 100 000 amerických dolarů policejnímu oddělení ve svém domovském městě Phoenixu. Díky tomuto daru mohli být všichni policisté v tomto sektoru obdarováni služební zbraní. Také daroval 200 000 dolarů pro oběti hurikánu v Oklahomě během programu 20. května 2013 a 100 000 za Ice Bucket Challenge v roce 2014.

David Wayne Spade (* 22. července 1964) je americký herec, komik, spisovatel, muzikant, tanečník a televizní moderátor. Proslavil se v 90. letech, když moderoval "Saturday Night Live" a od té doby mu byly nabízeny role v seriálech a sitcomech. Hrál také ve filmech a účinkoval ve dvou víceletých seriálech: "Just Shoot Me! "(1997–2003) a Pravidla zasnoubení (2007–2013).

大卫·韦恩·史派德(英语:David Wayne Spade,1964年-7月22日)是一名美国男演员、独角喜剧演员、编剧与电视名流。史派德较著名的喜剧风格多半围绕于嘲讽和自嘲上。


Taxonomie.

Rýžovníka šedého známe v Evropě poměrně dlouho, jelikož ho popsal již Linné, to by znamenalo, že tu rýžovníci byli již v době před rokem 1758. Právě tohoto roku je ale Linnaeus popsal a učinil tak v 10. vydání své knihy "Systema Naturae", kde rýžovníka šedého nazval "Loxia oryzivora". Jako původ vzorků je uvedena Jáva. Tehdy se jednalo o ptáky velmi rozšířené po celé jihovýchodní Asii, především ale byli rozšíření na indonéských ostrovech, jako je právě Jáva nebo Bali.

Stupeň ohrožení.

Populace rýžovníků šedých ve volné přírodě rychle klesá a to i v areálu sekundárního rozšíření. Při recentním průzkumu bylo na Jávě nalezeno pouze 109 ptáků. Přestože ještě před rokem 1800 bychom je potkávali běžně i mimo jihovýchodní Asii, dnes je i zde potkáváme málo. Za takový úbytek populace mohou především lidé; ubývá území vhodného pro rýžovníky, jsou odchytáváni na objednávky, ale hlavně jsou zabíjeni jako škůdci na úrodě. Proto jej IUCN řadí jako zranitelný druh (VU).

Vzhled.

Rýžovníci šedí jsou asi 15-17 cm dlouzí ptáci, s mírně zavalitým tělem a silnější tělesnou konstrukcí. Při hodnocení se nejvíce sleduje typ a postava, dále se hodnotí i barva, kresba, křídla, ocas, zobák a nohy. Nejedná se o příliš pestré ptáky a pohlavní dimorfismus je velmi nevýrazný. Jedním z mála faktorů, podle kterých můžeme rozeznat samici od samce je zobák. Samci mají obecně trochu mohutnější a delší zobák. Co se zbarvení týče, pak je dobré vědět, že existuje více možných zbarvení, přičemž nejrozšířenější je to, které nazýváme „přírodní“. Existují i různé mutace, například čistě bílí jedinci nebo plaví jedinci. Křížením čistě bílých jedinců s přírodními získáme rýžovníky straky.  Typické volání je "chipchipchipchipchipchip."

Výskyt.

Rýžovník šedý se vyskytuje na ostrovech Indonésie (Jáva, Bali, Bawean...), ale najdeme je také na Havaji nebo Srí Lance. Vyhovují jim zemědělské oblasti s vodními toky nebo lesy, poblíž kterých se drží. Úmyslně se zdržují v blízkosti lidí, hlavně jejich polí, kde mají dostatek potravy. Tento druh se nenazývá "rýžovník" jen tak, skutečně se živí hlavně rýží, která se na místních polích pěstuje již odnepaměti. Přestože zemědělské oblasti jsou pro ne plné potravy, jejich domovem jsou i předměstí a blízké okolí velkoměst jako jsou Kalkata, Madras nebo Colombo. Sdružují se do menších skupin.

Chov.

V Česku lze koupit rýžovníky šedé za poměrně únosnou cenu; do 200 Kč. Náročnější chovatelé mohou (o něco dráže) koupit ptáky ze zahraničních chovů. V tom případě je nutné podotknout, že dobré chovy má třeba Nizozemsko nebo Německo.  Hodí se spíše pro klecový, než pro voliérový chov. Klec by měla být dostatečně prostorná, v závislosti na tom, kolik ptáků ji bude obývat. Rýžovníci obecně dobře vycházejí s jinými ptáky a proto je vhodné umístit je do jedné společné klece, i když je nutností v době hnízdění jednotlivé páry oddělit.  Rýžovníky šedé je vhodné krmit rýží, samozřejmě musí být jen naklíčená nebo loupaná. K rýži je vhodné přidávat i proso a lesknici, pokud k tomu ale nemá chovatel přístup, je vhodné zvolit směs pro exotické ptáky, pokud možno, tak speciálně pro ty z čeledi astrildovití. Výjimečně, například v období hnízdění, je dobré do krmení přidat i nějaký hmyz.

Rýžovník šedý ("Lonchura oryzivora") je drobný, exotický pták, často chovaný jako okrasný. Jedná se o druh, který je zařazen v čeledi astrildovití v rodu "Lonchura", někdy stále řazen do rodu "Padda" (rýžovník). Původní areál rozšíření zahrnuje ostrovy Jáva a Bali, vlivem introdukce člověkem můžeme nyní nalézt zdivočelé populace rýžovníka šedého např. na Havajských ostrovech, v Japonsku nebo v celé řadě zemí v jihovýchodní Asii. Rýžovník šedý ovšem v přírodě drasticky ubývá. Jedná se o ptáky, kteří se živí semeny trav, rýží, bobulemi a příležitostně i malým hmyzem. Známým chovatelem těchto ptáků byl třeba francouzský přírodovědec Vieillot.

禾雀(学名:')又名文鸟、爪哇禾雀、黑芙蓉、白芙蓉、银芙蓉、浅黄褐芙蓉、爪哇雀,为雀形目梅花雀科禾雀属的鸟类,分布于印尼,一般生活于低地草原或具草甸、灌丛的空旷林地、也见于耕地、花园、城郊的村镇以及活动于稻田或甘蔗田、树林或灌木丛中。该物种的模式产地在亚洲及埃塞俄比亚。


Implementace RPG.

Implementace stolních RPG do videoherní podoby si s sebou nesla různé změny. V případě Roguelike žánru je to především změna z hry kolektivní na hru pro jednoho hráče. Tzv. pána jeskyně, který řídil hru, nahradil počítač a dobrodružství se účastnil jen jeden hráč, který řídil jen jednu postavu. V pozdějších letech vznikaly i pokusy o multiplayerové verze Roguelike her.  Na druhou stranu byly v Roguelike hrách mnohé věci ze stolních her zachovány. Například pravidla simulující hody různostěnnými hracími kostkami, čtverečkované mapy, tahový charakter boje i pohybu.

ASCII grafika.

V případě Rogue byla ASCII grafika technická nutnost, protože terminálový stav tehdejší výpočetní techniky neumožňoval lepší řešení. Např. hráče představuje znak @, schody dolů jsou znak >, schody nahoru <, nepřátelé jsou různá malá a velká písmena abecedy( w je worm, D je dragon a tak podobně). Toto symbolické vyjádření se ukázalo být natolik silné, že se používalo i v době, kdy už to nebylo technickou nutností a používá se dodnes, i když ne výhradně.  První nevábné pokusy přinést bitmapovou grafiku do Roguelike her se začaly objevovat někdy na přelomu tisíciletí a jednalo se o primitivní nahrazení ASCII znaků bitmapovými sprity o stejných velikostech. Ukázalo se ale, že jsou příliš malé, aby byly srozumitelné a přehledné. Při jejich zvětšení se zmenšil výřez viditelné mapy a hra opět ztrácela na přehlednosti a atmosféře. Z praktických důvodů se tedy i na moderních systémech s grafickým rozhraním emuloval textový terminál a nadále se hrálo v pseudo ASCII grafice. Mělo to výhody. Třeba hraní v několika oknech, lepší možnost výběru fontu a velikosti znaků a hlavně práci s barvami.  Moderní technologie později přinesly velké obrazovky s jemným rozlišením a levné nástroje pro snadnou tvorbu 3D grafiky, takže 2D nebo isometrická 3D grafika začala pronikat i do Roguelike her. Byť jen jako volitelná záležitost s možností přepnout zpět do ASCII.

Procedurálně generované levely.

V případě hry Rogue byl procedurálně generovaný obsah další nutností způsobenou tehdejším nedostatkem paměti. Každé nové podlaží je po hráčově vstupu náhodně vygenerováno a smazáno z paměti potom, co ho hráč opustí.  Navzdory několika pokusům o implementaci předem vytvořených levelů, je tento koncept pro Roguelike hry typický dodnes. Ačkoliv se původně jednalo pouze o technickou nutnost, ukázal se tento prvek být klíčovým pro zachování atmosféry Roguelike her. Nabízí hráčům vysokou znovuhratelnost a radost z objevování.

Identifikace předmětů.

Znovuhratelnost je podpořena i konceptem identifikace předmětů. Hráči po nalezení nového předmětu (např. modrého lektvaru) nejsou známy jeho účinky a musí ho nejprve nějakým způsobem identifikovat (použitím onoho předmětu, za pomoci kouzel nebo jeho prodáním). Po identifikaci budou objevené vlastnosti platit pro každý modrý lektvar, se kterým daná postava přijde do styku. Po smrti postavy a zahájení nové hry se obecné a konkrétní informace znovu promíchají, takže modrý lektvar může představovat něco jiného a hráč musí znovu investovat do jeho identifikace.  Tento koncept je dále rozpracován a propojen se systémem RPG her. Existují např. silné a slabé identifikace, pseudo identifikace atd.

Permanentní smrt.

Permanentní smrt znamená, že postava již nemůže po své smrti být obnovena a to ani nahráním uložené pozice. Hráči nezbývá, než začít hrát znovu od začátku. To má velký vliv na atmosféru hry. Hráč se o postavu reálně bojí a chová se značně opatrně. Za chybu může zaplatit ztrátou spousty úsilí a mnoha hodin hraní.

Nekomerční charakter.

Roguelike hry si dlouho držely charakter volně šiřitelných her, a to včetně zdrojových kódů. To vedlo k řetězení a rozdvojování projektů, jejich vzájemnému soupeření i obohacování. Výsledkem je velmi variabilní scéna a zároveň dlouhodobý kontinuální vývoj řady projektů a tím i vysoká komplexnost a odladěnost herních mechanismů.  Záhy po Rogue vznikla roku 1983 na VMS jemu podobná hra Moria (podle Tolkienovy Morie). Hra se několik let vylepšovala a vyvíjela a roku 1987 byla portována na UNIXy jako UMoria. I UMoria se dále vylepšovala a vyvíjela, až z její verze 5.2.1 v roce 1990 vznikla hra Angband. Historie se opakuje a z Angbandu 2.8.1 vzniká ZAngband, který z Tolkienovy Středozemě přechází tematicky na Amber Rogera Zelaznyho. Ze ZAngbandu 2.2.0 vzniká PernAngband, který se zase inspiruje Drakeny z Pernu od Anne McCafrey. Zasahuje Ubisoft, který vlastní práva k této značce a PernAngband se přejmenovává na ToME (Troubles of Middle Earth) a vrací se zpět k Tolkienovi.  Tady vidíme 20 let kontinuálního vývoje Roguelike hry s kořeny na počátku osmdesátých let. Dnes je možno si Rogue, Angband a další roguelike zahrát i na Androidu.

Roguelike je označení jednoho z nejstarších herních žánrů videoher. Dnes se dá považovat za subžánr RPG, i když původně se jedná o prvotní implementace tohoto druhu her na výpočetních systémech. Prvním úspěšným pokusem vytvořit videoherní obdobu stolních her na hrdiny byla roku 1980 hra Rogue. Roguelike hry jsou, jak jejich označení napovídá, hry jí podobné. Hra Rogue obsahuje několik výrazných designových konceptů, které se staly charakteristické pro Roguelike herní žánr.

Roguelike是角色扮演游戏的一个分支类型,它以一系列随机生成关卡的地牢、游戏中的回合和计时系统、基于磁贴的图像(tile-based graphics)和角色永久死亡(即一次游戏内无法无限制复活)为特点。大多数Roguelike游戏建立在高度幻想的故事背景上,这一点是由于桌面角色扮演游戏(如《龙与地下城》)的影响。


Popis.

Spatodea zvonkovitá je opadavý až stálezelený strom dorůstající výšky 10 až 35 metrů. Kmen starších stromů má někdy u paty slabé opěrné pilíře. Mladé větévky jsou chlupaté až téměř lysé. Listy jsou vstřícné, lichozpeřené, až 50 cm dlouhé, složené ze 4 až 8 párů celokrajných lístků. Lístky jsou eliptické až podlouhlé, až 15 cm dlouhé, na bázi krátce klínovité. Žilnatina je zpeřená, tvořená asi 6 páry postranních žilek. Květy jsou tlustě stopkaté, uspořádané v chudých, vrcholových hroznech. Kalich je zahnutý, v poupěti kompletně srostlý a později na hřbetní straně pukající téměř až k bázi. Koruna je oranžová až červená se žlutým lemem, široce zvonkovitá, silně dvoustranně souměrná, 10 až 12 cm dlouhá, zakončená 5 laloky. Tyčinky jsou 4, vyčnívající z květů. Semeník je drobný. Čnělka je jen o málo delší než tyčinky a nese dloulaločnou bliznu. Tobolky jsou úzké, 15 až 20 cm dlouhé. Pukají jedním švem. Semena jsou plochá, 8 mm velká, obklopená kolem dokola průsvitným křídlem.

Rozšíření.

Druh pochází z tropické západní Afriky, odkud přesahuje do Konga a Angoly. Roste v sekundárních a opadavých lesích a v řídké stromové vegetaci na savanách, v nadmořských výškách do 2000 metrů.

Ekologické interakce.

Spatodea má zajímavou biologii opylování. Květy jsou cizosprašné a rozkvétají v období sucha. Jsou opylovány ptáky, mnohé znaky však poukazují na dřívější přizpůsobení opylování netopýry. Kalich je v průběhu vývoje květu naplněn tekutinou a koruna se tedy vyvíjí ve vodním prostředí. Když se koruna rozvíjí, větší část vody zůstane v korunní trubce a ve zvonkovité části koruny. Květy se otevírají na noc (kolem 21. hodiny), o půlnoci jsou již plně rozvité. Mezi 4. a 5. hodinou ranní se začíná uvolňovat pyl, okolo 8. hodiny se rozlepují oba laloky blizny a ta je následně receptivní až do pozdního večera následujícího dne. Pokud je blizna opylena, oba laloky se k sobě opět přikládají. Do tekutiny v květu se uvolňuje nektar až do koncentrace cukrů okolo 9,5 %. Pokud není nektar odebírán, produkce se okolo 6. hodiny ranní zastavuje. Při odebrání kališní tekutiny s nektarem se jejich produkce obnovuje.  Drobná křídlatá semena dozrávají asi 8 týdnů po opylení a šíří se ještě v průběhu suchého období větrem. Někteří ptáci (v Asii např. majna obecná, vrána domácí, vrána hrubozobá, alexandr malý aj.) plody otevírají a semena konzumují.

Význam.

Spatodea zvonkovitá je považována za jeden z nejkrásnějších kvetoucích afrických stromů. Je pěstována v tropech celého světa a místy i zplaňuje. Na Cejlon byla dovezena v roce 1873. Semena spatodey jsou jedlá a jsou v mnohých oblastech Afriky konzumována. Dřevo je měkké, světle hnědé a používá se zejména na výrobu bubnů a k vyřezávání. Kůra má projímavý a antiseptický účinek. V medicíně jsou používána i semena, květy a kořeny.

Spatodea zvonkovitá ("Spathodea campanulata") je tropický strom z čeledi trubačovité. Je to jediný druh rodu spatodea. Dorůstá výšky až 35 metrů, má zpeřené listy a nápadná květenství velkých, oranžových, zvonkovitých květů. Pochází z tropické západní Afriky a je pěstován jako okrasná dřevina v tropech celého světa. Květy mají zajímavou biologii opylování.

火焰树(学名:Spathodea campanulata)又名火焰木、苞萼木,木兰纲唇形目紫葳科火焰木属,香港常见的常绿乔木。 一般高达15米的火焰树是外来的品种,它原产于非洲,因为树顶有鲜艳夺目、犹如火焰的花朵而得名。花冠外橙红色而内黄色,像郁金香,花比凤凰木更大而鲜艳,树叶亦较浓密和深绿。花期为冬末春初,蒴果,种子有翅,有助传播远方,复叶羽状而端尖,树皮较厚来适应高温。


謝妮亞·亞歷山德羅芙娜女大公

Původ.

Marie se narodila jako čtvrté dítě a starší ze dvou dcer ruského cara Alexandra III. a jeho manželky, carevny Marie Fjodorovny z oldenbursko-glücksburské dynastie. Přes svého děda z matčiny strany Kristiána IX. (přezdíván "Tchán Evropy") byla příbuzná téměř se všemi evropskými královskými rody.

Rodina.

Xenie a její pozdější manžel velkokníže Alexandr Michajlovič (v rodině známý jako "Sandro") se znali již jako děti, což bylo u příslušníků carské dynastie běžné. Když bylo Xenii patnáct let, chtěli se se Sandrem vzít, ale její rodiče car s carevnou byli proti, jelikož si mysleli že je Xenie mladá a neznali Sandrův charakter. Carský pár ke sňatku svolil až v lednu roku 1894, poté co Sandrův otec, velkokníže Michail Nikolajevič (carův nejmladší bratranec) intervenoval v jejich prospěch.  Svatba se konala 6. srpna 1894 v paláci Peterhof. Krátce po svatbě zemřel otec Xenie car Alexandr III. a novým carem se stal její bratr Mikuláš, se kterým si oba mladí manželé byli blízcí. Pár měl sedm dětí, jedinou dceru a šest synů:  Děti Xenie a Sandra byla vnoučata cara (Alexandra III.) v ženské linii, ale zároveň (a pouze) pravnoučata cara (Mikuláše I.) v mužské linii. Díky tomu nenesli stejný titul jako jejich rodiče (velkokníže/velkokněžna), ale pouze titul kníže/kněžna s oslovením Výsost.  Potomci Xenie jsou nejbližší přeživší potomci posledního cara Mikuláše II. a také předposledního cara Alexandra III. Zároveň jsou příslušníky stejné dynastie jako poslední carové. Pokud by došlo k aplikaci pravidla primogenitury na potomky cara Mikuláše I. byli by to právě potomci velkokněžny Xenie, kdo by byli nejbližší dědicové carského trůnu.

Xenie Alexandrovna Romanovová (Ксения Александровна Романова; 6. dubna 1875, Sankt Petěrburg, Rusko – 20. dubna 1960, Londýn, Spojené království) byla ruská velkokněžna a nejstarší dcera ruského cara Alexandra III. a sestra posledního ruského cara Mikuláše II. Jejím manželem byl její bratranec z druhého kolena, ruský velkokníže Alexandr Michajlovič (vnuk cara Mikuláše I.)

谢妮亚·亚历山德罗芙娜·罗曼诺娃(,1875年-4月6日-1960年-4月20日)是俄罗斯帝国沙皇亚历山大三世与妻子玛丽亚·费奥多萝芙娜的女儿。她是末代沙皇尼古拉二世的妹妹,也是俄罗斯帝国最后的女大公之一。


Dřívější život.

Sam Childers se narodil Grand Forks (Severní Dakota). Jeho otec Paul Childers byl hutník a bývalý mariňák. Childers měl 2 starší bratry Paula Jr. a George. Měl také sestru Donnu, která zemřela na srdeční problémy ještě než jí byl rok. Během dospívání se jeho rodina často stěhovala.  „Spousta lidí se mě ptá, jaké jsi měl rodiče? Měl jsem skvělé křesťanské rodiče, neviděl jsem svého otce nikdy pít alkohol, kouřit marihuanu a nikdy nevztáhl ruku na mou matku. Jako děti jsme ovšem viděly spoustu lidí kouřit, také marihuanu a jak pijí alkohol a mysleli jsme si jak to není skvělé. Mysleli jsme si, že nás to udělá staršími. Jako velmi mladý (11, 12 let) jsem si myslel, že udělám dojem na starší dívky 13, 14 let, a tak jsem začil kouřit. Ve 14 jsem již kouřil každý den. A v 15 jsem již nepotřeboval na nikoho dělat dojem, protože jsem začal s tvrdšími drogami“ Childers začal užívat heroin.  V současné době je Sam ženatý s Lynn, která se před přijetím Krista živila jako striptérka. Společně vychovali dceru Paige. Měli rovněž syna, ten ovšem zemřel na předávkování heroinem.

Afrika.

V polovině roku 1992 Childres s pomocí své ženy přijal Krista v církvi Shromáždění Boha. Ten samý večer pověděl pastor Childresovi o možnosti jet do Afriky. Na konci roku 1998 podnikl Childres první cestu do Sudánu. Při své první cestě, tak jako při mnoha následujících, viděl zrůdnosti, které páchala armáda LRA. Nedlouho po první cestě, Childers a jeho žena Lynn založili Angels of East Africa (Andělé Východní Afriky), dětskou vesničku v Jižním Sudánu. Tato vesnička od svého založení již zachránila více než 1000 dětí. V současné chvíli ubytovává a živí více než 300 sirotků. Zaměstnanci vesničky jsou převážně Súdánští sirotci a vdovy. V současné době se jedná o největší sirotčinec v Jižním Súdánu a je výjimečný tím, že za pomoci armády podnikl záchranné mise v teritoriu LRA.  Childers popsal své africké zkušenosti v knize "Another Man's War."  Z této knihy vychází film "Kazatel Kalašnikov".

Sam Childers (* 1963) je bývalý člen Outlaws Motorcycle Club, který věnoval svůj život a zdroje k záchraně dětí ve válečné zóně Jižního Sudánu. Childers a jeho žena Lynn založili a spravují vesničku pro sirotky v Nimule (Jižní Sudán). Tato vesnička nese název a stará se o více než 300 dětí. V roce 2013 obdržel cenu Matky Terezy za sociální spravedlnost.

山姆·奇德斯(英语:Sam Childers,1963年),美国人,生于北达科他州,知名慈善家、基督教传教士。


安東尼·阿什利-柯柏,第三代沙夫茨伯里伯爵

Život.

Narodil se v Exeter House, ve významné šlechtické rodině. Jeho dědečkem byl Anthony Ashley Cooper, 1. hrabě Shaftesbury, který byl za anglické revoluce členem dlouhého parlamentu a významně ovlivnil průběh anglických dějin (podílel se na odstranění Olivera Cromwella a návratu Stuartovců, s nimiž se později rovněž dostal do sporu a musel odejít do nizozemského exilu). Právě 1. hrabě se o malého Anthonyho staral nejvíce, neboť jeho otec, 2. hrabě Shaftesbury byl tělesně postižený. Děd tak Anthonyho silně ovlivnil, mimo jiné tím, že mu jako osobního učitele přivedl filozofa Johna Locka, svého přítele. Již v 11 letech proto hovořil skvěle latinsky a řecky. Děd zemřel roku 1683, krátce poté Anthony začal studovat na Winchester College. Zde ovšem narazil na konzervativní způsob vzdělávání, proti němuž se bouřil. Roku 1686 ze školy odešel.  Rodinné jmění mu umožnilo, aby hned po škole začal cestovat po Evropě. Po cestovatelské fázi svého života se začal věnovat literární a politické činnosti. Ze zdravotních důvodů byl nucen se politické práce vzdát, načež roku 1698 přesídlil do Nizozemska, kde udržoval blízké styky s filozofickými a učeneckými kruhy. Po smrti svého otce zdědil křeslo v horní komoře parlamentu a vrátil se do Británie. Podpoval vládu Viléma III. Po jeho smrti se vrátil do Nizozemska a roku 1711 pak přesídlil natrvalo do Itálie.

Dílo.

Dnes je nejvíce oceňováno jeho dílo filozofické, zejména proto, jaký mělo inspirační vliv na skotskou filozofii, a ovšem také na filozofii kontinentální.  Cooper věřil, že existuje jakýsi mravní cit ("moral sense"), vrozený smysl, jímž člověk poznává dobro a zlo. Tento vrozený cit ovšem také zakládá lidský smysl pro vznešeno a krásno (podle Coopera nebyl mezi etikou a estetikou v podstatě rozdíl). Toto pojetí dalo vzniknout tzv. morálnímu sensualismu, který poté rozpracovali především skotští autoři (David Hume, Francis Hutcheson, Adam Smith).  Podstatná byla i jeho idea harmonie vesmíru. Jeho pojetí harmonie ovlivnilo G. W. Leibnize, J. J. Rousseaua, J. G. Herdera, J. W. Goetheho či F. W. J. Schellinga.  Velmi oblíbená a komentovaná (i zesměšňovaná) se později stala i jeho teze, že existence světa je nedokazatelná a je jen otázkou víry. Větší vliv mělo i znejistění existence lidského já, jeho substanciálnosti.  Neoznačoval se za filozofa, ale výhradně etika. Ottův slovník naučný k tomu poznamenával: "Jest moralistou, jenž veškeré své filosofické myšlení soustřeďuje na ethiku, ježto theoretické úkoly filosofické jsou podle něho nedokázatelné. Jeho ethika jest eudaimonismus, který jde přes meze sobectví tím, že bytosti lidské, má-li býti dobrou, ta podminka se ukládá, aby veškeré její snahy a emoce byly ve shodě se všeobecným dobrem (...) Shaftesbury jest spisovatel duchaplný a bystrý a mnohé z jeho děl jsou vzorem anglické prosy."

Ohlas.

Denis Diderot ve spise "O géniovi" o něm napsal „Je velmi málo omylů v Lockovi a příliš málo pravd v mylordu Shaftesburym: první však je jen všestranný duch, pronikavý a přesný; a druhý je génius prvního řádu. Locke viděl; Shaftesbury tvořil, konstruoval, budoval; Lockovi vděčíme za velké pravdy chladně postřehnuté, metodicky sledované, suše oznámené, kdežto Shaftesburymu za oslnivé soustavy, spočívající často na vratkých základech, přesto však plné vznešených pravd; i když se mýlí, stále ještě se líbí a přesvědčuje kouzlem své výmluvnosti.“

Anthony Ashley Cooper, 3. hrabě Shaftesbury (26. únor 1671, Londýn - 4. únor 1713, Neapol) byl anglický filozof, představitel tzv. morálního sensualismu.

安东尼·阿什利-柯柏,第三代沙夫茨伯里伯爵(Anthony Ashley Cooper, 3rd Earl of Shaftesbury,1671年-2月26日-1713年-2月4日)是一位英格兰政治家、哲学家和作家。


Historie.

Historie plemene korejského jinda je zahalená tajemstvím; neexistují žádné písemné záznamy o jeho původu. Toto psí plemeno po dlouhou dobu žilo izolovaně na ostrově Čindo v Jižní Koreji, od kterého je odvozen i název. Jeho předky jsou pravděpodobně původní mongolští psi, kteří se na Korejský poloostrov dostali ve 13. století při vpádu Mongolů na území dnešní Severní Koreje. Původně se korejský jindo využíval pro lov a hlídaní, k čemuž má vlohy. Jeho kořistí bývala střední až velká lesní zvěř, některé legendy vyobrazují toto psí plemeno při lovu na tygra ussurijského. Při lovu se psi pohybovali samostatně, výjimečně v párech.  Jedná se o chráněné psí plemeno, které je uznávané jako národní, dokonce jej v roce 1962 vláda Jižní Koreje označila jako "přírodní památku" (천연 기념물;天然記念物). Právě kvůli tomu bylo a stále je velmi těžké vyvézt je do světa. V roce 1988 se několik těchto psů předvedlo na letních olympijských hrách v Soulu, když kráčeli v zahajovacím průvodu. United Kennel Club (UKC) plemeno uznal 1. ledna 1998.  Poprvé bylo plemeno vyvezeno do Francie, odkud se dostalo do Spojených států. Ve Velké Británii se počet zapsaných psů pohybuje okolo 30 kusů.  V roce 2009 "Korea Economic Daily" udělal rozhovor s jihokorejským psovodem jménem Bak Nam-sun, který řekl, že korejští jindové se ve své rodné zemi nevyužívají jako záchranářští a vyhledávací psi, protože jejich lovecké instinkty jsou příliš silné a jejich výcvik je složitý. V roce 2010 člen korejské bezpečností služby napsal, že většinu jejich pracovních psů tvoří němečtí ovčáci, protože korejský jindo dog se neukázal jako dobrý služební pes. I přes tyto negativní odezvy se i nadále někteří chovatelé snaží cvičit tyto psy jako služební. Ještě toho roku v říjnu se v Los Angeles objevilo několik jedinců plemene, kteří zde měli být využíváni právními službami při vymáhání dluhů. Výcvik se ale nezdařil a štěňata byla označena za příliš aktivní, horlivá a dychtivá.

Korejský jindo v příbězích.

V roce 1993 prodala 83 let stará žena Park Bok-Dan svoji fenu korejského jinda do města vzdáleného přes 300 km od jejího domu. Když fena přicestovala k novému majiteli, během pár dnů utekla a vrátila se domů. Tato cesta jí trvala 7 měsíců a prokázala tak, že tito psi jsou velmi loajální vůči majiteli a jeho změnu nesou velmi těžce. Její původní majitelka Park Bok-Dan se rozhodla, že si fenu i nadále nechá. Ta zemřela o 7 let později přirozenou smrtí. Příběh této feny se stal v Koreji senzací a dle něj bylo vytvářeno mnoho karikatur, dokumentů i pohádek. V roce 2004 byla hotova socha oné feny a umístěna do jejího rodného města.  Další příběh pojednává o korejském jindovi jménem Baekgu, který žil sám jen se svým jedním majitelem. Ten zemřel a od té doby Baekgu nic nejedl ani nepil a po sedmi dnech svého majitele následoval.

Povaha.

Korejský Jindo je dobře známý pro svou věrnou a nezkrotnou povahu. Jedná se o aktivní a mrštné psy, kteří jsou velmi bystří a inteligentní, ale neposlouchají kdekoho. Z rodiny si vyberou pouze jednoho člena, kterému jsou oddaní, zbytek lidí ignorují. Jsou dominantní a tvrdohlaví. Jsou tišší, ale dobří hlídači. Nezvaného hosta jsou schopni sami zadržet a v případě nutnosti brání svého majitele do krve. Rozeznají známé tváře a neznámé vetřelce. Umí skákat velmi vysoko, jejich území tedy musí být ohrazeno velmi vysokým plotem. Rád tráví čas se svým majitelem a samotu těžko snáší. V dospívání potřebuje hodně socializace a kontaktu s lidmi, aby s nimi v budoucnu dobře vycházel. Vyžaduje hodně aktivity, jinak si zábavu najde sám: prokouše plot, uteče, bude olizovat zásuvky... V souvislosti s tímto psím plemenem je často zmiňována i jejich nenávist vůči vodě, takže koupel je pro něj velmi nepříjemný zážitek. U některých jedinců tento strach přerostl téměř ve fóbii, takže ani nepřejdou most přes vodu nebo nepůjdou na procházku v dešti. Vůči jiným psům nejsou přirozeně agresivní, ale vycházejí s nimi jen proto, že si to jejich majitel přeje. Nepracují příliš dobře ve skupině více psů, více jim vyhovuje práce samostatná. Děti jim nevadí, ale některé jejich hry jim mohou být nepříjemné. S jinými domácími zvířaty nevychází dobře hlavně kvůli svému loveckému instinktu, který jim velí zvíře pronásledovat a udávit.

Péče.

Péče o toto psí plemeno není příliš náročná. Srst je jemná, hustá a hladká na dotek, má podsadu, to znamená, že líná 2x ročně (na jaře a na podzim). V tomto období je nutné věnovat jí zvláštní pozornost a vyčesávat každý den. Mimo toto období stačí vyčesat jednou za týden. Už kvůli strachu těchto psů z vody je dobré se vyhýbat mytí ve vodě,  Korejský Jindo vyžaduje hodně pohybu jakéhokoliv typu. Majitel ale musí myslet na to, že by se pes neměl příliš ušpinit, nepřipadá tedy v úvahu prašné prostředí. Krom toho se ale korejský jindo hodí na horské túry i některé psí sporty, jako je agility nebo tanec se psem (dogdancing).  Výchova i výcvik jsou velmi náročné a je nutné s nimi začít již v nízkém věku, tedy co nejdříve. Pak už je na to pozdě a pes může být nezvladatelný a agresivní. Vyžaduje důkladnou socializaci.

Korejský Jindo (anglicky: Korean Jindo, – "Čindos gä" – doslova „"Čindský pes"“) je psí plemeno původem z Jižní Koreje. Jedná se o typického představitele špiců; je tvrdohlavý, temperamentní, důstojný a schopný samostatně jednat. Mezinárodní kynologická federace toto plemeno uznává a řadí jej do skupiny špicové a plemena primitivní, do sekce asijští špicové a příbuzná plemena. Oficiální zkratka je KJ a číslo standardu 334.

珍岛犬(),为韩国的国犬,亦被北韩列为国宝。因韩国全罗南道珍岛郡之上的特殊地理环境,交通不易并且没有其他外来种的入侵,而被保存下来的一纯种犬种,并于2005年获英国育犬协会的正式登记,列入了世界级名犬的行列。


Etymologie.

Rodové jméno "Macaca" pochází z portugalského názvu "Makako" odvozeného z afrického jazyka Fiot. Druhový název "fascicularis", znamenající „s pruhem” udělil zvířeti Thomas Stamford Raffles, nevysvětlil však, proč zvolil zrovna tento název.  V Indonésii a Malajsii je pro všechny druhy makaků používán název ', patrně kvůli pronikavému křiku, anglická synonyma jsou'(poukazuje na to, že se občas živí i kraby) a "" (poukazuje na dlouhý ocas). Známý je též název "cynomolgus monkey".

Taxonomie.

Je uznáno celkem deset poddruhů makaka jávského. V roce 1993 provedla bioložka Čang s kolektivem první důkladný rozbor jejich mitochondriální DNA pomocí analýzy restrikční endonukleázy. Roku 2007 bylo prozkoumáno 1 053 vzorků mtDNA makaka jávského z různých stanovišť, ale i přes další výzkumy nebyl ještě v roce 2014 vztah mezi jednotlivými poddruhy zcela znám. Nejrozšířenějším poddruhem je "M. f. fascicularis", vyskytující se v Indočíně a Malajském souostroví (Sumatra, Borneo [Kalimantan] a jiné). Poddruh "M. f. aureus" lze nalézt opět v Indočíně, poddruh "M. f. umbrosus" v Indii (Nikobary) a ostatní jsou rozšířeny hlavně na různých ostrovech v Malajském souostroví mimo Sulawesi. Jednotlivé poddruhy se odlišují podle fyzických vlastností, klíčovou roli zde hraje délka ocasu, tvar vousů a barva srsti.  Makak jávský se může křížit s jinými druhy makaků.

Výskyt.

Areál rozšíření tohoto primáta je rozsáhlý. Vyskytuje se především v různých typech lesů včetně mangrovů až do 2 000 metrů nad mořem. Schopnost adaptovat se na různá prostředí mu umožnila, aby se rozšířil po téměř celé jihovýchodní Asii. Do výčtu území, kde jej lze najít, patří Sumatra, Borneo, Jáva, Filipíny a další ostrovy, Indočína (Kambodža, Indie, Thajsko) a oblasti, kam byl introdukován (je tam nepůvodním druhem), např. Mauricius nebo Palau.  Nebezpečný je pro původní druhy ptáků kvůli pojídání jejich vajec a soupeření o potravu. Mezinárodní svaz ochrany přírody jej zařadil na seznam „100 nejhorších invazních druhů“.

Popis.

Makakové jávští mohou, v závislosti na poddruhu, dosahovat délky až 55 cm bez ocasu, samci jsou větší než samice. Hmotnost u samců se odhaduje na 4,8–7 kg, samice jsou lehčí a váží 3–4 kg (makak jávský patří mezi 3 nejmenší druhy makaků). Srst má po celém těle červeno-hnědé až šedo-hnědé zbarvení, na hlavě se táhne až do čela a vytváří typickou chocholku. Na obličeji samcům roste, pro ně typický, šedo-bílý knír a na rozdíl od samic mají také vyvinutější špičáky. Obě pohlaví se tedy od sebe výrazně odlišují, je zde zřetelný pohlavní dimorfismus. Řezáky jsou lopatkovitého tvaru (zubní vzorec trvalého chrupu je I 2/2 C 1/1, P 2/2 M 3/3). Oči míří dopředu (u makaka jávského je tedy, podobně jako u všech primátů, vyvinuto binokulární vidění) a jsou lemovány bílou srstí, oční víčka mají bílé zbarvení. Tváře jsou růžovo-hnědé, nos plochý a nosní dírky umístěny blízko sebe; jde o typický znak úzkonosých primátů. V tlamě má opice lícní torby, do kterých si může uschovávat potravu a sežrat ji později. Makak jávský vlastní na rozdíl od mnoha jiných makaků ocas. Ten je delší než tělo, měří kolem 40–65 cm a slouží především k udržování rovnováhy při skocích, jenž mohou dosáhnout až 5 m, ale pomáhá i udržovat rovnováhu při chůzi. Makakové se dožívají až 30 let, pohlavní dospělosti dosahují u samců po 50. měsíci, u samic po 51. měsíci. Samice makaků jávských definitivně přestanou růst po šesti letech, samci až po deseti letech.  Makakové jávští jsou náchylní k infekčním chorobám, zároveň také slouží jako přenašeči pro lidi smrtelných virů, jako je Herpes virus typu B. Na člověka mohou poměrně snadno přenést i parazita "Plasmodium knowlesi", který způsobuje malárii jak u těchto primátů, tak případně i u lidí.

Potrava.

Makak jávský je všežravec. Hlavní složkou potravy jsou semena a plody (až více než 2/3), konzumuje však i listy, květy, kořínky a kůru. Do jeho jídelníčku patří i maso a živočišná potrava – příležitostně se živí drobnými obratlovci (hnízdící ptáci, ještěrky, žáby), z ptačích hnízd vybírá ptáčata a vejce. V Indonésii, kde se často zdržuje v mangrovových porostech, se naučil lovit v mělké vodě kraby a jiné korýše, díky čemuž dostal v angličtině název "". Kromě toho se živí i měkkýši. Lov probíhá tak, že sedí na větvích a čeká na správnou příležitost, kdy ustoupí na pláži voda. Poté sleze ze stromů dolů, pochytá korýše a rozbije jejich tvrdou schránku kamenem. Někdy vniká i do plantáží cukrové třtiny, čímž ničí úrodu.

Chování.

Denní režim.

Tyto opice patří mezi denní živočichy a zdržují se především na stromech. Pohybují se zde pomocí všech čtyř končetin a málokdy slézají dolů, aby je neohrožovaly šelmy, zvláště tygři. Útočiště ve stromoví nacházejí i v noci, jednotlivé skupiny opic mají své vlastní stromy. Ráno vstávají kolem 5.30 až 6.00 hodin. Denně se mohou přemístit až o dva kilometry, když pátrají po potravě, uražená vzdálenost při tom závisí na velikosti skupiny. Makak jávský se nebojí vody a na rozdíl od mnoha jiných druhů primátů dovede plavat. Už mláďata si ve vodě hrají a hledají potravu na dně (makak jávský se dovede potopit až na půl minuty).

Hierarchie.

Makakové jávští žijí v tlupách, v nichž může být 6 až 58 jedinců, z nichž jsou nejpočetnější samice. Ty jsou takzvaně filopatrické, vyskytují se pouze v domovské lokalitě, kterou téměř nikdy neopouštějí. Po dosažení pohlavní dospělosti mláďat ze skupiny odejdou samci, aby se ujali vedení jiné tlupy, a samice v ní zůstávají. Pokud se samec pokusí převzít místo alfa samce, nastává boj mezi těmito opicemi, při kterém se makakové mohou zranit. Každý samec má kolem sebe skupinku asi 3 samic. Jedna skupina makaků si může přivlastnit teritorium až o rozloze 200 ha. Pokud se dvě skupiny setkají, obvykle dochází k bitce, která začíná vrčením a ceněním zubů a pokud to nepřítele nezastraší, dojde k opravdovému boji. V regionu jižního Bornea žijí v kompetičních vztazích s kahauy nosatými ("Nasalis larvatus"). Konflikty mezi členy tlupy zažehnává mimo jiné společné pití vody.

Rozmnožování.

Největší šanci na spáření má alfa samec, jenž se může pářit i se samicemi jiných samců. Samice je březí 162–193 dní. Po skončení gravidity se jí narodí jediné mládě, vážící zhruba 320 g, o které se stará pouze ona. Jestli jde o samce nebo samici, lze poznat až po delší době, mláďata nejprve vypadají stejně a mají černé zbarvení, které se časem změní na barvu dospělých jedinců. Jsou kojena mateřským mlékem po dobu asi 420 dní. Někteří jedinci mohou být nesnášenliví vůči dalším členům skupiny, objevují se krádeže mláďat výše postavenými samicemi těm, které jsou v hierarchickém žebříčku níže, i zabíjení mláďat. Mladí jedinci obojího pohlaví si zpočátku hrají dohromady, kolem jednoho až dvou let věku se však začnou věnovat navzájem pouze jedinci stejného pohlaví.

Inteligence a používání nástrojů.

Některé skupiny těchto primátů používají kameny k rozbíjení ořechů nebo mlžů, kterými se živí, aby se dostaly k jedlému vnitřku, dovedou si oloupat také batáty a maniok. Byli pozorováni rovněž jedinci, kteří si před požitím plodů umyli písek z nich v řece. Dovedou si také čistit zuby a učí to i mláďata.

Ve vědeckém výzkumu.

Makak jávský je často odchytáván pro výzkumné účely a společně s makakem rhesus ("Macaca mulatta") jde o nejčastěji používanou opici k laboratorním pokusům. Tuto oblíbenost způsobuje především malá velikost tohoto primáta vzhledem k ostatním úzkonosým opicím. Pokusy zahrnují především testování léků proti různým chorobám. Makak jávský se také využívá při výzkumu diabetu (cukrovka je u tohoto druhu poměrně rozšířenou chorobou). Jelikož je citlivý na stres, probíhají i výzkumy vlivu stresu na vznik kardiovaskulárních onemocnění i na reprodukční funkci. Rovněž psychiatři a psychologové využívají makaky jávské na testy jejich chování po požití alkoholu nebo drog, případně na výzkum deprese.

Ohrožení.

Makak jávský je často odchytáván pro lékařský výzkum, což snižuje jeho stavy. Nebezpečí představuje také lov, který probíhá především na Filipínách, kde jsou makakové loveni jak pro potravu, tak pro sport. Hrozbu představuje také ztráta přirozeného prostředí, na kterou se však dovede druh celkem adaptovat. V některých narušených stanovištích se prý může vyskytovat dokonce častěji než v zachovalých. Odchyt z volné přírody zakazují pouze balijské zákony, neboť je zde makak jávský považován za božstvo a lidé mu stavějí chrámy. Považují jej totiž za boha Hanumána. V některých zemích, např. v Kambodži nebo Vietnamu, se samci chytají pro lékařský výzkum.  Druh je podle Mezinárodního svazu ochrany přírody málo dotčený, a to i díky širokému rozšíření. Mezi přirozené nepřátele patří šelmy, krokodýli, hadi a dravci.

Chov v zoo.

Makaka jávského chová v České republice např. ZOO Tábor.

Makak jávský ("Macaca fascicularis"), také makak obecný nebo opice jávská je úzkonosý primát z čeledi kočkodanovití ("Cercopithecidae") a rodu makak ("Macaca"). Druh popsal Thomas Stamford Raffles roku 1821. Jeho anglický název "" poukazuje na to, že se tento druh občas přiživí i kraby nebo měkkýši, větší část potravy však tvoří různá semena a jiná rostlinná potrava. Samci se od samic liší velikostí a „knírem“. Ve skupině se projevuje matrilineární hierarchie, samci tlupu opouštějí po dosažení puberty.

食蟹猕猴(学名:'),也称菲律宾猕猴、长尾猕猴或马来猴。成年身长约为40至47厘米,尾长为50至60厘米。成年雄性体重5至7千克,雌性体重约为3至4千克。主要分布在亚洲东南部的香港、印度尼西亚、老挝、越南、马来西亚、菲律宾等国家地区。活动范围包括原始森林、次生林、红树林以及其他一些靠近水域的森林地区,有时在乡村和郊区也能发现它们的身影。它们的食物来源较为广泛,除了螃蟹以外,水果、树叶、小动物、鸟类都是他们食用的对象。近来的一些观察发现,随着生存环境的恶化,有些食蟹猕猴学会了捕食鱼类来扩大自己的食物来源。同许多动物一样,栖息地被破坏是导致食蟹猕猴数量减少的主要原因。另一方面,食蟹猕猴也面临被捕捉作医学实验或药物实验的危胁。来自当地农民、住户的捕杀也造成了它们数量的减少,部分国家和地区的政府已经考虑为这种生物建立相应的保护机制。


Věková distribuce.

Od roku 2000 začalo být zjevné stárnutí populace. Průměrný věk populace se zvýšil z hodnoty 38,5 let v roce 2005 na 40,5 let v roce 2011. Důsledkem je vyšší míra osob ve věku 55 let a víc a menší poměr osob mladších než 25 let. Průměrný věk na ostrovech Gozo a Comino (41,6 let) byl vyšší než na samotném ostrovu Malta. V roce 2011 byl poměr osob ve věku 65 let a víc 16,3 % populace, zatímco v roce 2005 to bylo 13,7 %. V roce 2011 osoby ve věku 14 let a méně tvořili 14,8 % populace, zatímco v roce 2005 to bylo 17,2 %.

Emigrace a imigrace.

Malta byla od 19. století zemí emigrantů, přičemž vrchol emigrace byl v desetiletích po II. světové válce. Migrace nejdříve směřovala do severoafrických zemí (zvlášť do Alžírska, Tunisu a Egypta); později maltští emigranti mířili do Velké Británie, Spojených států, Kanady a Austrálie. I většina lidí z maltských severoafrických komunit nakonec zamířila do míst jako Marseille, Británie a Austrálie.  Podle sčítání v roce 2005 žilo na Maltě 12 112 osob zahraničního původu (3 % populace). Z toho bylo nejvíce Britů (4 713), Italů (585), Němců (518) a Libyjců (493).  Z celkové populace 416 055 osob v roce 2011 jich 20 086, tedy 4,8 % populace, mělo jiný než maltézský původ, což je oproti roku 2005 nárůst o 65,8 %.

Demografická statistika.

"Statistiky OSN" "a Maltského národního statistického úřadu"

Demografická data.

Data z "Index Mundi"  Věková struktura:
"0-14 let:" 15,1 %
"15-24 let:" 12,6 %
"25-54 let:" 40,4 %
"55-64 let:" 14 %
"65 let a víc:" 17.9%  Průměrný věk: 40,9 let (2014, odhad)  Náboženství: římští katolíci (oficiální náboženství), více než 90 % (2011, odhad)

Počet obyvatel Malty v roce 2014 činil 445 426 lidí

马耳他是世界人口密度最高的国家之一,每平方公里的人口数约有1265人。马耳他每10年举行一次人口普查,最近一次人口普查是在2005年11月。马耳他自史前时代开始就有人居住,在历史上经历过西西里人、腓尼基人、罗马人、拜占庭人、阿拉伯人等不同民族的殖民统治。而西班牙、法国、英国等国家也在不同程度上影响了马耳他人的生活和文化。马耳他人口的98%是罗马天主教徒,但马耳他是一个保障信教自由的国家。马耳他的官方语言是马耳他语和英语,此外意大利语的普及率也非常高。马耳他的识字率达93%。学生有义务在16岁前接受教育。2011年,马耳他总人口中16.3%是65岁以上人口,14.8%是14岁以下人口


枫丹白露条约 (1814年)

Úvod.

Ve válce šesté koalice (1812-1814) vytlačila v roce 1813 koalice Rakouska, Pruska, Ruska, Švédska, Spojeného království a několika německých států Napoleona z Německa. V roce 1814 zaútočily na Francii v Pyrenejích Spojené království, Španělsko a Portugalsko, a přes Rýn Rusko, Rakousko a jejich spojenci. Po bitvě u Paříže zahájily vyjednávání s členy francouzské vlády o abdikaci Napoleona Bonaparte. 31. března vydala Koalice prohlášení k francouzskému národu: „Spojenecké mocnosti jsou nyní, po obsazení Paříže, připraveny přijmout prohlášení francouzského národa. Prohlašují, že kdyby bylo nutné, aby mírové podmínky obsahovaly silnější záruky, kdyby bylo potřeba zkrotit Napoleonovy ambice, budou příznivější, až Francie sama návratem k rozumnější vládě předloží záruku uklidnění. Hlavy spojeneckých států prohlašují, že se nadále nebudou spolčovat s Napoleonem a ani s nikým z jeho rodiny; že respektují celistvost staré Francie, tak jak existovala za legitimních králů – a mohou zajít ještě dále, protože vždy zastávají zásadu, že pro štěstí Evropy je zapotřebí, aby Francie byla velká a silná; že uznají a zaručí takovou ústavu, jakou si vytvoří sám francouzský národ. Vybízejí tedy Senát, aby jmenoval prozatímní vládu, která by se postarala o náležitosti správy a zavedla takovou ústavu, která by vyhovovala francouzskému lidu. Záměry, které jsem zde vyjádřil, sdílím se všemi zúčastněnými mocnostmi. Alexandr, Paříž, 31. března 1814 ve 3 hodiny odpoledne.“ 1. dubna vystoupil Alexandr I osobně ve francouzském Senátu a podrobně probral podmínky uvedené v prohlášení z předešlého dne a na znamení dobré vůle oznámil, že dá neprodleně propustit 150 000 francouzských válečných zajatců, které Rusko zadrželo od napadení Ruska Francií v roce 1812. Další den přijal francouzský Senát podmínky spojenců a vydal prohlášení o sesazení Napoleona. Vydal také dekret datovaný 5. dubna, který schvaluje jejich akce a v jehož závěru se uvádí: „... Senát prohlašuje a nařizuje následující: 1. Napoleon Bonaparte je sesazen z trůnu a následnické právo jeho rodiny se ruší. 2. Francouzský lid a armáda jsou zbaveny přísahy věrnosti, kterou mu složily. 3. Toto nařízení bude předáno departmentům a vojenským jednotkám a okamžitě vyhlášeno ve všech čtvrtích hlavního města.“ "– Moniteur, 5. dubna 1814" 3. dubna 1814 se Napoleon, který byl ve Fontainebleauském paláci, dozvěděl, že jej francouzský Senát sesadil z trůnu. Když koaliční síly veřejně prohlásily, že vedou spor s Napoleonem, nikoliv s francouzským lidem, Napoleon to označil za klam, abdikoval ve prospěch svého syna a regentkou ustanovil císařovnu Marii Luisu. K panovníkům koalice vyslal tři zplnomocněnce s touto podmínečnou abdikací: „Jelikož spojenecké mocnosti prohlásily, že císař Napoleon je jedinou překážkou k nastolení míru v Evropě, císař Napoleon, věren své přísaze, prohlašuje, že je ochoten vzdát se trůnu, odejít z Francie, a dokonce ze samého života, pro dobro země, které je neoddělitelné od práv jeho syna, regentství císařovny a zachování zákonů císařství.“ "– Napoleon, Fontainebleau, 4. dubna 1814" Poté co byli zplnomocněnci vysláni s poselstvím, Napoleon se doslechl, že Auguste Marmont plně ovládl bojiště a že kapitulace je nevyhnutelná. Vládcové koaličních států nebyli ochotni k žádným kompromisům a Napoleonovu nabídku odmítli: „Regentství s císařovnou a jejím synem – to zní dobře, přiznávám, ale Napoleon zůstává – v tom je potíž. Marně slibuje, že zůstane v klidu v ústraní, které mu bude určeno. Znáte lépe než já jeho nenasytnou činorodost, jeho ctižádostivost. Jednoho krásného dne dosadí do čela regentství sám sebe nebo je sám sebou nahradí. Pak válka vypukne znovu a celá Evropa bude v ohni. Hrůza z něčeho takového donutí spojence, aby měli armády v pohotovosti, a zmaří všechny jejich mírové úmysly.“ "– Car Alexandr" Poté co byla Napoleonova podmínečná abdikace odmítnuta a Napoleonovi nezbylo žádné vojenské řešení, podrobil se nevyhnutelnému: „Jelikož spojenecké mocnosti vyhlásily, že císař Napoleon je jedinou překážkou znovunastolení všeobecného míru v Evropě, císař Napoleon, věren své přísaze, prohlašuje, že se zříká za sebe i za své dědice francouzského a italského trůnu a že není žádné osobní oběti, dokonce ani oběti života, kterou by nebyl ochoten přinést pro zájmy Francie.“ "– Napoleon, Fontainebleau, 6. dubna 1814" V následujících dnech na sklonku jeho vlády nad Francií vypracovali a podepsali v Paříži 11. dubna zplnomocněnci formální smlouvu, kterou Napoleon ratifikoval 13. dubna.

Podmínky.

Tato smlouva obsahovala celkem 21 článků. Na základě nejdůležitějších podmínek smlouvy byl Napoleon zbaven moci vládce francouzského císařství, ale on i Marie Luisa Rakouská si směli podržet své tituly císaře a císařovny. Kromě toho bylo všem Napoleonovým následníkům i členům rodiny zakázáno získat moc nad Francií. Smlouva také ustanovila ostrov Elbu jako samostatné knížectví pod vládou Napoleona. Suverenitě a vlajce Elby zaručovaly uznání signatářské cizí mocnosti, ale jen Francii bylo dovoleno Elbu asimilovat. Dalším bodem Smlouvy bylo, že císařovně Marii Luise bude postoupeno Vévodství Parmy, Piacenzy a Guastally. Mimo to přímý mužský potomek císařovny Marie Luisy měl nést titul Vévoda z Parmy, Piacenzy a Guastally. V dalších bodech Smlouvy byl roční důchod císařovny Josefíny snížen na milión franků a Napoleon se musel vzdát všech svých nemovitostí ve Francii ve prospěch francouzské koruny a vrátit všechny korunovační klenoty Francii. Směl si ponechat jen 400 mužů, kteří mu měli sloužit jako osobní garda. Signatáři byli Caulaincourt, vévoda z Vicenzy; maršál MacDonald, vévoda z Tarentu; Maršál Ney, vévoda z Elchingen; kníže Metternich; hrabě Nesselrode; a baron Hardenberg.

Stanovisko Spojeného království.

Spojené království Velké Británie a Irska zastávalo stanovisko, že francouzský národ je ve stavu vzpoury a že Napoleon Bonaparte je uchvatitel. Lord Castlereagh vysvětlil, že smlouvu za krále Spojeného království nepodepíše, protože by tím uznal legitimitu Napoleona jako císaře Francouzů a že jeho vysídlení na ostrov, na němž bude vládcem a který je v těsné blízkosti Francie a Itálie, kde je silné jakobínské smýšlení, by snadno mohlo vyústit v další střet.

Krádež.

V roce 2005 byli dva Američané, někdejší profesor dějepisu John William Rooney (74 let) a Marshall Lawrence Pierce (44) odsouzeni francouzským soudem za krádež jednoho z exemplářů Fontainebleauské smlouvy z Francouzského národního archivu někdy v letech 1974-1988. Krádež vyšla najevo v roce 1996, kdy kurátor Francouzského národního archivu zjistil, že Pierce dal tento dokument do prodeje v Sotheby’s. Rooney a Pierce byli v USA uznáni vinnými a byla jim vyměřena pokuta 1 000, respektive 10 000 dolarů. Nebyli však vydáni soudu do Francie. Exemplář Smlouvy, jakož i množství dalších dokumentů (jako dopisy od francouzského krále Ludvíka XVIII), které Rooney a Pierce odcizili, byly Spojenými státy vráceny do Francie v roce 2002.

Fontainebleauská smlouva (1814) byla smlouva uzavřená ve francouzském Fontainebleau 11. dubna 1814 mezi Napoleonem I. a zástupci Rakouska, Ruska a Pruska. Smlouvu podepsali zplnomocněnci obou stran 11. dubna a Napoleon ji ratifikoval 13. dubna. Smlouvou zbavili spojenci Napoleona postavení francouzského císaře a poslali jej do vyhnanství na ostrov Elbu.

《枫丹白露条约》( Treaty of Fontainebleau)通常是指1814年4月11日由法兰西第一帝国皇帝拿破仑一世、俄国沙皇亚历山大一世、普鲁士国王腓特烈·威廉三世、奥地利皇帝弗朗切斯科一世签订的条约,内容是拿破仑一世退位法国,并被流放到厄尔巴岛,保留皇帝尊号,名义上统治该岛。


Historie.

Ve středověku byla oblast údolí řeky Lim, která se nachází v blízkosti dnešního města, součástí středověkého srbského státu. Podle oficiálních zdrojů zde existovala osada na počátku 15. století. Poprvé však osadu na tomto místě zaznamenal arabský cestovatel El Idriz Abdulláh v roce 1153.  Město se dostalo pod tureckou nadvládu postupně v období od let 1459 až 1463. Součástí Osmanské říše bylo až do roku 1912, kdy připadlo spolu s regionem Sandžak Srbsku. Během období turecké nadvlády byl Priboj administrativně součástí několika okolních administrativních jednotek (spadal pod Višegrad, Čajniče, Novu Varoš, Prijepolje a Pljevlju). Po Berlínském kongresu v roce 1878 byla v Priboji umístěna rakousko-uherská vojenská posádka, která zde zůstala až do roku 1909. Rakousko-uherské vojsko přineslo do města vymoženosti moderní civilizace. Přestože Priboj zůstával i nadále součástí Osmanské říše, přicházely sem evropské zvyky, zboží a byl tu vybudován také i první hotel evropského typu. Roku 1865 byla do Priboje zavedena elektřina. V roce 1888 byla vybudována dodnes dochovaná mešita.  Po vypuknutí první světové války získalo město strategicky značný význam. Jako jedno z posledních srbských měst u hranice s Bosnou a Hercegovinou se nacházelo přímo na linii s nepřátelským Rakousko-Uherskem. Po zhroucení srbské obrany v roce 1915 však byl i Priboj obsazen, stejně jako zbytek Srbska, vojsky Rakousko-Uherska. Od roku 1918 bylo město součástí Království Srbů, Chorvatů a Slovinců a později Jugoslávie. V meziválečném období byl rozvoj města velmi pomalý, především díky špatné hospodářské situace království. V roce 1921 mělo město 220 domů a 1050 obyvatel. Místní pravoslavný chrám byl dokončen v roce 1940.  Priboj byl v druhé světové válce obsazen jako jedno z posledních měst v Jugoslávii, dne 17. dubna 1941. Nejprve jej obsadily německé jednotky, nicméně město bylo připojeno k italské okupační zóně, kde zůstalo až do roku 1943 (tj. do kapitulace Itálie). Následně vykonávalo okupační správu nad městem Bulharsko. Dne 12. září 1943 byl Priboj obsazen jednotkami JVuO (četniků). Na začátku roku 1945 se uskutečnily vojenské operace partyzánského vojska s cílem osvobození města a 12. ledna 1945 byl Priboj osvobozen.  Po skončení války bylo město industrializováno. V roce 1946 zde bylo otevřeno gymnázium a roku 1976 bylo napojeno na jugoslávskou železniční síť dokončením trati Bělehrad–Bar.

Známé osobnosti.

Z Priboje pocházely následující slavné osobnosti:

Priboj (v srbské cyrilici Прибој) je město v srbském Zlatiborském okruhu. Nachází se na západě země, na samé hranici s Bosnou a Hercegovinou v hornaté krajině. V roce 2011 mělo podle sčítání lidu 14 920 obyvatel. Je sídlem stejnojmenné opštiny.

普里波耶(塞尔维亚语:Priboj,Прибој,)是塞尔维亚的一座城市。位于塞尔维亚西南部地区。座标位置是北纬43.59°,东经19.54°。2011年,市区人口有14,015人,整个行政区的人口有27,127人。普里波耶首次被提到是在1418年。普里波耶位于塞尔维亚、波黑和黑山三国之间。市内人口最多的民族是塞尔维亚人。FAP公司的总部位于普里波耶。


Život.

O jeho životě není mnoho informací, základním zdrojem je proslulá Vasariho kniha životopisů malířů - podle ní přišel do Itálie ve věku 18 let a vstoupil do služby u Marino Grimaniho. Pro Grimaniho pracoval tři roky a dělal pro něj návrhy medailí. Grimani ho pak doporučil římskému Giulio Romanovi, jako vhodného žáka miniaturní malby. Učil se u něj pravděpodobně někdy před rokem 1524, po tomto datu Clovio působil již v Mantově. Poté odešel načas do Uherska, do služeb krále Ludvíka Jagellonského. Po jeho smrti v roce 1526 se vrátil do Říma a vstoupil do služby kardinála Lorenzo Campeggia. Vasari říká, že v této době začal kopírovat Michelangela. Později tvořil často kopie též Raffaelových děl.  Během vyplenění Říma (Sacco di Roma) roku 1527 byl nakrátko uvězněn, ale podařilo se mu prchnout do Mantovy, kde vstoupil do řádu salvatoriánů. Po třech letech se přestěhoval do kláštera v Candianě nedaleko Padovy, kde se v oboru miniaturní malby stal žákem Girolama dai Libri. Poté se svolením papeže znovu vstoupil do služby kardinála Grimaniho, pak legáta Uffizia di Nostra Donna ve městě Perugia. Uffiziův komentář k Pavlově listu Římanům iluminoval, a to mezi lety 1535-1539. Pro kardinála Alessandra Farneseho z Říma Clovio devět let vytvářel knihu 26 miniaturních obrazů (datována 1546), proslulé "Farneseho hodinky".  Od srpna 1552 působil ve Florencii, neboť tam roku 1551 odešel jeho podporovatel Farnese. Zde vytvořil obraz "Ukřižování" ("Uffizi"), a to kolem roku 1553 pro Cosima I. Toho roku se vrátil do Říma, kde se setkal s Pieterem Bruegelem starším, s nímž pak také spolupracoval. Odborníci se dodnes přou o to, zda některé z Cloviových miniatur nevytvořil právě Bruegel.  Clovio posléze doprovázel Farneseho do Parmy, roku 1557 působil ve městě Piacenza, v letech 1559-1560 v Correggiu. Papežská bula z dubna 1560 ho přinutila vrátit se do klástera v Candianě, v srpnu 1560 už byl ale ve městě Caprarola. V pozdních letech pravděpodobně pracoval pro Francesca I. de Medici ve Florencii a pro papeže Pia V.  Zachoval se též dopis ze 16. listopadu 1570, v němž Clovio doporučuje mladého El Greca, který právě přicestoval do Říma, kardinálu Farnesemu. Na Cloviovu přímluvu byl El Greco ubytován v kardinálově paláci, kde se seznamoval s dalšími umělci pracujícími pro kardinála. Byl mezi nimi i Bartholomeus Spranger, který přicestoval do Říma již v roce 1566 a na Cloviovu přímluvu byl přijat kardinálem jako Cloviův spolupracovník Spranger v Římě zůstal i po Cloviově smrti a do Vídně (později do Prahy) odešel až v roce 1576.

Giulio Clovio ["džúlijo klóvijo"], (Julije Klović (1498, Grižane – 5. leden 1578, Řím) byl italský malíř miniatur a iluminátor rukopisů, narozený na území dnešního Chorvatska (tehdy Uherska), asi 30 km jihovýchodně od Rijeky.

朱利奥·克洛维奥(Giulio Clovio,英语:Giulio Clovio),(1498年-1578年),文艺复兴时期欧洲克罗地亚插图画家。他主要在维也纳和神圣罗马帝国的宫廷中从事创作。他为亚历山德罗·法尔内塞枢机委托制作的泥金装饰手抄本法尔内塞的祈祷书(现藏于美国纽约皮尔庞特·摩根图书馆)是其杰作之一。


Život.

Narodil se v newyorské židovské rodině, která měla kořeny ve východní Evropě. Již na střední škole se potkal a spřátelil s jiným budoucním slavným komiksovým kreslířem Willem Eisnerem. Po střední škole si také oficiálně změnil jméno na Bob Kane. Vystudoval poté vysokou školu "The Cooper Union for the Advancement of Science and Art" v East Village. Roku 1934 nastoupil do "Max Fleischer Studio" jako animátor.  V roce 1936 vydal své první komiksy: "Peter Pupp" a "Hiram Hick". V roce 1938 začal malovat pro společnost National Comics, seriály "Rusty and His Pals" a "Clip Carson". Vytvořil také seriál "Professor Doolittle" pro časopis "Adventure Comics".  To byl ovšem také rok, kdy se objevil v časopise "Action Comics" seriál Superman. Šéf National Comics Vincent Sullivan oslovil Kanea a scenáristu Billa Fingera, aby vytvořili hrdinu, který by byl Supermanovým konkurentem a přitom byl jiný než on. Kane a Finger o jednom víkendu vymysleli Batmana, hrdinu mnohem temnějšího, chladnějšího a záhadnějšího než byl Superman, hrdinu bez superschopností a z mnohem chladnějšího a syrovějšího světa.  Podle "batmanovské" legendy hrdina komiksu, pravým jménem Bruce Wayne, jako dítě sledoval, jak byli jeho rodiče zavražděni v temné uličce New Yorku cestou domů z kina. Traumatizovaný mladý Bruce slíbil pomstít jejich smrt a pronásledovat všechny zločince světa. Vystudoval kriminologii, vycvičil své tělo k maximální pružnosti a shromáždil arzenál technických prostředků pro boj se zločinem ve městě Gotham. Jednou v noci se polekal netopýra za oknem a tak ho napadlo oblékat se jako netopýr a budit tak strach ve zbabělých a pověrčivých srdcích zločinců. První díl seriálu vyšel v 27. čísle časopisu "Detective Comics" v květnu 1939 pod názvem "Případ chemického syndikátu".  Vizuální podoba Batmana měla několik inspiračních zdrojů, sám Kane zdůrazňoval nákresy létajících strojů Leonarda da Vinciho, kterého ho fascinovaly už v dětství. Některé vizuální rysy ovšem vymyslel Finger, například absenci duhovky a zorniček v Batmanových očích. Postavu Robina oba vymysleli o rok později. Byla přidána do hry proto, aby se s ní mohly identifikovat děti a také aby byla méně násilná a temná než Batman (Robin měl červenou vestu, zelené boty a žlutý plášť). Obě postavy se staly rychle nesmírně populární a již v roce 1940 došlo k prvním pokusům o zfilmování. V tom roce také přibyly do seriálu postava zloducha Jokera a Catwoman. Nicméně s rostoucí popularitou Batmana se tato postava stávala pro samotného Kanea nepříjemnou a stále méně se podílel na kreslení seriálu. Ačkoli se jeho jméno objevovalo na titulních stranách do roku 1964, v té době již Batmana většinou kreslili jiní kreslíři.  Po roce 1966 se z komiksového světa stáhl a pokusil se uplatnit ve vážném umění. To se mu však příliš nedařilo. V závěru života se vrátil k animaci a žil z velké části z batmanovské legendy, byl i konzultantem režiséra Tima Burtona při tvorbě jeho zřejmě nejslavnější filmové adaptace Batmana z roku 1989.

Ocenění.

Roku 1994 byl Bob Kane uveden do "Jack Kirby Hall of Fame", roku 1996 do "Will Eisner Comic Book Hall of Fame".

Bob Kane, rodným jménem Robert Kahn (24. říjen 1915, New York – 3. listopad 1998, Los Angeles) byl americký komiksový kreslíř a karikaturista. Tvůrce legendární postavy Batmana, stejně jako dalších slavných postav batmanovské série: Robina, Jokera, Tučňáka a Catwoman.

鲍勃·凯恩(英语:Bob Kane,原名:罗伯特·卡恩 英语:Robert Kahn,1915年-10月24日-1998年-11月3日),是一名美国的著名漫画家、编剧,是著名漫画《蝙蝠侠》的原始作者,即“蝙蝠侠之父”。


Život.

Dana se narodil 12. února 1813 v Utice. Jeho otcem byl obchodník James Dana (1780–1860) a jeho matka byla Harriet Dwight (1792–1870). Z matčiny strany byl příbuzný s novoanglickou rodinou Dwightů – misionářů a učitelů – zahrnující strýce H. G. O. Dwighta a bratrance H. O. Dwighta.  Od raných let projevoval zájem o vědu, který v něm pomáhal pěstovat Fay Edgerton, učitel na utické střední škole, a v roce 1830 začal studovat na Yale College u Benjamina Sillimana staršího. Absolvoval v roce 1833, následující dva roky učil matematiku námořní kadety US Navy, a plavil se do Středomoří, přičemž se věnoval svým úkolům.  V roce 1836 a 1837 byl asistentem profesora Sillimana v chemické laboratoři v Yale, následující čtyři roky pracoval jako mineralog a geolog průzkumné expedice Spojených států, vedené kapitánem Charlesem Wilkesem, v Tichém oceánu. Jeho úsilí na přípravě závěrečných studií z jeho průzkumů mu zabrala část z následujících třinácti let po jeho návratu do Ameriky v roce 1842. Jeho poznámky z čtyřleté výpravy obsahovaly 50 náčrtů, map a diagramů, včetně pohledů na Mount Shasta a Castle Crags. Danova črta Mount Shasta byla v roce 1849 použita ve vědeckém časopisu "American Journal of Science and Arts" (který Silliman založil v roce 1818) spolu se sáhodlouhým článkem založeným na Danových geologických zápiscích z roku 1841. V článku vědecky popisuje horniny, minerály a geologii oblasti hory Shasta. Patrně se jednalo o teprve druhé zobrazení Mount Shasta, které bylo kdy publikováno.  V roce 1844 se znovu stal občanem New Haven a oženil se s dcerou profesora Sillimana, Henriettou Frances. V roce 1850 byl jmenován nástupcem Sillimana, který zastával místo profesora přírodopisu a geologie na Yale College do roku 1892. V roce 1846 se stal spoluredaktorem a během následujících let šéfredaktorem časopisu "American Journal of Science and Arts", do které průběžně přispíval články z geologie a mineralogie. Publikace z roku 1849 o geologii Mount Shasta byla nepochybně odpovědná za kalifornskou zlatou horečku. Dana byl předním americkým geologem své doby, a byl jedním z mála zkušených pozorovatelů, kteří znali přímo terén severní Kalifornie. Již dříve psal o pravděpodobných nalezištích zlata na cestě mezi Umpqua River v Oregonu a údolím Sacramento. Pravděpodobně byl zahrnut dotazy ohledně oblasti hory Shasta, čímž byl nucen zveřejnit více podrobností napomáhajících zlatokopům.  Dana zkoumal havajský vulkanismus. V roce 1880 a 1881 přinesl první geologickou studii vulkanismu ostrova Havaj. Dana předpokládal, že se vulkanický řetězec skládá ze dvou vulkanických podřetězců, pojmenovaných Loa a Kea. Kea zahrnuje Kilauea, Mauna Kea, Kohala, Haleakala, a West Maui. Loa zahrnuje Loihi, Mauna Loa, Hualālai, Kahoolawe, Lanai a West Molokai. V návaznosti na expedici geologa C. E. Duttona v roce 1884, se Dana vrátil znovu na ostrov v roce 1890 a publikoval v té době nejpodrobnější práci o ostrově.  Dana zemřel 14. dubna 1895. Jeho syn Edward Salisbury Dana (1849–1935) byl rovněž významným mineralogem.

Dílo.

Danovy nejznámější knihy jsou:  "Manual of Mineralogy" J. D. Dany se stal standardním učebním textem a byl průběžně revidován a aktualizován následníky, jako byl W. E. Ford (13. a 14. vyd., 1912–1929), Cornelius S. Hurlbut (15. až 21. vyd., 1941–1999) a nově 22. vydáním Cornelise Kleina. Konečně 23. vydání je v tisku pod názvem "Manual of Mineral Science (Manual of Mineralogy)" (2007), revidovaný Cornelisem Kleinem a Barbarou Dutrow.  Danův "System of Mineralogy" byl rovněž revidován, 6. vydání (1892) bylo připraveno k vydání jeho synem E. S. Danou. Další 7. vydání bylo publikováno v roce 1944, 8. vydání bylo publikováno v roce 1997 pod názvem "Dana's New Mineralogy", připravené kolektivem kolem R. V. Gainese.  Mezi lety 1856 a 1857 Dana zveřejnil několik pojednání ve snaze přiblížit vědecké poznatky Bibli. K těm patřilo i "Science and the Bible: A Review of the Six Days of Creation" (1856), a "Creation, Or, The Biblical Cosmogony in the Light of Modern Science" (1885).

Ocenění.

Dana byl oceněn Copleyho medailí Královské společnosti v roce 1877, Wollastonovou medailí Geologické společnosti v Londýně v roce 1872 a Clarkovou medailí Královské společnosti Nového Jižního Walesu v roce 1882. V roce 1890 byl prezidentem Geological Society of America.  Na Danovu počest byly pojmenovány i některá místa:

James Dwight Dana (12. února 1813 – 14. dubna 1895) byl americký geolog, mineralog, vulkanolog a zoolog. Je autorem průkopnických vědeckých prací o tvorbě pohoří, vulkanické činnosti, vzniku a stavbě kontinentů a oceánů.

詹姆斯·德怀特·丹纳(英语:James Dwight Dana,1813年-2月12日-1895年-4月14日),美国地质学,矿物学和动物学家,曾在南太平洋、美国西北部和欧洲等地考察研究,主要研究山脉的形成、火山活动、海洋生物和大部与洋盆的形成与构造等方面。


Život.

První herecké zkušenosti získal v divadelním kroužku na základní škole. Studium na střední škole přerušil, nezískal tak maturitu. V herectví je samouk. Nevystudoval ani žádnou hereckou školu a přesto patří k první lize současných německých herců. Mnohé filmové národní a mezinárodní ceny potvrzují, že patří k těm nejzajímavějším představitelům charakterních rolí. Do roku 2015 vytvořil přes 60 televizních a filmových rolí.  Televizní debut měl Max Riemelt v roce 1997 ve vedlejší roli dvoudílného televizního filmu ""Eine Familie zum Küssen"" "("Rodina k zulíbání")".  Širokou veřejnost si však získal v roce 1998 hlavní rolí třináctidílného seriálu německé televize ZDF a režiséra Matthiase Steurerse ""Zwei Allein"". Teprve šestnáctiletý Max Riemelt byl v roce 2000 obsazen dnes už zesnulou režisérkou českého původu Danou Vávrovou do filmu ""Hurá na medvěda"" "(Der Bär Ist Lost)". Role televizních produkcí vystřídaly v dalších letech první velké filmové role, například ve filmech ""Holky to chtěj taky «1»"" (2001) a ""Holky to chtěj taky «2»"" (2004) režiséra Dennise Gansela. Následovaly četné hlavní role v epizodách populárních německých seriálů jako ""Kobra 11"" (2002) nebo ""Wolfův revír"" (2003).  Avšak definitivním průlomem v jeho filmové kariéře byla v roce 2004 role Friedricha Weimera ve filmu režiséra Dennise Gansela ""Napola – Hitlerova elita"". Jeho herecký výkon ve filmu ""Napola"" byl oceněn na 39. ročníku Mezinárodního filmového festivalu v Karlových Varech cenou publika. European Film Promotion udělil Maxi Riemeltovi v roce 2005 na Berlinale německou cenu "Shooting Star" a v témže roce obdržel na filmovém festivalu v Hamptonu ve Spojených státech amerických cenu "Rising Star Award".  V průběhu další Riemeltovy kariéry pak byli před kamerou jeho partnery již proslulí němečtí herci jako například Moritz Bleibtreu, Uwe Ochsenknecht nebo Jürgen Vogel. Mnoho předních režisérů pak tohoto Berlíňana podporovalo v jeho uměleckém vývoji. S režisérem Dominikem Grafem natočil hlavní roli v milostném dramatu ""Rudý kakadu"" (2006) - za tuto roli obdržel Bavorskou filmovou cenu ""nejlepší dorostenecký talent"".  V roce 2008 natočil režisér Dennis Gansel film ""Die Welle" (Náš vůdce)", na který přišlo celkem 2,6 milionů diváků, snímek se tak stal druhým nejúspěšnějším německým filmem roku - Max Riemelt hrál hlavní roli Marka.  K dalším jeho úspěšným produkcím se řadí filmy ""13. semestr"" nebo kriminální drama ""Tváří v tvář zločinu"" "(Im Angesicht des Verbrechens)", za který byl oceněn televizní cenou. V poslední době oslnil v milostném dramatu režiséra Stephana Lacanta ""Freier Fall" (Volný pád)", který je filmovou kritikou i diváky často srovnáván s podobně silným příběhem americké ""Zkrocené hory"".  V roce 2015 vytvořil hlavní roli v dramatu ""Amnesia"", kde stál po boku Marty Kellerové a jednu z hlavních osmi rolí v seriálu americké produkce Netflix ""Sense8"". V prosinci 2016 byl odvysílán vánoční dvouhodinový speciál ""Sense8"", v květnu 2017 seriál pokračoval druhou desetidílnou řadou a zakončen byl dvouhodinovým speciálem v červnu 2018. Na prestižním filmovém festivalu Sundance Film Festival v americkém Utahu byla v lednu 2017 premiéra nejnovějšího celovečerního filmu ""Berlin Syndrome"" s Teresou Palmerovou a Maxem Riemeltem v hlavních rolích.  V červnu 2018 Riemelt dokončil natáčení německo-kubánského filmu "Ernesto's Island" (Matthias), premiéra se očekává v roce 2020. V Berlíně bylo na konci května 2019 zahájeno natáčení TV filmu podle kriminálního románu Elisabeth Herrmannové "Der Schneegänger" s Riemeltem v hlavní roli kriminalisty Lutze Gehringa. Postprodukční práce stále probíhají na sci-fi thrilleru německé produkce "Golem", rovněž s Riemeltem v hlavní roli.

Literatura.

Béatrice Ottersbach, Thomas Schadt, Nina Haun (2007)

Max Riemelt (* 7. ledna 1984 východní Berlín, Německo) je německý filmový herec. V současnosti stále žije v Berlíně a je otcem dcery. Lukas Riemelt (*1995) je jeho mladší bratr, který se rovněž pokouší o herectví.

马可斯·尼麦特(Max Riemelt,1984年-1月7日) 是德国演员,因在Netflix系列《超感8人组》中扮演Wolfgang Bogdanow而闻名国际。 在德国,他以表演和导演而闻名的电视和电影界多年。


2015年9月希臘議會選舉

Předvolební situace.

V lednových volbách získala skoro polovinu z 300 křesel řeckého parlamentu Koalice radikální levice a vytvořila koaliční vládu se stranou Nezávislí Řekové, premiérem se stal Alexis Tsipras. Hlavním úkolem jeho vlády bylo vyjednávat o podmínkách nových půjček z Evropského stabilizačního mechanismu. Když se dohodl, protlačil parlamentem schválení podmínek ovšem jen za pomoci poslanců z jiných stran, protože ho nepodpořilo víc než 40 poslanců Koalice radikální levice.  Tsipras vyhodnotil tak nízkou podporu v klíčovém hlasování jako nedostatek důvěry ve svou vládu a 20. srpna odevzdal prezidentovi Prokopisu Pavlopulosovi demisi vlády. Po neúspěšných jednáních o sestavení nové vlády vyhlásil 28. srpna prezident termín nových voleb na 20. září a jmenoval na základě ústavy do čela prozatímní úřednické vlády předsedkyni nejvyššího soudu Vasiliku Thanuovou.

Průzkumy.

V září byla ve většině průzkumů vítěznou stranou Syriza (se ziskem 30 až 34 % hlasů), v jejím závěsu končila opoziční Nová demokracie (se ziskem 24 až 32 % hlasů). Na třetím místě se umísťovala strana Zlatý úsvit (okolo 7,5 % hlasů), dále Komunistická strana (6,5 %), Řeka (5,5 %), PASOK (5,5 %) a jako nováčci Lidová jednota (3,5 %) odtržená od Syrizy a centristický Svaz centristů (3,5 %). Do parlamentu se dle průzkumů něměli dostat vládní Nezávislí Řekové (2 %).

Exit polls.

V exit polls sesbíraných po ukončení hlasování se stala vítěznou stranou Koalice radikální levice (Syriza). Oproti dřívějším průzkumům se do parlamentu znovu dostala strana Nezávislí Řekové a naopak neuspěli odtržení rebelové ze Syrizy ve straně Lidová jednota (LAE). Dle očekávání se do parlamentu také nově dostala strana Centristická unie (EK).

Povolební situace.

První zprávy odhadovaly, že se Tsipras znovu stane premiérem a pokusí se dohodnout koaliční vládu znovu s Nezávislými Řeky. Složení vlády se očekávalo v řádu hodin od oznámení výsledků voleb. K tomu také došlo a byla obnovena vláda na původním lednovém půdorysu. Ve vládě usedlo deset členů Syrizy, tři nezávislí a jeden za ANEL. Jen po dvanácti hodinách byl nucen rezignovat nový náměstek ministra dopravy Dimitris Kammenos (ANEL) za rasistické a antisemitské výroky na Twitteru.

Parlamentní volby v Řecku v září 2015 se konaly 20. září a jednalo se o předčasné volby, které následovaly jen osm měsíců po předčasných volbách v lednu. Celkově šlo již o páté parlamentní volby za posledních šest let. Vítězem se opět stala Koalice radikální levice (Syriza) se 35,46 % hlasů a 145 mandáty (95 + 50 bonusových mandátů). Na druhém místě se umístila Nová demokracie (75 mandátů), poté s odstupem Zlatý úsvit (18 mandátů), Panhelénské socialistické hnutí v koalici s Demokratickou levicí (17 mandátů), Komunistická strana Řecka (15 mandátů), Řeka (11 mandátů), Nezávislí Řekové (10 mandátů) a nově byla zvolena i Centristická unie (9 mandátů).

2015年9月希腊议会选举于2015年9月20日举行,改选希腊议会全部300名议员。这是一场突然选举(由于希腊总理阿列克西斯·齐普拉斯在8月20日宣布辞职),法定选举原计划于2019年2月举行。


Historie stříbrných mincí.

První ražené mince se objevují přibližně 550 let př. n. l. ve Středomoří. Z tohoto období pochází jedna z nejstarších dochovaných mincí, vyražená ve starověkém Řecku, na které je vyobrazený milétský lev. Od roku 269 př. n. l. byly stříbrné mince zařazeny do platebního systému Římské říše. Brzy na to se stříbro prosadilo také jako mezinárodní platidlo, protože jeho hodnota byla obecně uznávaná. Od roku 206 př. n. l. začíná stříbrné mince razit i Čína. Vydala jich ale jen malé množství a byly dostupné pouze členům královské rodiny. Další významnější rozšíření přichází v roce 708, kdy je začínají razit v Japonsku. Po krátké době však byly nahrazeny měděnými mincemi. S objevením Ameriky byly také objeveny nové stříbrné doly. Historicky největší stříbrný důl byl nalezený v Bolívii v roce 1545.  Zlomem v novodobé historii stříbra byl rok 1794, kdy USA začínají vydávat americké stříbrné dolary.

Pamětní stříbrné mince.

Populární jsou i stříbrné pamětní mince, které se vydávají k uctění významné osobnosti, události nebo místa. I v tomto odvětví jsou průkopníky opět Řekové, kteří začali vydávat první stříbrné pamětní mince k oslavě gladiátorských slavností a válek.  V USA začala historie stříbrných pamětních mincí v roce 1892, kdy začaly vydávat pamětní půldolary Od roku 1982 má Mincovna Spojených států za cíl vydat minimálně dvě nové pamětní mince ročně.

České pamětní mince.

Stříbrné pamětní mince v České republice vydává Česká národní banka. Na těchto mincích je vždy uvedena nominální hodnota, která uvádí minimum, za které musí emitent minci odkoupit zpátky. Sběratelská hodnota těchto mincí však bývá mnohdy vyšší, než jejich nominální hodnota.  Vůbec první stříbrnou pamětní mincí v České republice byla mince s nominální hodnotou 200 Kč emitovanou ku příležitosti 1. výročí schválení Ústavy ČR. Tato mince byla vydaná 15. prosince 1993.  Většina stříbrných pamětních mincí má nominální hodnotu 200 Kč. Existují však i výjimky.  Postupem času klesá také počet emitovaných kusů jednotlivých mincí. Mince k 1. výročí schválení Ústavy ČR byla emitována v nákladu 35000 ks, zatím poslední vydaná mince ku příležitosti 200. výročí představení parovozu Josefem Božkem byla emitována v nákladu 5500 ks.

Stříbrné mince patří mezi historicky nejstarší typy platidel. Používali je již staří Řekové. Známky masové produkce stříbrných mincí můžeme najít již před 1500 lety.

银圆的现代意义是以银铸造的钱币的统称,各国史上也曾多次授予法定意义成为当时当地流通的银本位制货币,很早便开铸于欧洲,曾广泛在世界各地流通。以十五世纪末的西班牙银圆最为流行,在中国俗称圆银、银元、银钱、银饼、银洋、洋银、大洋钱、大洋、洋钱、洋钿、光洋。银圆的广泛流通直到19世纪中期各国开始盛行金本位制,而逐渐被取代。中华民国国民政府曾在1933年停止民国初期银两跟银圆再度合法混用的状况,也就是「废两改圆」,短暂的确立银本位币制,直到1935年改为发行「法币」(法定货币)。银圆一直到2000年正式修法前,一直都是中华民国自由地区名义上的法定货币。


Činnost.

Académie des beaux-arts (Akademie krásných umění) je jednou z pěti akademií, které spolu tvoří Francouzský Institut. Jejím cílem je propagovat a podporovat uměleckou tvorbu ve všech svých podobách a zajišťovat ochranu francouzského kulturního dědictví. Její kontinuální podpora tvorby zahrnuje i každoroční udělování řady ocenění a aktivní partnerství mnoha kulturních institucí.  K zajišťování své činnosti čerpá Akademie krásných umění z dědictví sestávajícího především z darů, ale také z přispěvků řady důležitých kulturních nadací, mj. Fondation Paul Marmottan Monet (Musée Marmottan Monet v Paříži a Bibliothèque Marmottan v Boulogne-Billancourt), Fondation Claude Monet v Giverny, Villa Ephrussi de Rothschild v Saint-Jean-Cap-Ferrat a Fondation Jean et Simone Lurçat v Paříži.

Současnost.

V roce 2006 byla Akademie potvrzena zákonem jako právnická osoba podle veřejného práva se zvláštním postavením.  Obsazení funkce prezidenta Akademie a viceprezidenta se pravidelně mění.

Struktura.

K říjnu 2018 je Akademie složena z devíti sekcí, které vznikaly postupně:

Obsazení křesel v jednotlivých sekcích.

Počty křesel se v jednotlivých sekcích časem měnily a docházelo i k přesunu křesel mezi sekcemi. Křesla jsou obsazena pouze žijícími osobami, takže vždy je část křesel prázdných a jsou postupně znovu obsazována.  I. Malířství  Pierre Carron • Guy de Rougemont • Yves Millecamps • Vladimir Velickovic • Philippe Garel • Jean-Marc Bustamante • Gérard Garouste • Fabrice Hyber  II. Sochařství  Jean Cardot • Claude Abeille • Antoine Poncet • Brigitte Terziev • Pierre-Edouard • Jean Anguera • Jean-Michel Othoniel  III. Architektura  Roger Taillibert • Jacques Rougerie • Aymeric Zublena • Alain Charles Perrot • Dominique Perrault • Jean-Michel Wilmotte • Marc Barani • Bernard Desmoulin  IV. Rytectví  Pierre-Yves Trémois • Erik Desmazières • Astrid de La Forest • Pierre Collin  V. Hudební skladba  Laurent Petitgirard • François-Bernard Mâche • Edith Canat de Chizy • Michaël Levinas • Gilbert Amy • Thierry Escaich • Bruno Mantovani • Régis Campo  VI. Volní členové  Michel David-Weill • Pierre Cardin • Henri Loyrette • François-Bernard Michel • Hugues R. Gall • Marc Ladreit de Lacharrière • William Christie • Patrick de Carolis • Muriel Mayette-Holtz • Adrien Goetz  VII. Kinematografická a audiovizuální tvorba  Roman Polański • Régis Wargnier • Jean-Jacques Annaud • Jacques Perrin • Coline Serreau  VIII. Fotografie  Yann Arthus-Bertrand • Sebastião Salgado • Bruno Barbey • Jean Gaumy  Přidružení členové S.M.I. Farah Pahlavi • Ieoh Ming Pei • Leonard Gianadda • Seiji Ozawa • William Chattaway • Woody Allen • SA Karim Aga Khan IV • SA la Cheikha Mozah • Sir Norman Foster • Philippe de Montebello • Antonio Lopez Garcia • Jiří Kylián

Académie des beaux-arts ("Akademie krásných umění") je francouzská akademie umění, součást Institut de France. Vznikla v roce 1816 spojením "Královské akademie malířství a sochařství", "Akademie hudby" a "Královské akademie architektury".

法兰西艺术院()是法兰西学会5个院之一,是法国艺术界的权威机构。