Vývoj.

Letadlové lodě nasadili k provedení vrtulníkového výsadku poprvé Britové za Suezské krize v roce 1956. Tehdy v této roli nasadili lehké letadlové lodě třídy "Colossus" — "Ocean" a "Theseus". Poté byly na první vrtulníkové výsadkové lodě přestavěny letadlové lodě třídy "Centaur" — "Albion" a "Bulwark". Byly to nosiče speciálních jednotek Commandos. Ve Velké Británii na ně navázala až "Ocean" v roce 1998.  Největší flotilu lodí tohoto typu vlastní USA. Ty v této roli nejprve používali upravené druhoválečné letadlové lodě. Nejprve byla upravena eskortní letadlová loď "Thetis Bay" třídy "Casablanca". Poté byly upraveny daleko větší letadlové lodě "Boxer", "Princeton" a "Valley Forge" třídy Essex, které byly nasazeny též ve vietnamské válce.  Americké námořnictvo přitom jako první na světě získalo vrtulníkové výsadkové lodě stavěné od počátku pro tento účel. Jednalo se o osm lodí třídy "Iwo Jima". Na ně navázalo pět lodí vylepšené třídy "Tarawa" a osm lodí "třídy Wasp" – obě tyto třídy byly vybaveny palubním dokem. V současné době Američané staví první jednotku nejnovější třídy "America", která velikostí překoná všechna dosavadní plavidla tohoto typu. Třída "America" nebude mít, na rozdíl od svých amerických předchůdkyň, palubní dok, ale naopak navýšenu kapacitu leteckého parku. V něm budou zastoupeny i konvertoplány V-22 Osprey a víceúčelové bojové letouny F-35B Lightning II.  Italské námořnictvo vlastní trojici vrtulníkových výsadkových lodí třídy "San Giorgio". V této roli však může použít rovněž víceúčelovou letadlovou loď "Cavour". Francouzské námořnictvo provozuje dvojici vrtulníkových výsadkových lodí třídy "Mistral", o jejichž získání má zájem též Rusko. Japonské námořní síly sebeobrany vlastní tři jednotky třídy "Ósumi", Jižní Korea již dokončila první ze čtyř plánovaných lodí třídy "Dokdo" a Španělsko provozuje vlastní vrtulníkovou výsadkovou loď "Juan Carlos I". Podle španělského projektu staví Austrálie dvě lodě třídy "Canberra" (plánované dokončení v letech 2014–2015).

Vrtulníková výsadková loď je druh velké výsadkové lodi konstruované speciálně k zajištění provozu většího počtu vrtulníků. Lodě této kategorie mají průběžnou letovou palubu jako klasické letadlové lodě a obvykle též mají podpalubní hangár. Nesou různé kombinace transportních vrtulníků, někdy též bitevních vrtulníků a letounů s překlopnými rotory. Časté je též nesení bojových letounů kategorie STOVL. Pro usnadnění jejich startu s velkým bojovým zatížením je část vrtulníkových výsadkových lodí vybavena „skokanským můstkem“ na přídi.

两栖突击舰(英语:Amphibious assault ship),亦称两栖攻击舰、强袭登陆舰(源自其日语名称「」),是一种用来在敌方沿海地区进行两栖作战时,在战线后方提供空中与水面支援的军舰。


Historický vývoj.

Lidská populace pravděpodobně nepřesáhla počet 10 milionů v době před neolitickou revolucí (tj. před zemědělstvím). Již ve starověku lze pozorovat přeplnění měst a s tím spojené problémy jako jsou nemoci a násilí. Ve 4. století n.l. bylo v Římské říši 56 miliónů obyvatel. Světová populace pak také soustavně roste zhruba od roku 1400; nejvýznamnější růst byl zaznamenán po roce 1960, a to hlavně díky pokrokům v medicíně a zemědělství. To také znamenalo, že se otázka přelidnění dostala na pořad dne a začali ji řešit jak demografové, tak i vědci. Jako riziko pro budoucnost byl problém přelidnění popularizován během 70. letech i v oblasti science fiction, nicméně se stabilizací růstu obyvatelstva ve vyspělých zemích nastal úpadek zájmu. Přelidnění se tak mělo stát problémem především v rozvíjejících se zemích, které neprošly, nebo teprve procházely tzv. demografickou revolucí. Mnohé země také hlavně v minulosti přijímaly různá opatření, aby zabrzdily prudký nárůst vlastního obyvatelstva. Nejznámějším takovým opatřením je čínská politika jednoho dítěte. Přesto existuje pronatalitní populační politika, která je často nábožensky motivovaná. Proti tomu stojí antinatalismus.  Celosvětový trend však směřuje k rychlému poklesu porodnosti – zatímco v roce 1990 byla úhrnná světová plodnost 3,24 dítěte na ženu, v roce 2009 to bylo již jen 2,47 dítěte na ženu, přičemž k prosté reprodukci je třeba 2,1 dítěte na ženu. Proto někteří odborníci předpokládají, že se do roku 2060 světová populace stabilizuje a začne klesat.

Příčiny.

Příčinou přelidnění může být nárůst plodnosti, pokles úmrtnosti, zvýšená imigrace nebo vyčerpání zdrojů.

Následky.

Únosná kapacita Země souvisí s měrou následků. Větší populace dopadá více na spotřebovávání zdrojů. Metaanalýza navíc ukázala, že nejsou propagovány nejúčinnější způsoby v boji proti klimatickým změnám (například snižování počtu dětí), ale spíše neefektivní způsoby investování (výměna žárovek za úsporné).

Přelidnění (u lidské populace) a odpovídající přemnožení (u jakékoli populace) je stav, kdy prostředí neposkytuje dostatek zdrojů pro obživu populace.

人口爆炸(又称人口过剩)是指在一定地理区域内人类数量的生态足迹超过了当地环境承载力。从长远角度来看,人口过剩也可被视为不可再生能源大幅耗尽或环境承载能力降低,无法支持人口数量。


Pojmenování.

"Yanomamo" je jejich vlastní jméno a v překladu znamená "člověk", sousední indiáni Aravakové je nazývají "Waika", což znamená "zabijáci" nebo přesněji "rozbíječi lebek". Tento název se pro Janomamy používal i ve starší evropské literatuře. Pro svůj pejorativní charakter by se ale používat neměl.

Obydlí.

Janomamové žijí ve vesnicích zvaných "šapun" či "šabono", které čítají 50-400 osob, zpravidla ze dvou vzájemně sešvagřených rodů. Celý "šapun" žije pod společnou střechou, která je rozdělena tenkými stěnami na obydlí jednotlivých rodin s ohništi. "Šapuny" mají oválný tvar, jejich střecha bývá zhotovena z palmového listí. Uprostřed "šapunu" je volné nezastřešené prostranství, kde se odbývají slavnosti, souboje a obřady.

Společenský systém.

Společnost Janomamů se dělí na exogamní patrilineární rody. Jeden "šapun" spolu obvykle sdílejí dva až tři vzájemně sešvagřené rody. V každém "šapunu" má rozhodující slovo náčelník a rada starších. Náčelník má značnou autoritu, představuje soudní a výkonnou moc. V některých případech může rozhodovat o životě a smrti vesničanů. Zvláště podvádění v tradičních soubojích mohl náčelník potrestat smrtí. Jednotlivé "šapuny" vůči sobě mohou být ve spojeneckém vztahu, který se týká společného konání obřadů, směnného obchodu a někdy i vzájemných sňatků. Často jsou však "šapuny" nebo jejich konfederace vůči sobě vzájemně nepřátelské a Janomamové mezi sebou dodnes příležitostně bojují. Používají přitom tradiční zbraně - luky, šípy, kamenné sekery, kyje a v současnosti také mačety. Janomamové preferují polygamii, ostatně jako většina amazonských indiánů. Ženy získávají především z válečných zajatkyň. Není nic zvláštního, když si muž za ženu vybere pětiletou dívku a stará se o ni, dokud nedospěje.

Strava a zemědělství.

Janomamové jsou závislí na pralese, kde sbírají ovoce (především plody palem), bezobratlé živočichy a drobné obratlovce. Muži také loví větší zvěř, hlavně opice a pekari, často s pomocí psů. Menší význam má rybolov. Ryby loví především v záplavových tůních, často pomocí rostlinných jedů. Janomamové se věnují i zemědělství. Na políčkách vyklučených v pralese pěstují banány, maniok, ale také tabák, bavlník, papriky a ovocné stromy.

Řemesla.

Janomamové jsou především vynikající košikáři. Z bambusu, lián a rostlinných pletiv zhotovují koše, nůše, hamaky, rohože a další vybavení domácnosti. Menší význam má zpracování dřeva a výroba keramiky. Jejich řemeslné výrobky, hlavně keramika, šípy a ozdoby slouží také jako artikl pro směnný obchod mezi jednotlivými "šapuny".

Oděv a vzhled.

Muži v současnosti většinou nosí bederní roušky z červeného plátna. Není to však jejich původní oděv. Plátno totiž získávají pouze obchodem s bělochy nebo sousedními indiánskými kmeny (Aravaové, Makušiové, Karibové), ovlivněnými evropskou kulturou. Dříve chodili nazí, pouze s bavlněnou šňůrou kolem boků. Pomocí tohoto pásu si k břichu přivazovali penis. Ženy nosí dodnes většinou pouze ozdoby. Mohou to být bavlněné, pásky, dvě šňůry křížem přes prsa, náhrdelníky či náramky, dnes už často ze skleněných, korálků. Při slavnostech se malují tenkými linkami červeným či černým barvivem, při válečném tažení si muži malují tělo převážně černě. Ženy a děti některých rodů si zase malují na obličej černým barvivem "genipapo" vzor v podobě jaguářích skvrn. Muži i ženy nosí ve tvářích a dolním rtu ozdoby z bambusových třísek nebo peří, a také náušnice z obdobného materiálu. Charakteristický je u účes Janomamů. Obě pohlaví si přiřezávají vlasy nakrátko tzv. "podle kastrolu". Muži si často holí na temeni hlavy tonzuru, jíž si někdy barví na červeno barvivem "urucú".

Zbraně a válka.

Janomamové používají dodnes tradiční zbraně, především dlouhý luk, a to jak pro lovecké, tak i válečné účely. Luk i šípy jsou velmi dlouhé (až 2 m), tedy větší než samotní Janomamové. Znají i šípy otrávené jedem kurare (vyrábí se z liány) nebo jedem z žab pralesniček. Hroty šípů zhotovují dodnes z kosti, zubu, tvrdého dřeva a nejčastěji ze štípaného bambusu. Z tohoto materiálu zhotovují i břitvy na holení a nože, k jejichž výrobě však někdy používají i krunýř pásovce. Zejména v ritualizovaných soubojích používají rádi i kyje. Souboje mezi muži slouží jako prostředek k řešení vzájemných sporů v rámci "šapunu" nebo i se sousedními osadami. Souboje mohou být buďto pěstní (je povoleno bít se pouze do hrudi nebo do kyčlí) nebo s kyji (smí se bít pouze do temene). Prohrává ten, kdo první upadne nebo není schopen opětovat ránu. Při soubojích platí velmi přísná pravidla, na jejichž dodržování dohlíží náčelník. Porušení pravidel (např. nedovolený úder) může náčelník potrestat i smrtí provinilce. Klid v lovištích Janomamů často dodnes narušují i skutečné války mezi jednotlivými osadami. Nejčastěji jsou vyprovokované únosem žen nebo narušením teritoria osady sousední skupinou. V minulosti přepadali i osady sousedních kmenů nebo dokonce bělochů, aby unesli jejich dívky a ženy. Dodnes Janomamové napadají i bílé osadníky a zvláště zlatokopy, kteří od 70. let 20. století pronikají na jejich území.

Náboženství.

Náboženstvím Janomamů je šamanismus. Věří v mnoho duchů "Hekurá", osídlujících okolní prales, většinou jsou to "hekurá" zvířat. Nebezpečnější jsou podzemní démoni "Amahiri", kteří vypadají jako lysí lidé. Jedním z nejmocnějších božstev je duch Měsíce. Za svého předka někdy pokládají ptáka vlhovce chocholatého ("Psarocolius decumanus"). Do kontaktu s duchy se šamani dostávají šňupáním halucinogenního prášku "epená", který se získává ze stromové kůry nebo ze semen některých rostlin. Šňupání se provádí ve dvojici pomocí trubiček, jimiž si oba aktéři vzájemně foukají prášek do nosu. Mimoto hojně kouří i žvýkají tabák.  Svérázné jsou jejich pohřební rituály. Mrtvého spálí na dřevěné hranici uprostřed šapunu nebo, jsou-li v časové tísni, tělo nejprve zavěsí na strom v koši či jakési smotané rohoži, počkají až shnije a spálí zbylé kosti. Spálené kosti sesbírají, roztlučou na prášek a vypijí v banánové kaši při slavnosti "reaho". Při této slovnosti se sejdou příbuzní a přátelé z několika "šapunů" a tři dny, někdy i déle, společně hodují, zpívají a tančí. "Reaho" tak pomáhá udržet dobré vztahy se sousedy. Tento rituální endokanibalismus praktikují proto, aby duše nebožtíka našla klid. Věří, že dokud nesní všechny jeho kosti, duše zemřelého se bezcílně potuluje pralesem.

Helena Valerová.

V roce 1937 unesl kmen Janomanů cca 11letou bělošku Helenu Valerovou, která pak mezi Janomamy žila přibližně 20 let, než se vrátila do civilizace. V knize, kterou na základě jejího vyprávění, sepsal etnograf Ettore Biocca, je podrobně popsaný tradiční způsob života Janomamů.

Janomamové, též Yanomamiové, jsou početný domorodý indiánský kmen, žijící v Jižní Americe, v deštných pralesích severní Amazonie. Jsou rozšířeni především na hranicích Venezuely a Brazílie. Odlehlost jejich území způsobila, že až do počátku 20. století nebyli vystaveni kontaktům s bělochy. Právě proto je tradiční kultura Janomamů jedna z nejzachovalejších v celé Amazonii.

亚诺马米人或雅诺马米人(英语: Yanomami,也写作英语:Yąnomamö、英语:Yanomama),是巴西、委内瑞拉边境亚马逊雨林的一组原住民。其人口大约35,000人,使用亚诺马米语,信奉萨满教。


Kontext události.

V roce 2006 se v Pásmu Gazy chopilo moci hnutí Hamás, které vytlačilo hnutí Fatáh. Izrael Hamás považuje za teroristickou organizaci a v červnu 2007 vyhlásil nad Pásmem Gazy blokádu. Co se týče humanitární pomoci, Izrael si vyhrazuje právo, aby tato přešla jeho kontrolou. V prosinci 2008 vypukla válka v Gaze, která v Pásmu Gazy zanechala přibližně 1300 mrtvých a 5300 zraněných. Vlivem blokády, která trvala i po dobu války a po ní, neměli tamní obyvatelé možnost poválečné obnovy a výstavby, ale především ani poskytnutí dostatečné zdravotní péče raněným. Podle mnohých humanitárních organizacích byly poválečné podmínky v Gaze hrozivé, více než polovina obyvatel neměla přístřeší a přístup k pitné vodě. 8. ledna 2009 vydala Rada bezpečnosti OSN rezoluci č. 1860, která mimo jiné po Izraeli vyžaduje „...neodkladné zajištění potravin v Gaze, stejně jako pohonných hmot a zdravotního ošetření...“. Izrael, který je rozhodnutím RB OSN coby její člen (podle článku 25 Charty OSN) vázán, však tuto rezoluci ignoroval.  Humanitární pomoc do Pásma Gazy z května a června 2010 je již sedmým resp. osmým projektem v řadě "Hnutí za svobodnou Gazu" (které začaly v srpnu 2008), pátým resp. šestým, který se setkal se zásahem izraelského námořnictva a současně první, jehož pomoc a osádka měla skutečně mezinárodní účast, a zároveň i první, při které došlo k obětem na životech.

Zásah proti Flotile svobody.

Během zásahu izraelské námořnictvo zadrželo celkem šest lodí tzv. Flotily svobody, jež měly za cíl prolomit izraelskou blokádu uvalenou na Pásmo Gazy a dodat humanitární pomoc. Izrael již před vyplutím konvoje z přístavů v Turecku 29. května 2010, varoval, že připravované flotile neumožní proplutí k pobřeží pásma Gazy, a společně s Egyptem nabídl, aby byla zamýšlená humanitární pomoc dopravena do izraelského či egyptského přístavu a následně přepravena přímo do Pásma Gazy. Tyto nabídky však byly aktivisty odmítnuty. K vlastnímu incidentu došlo 31. května v ranních hodinách, kdy se šest plavidel flotily přiblížilo k hlídkujícím izraelským lodím. Ty celý konvoj opakovaně vyzvaly k zastavení a k vyložení přepravovaného zboží a materiálu v přístavu Ašdod. Poté co aktivisté opět nereagovali, začala izraelská elitní námořní jednotka Šajetet 13 v 04:00 IST obsazovat všechny lodě. Po násilném vstupu na palubu lodí začali izraelští vojáci střílet paintballovými kuličkami na cestující, kteří utvořili lidský řetěz na obranu kapitánů, a paralyzovali je slzným plynem a elektrickými výboji. Ještě před naloděním na hlavní loď flotily, s názvem "Mavi Marmara", byli izraelští vojáci aktivisty napadáni vodními děly, omračujícími granáty a řetězy. Po nalodění na "Mavi Marmaru" vojáky napadli připravení aktivisté s železnými trubkami, noži a střelnými zbraněmi a na vojáky zaútočili. Při následující konfrontaci bylo izraelskými vojáky zabito 9 (dřívější zdroje uváděly až 19 obětí, ale tento údaj se nepotvrdil), dalších 60 aktivistů a 10 vojáků Izraelských obranných sil bylo zraněno. Podle izraelské armády se aktivistům během násilností podařilo odzbrojit jednoho vojáka a jeho zbraní následně střílet. Po návratu do Turecka šéf IHH Bulent Yildirim uvedl, že přibližně 10 aktivistů se v sebeobraně zmocnilo izraelských zbraní, které poté naházeli do moře.  Pozdější pitva ukázala, že všechny oběti byly zastřeleny, z toho pět střelou do hlavy a jedna z mimořádné blízkosti 2 – 14 cm. Devatenáctiletý Američan tureckého původu Furkan Doğan byl střelen do hlavy a několikrát do těla. Pitevní zpráva byla předána prokuratuře a příbuzní obětí vyslovili přání, aby byla izraelská vláda žalována za vraždy.  Humanitární pomoc byla shromážděna z podnětu tureckého Výboru pro lidská práva a byla určena pro lidi z Pásma Gazy. Flotila vezla 10 000 tun humanitární pomoci a zásob. Většina převáženého zboží byla již v odpoledních hodinách 1. června v ašdodském přístavu překontrolována v souladu s embargem, které je na Pásmo Gazy uvaleno, a následně přes hraniční přechod Kerem Šalom převezena do Pásma Gazy. Podle Izraelských obranných sil je většina nákladu bezcenná, obsahuje expirované a smíchané léky a přepravované vybavení je ve špatném technickém stavu. Další část nákladu (po kontrole a selekci) vpustil Izrael koncem června 2010 do pásma Gazy skrz hraniční přechod Karni. Šlo o 128 nákladních vozů.  Flotila zahrnovala šest lodí s názvy "Challenger 1", "Eleftheri Mesogeios", "Sfendoni", "MV Mavi Marmara", "Gazze" a "Defne Y". Na palubě lodí byli mimo jiné i členové Evropského parlamentu, dvě poslankyně Německého spolkového sněmu Annette Grothová a Inge Högerová a švédský spisovatel Henning Mankell. Na palubě lodí pluli čtyři čeští novináři, včetně štábu České televize, byly jim zabaveny osobní věci a natočený materiál, v izraelském detenčním táboře měli na výběr mezi podepsáním dokumentu o nelegálním vstupu do Izraele, což znamená deportaci a zákaz vstupu do Izraele na 10 let nebo několikatýdenní pobyt ve vězení a soud. Redakce zpravodajství České televize požádala ministra zahraničí Jana Kohouta, aby vznesl protest proti postupu izraelských jednotek vůči dvěma členům týmu televize. Šéfredaktor Michal Petrov v dopise ministrovi uvedl: „S ohledem na podmínky zadržovací vazby lze mluvit i o týrání a vydírání.“ Zadržený kameraman ČT také uvedl, že v izraelském vězení byli biti, nesměli spát a nesměli kontaktovat velvyslance.

Zásah proti "Rachel Corrie".

1. června od břehů Malty vyplula k břehům Gazy pod vlajkou Irska další loď Rachel Corrie s humanitárním nákladem. Na palubě lodi spadající pod Flotilu svobody je 15 lidí, mezi nimi např. nositelka Nobelovy ceny za mír Mairead Corriganová-Maguireová nebo bývalý vysoký irský diplomat při OSN Denis Halliday. Irský premiér Brian Cowen prohlásil, že „irská vláda formálně požádala Izrael, aby umožnil irské lodi dokončit svou misi bez potíží a vyložit humanitární náklad v Gaze.“ Irský ministr zahraničí Michael Martin k tomu uvedl, že „Irsko bude situaci - stejně jako celý svět - pozorně sledovat a je imperativem pro Izrael, aby se vyhnul jakékoli akci vedoucí k dalšímu krveprolití.“ Představitel izraelské armády k tomu řekl, že Izrael bude připraven i na tuto loď.  4. června 2010 už byla loď cca 150 mil od pobřeží Gazy. Izraelský premiér Benjamin Netanjahu nařídil loď obsadit, ale zároveň pod tíhou kritiky nikomu neublížit. Jeho nabídky na převzetí nákladu a dopravení na místo určení Izraelem Audrey Bomseová, mluvčí organizace Hnutí za svobodnou Gazu, která flotilu zaštítila, odmítla s tím, že kromě dopravení pomoci mají aktivisté za cíl také zrušení blokády Gazy. Dokud blokáda neskončí, aktivisté hodlají vysílat další lodě.  V sobotu 5. června v brzkém odpoledni byla loď obsazena příslušníky izraelské armády 16 námořních mil (ca 30 km) od izraelského pobřeží, obsazení se obešlo bez konfliktu mezi vojáky a aktivisty.

Průběh obsazení.

Před obsazením lodí vyzývaly izraelské složky, aby se lodě nepokoušely blokádu prorazit a že mohou náklad vyložit v izraelském či egyptském přístavu, odkud bude do pásma Gazy dopraven. Tato nabídka byla odmítnuta. Později tiskový odbor izraelských obranných sil zveřejnil záznam radiové komunikace mezi loděmi izraelského vojenského námořnictva a loděmi "flotily svobody" (primárně adresovaný na "Mavi Marmara"), ve které se po upozornění izraelské armády flotile, že se blíží do oblasti blokády, ozývá „zavři hubu, vrať se do Osvětimi“ a o cca 3 minuty později „nezapomeňte na 9/11“ Týž tiskový odbor 5. června uvedl, že záznam komunikace byl upraven, ale pouze tak, že byly vystřiženy pasáže ticha a nesrozumitelné komentáře. Současně ale připouští, že u oněch rasisticky laděných odpovědí nebylo možno určit, z jaké lodě pocházejí, protože onen hlas se neidentifikoval. "Hnutí za svobodnou Gazu" na toto prohlášení reagovalo výpovědí Denise Healeyho, kapitána jedné z lodi flotily, který prohlásil, že není způsob, jak by [tento typ komunikace] mohl zůstat neslyšen ostatním lodím flotily, a k odpovědi o Osvětimi a 11. září dodal „Žádná komunikace jako tato od nikoho z žádné lodi nezazněla během celé doby, co jsem řídil svou loď.“

Mezinárodní reakce.

Izraelská akce na zastavení flotily lodí se setkala s širokou mezinárodní kritikou jak ze strany Evropské unie, tak ze strany Spojených států a představitelů Organizace spojených národů, kteří volají po vyšetřování.

Demonstrace.

Incident vyvolal řadu protiizraelských demonstrací především v arabských zemích. Kromě toho se protestovalo také v Turecku, a to téměř ve všech větších městech; při jednom z protestů se turečtí demonstranti pokusili vniknout na izraelský konzulát v Istanbulu. Situace v tomto ohledu znepokojila Izrael, který se rozhodl vydat doporučení, aby jeho občané v Turecku vůbec nevycházeli na ulici. Kolem ambasády v Ankaře a konzulátu v Istanbulu byla také zpřísněna bezpečnostní opatření. Incident a mezinárodní reakce však byly zároveň impulsem pro demonstrace na podporu izraelské armády, které během 1. června proběhly po celém Izraeli. Ve stejné době a též na různých místech Izraele proběhly i demonstrace proti postupu izraelské armády. Stovky až tisíce Izraelců demonstrovaly v Haifě, Beerševě, Tel Avivu i Jeruzalémě.

Vyšetřovací komise.

Izraelská vláda 14. června schválila komisi, která má zásah vyšetřovat. Do jejího čela byl jmenován 75letý bývalý soudce izraelského nejvyššího soudu Jacob Turkel, který je specialistou v oblasti občanského právo a bez zkušenosti s podobným vyšetřováním. Dalšími členy jsou 93letetý profesor mezinárodního práva Šabtaj Rosen, bývalý zástupce izraelského vyslance při OSN a velvyslanec v ženevském sídle OSN, a 86lety Amos Horev, generálmajor ve výslužbě a bývalý ředitel izraelského technického ústavu. Činnost komise bude umožněno sledovat dvěma zahraničním pozorovatelům, kteří nemají právo zasahovat do závěrů komise. William David Trimble je 66letý britský nositel Nobelovy cenu míru za příspěvek k mírovému řešení konfliktu v Severním Irsku. Ken Watkin je 59letý kanadský generál ve výslužbě a bývalý vojenský generální prokurátor.  Vlastní vyšetřovací komisi ustavila v červnu také Rada pro lidská práva OSN složenou ze soudců a právníků Karla T. Hudsona-Phillipse (Trinidad a Tobago), Sira Desmonda de Silvy (Velká Británie) a Mary Shanthi Dairiamové (Pákistán). Komise ve své zprávě 29. září konstatovala, že se Izrael dopustil řady porušení mezinárodního práva včetně lidských práv jak v době zásahu proti flotile, tak při zadržování pasažérů v Izraeli před jejich vyhoštěním. Zpráva konstatuje, že zabití 6 aktivistů na lodi Mavi Marmara může být charakterizováno jako nezákonná, svévolná a hromadná poprava. Izrael odmítl už založení komise s odkazem na zahájení vlastního vyšetřování, závěry zprávy odsoudil např. premiér Benjamin Netanjahu jako "„zaujaté a překroucené“". Turecký ministr zahraničí Ahmet Davutoğlu naopak prohlásil, že "„zpráva byla spravedlivá, nestranná a založená na silných důkazech“". Po zveřejnění závěru zprávy izraelský ministr zahraničí Avigdor Lieberman spustil koordinovanou diplomatickou a mediální kampaň židovských organizací k odsouzení zprávy jako zaujaté.  2. září 2011 byla zveřejnil list The New York Times zprávu vyšetřovací komise OSN (tzv. Palmerovy komise). Podle ní je izraelská námořní blokáda Pásma Gazy legální a přiměřená. K námořní blokádě zpráva uvádí: „Izrael čelí ze strany ozbrojených skupin v Gaze skutečnému ohrožení své bezpečnosti. Námořní blokáda byla uvalena jako legitimní bezpečnostní opatření s cílem zabránit pašování zbraní do Gazy po moři a její realizace je v souladu s požadavky mezinárodního práva.“ Dále též kritizuje organizátory, kteří „jednali při pokusu o prolomení námořní blokády lehkomyslně,“ a existují prý též „závažné otázky, týkající se chování, skutečné povahy a cílů organizátorů flotily, zejména IHH.“ Cílem kritiky zprávy se stala také turecká vláda, která se podle vyšetřovatelů měla snažit víc odvrátit organizátory od záměru vyplout do Gazy. Zpráva zároveň označila izraelský zákrok za nepřiměřený a nerozumný. Izraeli vyčítá, že se nepokusil využít nenásilné prostředky a že před operací nevyslal flotile poslední varování. Zpráva připouští, že vojáci ze zásahové jednotky se po vylodění museli bránit násilí od pasažérů na lodi, ale odsuzuje způsob, jakým bylo devět pasažérů zabito: „Forenzní důkazy ukazují, že většina obětí byla střelena opakovaně, a to i do zad nebo z blízkosti. Tento fakt materiály poskytnuté Izraelem dostatečně nevysvětlily.“ Izrael také nepostupoval správně při jednání se zadrženými pasažéry poté, co byli dopraveni na jeho pevninu, což zahrnovalo špatné fyzické zacházení, ponižování, nedůvodné konfiskování majetku a odmítání včasné konzulární pomoci. Zpráva Palmerovy komise byla kompletní již před několika měsíci, ale její zveřejnění bylo odloženo kvůli zhoršujícím se vztahům mezi Tureckem a Izraelem.

Urovnání roztržky.

Omluva Izraele.

Izraelská vláda dlouho odmítala jakákoli pochybení. 22. března 2013 se však premiér Benjamin Netanjahu v telefonickém rozhovoru se svým tureckým protějškem Erdoğanem za zásah a jeho následky omluvil. Uvedl, že tragická bilance zásahu nebyla záměrem, ale byla způsobena operačními chybami, a přislíbil vyplatit odškodné pro rodiny obětí. Telefonát s omluvou proběhl krátce po ukončení návštěvy amerického prezidenta Baracka Obamy, kterého agentura Associated Press označila za možného zprostředkovatele.

Normalizace vztahů.

Turecko a Izrael normalizovaly vztahy až podpisem dohody v červnu 2016. Podle ní může Turecko dodávat svou humanitární pomoc pásmu Gazy v nelimitované výši, ale pouze přes Ašdod na izraelském území. Zavázalo se, že zabrání přípravě teroristických aktivit proti Izraeli ze svého území. Naproti tomu Izrael odškodní rodiny deseti tureckých obětí zásahu proti flotile vyplacením částky 20 mil. dolarů. Turecko bude smět v pásmu Gazy budovat infrastrukturu, elektrárnu nebo továrnu na odsolování vody. Do Ankary a Tel Avivu se vrátí velvyslanci obou zemí.

Izraelský zásah proti konvoji do Pásma Gazy byla izraelská vojenská operace, ke které došlo v mezinárodních vodách ve Středozemním moři dne 31. května 2010. Izrael při ní zadržel šest lodí "Hnutí za svobodnou Gazu" a turecké nadace İHH, které vypluly z Turecka s cílem prolomit izraelskou námořní blokádu Pásma Gazy a dopravit do něj humanitární pomoc. Při zásahu izraelských jednotek, které se při vylodění na lodě staly terčem násilí ze strany některých pasažérů, bylo devět pasažérů zabito. Operace vyvolala nesouhlas mezinárodního společenství a způsobila ostrou diplomatickou roztržku mezi Izraelem a Tureckem. Izraelsko-turecké vztahy byly normalizovány po šesti letech, v létě 2016.

加沙船队冲突发生在2010年5月31日的地中海上,以色列海军部队在公海袭击了6艘载有国际活动者的船只,此船队名为“自由加沙船队”,这些国际活动者计划突破以色列的加沙封锁以运送人道救援物资到当地。据以色列消息来源,加沙舰队拒绝改变航向至阿什杜德港后,以色列的海军部队开始登船,之后以色列强迫船队航向阿什杜德港并扣留了船上所有的乘员与援助物资,以色列承诺会将检查过的非违禁援助物资送往加沙。


Program 1939, 1941 a modifikovaný 1942.

Program výstavby loďstva z roku 1939 počítal s postavením posledních čtyř jednotek předchozí třídy "Kageró" a jedenácti jednotek nové třídy "Júgumo", které obdržely trupová čísla 116 až 124, 126 a 127. Někdy je do této první série třídy "Júgumo" počítán i torpédoborec "Akigumo" (trupové číslo 115). Ten ale patřil ještě do předchozí třídy "Kageró", o čemž svědčí například i použití starších dělových věží typu C, místo novějších typu D. Program z roku 1939 byl jediný, který se u třídy "Júgumo" podařilo realizovat celý v původním rozsahu.  Podle programu z roku 1941 mělo být postaveno dalších šestnáct jednotek, někdy též označovaných jako podtřída "Hamanami". Realizováno ale bylo pouze prvních osm jednotek trupových čísel 340 až 347. Zbývajících osm jednotek (trupová čísla 348 až 355) bylo zrušeno ještě před položením kýlu. Rovněž byla zrušena plánovaná stavba osmi jednotek třetí série (trupová čísla 5041 až 5048) podle modifikovaného programu z roku 1942.

Konstrukce.

Třída "Júgumo" vycházela z předchozí třídy "Kageró". Lišila se od ní standardním výtlakem navýšeným o 44 tun a prodloužením trupu na vodorysce o 0,8 metru. Dále se nepatrně lišily ve tvaru přední nástavby a předního stěžně.

Pohon.

Pohonná soustava byla převzata z předchozí třídy "Kageró" a sestávala ze dvou sestav parních turbín "Kanpon" o výkonu po 26 000 k (15 445,5 kW) při 380 otáčkách lodního šroubu za minutu.  Přehřátou páru pro turbíny generovaly tři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki".  Přední komín byl mohutnější a odváděl spaliny z předních dvou kotlů. Zadní komín odváděl spaliny pouze ze zadního kotle.

Výzbroj.

Hlavňová i torpédová výzbroj zůstaly zachovány, jako u třídy "Kageró", ale změnila se lafetace 127mm děl. Nově se tyto kanóny montovaly do dělových věží typu D, které umožňovaly elevaci až 75 ° oproti 55 ° u dělových věží typu C použitými u předchozích tříd. Díky této změně měly jednotky třídy "Júgumo" lepší protiletadlovou obranu. Jedna dvouhlavňová věž byla – již tradičně – umístěna na přední palubě před můstkem, druhá na zadní nástavbě a třetí na palubě za zadní nástavbou.  Torpéda byla odpalována ze dvou otočných zakrytovaných čtyřhlavňových 610mm torpédometů typu 92 model 4, které byly otáčeny motorem na stlačený vzduch. Přední torpédomet se nacházel na nástavbě mezi komíny, přičemž po stranách předního komínu se nacházely zásobníky po dvou rezervních torpédech. Zadní torpédomet se nacházel na palubě za zadním komínem a jeho zásobník se čtyřmi náhradními torpédy se nacházel nalevo od podélné osy plavidla a zadní nástavby. Oba torpédomety byly zakrytované.  V původní konfiguraci nesly první jednotky třídy "Júgumo" pouze dva dvouhlavňové 25mm kanóny typu 96, které byly umístěny na platformě u zadního komínu.

Pozdější modifikace.

Během války byla u přežívajících, či nově stavěných jednotek posilována protiletadlová výzbroj a došlo k instalaci radarů. 25mm kanóny byly montovány v jedno–, dvou– a trojhlavňovém uspořádání a jejich počet stoupl až na 28 hlavní. Některé jednotky přišly o jeden ze zásobníků torpéd, aby se uvolnilo místo pro další protiletadlovou výzbroj, ale na rozdíl od torpédoborců předchozích tříd žádná z jednotek třídy "Júgumo" nepřišla o svoji zadní 127mm věž č. 2 ve prospěch dalších 25mm kompletů.  Jednotky mohly nést přehledový radar "13-gó" pro sledování vzdušných cílů a přehledový radar "22-gó" proti vzdušným i hladinovým cílům. Fotografie torpédoborců "Asašimo" (), "Hamanami" (), "Hajanami" (), "Hajašimo" () a "Kijóšimo" () – všechno se jedná o fotografie stavu těsně po dokončení – ukazují pouze instalaci radaru "22-gó" na předním stěžni.

Jednotky třídy "Júgumo".

Druhá série podle programu z roku 1941.

Dokončené jednotky: Vedle těchto osmi dokončených jednotek měla druhá série zahrnovat ještě dalších osm jednotek, jejichž stavba ale byla zrušena 11. srpna 1943 ještě před položením kýlů. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třetí modifikovaná série podle programu z roku 1942.

Osm jednotek třetí série bylo zrušeno 11. srpna 1943 ještě před zahájením stavby. Mělo se jednat o tyto jednotky:

Třída "Júgumo" (: "Júgumo-gata") sestávala z 19 „torpédoborců první třídy“ ( "Ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1940 až 1944 a bojujících ve druhé světové válce. Císařské námořnictvo jednotky této třídy (a třídy "Kageró") označovalo jako torpédoborce typu A ( "Kó-gata kučikukan"). Navazovaly na předchozí třídu "Kageró", od které se odlišovaly lafetací 127mm kanónů typu 3. roku do dělových věží typu D s elevací až 75 °.

夕云级驱逐舰(,平假名:)是大日本帝国海军的驱逐舰。为阳炎型驱逐舰的改良版。官方文件上与阳炎型分类相同,为“甲型”。


Mládí.

Narodil se roku 1592 v Láhauru, jako nejmladší syn korunního prince Salíma, pozdějšího císaře Džahángíra, a rádžputské princezny Džódha Báí. V dětství byl oblíbencem svého dědečka, císaře Akbara, který na něj měl značný vliv. Jeho původní jméno bylo Churrám. Džahángír původně nepočítal s Churrámem jako se svým následníkem a jmenoval ho guvernérem oblasti Dakšinu ve střední Indii. Císařem se měl stát prvorozený syn Chusrau, který však roku 1607 proti otci povstal a následně byl na Džahángírův rozkaz oslepen. Téhož roku se princ Churrám oženil s Ardžumand Banú Bégam, známou jako Mumtáz Mahál (Perla paláce). Princezna Ardžumand byla dcerou Ásafa Chána, bratra Džahángírovy oblíbené manželky (a Churrámovy nevlastní matky) císařovny Núrdžáhán. Císař Džahángír však začal favorizovat svého nejmladšího syna Šáhrijára. Churrámovy vztahy s otcem a nevlastní matkou, ambiciózní císařovnou Núrdžahán, nebyly příliš dobré. Ve 20. letech 17. století vedl proti otci několik nezdařených povstání. Roku 1621 císař Džahángír vážně onemocněl a princ Churrám krátce nato, roku 1622 nechal otrávit slepého bratra Chusraua. Od roku 1623 se Churrám výrazně podílel na vládě a po smrti dalšího ze svých bratrů Parvíze, který byl záislý na drogách a alkoholu, se jeho vliv ještě více posílil. Churráma podporoval především jeho tchán Ásaf Chán, který mu po otcově smrti pomohl vybojovat trůn. Když nemocný Džahángír v zimě roku 1627 zemřel, císařovna Núrdžáhán prosadila jako nového panovníka prince Šáhrijára, Churrám jej však po dvou měsících s pomocí Ásafa Chána otrávil, a zároveň nařídil i vraždu svých bratranců, synů prince Danijála. Císařovna Núrdžáhán byla zbavena vlivu a po zbytek svého zivota se věnovala především charitativní činnosti.

Vláda.

V únoru roku 1628 se Churrám stal císařem a přijal jméno Šáhdžahán. Na rozdíl od svých předků si za sídelní město vybral Dillí, kde nechal postavit palácový komplex, známý jako Červená pevnost. Na rozdíl od děda a otce se více přikláněl k islámské ortodoxii, přesto byl nábožensky tolerantním vládcem. Proslul jako velký mecenáš umění, zejména malířství miniatur a architektury. Z období jeho vlády se zachovala řada významných architektonických památek. Patří k nim např. Šalimarovy zahrady, Červená pevnost s Perlovou mešitou a mnoho dalších památek v Dillí. Nejznámější je však mauzoleum Tádž Mahal poblíž Ágry, jež nechal vybudovat jako hrobku po smrti své milované ženy Mumtáz Máhal. Územní expanze Mughalské říše za Šáhdžahánovy vlády ustala, podařilo se dobýt jen některá území v Dakšinu, císař nebyl velký válečník. Podařilo se mu však konsolidovat správu říše, přestože značným zvýšením daní zhoršil sociální a ekonomické postavení venkovanů. Za jeho vlády začalo pronikání Angličanů do Bengálska.

Rodina.

Jeho rodinný život začal velmi šťastně, skončil však tragicky. Svou ženu Mumtáz Máhal císař věrně miloval a zplodil s ní 14 dětí, z toho čtyři syny, z nichž upřednostňoval prvorozeného prince Dáru, jenž byl vychováván jako následník. Ostatní syny pověřil správou okrajových oblastí říše. Roku 1657 vážně onemocněl, zřejmě zánětem ledvin či močového měchýře. V předtuše císařovy smrti povstali proti otci jeho tři mladší synové, kteří se pokusili na sebe strhnout moc. Vzdělaný a mírumilovný syn Dára se postavil na stranu otce, byl však bratry poražen a společně s otcem uvězněn. Přestože císař svoji chorobu překonal, přišel o trůn a posledních osm let života strávil ve vězení. Po Dárově porážce císařovi zbylí synové Šáh Šudža, Murád Bachš a Aurangzéb začali mezi sebou bojovat o nástupnictví. Jako nový panovník se prosadil krutý a intrikánský Aurangzéb, který nechal zavraždit vězněného Dáru i Muráda Bachše, zatímco Šáh Šudža dokázal před najatými vrahy uprchnout do sousedního království Arakánu na území dnešní Barmy. S uvězněným otcem Aurangzéb po zbytek života jednal velmi ponižujícím způsobem.

Šáhdžahán (5. ledna 1592, Láhaur – 22. ledna 1666, Ágra) byl císař Mughalské říše v letech 1628-1658. Je považován za jednoho z nejvýznamnějších mughalských vládců.

沙贾汉(;;英语:Shah Jahan;;1592年-1月5日-1666年-1月22日),或译沙贾汗、沙迦罕,是统治印度次大陆的莫卧儿帝国的皇帝,他于1628年到1658年在位。“沙贾汉”在波斯语中的意思是“世界的统治者”。沙贾汉在位期间,为他最喜爱的妻子慕塔芝·玛哈(来自波斯贵族家庭,死于难产,为奥朗则布皇帝的母亲)修筑了举世闻名的泰姬陵;后于晚年遭到软禁。


Účinky.

Stimulancia mají širokou škálu různých účinků způsobených zvýšenou aktivitou centrálního i periferního nervového systému. Typickými účinky, které se mohou lišit v závislosti na konkrétní látce, jsou zvýšená ostražitost, vědomí, bdělost, výdrž, produktivita a motivace, zvýšené nabuzení, pohyblivost, tepová frekvence a krevní tlak, snížená potřeba jídla a spánku. Mnoho stimulancií dokáže také zlepšit náladu a odstranit úzkost, nebo dokonce vyvolat pocity euforie. Je však třeba poznamenat, že mnoho těchto látek dokáže úzkost naopak vyvolat, i tehdy, pokud ji paradoxně současně omezují.  Účinky stimulancií projevují prostřednictvím různých farmakologických mechanismů, mezi nejdůležitější patří podpora aktivity norepinefrinu (noradrenalinu) a/nebo dopaminu (např. pomocí inhibice nebo obrácení přenosu monoaminů), antagonismu adenosinového receptoru nebo agonismu nikotinového acetylcholinového receptoru.

Indikace.

Stimulancia se používají pro léčbu v mnoha indikacích, například:

Druhy stimulancií.

Kofein.

Kofein je sloučenina přirozeně obsažená v kávě, čaji, kakau, cesmíně paraguayské, guaraně a dalších rostlinách. Je součástí mnoha nápojů, zejména tzv. energetických. Kofein je celosvětově nejšířeji užívanou psychoaktivní látkou a výrazně nejčastějším stimulanciem. Převážná většina lidí v USA (přes 80 %) požívá kofein denně. Některé jurisdikce omezují prodej a užívání kofeinu. Kofein je obsažen i v některých léčivech, zvláště za účelem posílení účinku hlavní látky a omezení vedlejších účinků (hlavně ospalosti). Vyrábějí se také léčivé přípravky obsahující samotný kofein.

Nikotin.

Nikotin je aktivní složkou v tabáku, který je dostupný v řadě různých forem, zejména jako cigarety, doutníky, dýmkový, žvýkací tabák či šňupací tabák. Široce se používá po celém světě.

Amfetaminy.

Amfetaminy jsou skupina fenylethylaminových stimulancií. Patří mezi ně například amfetamin a metamfetamin. Podobně jako NDRI, i amfetaminy zvyšují hladiny norepinefrinu a dopaminu v mozku inhibicí jejich odčerpávání. Důležitějším mechanismem, kterým amfetaminy působí stimulaci, je však přímé uvolňování těchto katecholaminů ze zásob v buňkách. Amfetaminy jsou známy tím, že zlepšují náladu a vyvolávají euforii, následně pak depresi a úzkost.  Amfetaminy se někdy předepisují k léčbě, jejich dostupnost z nich činí kandidáty na zneužívání. Dextroizomerní metamfetamin se někdy používá k léčbě AD(H)D, která dostatečně nereaguje na běžné amfetaminy. Silné deprese se též někdy léčí amfetaminy, občas jako doplňkem k léčbě antidepresivy.  Často je mezi amfetaminy řazen i Ritalin a Fenmetrazin.

MDMA („Extáze“).

Methyledioxymethamfetamin (MDMA), známý pod běžným lidovým názvem „Extáze“, je zakázaná látka distribuovaná typicky ve formě tablet, kapslí nebo v práškové či krystalické formě. O MDMA se říká, že jde o křížence mezi amfetaminovým stimulanciem a psychedelickým halucinogenem. Navíc je MDMA unikátní a velmi populární pro své entaktogenní vlastnosti. Mezi stimulační účinky MDMA patří kromě jiného hypertenze, anorexie, nespavost (nebo zvýšená bdělost), zvýšená vzrušenost a silnější pocení.

Kokain.

Kokain se získává z listů keře koky, který roste v horských oblastech Jižní Ameriky, například v Bolívii, Kolumbii a Peru. V Evropě, Severní Americe a některých částech Asie je nejčastější formou kokainu bílý krystalický prášek. Kokain je stimulans, nicméně není normálně terapeuticky předepisován pro stimulační vlastnosti, nýbrž se klinicky využívá jako lokální anestetikum, zejména v oftalmologii. Většina kokainu se spotřebovává rekreačně a jeho zneužívání je velmi rozšířené, proto jsou jeho prodej a držení ve většině právních řádů přísně regulovány. Jiné látky ze třídy tropanových derivátů jsou známy jako troparil a lometopan, ale nejsou tak rozšířené.

NRI a NDRI.

Tyto látky inhibují zpětné odčerpávání norepinefrinu (NRI), resp. norepinefrinu a dopaminu (NDRI). To vede ke zvýšeným mimobuněčným hladinám těchto látek a tedy ke zvýšené neurotransmisi, což způsobuje stimulační účinky. Mnoho těchto sloučenin se používá jako léčiva pro ADHD a jako antidepresiva. Dvěma nejznámějšími NDRI jsou methylfenidát (Ritalin, Concerta) a bupropion (Wellbutrin, Zyban), dvěma nejznámějšími NRI jsou atomoxetin (Strattera) a reboxetin (Edronax). Mnoho z těchto látek má významně nižší potenciál pro zneužití, v porovnání s jinými stimulancii, jako jsou amfetaminy nebo kokain.

Modafinil.

Modafinil (Provigil/Alertec/Modavigil) je analeptikum schválené FDA pro léčbu narkolepsie, poruchy spánkového cyklu a nadměrné spavosti spojené s obstruktivní spánkovou apnoí. Modafinil, jako jiná stimulancia, zvyšuje uvolňování monoaminů, ale také zvyšuje úrovně histaminu v hypothalamu. Proto ho někteří vědci považují za „látku navozující bdělost“, nikoli za klasické stimulans, jako jsou třeba amfetaminy.  Modafinil se ukazuje jako efektivnější pro léčbu hyperaktivity s poruchou pozornosti (ADHD), deprese, závislosti na kokainu, Parkinsonovy nemoci, schizofrenie, poruchy spánkového cyklu a chorobné únavy.

Ampakiny.

Nedávno došlo k zásadnímu zlepšení situace ve farmakologii stimulancií, když byla objevena třída látek známých jako ampakiny nebo také eugeroika. Tato stimulancia mají tendenci zvyšovat ostražitost bez účinků v periferních částech těla nebo potenciálu k závislosti/toleranci/zneužívání jako u tradičních stimulancií. Mají minimální účinek na strukturu spánku a nezpůsobují následnou ospalost a otupělost. Ampakiny, které byly vyvinuty, jako například ampalex nebo CX717, jsou teprve ve fázi klinických testů a nejsou zatím k dispozici na trhu. Jinou látkou s podobnými účinky je karfedon, který se prodává jako obecné stimulans v Rusku pod značkou Phenotropil.

Johimbin.

Johimbin (yohimbin) je psychoaktivní látkou ze třídy tryptaminů. Má stimulační a afrodiziakální účinky.

Zneužívání.

Zneužívání stimulancií je velmi rozšířené. Může vést ke zdravotnímu, psychiatrickému a psychosociálnímu úpadku člověka. Může se objevovat tolerance, závislost, senzibilizace a abstinenční syndrom.

Testování.

Přítomnost stimulancií v těle lze testovat různými procedurami. Nejčastějšími zdroji materiálu je sérum a moč, používají se ale také sliny. K rozboru se často využívá chromatografie, imunologické testy a hmotnostní spektrometrie.

Stimulancia (jednotné číslo stimulans; látky se označují též jako stimulanty, podle klasifikace ATC psychostimulancia) jsou psychoaktivní látky, které vyvolávají dočasné zlepšení duševních nebo tělesných funkcí, případně obojího. Mezi účinky těchto látek patří kromě jiných zvýšená ostražitost, bdělost a pohyblivost. Depresiva, tedy látky tlumící duševní a tělesné funkce, působí zcela opačně a jsou tedy považovány za protipól stimulancií. Stimulancia se široce používají po celém světě jako léčiva, ale jsou také zneužívány jako nelegální drogy.

兴奋剂又称为中枢神经兴奋剂、中枢神经刺激剂(英文名称:stimulant、psycho-stimulant)是一系列精神药物的统称,其中包括可以增加活动力的药物、会令人感到愉快和振奋的药物,以及有交感兴奋作用的药物。兴奋剂可以提升警觉心、注意力和活力,同时也增加血压、心跳和呼吸,常用作处方药(例如ADHD的儿童或成人、嗜睡症),但也有用于药物治疗以外的使用(可能是脱法药物或是非法使用),可能做为表现增强物质或是娱乐性药物。


Geografie.

Erebor se nachází na severozápadě Divočiny mezi Temným hvozdem na západě a Železnými horami na východě. Na sever od Osamělé hory leží vrcholky Ered Mithrin a Zvadlá vřesoviště. V hoře pramení řeka Celduina, která se při své cestě směrem na jih vlévá do Dlouhého jezera na kterém stojí Jezerní město.

Role v příběhu.

Založení Království pod Horou.

Poté, co v roce 1980 T. v. probudili trpaslíci při dolování v hlubinách pod Mlžnými horami balroga, padlo v boji s ním mnoho naugrim, včetně králů Durina VI. a jeho syna Náina I. Přeživší trpaslíci uprchli ze sídla svých otců a z Khazad-dûm se stalo nebezpečné místo známé jako Moria. Většina trpaslíků zamířila z Morie směrem na sever a usadila se především v Ered Mithrin. Dědic trůnu Thráin I., syn Náina však přichází do Ereboru, kde zakládá Království pod Horou v roce 1999 Třetího věku. Thráin v hoře objevuje drahokam Arcikam zvaný Srdce Hory. Král Thorin I. v roce Osamělou horu opouští a zamíří za většinou svého lidu do Šedých hor, které trpaslíky lákaly bohatými nalezišti zlata. Poté, co je zabit drakem král Dáin I., opouštějí trpaslíci Šedé hory míří zpět do Ereboru, nebo do Železných hor. Obyvatelé Osamělé hory poté žili dlouhé roky v míru a velice bohatli díky obchodu s lidmi z Dolu a Jezerního města a elfy z Temného hvozdu. V roce 2770 však přiletěl z pustin na severu drak Šmak, který Horu a Dol vyplení. Trpaslíci, kteří drakovo řádění přežili, se rozprchli všemi směry. Král Thrór se svou rodinou a malou družinou věrných zamířil do vyhnanství na Vrchovinu a jeho syn Thráin později odvedl svůj nepočetný lid na západ do Ered Luin. Osamělou horu tedy na dvě století ovládl Šmak, který spal na hromadě trpasličího zlata.

Thorinova výprava.

Když v roce 2841 přichází do Ered Luin zpráva o tragické smrti krále Thráina, stává se králem Durinova lidu jeho syn Thorin Pavéza. Thorin má v úmyslu pomstít svůj rod, zabít draka a znovu obnovit království pod Horou. V roce 2941 potkává Thorin v Hůrce čaroděje Gandalfa, s nímž připravují plán na společnou výpravu proti drakovi. Po strastiplném putování dosahuje výprava svého cíle. Šmak je nakonec zabit Bardem Lučištníkem z Jezerního města. Po drakově smrti dojde k bitvě pěti armád, v níž umírá Thorin Pavéza. Trpaslíci spolu s lidmi a elfy však nakonec vítězí a novým králem pod Horou se stává Thorinův bratranec Dáin Železná noha.

Válka o Prsten.

Král Dáin moudře vládl a trpasličí říše v Osamělé hoře prosperovala. Ve válce o Prsten museli trpaslíci z Osamělé hory spolu s lidmi z Dolu čelit náporu Sauronových přisluhovačů. Slavným se stal Glóinův syn Gimli, který se stal členem Společenstva prstenu. V roce 3019 v bitvě u Ereboru společně umírají králové Dáin i Brand, avšak se zničením Prstenu a pádem Saurona se jeho služebníci obracejí na útěk a obránci vítězí. Následuje Čtvrtý věk a dlouhé období míru, v němž vládne Dáinův dědic Thorin III. Kamenná přilba. Trpaslíci z Osamělé hory vedeni Gimlim zakládají trpasličí kolonii v jeskyních Aglarond a z mithrilu a oceli vyrábějí novou hlavní bránu pro Minas Tirith.

Osamělá hora (v sindarštině Erebor) je hora nacházející se na severozápadě Rhovanionu v Tolkienově fiktivním světě Středozemi. Osamělá hora, ve které se nacházelo trpasličí Království pod Horou, je Tolkienem nejvíce popsána v jeho knize "Hobit aneb cesta tam a zase zpátky".

孤山 (英语:Lonely Mountain,辛达林语:Erebor(依鲁伯))在托尔金(J. R. R. Tolkien)小说的中土大陆里是罗马尼安(Rhovanion)东北部的一座山,是赛尔督因河(Celduin)的发源地,亦是都灵矮人部族的古老故乡,他号称为不死都灵是因为许多子孙都以都灵为名。另外,许多矮人的外表和性格都酷似都灵,被认为是都灵再生。孤山下的矮人王国是中土大陆最大的矮人藏宝地。


Soukromý život.

Narodil se na Haiti v rodině evangelického pastora, poté se s rodinou přestěhovali do USA, kde vystřídali několik měst, než se natrvalo usadili v New Jersey. V roce 1994 se Wyclef oženil s Marií Claudinete. V roce 2005 spolu adoptovali jejich dceru Angelina Claudinelle Jean.  Jeho bratranec Prakazrel Samuel Michel (známý jako Pras) byl s Wyclefem a s Lauryn Hill členy formace Fugees. Jeho strýc Raymond Alcide Joseph je známým politickým aktivistou, diplomatem a novinářem, a haitským ambasadorem ve Spojených státech. V roce 2010 se spolu s Wyclefem se angažovali při pomoci zemětřesením postiženému Haiti. 5. srpna 2010 Wyclef Jean oficiálně oznámil svoji kandidaturu na haitského presidenta za stranu Viv ansanm ve volbách hlavy státu 28. listopadu 2010. Jeho kandidatura však byla zamítnuta s tím, že prezidentem se může stát jen člověk, který žil na Haiti nepřetržitě pět let před datem voleb. Hlava státu nakonec stejně zvolena nebyla, protože výsledky, podle nichž vyhrála Marlene Madigatová, žádná ze stran neuznala.

Fugees.

Poté, co ho Pras seznámil s Lauryn Hill, vznikla formace Fugees, která se ve 2. polovině 90. let stala jednou z nejslavnějších a kritiky hodnocenou jako jednou z nejlepších hip hopových skupin. Se dvěma vydanými alby z nichž druhé "The Score" se stalo celosvětovým bestsellerem a skupina se nesmazatelně zapsala do hudební historie.  Jejich první album "Blunted on Reality" producenta Ronalda Khalise Bella vyšlo v roce 1994. Na 49. příčce americké hitparády HOT 100 se umístil singl "Nappy Heads (Mona Lisa)". Dalšími singly byly "Vocab" a "Boof Baf". Zlom přišel však v roce 1996 kdy se jejich druhé album "The Score" dostalo na 1. pozici v prodejnosti ve Spojených státech a zabodovalo na celém světě na předních příčkách hitparád. Za toto album si odnesly následující rok dvě ceny Grammy za nejlepší rapové album roku a za nejlepší rhytm and blues přednes s písní "Killing Me Softly With This Song". Na albu se také objevily cover verze hitu Boba Marleyho "No Woman No Cry", předělávkou "Ready or Not" od skupiny The Delfinics s použitím úvodního samplu písně "Boadicea" od zpěvačky Enyi, nebo už zmiňovaná "Killing Me Softly With This Song" od Roberty Flack. Singly byly vydány tři a to "Fu-gee-la" z roku 1995, "Killing Me Softly" a "Ready or Not" z roku 1996. Po celém světě se prodalo na 18 000 000 kusů alb. Poté se skupina rozpadá a začíná své sólové projekty.

Sólové projekty.

Ve své sólové kariéře vydal Wyclef celkem 9 alb, kde první dvě zaznamenaly poměrně velký úspěch. V roce 1997 vydal své první sólové album s názvem "The Carnival", kde hostují exčlenové Fugees Lauryn Hill a Pras, Celia Cruz a The Neville Brothers. Singly z toho alba jsou "Gone Till November", "We Trying to Stay Alive", "Guantanamera" a "To All the Girls".  Další albu vydal v roce 2000 pod názvem"The Ecleftic: 2 Sides II" a "Book". Na albu opět hostuje mnoho umělců jako zpěvák Youssou N'Dour, Mary J. Blige se kterou nahrál nejúspěšnější singl z alba s názvem "911", duo Melky Sedeck, zpěvačka Whitney Houston, se kterou na album přepracoval její skladbu "My love is Your Love", kterou pro ni sám napsal, nebo kde přepracoval do své podoby známou píseň "Wish You Were Here" od skupiny Pink Floyd.  Před albem největších hitů z roku 2003 vydal ještě album "Masquerade" ze kterého pochází úspěšný singl "The Wrongs" a tentýž den jako album největších hitů vydal album "The Preacher's Son". Kompilace největších hitů je tedy postavena ze 4 dosavadních alb. Album také obsahuje píseň od Boba Marleyho kterou předělal se skupinou Fugees, "No Woman No Cry".  V roce 2004 vydal album "Welcome to Haiti", "Creole 101", které je oproti jeho předchozím dílům více ovlivněno karibskou hudbou. Další vychází v roce 2007 pod názvem "Carnival Vol. II: Memoirs of an Immigrant" jako pokračování jeho debutového alba "The Carnival" z roku 1997. V roce 2009 vyšlo album "From the Hut", "To the Projects", "To the Mansion" založené na vyprávění fiktivní postavy z období haitské revoluce v 18. století.  V roce 2010 vydal album "If I Were President: My Haitian Experience", které je pojmenované podle jeho pokusu stát se prezidentem Haiti.

Wyclef Jean (* 17. října 1969, Croix-des-Bouquets, Haiti) je haitsko-americký hudebník a producent, bývalý člen hip hopové formace Fugees, který se po rozpadu skupiny vydal na sólovou dráhu. Hudba Wyclefa Jeana je převážně kombinace hip hopu, rapu, soulu, reggae a haitské hudby.

内鲁塞特·怀克里夫·金(Neluset Wyclef Jean,1972年10月17日-),生于海地,9岁随全家移居美国纽约市布鲁克林区,是一名音乐家、创作歌手、饶舌歌手、唱片制作人和社会活动家,唱片曾多次获铂金认证。2010年8月6日搭乘私人飞机前往海地,并正式登记参选海地总统,但最后被选举委员会以未符合在海地居住5年的资格被拒绝。


Jak ISATAP funguje.

ISATAP vytváří IPV6 adresu za pomoci IPv4 adresy.

Generovaní adresy.

Každý host vytvoří virtuální IPv6 síťové rozhraní. Adresa je vytvořená pomocí spojení codice_1 s 32 bity z původní IPv4 adresy vyjádřené v šestnáctkové soustavě.  Příklad: host s IPv4 codice_2 použije IPv6 adresu codice_3, protože codice_2 je v šestnáctkové soustavě codice_5. Zkrácená forma adresy by byla codice_6.

Objevování sousedů.

Protože ISATAP nepoužívá IPv4 jako multicast vrstvu, ICMPv6 nemůže být použito pro objevení sousedů. Díky tomuto je ISATAP trochu komplexnější než 6over4.  Avšak nepřítomnost podpory multicastu zabraňuje automatickému nalezení routeru. Proto ISATAP hosté musí být konfigurováni se seznamem potenciálních routerů ("potential routers list" (PRL)). Každý z těchto routerů je čas od času otestován posláním ICMPv6 Router Discovery Message pro zjištění, který z nich je funkční, a pro provedení unicast-only autokonfigurace (typicky pro zjištění IPv6 prefixů, které mohou být použity).  Prakticky se PRL vytváří dotazováním DNS, rozuměj překládáním codice_7 pro případ, že lokální doménou je codice_8. Lokální doména je většinou získána díky DHCP (přes IPv4) nebo staticky nastavená.

Slabé stránky ISATAPu.

ISATAP typicky vytváří svůj PRL ve spolupráci s DNS, je to tudíž závislost protokolu nižší třídy na protokolu vyšší třídy. Tohle je porušení zásad návrhů sítí a některým síťovým specialistům se zdá málo robustní.  ISATAP nese stejná bezpečnostní rizika jako 6over4, virtuální IPv4 spojení musí být pečlivě omezeno na hranicích sítě tak, aby externí hosté nemohli předstírat, že patří do ISATAP spojení. Tomu je normálně zabráněno tak, že "proto-41" nemůže projít firewallem.

Implementace ISATAPu.

ISATAP je implementován ve Windows XP, Windows Vista, Windows 7, Windows Mobile, Linux, a v některých verzích Cisco IOS.

ISATAP (Intra-Site Automatic Tunnel Addressing Protocol) je IPv6 přestupní mechanismus vytvořený pro přenos IPv6 paketů mezi uzly s duální implementací nad IPv4 sítí.

ISATAP(Intra-Site Automatic Tunnel Addressing Protocol)是一种IPv6转换传送机制,允许IPv6数据包通过IPv4网络上双栈节点传输。


Děj.

Za posledních časů Narnie poradí záludný opičák Vytáčka naivnímu oslovi Zmatlíkovi, aby si oblékl lví kůži a vydával se za Aslana, pravého krále Narnie. Mluvícím zvířatům z Narnie ukazuje Zmatlíka jen v noci a tlumočí jim jeho rozkazy: otročit pro národ Kalormenců. Zvířata váhavě uposlechnou. Když se to dozví narnijský král Tirian, hned se svým přítelem, jednorožcem Klenotem, zbrkle napadne Kalormence v Narnii a je jimi zajat. Volá o pomoc Aslana a dávné krále z našeho světa.  V Anglii jeho prosbu spatří ve vidění všichni lidé, kteří se v předchozích dílech dostali do Narnie, kromě Zuzany, která se již o Narnii nezajímá. Je dohodnuto, že vykopou prsteny, které zakopal Digory Kirke v knize Čarodějův synovec, a že Eustác a Jill půjdou do Narnie na pomoc Tirianovi. Ovšem dříve než stihnou prsteny použít, jejich vlak se prudce otřese a oni se ocitnou v Narnii. Tiriana vysvobodí, vplíží se s ním do tábora Kalormenců a odvedou Zmatlíka s sebou. Toho poté ukáží skupině trpaslíků na důkaz, že Vytáčkova řeč o Aslanovi byl podvod, ovšem všichni trpaslíci až na jednoho odmítnou věřit v pravého Aslana.  Mezitím Vytáčka s kocourem Zázvorkou a kalormenským velitelem Rišdou lžou shromážděným zvířatům, že Aslan a kalormenský krvelačný bůh Taš jsou jedno. Nevědí ovšem, že tím přivolali do svého tábora skutečného Taše.  Tirian se svými přáteli jde do Rišdova tábora odhalit Vytáčkovu lež; cestou se dozvídá, že Narnii napadla kalormenská vojska, dobyla Cair Paravel a pobila narnijskou armádu. Tirian chce ukázat ostatním Zmatlíka ve lví kůži, ovšem Rišda mu to chytrou lží znemožní - prohlásí, že nějaký osel se vydával za Aslana a proto skutečný (Rišdův) Aslan se již nebude zvířatům ukazovat.  Tirianovi nezbývá, než se pustit do beznadějného boje proti přesile. Při tomto boji jsou Tirian a jeho věrní buď zabiti, nebo zahnáni do stáje. Tím se ocitnou v posmrtném ráji, v Nové Narnii, kde se setkávají se všemi, které dříve v Narnii poznali, včetně Petra a jeho přátel.  Aslan ničí původní Narnii a ukazuje všem nádheru Nové Narnie. Pevensieovi zjišťují, že je propojen s Novou Anglií, ve které se shledávají se svými rodiči. Aslan jim vysvětlil, že v Anglii při havárii vlaku zahynulo všech sedm přátel Narnie i rodiče Pevensieových. V tu chvíli jim Aslan "čím dál méně připadal jako lev - a věci, které se udály pak, byly tak veliké a krásné, že je ani nemohu vypsat." Vstup do Nové Narnie byl pro děti teprve začátkem velkého příběhu, "který trvá věčně a v němž každá kapitola je lepší, než ta předchozí."

Překlady do češtiny.

V překladu Renaty Ferstové (1993, Orbis Pictus) jsou jména hlavních postav přeložena takto: Osel Zmatlík, opičák Podšívka, král Tirian, jednorožec Křišťál, Eustác Pobuda, Julie Poláková, Tarkán Rišda, trpaslík Kulík.  Audio nahrávka: Osel Janek, opičák Finta, král Tirian, jednorožec Klenot, Evžen Záloha, Jitka Poláková, Tarkán Rišda, trpaslík Pogín.

Poslední bitva je poslední díl "Letopisů Narnie" a navazuje na předešlé díly. I tento díl napsal Clive Staples Lewis - autor předchozích šesti dílů. Kniha byla napsána v roce 1953 (před knihou Čarodějův synovec), ale byla vydána až po ní v roce 1956.

《最后的战役》(英语:The Last Battle)是《纳尼亚传奇》系列小说的最后一本,按故事情节写也是最后一本,由英国作家C·S·路易斯于1950年代所著。


Geografie.

Město leží při severním břehu jezera Lago Maggiore a při východním okraji delty řeky Maggia, na úpatí Alp. Nad městem se rozkládá jeho čtvrť "Monti della Trinita," a k jeho území patří ještě velká plocha v Magadinoebene, zvaná "Gerre di Sotto". Stavební vývoj města byl společný se samostatnými obcemi Muralto, Minusio a Orselina. Aglomerace města Locarno čítá asi 40.000 obyvatel, z toho jich na 16.000 žije přímo ve městě. Locarno se zbytkem jižního území kantonu Ticino patří do provincie Como.

Klima.

Locarno, Lugano a Grono platí za nejteplejší místa ve Švýcarsku a nejsevernější místa se středomořským klimatem. Měřicí stanice Locarno-Monti v letech 1981–2010 zaznamenala průměrnou roční teplotu 12,4 °C. Proto zde rostou palmy a citronovníky.

Etymologie názvu města.

První zmínky o městě pocházejí z let 751-760 "ad Lucarne"m a z roku 807 "locus leocarni". Výklad názvu je nejednoznačný, odvozuje se buď z keltského "leucos, leuca", to je bílá, jasná, světlá, nebo pravděpodobněji z "leukkarni", tj. sousedé řeky "leukkarā", tj. jiskřivá či zářící.

Historie.

Lokalia byla obývána již v mladší době bronzové, asi od 14. století před naším letopočtem. Pozdější nálezy svědčí o nekropoli z doby laténské a římské říše. Od 9. století náleželo toto christianizované sídlo pod arcibiskupství v Miláně. V 11. století správu převzali biskupové z Como a vládnoucí rodina Orelli. Císař Fridrich I. Štaufský Locarnu roku 1164 udělil tržní právo a roku 1186 městská privilegia. V roce 1342 Viscontiové dobyli a ovládli město. Roku 1503 dobyla město švýcarská jednotka Konfederace. Hrad však opět roku v 1513 ovládl fojt francouzského krále Ludvíka XII. Roku 1532 byly zbořeny městské hradby. Město pak až do roku 1798 řídily tři korporace: šlechta: "(Capitanei dei Nobili)," buržoazie: "(Borghesi)" a venkované "(Terrieri)".

Reformace a protireformace.

Reformace ovládla město roku 1530. Karmelitán Balthasare Fontana studoval s dalšími bratry biblické a reformační spisy. Od roku 1539 byl učitelem latinské školy v klášteře San Francesco reformátor Giovanni Beccaria. Hlavou rostoucího reformačního hnutí byl v letech 1542-1544 bývalý protestant Glarus, zatímco guvernér Joachim Bäldi podporoval refomaci. Roku 1547 proběhlo usmíření katolíků s protestanty. Společenství se scházela jen v soukromých domech. Předsednictví katolického guvernéra Nikolause Wirze nevedlo k dohodě, jen k vyhnání Beccariho. V roce 1555 se reformovaní museli vzdát protestantské víry nebo opustit Locarno. 170 protestantů (asi polovina) zemi opustila a přestěhovala se do Curychu, kde pracovali v textilním obchodě. Vyhnáním evangelíků zůstalo Locarno izolované, menší a chudší. V roce 1584 stihl město mor a decimoval jeho obyvatelstvo, takže přežilo jen 700 ze 4 800.

Locarno, v alpskolombardském dialektu "Locarn, Luchèrn", dříve také německy "Luggárus", je hlavní město okresu Locarno, situované na jihu Švýcarska v italském kantonu Ticino

洛迦诺()是瑞士联邦提契诺州的一个直辖市,位于马焦雷湖北边湖畔,而洛迦诺东北方连接阿尔卑斯山脉的南方山脚。该市面积为19.4平方千米,海拔高度200米,2017年12月31日人口为16,012人。


共和国参议院 (意大利)

Volební systém.

Zákon č. 270 z roku 2005 změnil stávající většinový volební systém, který byl praktikován od vzniku „druhé republiky“ z počátku 90. let 20. století, na smíšený podmíněný systém. Ve volbách do Senátu dochází ke kombinaci tří modelů. Z celkového počtu 315 mandátů je 301 senátorů voleno v přímých volbách 18 regionů (volebních obvodů). Jeden mandát je přidělen na základě zákona v regionu Valle d ́Aosta a sedm mandátů je určeno pro křesla v regionu Trentino Alto Adige. Italové žijící v zahraničí volí šest senátorů. Uzavírací klauzule pro samostatné politické strany činí 8 % platných hlasů v daném regionu, pro koalice 20 % platných hlasů v regionu. Politický subjekt, který kandidoval v koalici, jež získala přes 20 %, pak musí dosáhnout v daném regionu alespoň 3 % hlasů. Pokud vítězná strana v konkrétním regionu neobdrží 55 % mandátů, pak je uplatněna tzv. většinová prémie, která vítězi voleb zaručuje tuto většinu (tedy existuje 17 většinových prémií). Prezident republiky navíc může "ex lege" jmenovat pro jedno volební období až pět doživotních senátorů, kteří zvyšují absolutní počet křesel nad 315. Ze zákona se pak všichni bývalí prezidenti republiky stávají také doživotními senátory.  Volit senátory mohou občané starší 25 let věku (aktivní volební právo) a voleni mohou být občané po dovršení 40 let věku (pasivní volební právo).  K roku 2010 měl Senát celkově 322 členů, 315 senátorů a 7 doživotních senátorů. Na začátku 2013 měli titul doživotních senátorů Emilio Colombo (bývalý předseda vlády) a bývalý eurokomisař Mario Monti. Jako bývalý prezident republiky zde s tímto titulem zasedal Carlo Azeglio Ciampi. Senátor Colombo zemřel v červnu 2013. V srpnu téhož roku jmenoval tehdejší prezident Giorgio Napolitano čtyři doživotní senátory: architekta Renza Piana, dirigenta Claudia Abbada (již zemřel), bioložku Elenu Cattaneo a fyzika Carla Rubbiu.

Senát republiky (italsky: "Senato della Repubblica") je horní komora Parlamentu Itálie ("Parlamento della Repubblica Italiana"). Sestává z 315 křesel pro zvolené senátory, nepočítaje doživotně jmenované politiky. 309 křesel se rozděluje podle výsledků regionálních voleb. Funkční období je pětileté. V ústavním systému Itálie je postavení Senátu rovnocenné dolní komoře, kterou je Poslanecká sněmovna, což je výjimečné v politických systémech demokratických států. Vláda musí o vyslovení důvěry požádat obě komory, jedná se o příklad tzv. "dokonalého bikameralismu". Volby se do obou zastupitelských sborů uskutečňují současně. Naposledy tomu bylo 4. března 2018.

共和国参议院(Senato della Repubblica),为意大利议会的上议院。现行的意大利参议院成立于1948年5月8日。但其前身可追溯到意大利王国时期的意大利王国参议院(Senato del Regno)。意大利参议院位于罗马市的夫人宫。年满40岁的公民才有资格参选参议员。


Historie.

Circle Line byla schválena, když parlamentních jednání v letech 1853 a 1854 povolily na Metropolitan and the Metropolitan District Railways vnitřní okruh. Skutečností se stal 6. října 1884. Elektrifikace linky, na níž do té doby jezdily parní lokomotivy začala na pokusném úseku v roce 1900. První vlaky na elektrický pohon byly postupně představovány za 11 dní do 24. září 1905.  Vnitřní okruh byl následován vnějším, potom středním a za krátký čas dokonce i jiným větším okruhem jako byl vnější. Avšak žádný z nich nebyl kompletní kruh; např. vnější okruh byl následován North London a West London Railways ze stanice Broad Street do Willesden Junction a Addison Road (dnes Kensington (Olympia )), pak ke stanici na District Line - Mansion House. Dnes vlaky na Silverlink provozovaná na obdobném půlkruhu z Richmondu do východního Londýna a plánuje dokončit venkovní železniční okruh pod jménem Orbirail.

Teroristické útoky 7. července 2005.

7. července 2005 se dva vlaky na Circle Line staly terčem teroristů. Výbuchy nastaly téměř současně o 08:50 BST (British Summer Time - Britský letní čas), první mezi stanicemi Liverpool Street a Aldgate a druhý v stanici Edgware Road, kde výbuch poškodil tunel, který následně poškodil vlak jedoucí v protějším směru.  Následně po výbuších uzavřeli celou Circle Line. Zatímco většinu ostatních linek znovu otevřeli 8. července 2005, Circle Line zůstala zavřena na několik týdnů a otevřeli ji za necelý měsíc po výbuších - 4. srpna 2005. Při výbuších ve vlacích na Circle Line zahynulo nejméně 14 osob. Třetí bomba vybuchla mezi stanicemi King's Cross St. Pancras a Russell Square na Piccadilly Line.

Vozový Park.

Na Circle Line jezdí soupravy typu S7 s charakteristickými barvami londýnského metra - červenou, bílou a modrou.

Budoucnost.

Circle Line pravděpodobně zanikne v její původní podobě v roce 2011 a bude sloučena s Hammersmith & City Line. Nová linka by jezdila ze stanice Hammersmith přes Paddington a pak by udělala úplný okruh dnešní Circle Line končících ve stanici Edgware Road.  Okružní trasy mají podstatný problém ohledně jízdních řádů. Soupravy jsou neustále v pohybu, takže je zde malý čas "na vynulování zpoždění". I malé zpoždění způsobí podstatně horší výsledek než na neokružných linkách. Zpoždění se dá vynulovat delšími pobyty ve stanicích (určenými jízdním řádem), ale toto zvyšuje dobu cestování a naopak snižuje počet vlaků. Navrhované sloučení by mohlo tento problém odstranit, protože by zde byl dostatečný čas na vynulování zpoždění na obou konečných stanicích linky.  Bylo potvrzeno, že linka přestane existovat již v prosinci 2009.  Výše uvedenému navzdory je linka v provozu i v roce 2016

Trasa.

Ve směru hodinových ručiček ze stanice Paddington:

Circle Line je jedna z linek londýnského metra, která jako taková vznikla až v roce 1949, kdy se oddělila od jejích základních linek - Metropolitan Line a District Line, i když se na mapách objevila již v roce 1947. Je často označována jako "virtual line", protože na lince není jediná stanice, kde by zastavovala sama. Je to z toho důvodu, že Circle Line byla vytvořena již ze dvou existujících linek. Jediné úseky tratě, na kterých linka jede o samotě jsou mezi stanicemi High Street Kensington a Gloucester Road a mezi Tower Hill a Aldgate. Z linky se dá přestoupit na většině hlavních londýnských terminálů. Je to osmá nejvytíženější linka v síti.

环线(英语:Circle Line)是伦敦地铁的一条路线,在地铁图上以黄色标示。


Vznik.

Kořeny nové levice tkví v intelektuálním kvasu a společenské atmosféře 60. let. Nová levice zdůrazňovala nespravedlnost a špatnost kulturních, morálních a společenských norem konzervativní buržoazní společnosti, jež považovala za zpátečnické a přežilé. V zásadě tak usilovala o vymanění se ze zažitých společenských norem, schémat a klišé. V souvislosti s novou levicí se proto někdy hovoří o tzv. „kulturní revoluci“, na rozdíl od revoluce sociální, související s idejemi tzv. staré levice. Filozoficky se nová levice prolíná do značné míry s postmodernismem, je ovlivněna např. poststrukturalismem a kritickou teorií (Jean Paul Sartre, André Gorz), frankfurtskou školou, H. Marcusem či J. Habermasem a dalšími.

Charakteristika.

V podstatě jde spíše o konglomerát vzájemně blízkých myšlenek, postojů a zásad, než o jednolitý, pevně daný a vymezený politicko-filozofický směr, jako např. socialismus, liberalismus či konzervatismus. Program nové levice tradičně prosazuje sociálně liberální a progresivní myšlenky humanismu, pacifismu, multikulturalismu, feminismu, rasové/etnické rovnosti, silný důraz klade na ochranu životního prostředí, LGBTQ práv a boj s diskriminací; k myšlenkám nové levice může být řazen rovněž boj proti globalizaci a další. Obdobně jako u tzv. staré levice, tj. levice socialistického či sociálnědemokratického střihu, tvoří i u nové levice ústřední myšlenku idea rovnosti a spravedlnosti. Oproti prosazování ekonomické rovnosti, jakožto domény staré levicí, se ovšem s ohledem na její programová témata zaměřuje spíše na rovnost a spravedlnost sociální.  Novou levice lze rozdělit také na dva směry podle jejího vztahu k problému globalizace. První z těchto směrů přistupuje ke globalizaci pozitivně (v Česku patří k reprezentantům tohoto směřování Petr Uhl, ve světě například Henri-Bernard Lévy). Druhý postoj je naopak ke globalizaci kritický (Noam Chomsky).  Novou myšlenkovou orientaci, jež postavila svobodně uvažující intelektuály nové levice proti tradiční levici je možné charakterizovat těmito body:

Nová levice v České republice.

V socialistickém Československu mělo mnohé z myšlenek nové levice tendence k prosazení se během procesu politického uvolnění koncem 60. let, tzv. pražského jara, kdy působilo Hnutí revoluční mládeže. Invaze vojsk Varšavské smlouvy do Československa v srpnu 1968 a následný nástup normalizace však učinily těmto snahám přítrž. Během normalizačních let zůstal intelektuální diskurz blízký tezím nové levice doménou povětšinou uzavřených disidentských kruhů. Fakticky se tak nová levice v Československu etablovala až po politickém převratu v roce 1989, zejména v okruhu Občanského hnutí. K čelným českým představitelům myšlenek či postojů vycházejících z ideových kořenů nové levice patří např. politici Petr Uhl a Jan Tamáš, filozofové Václav Bělohradský a Martin Škabraha, sociologové Jan Keller, Jiřina Šiklová a řada dalších. Podle mínění skupiny okolo Václava Klause měl k některým myšlenkám nové levice blízko i bývalý československý a český prezident Václav Havel.  Na české politické scéně prosazují v současnosti nejvíce z postojů nové levice zejména některé osobnosti a proudy v ČSSD (Jiří Dienstbier ml.) a zelené strany (Strana zelených a její levicová platforma, Klíčové hnutí Taťany Fischerové nebo hnutí Změna).

Kritika nové levice.

Myšlenky nové levice bývají nejčastěji kritizovány z pravicově konzervativní části politického spektra. V kontrapozici vůči nové levici stojí zejména neokonzervatismus, pravicová politická doktrína, vzniklá v 80. letech 20. století v USA, prosazující společenský konzervatismus v kombinaci s ekonomickým liberalismem (neoliberalismem) a mocenskou hegemonií USA a jejich spojenců.

Nová levice (: "New Left") je myšlenkový směr a společensko-politické hnutí levicového zaměření, prosazující se od 60. a 70. let 20. století zejména v USA a západoevropských zemích. Od pádu komunistických režimů a rozpadu bipolární světové soustavy se prosazuje i v tzv. postkomunistických středo- a východoevropských zemích včetně České republiky.

新左翼(英语:New Left),又称新左派,是一个政治术语,笼统地描述自20世纪60年代后在各国兴起的左翼意识形态,与先前存在的传统左翼有着或多或少的差别。“新左派”一词通常在不同国家的政治环境中都有着不同的具体定义。


Mládí.

Robert se narodil roku 1316 jako jediné dítě Waltera Stewarta a Marjorie Bruceové, která ho předčasně porodila po pádu z koně a několik hodin poté zemřela. Roku 1315 parlament vydal svěřenecký výnos, kterým zbavil Marjorii nástupnického práva ve prospěch jejího strýce Eduarda. Ten zemřel roku 1318 a narychlo svolané jednání parlamentu vydalo nový výnos, kterým určilo Roberta následníkem, pokud král zemře bez potomků. Narození Robertova syna Davida roku 1324 oslabilo pozici Roberta jako možného nástupce krále, ale jednání parlamentu v červenci 1326 obnovilo jeho pozici v linii možných následníků. Robert také, jako možný nástupce panovníka, obdržel panství v Argyllu, Roxburgshire a Lothianu.

Nejvyšší správce Skotska.

Robertův otec Walter zemřel roku 1327 a on sám byl svěřen do péče svého strýce Jakuba Stewarta. David II. se stal ve věku pěti let králem po smrti svého otce roku 1329. Anglický král Eduard III. podporoval nárok Eduarda Balliola na skotský trůn. Ten vedl vojsko, které roku 1332 a rok následující vpadlo do Skotska a Skoty porazilo. Robert i David našli útočiště na jedné z mála pevností, které zůstaly ve skotských rukách, na Dumbartonském hradu. V dubnu 1334 byl David odeslán z bezpečnostních důvodů do Francie. Robert byl, spolu s Johnem Randolphem, jmenován správcem Skotska.  Skotové začali získávat iniciativu na konci roku 1334, kdy se Andrewu Murrayovi podařilo dobýt Dungardský hrad. Murray byl jmenován správcem Dunfermline, v zimě 1335 – 3 obléhal Cuparský hrad a roku 1338 zemřel na svém panství, zatímco Robert Stewart si udržel funkci správce Skotska. Murrayovo tažení zničilo plány Eduarda III. na ovládnutí jižního Skotska, což bylo potvrzeno neúspěchem obléhání Dunbarského hradu. Na počátku června 1341 se situace v zemi jevila dostatečně bezpečná pro Davidův návrat do země. V říjnu 1346 Robert doprovázel Davida do bitvy u Neville's Cross, kde padlo mnoho skotských šlechticů, včetně Randolpha, David sám byl zraněn a zajat, ale Robertovi se podařilo z bitvy uniknout.  V situaci, kdy byl Randolph mrtev a David zajat v Anglii, stal se Robert znovu správcem země. Roku 1347 podnikl krok k legalizaci svých potomků s Alžbětou Mureovou, když požádal papeže Klementa VI. o svolení ke sňatku s ní, které v listopadu téhož roku obdržel. David, podmínečně propuštěný ze zajetí předložil na jednání stavů požadavek anglického krále na to, že ho propustí, pokud bude anglický princ Jan z Gentu jmenován jeho následníkem. Sněm tento požadavek odmítl a David se musel vrátit do Anglie.  Po Eduardově vítězství nad Francií, kterou chtělo Skotsko využít jako spojence, byli Skotové nuceni pokračovat v jednání o podmínkách Davidova propuštění. Výkupné bylo stanoveno ve výši 100 000 marek, které měl být zaplaceny v deseti ročních splátkách. Zaplaceny byly pouze první dvě splátky a neschopnost splácet další částky využíval Eduard III. k tlaku na Davida, aby jmenoval svým nástupcem příslušníka rodu Plantagenetů. Skotové ale tento požadavek odmítali. David II. zemřel náhle 21. února 1371.

Král Skotska.

Robert byl korunován krátce po Davidově smrti v březnu 1371. Panství vlastněná rodem Stewartů na západě země a v Athollu se rozrůstala a Robertovi synové ovládali některá ze skotských hrabství. Na rozdíl od Davida, který soustředil veškerou moc do svých rukou, Robert rozdělil vliv na své syny. Prostřednictvím svých synů nebo sňatky svých dcer ovládal osm z patnácti hrabství. Roku 1373 pojistil pozici rodu Stewartů tím, že nechal parlamentem schválit výnos, který uznával nástupnické právo na skotském trůnu pro všechny jeho syny.  V 70. letech se mu podařilo stabilizovat finanční situaci země díky podpoře obchodu s vlnou. Ve Skotsku se ale dochovaly enklávy, které ovládala Anglie, a někteří skotští šlechtici byli zavázáni slibem věrnosti anglickému králi. Například hrady v Berwicku, Jedburgu a Roxburgu byly obsazeny anglickým vojskem. Roku 1373 byly zahájeny útoky na území ovládané Anglií, které kulminovaly v letech 1375 - 7. Angličané odpověděli tažením vedeným Janem z Gentu, který dorazil až k Edinburghu.

Pozdní období.

Jan, hrabě z Carricku, se stal nejvlivnějším šlechticem na jihu země podobně jako hrabě z Buchanu na severu země. Alexandrovy metody vykonávání královské moci se setkaly s velkou kritikou šlechty a církevních hodnostářů a vedly ke svolání všeobecného sněmu. Robertova nechuť nebo neschopnost zakročit proti hraběti z Buchanu vedly k politickým nepokojům, které v listopadu 1384 vyústily v rozhodnití sněmu odebrat Robertovi královské pravomocí.  Vítězství Skotů v bitvě u Otterburnu v srpnu 1388 způsobilo oslabení králových odpůrců. Robert se na konci ledna 1390 vydal na výpravu severovýchod země, aby tam upevnil svou moc. V březnu se vrátil na Dunodalský hrad kde 19. března zemřel. Byl pohřben ve Sconském opatství.

Robert II. (2. března 1316 – 19. dubna 1390) byl prvním králem Skotska pocházejícím z rodu Stuartovců. Jeho otec Walter Stewart byl nejvyšším správcem Skotska a jeho matka Marjorie Bruce dcerou skotského krále Roberta I.

罗伯特二世,是14世纪后期苏格兰王国的君主,也是统治苏格兰(和之后英格兰)长达三百多年的斯图亚特王朝的第一代君王。


Terminologie.

Spustitelný soubor se liší od binárního souboru, který obsahuje data, protože data je nutné nejprve nějakým programem interpretovat (dát jim význam). Z hlediska pohledu na software je však obtížné rozlišit data od programu (např. strojových instrukcí), protože spustitelný soubor obsahuje také data a je jen na procesoru, jak k nim bude přistupovat (považovat je za strojové instrukce nebo za data – například čísla nebo text).

Popis.

Při práci se souborem je nutné chápat jeho formát, tj. význam dat, které jsou v něm uložena. Většina spustitelných souborů používá specifický formát, který odpovídá použité počítačové platformě nebo předepsanému standardu. Na začátku je typicky hlavička, která obsahuje metadata popisující další části souboru.  Ve všech systémech jsou používány spustitelné soubory, které neobsahují strojový kód, ale zápis zdrojového kódu v interpretovaném v programovacím jazyce. Označujeme je jako skripty (v unixových systémech jako shellové skripty, v DOSu a Microsoft Windows pak jako dávkový soubor s příponou codice_1).  Velmi jednoduchým formátem spustitelného souboru jsou soubory s příponou codice_2, které jsou používány v systému DOS a Microsoft Windows. Soubor vlastně ani žádný formát nemá, protože jediným obsahem takového souboru je strojový kód, který je načten do paměti počítače a následně je přímo bez úprav od svého začátku vykonán procesorem.  V Microsoft Windows jsou spustitelné soubory rozlišeny příponou souboru. Nejčastěji se používají soubory s příponou EXE, které mohou mít různé interní formáty (např. MZ, PE). Spustíme-li EXE soubor, zavaděč nejprve analyzuje spustitelný soubor, pak zavede do paměti jeho předepsanou výkonnou část a v případě, že jsou použity dynamické knihovny, jsou zavedeny do paměti dynamickým zavaděčem podle obsaženého seznamu požadovaných DLL souborů.  V unixových systémech jsou spustitelné soubory označeny oprávněním „x“, přičemž přípona souboru zde nemá žádný význam. Dříve se pro binární spustitelné soubory používal formát a.out, avšak v současné době je využíván přenositelný formát ELF (používá ho též PlayStation 3, Wii a další systémy). Stejně jako u Microsoft Windows je využíván zavaděč a dynamické knihovny (viz výše).  Programovací jazyk Java používá pro spustitelné soubory univerzální bytecode ("bajtkód"), který je na příslušném počítači interpretován nebo přeložen do strojového kódu použitého procesoru pomocí JIT kompilátoru.

Spustitelný soubor je v informatice označení pro soubor, který obsahuje instrukce, pomocí kterých počítač provede určitou činnost. Může se jednat o strojový kód nějakého procesoru nebo o zdrojový kód pro interpretovaný programovací jazyk.

执行档在电脑科学中指一种内容可被电脑解释为程序的电脑档案。通常执行档内,含有以二进制编码的微处理器指令,也因此执行档有时称为二进制档。这些二进制微处理器指令的编码,于各种微处理器有所不同,故此执行档多数要分开不同的微处理版本。一个电脑档案是否为执行档,主要由操作系统的传统决定。例如根据特定的命名方法(如副档名为exe)或档案的元数据信息(例如UNIX系统设定「可执行」权限)。


Mládí.

Jan (jak se Robert III. původně jmenoval) se roku 1363 připojil ke svému otci v neúspěšné vzpouře proti Davidovi II. Jednou z příčin bylo utrácení prostředků vybraných na výkupné za Davida z anglického zajetí. Roku 1367 mu otec věnoval hrabství Atholl a Jan se oženil s Anabellou Drummondovou. David posílil jeho pozici tím, že ho jmenoval hrabětem z Carricku.  David zemřel náhle v únoru 1371. Janův otec se stal skotským králem a ještě předtím mu věnoval pozemky v okolí Firth of Clyde. Robert II. posílil pozici svých synů tím, že nechal parlament schválit výnos, který každému z jeho synů přiznal nárok na následnictví na trůnu.

Správce Skotska.

Robert II. upevňoval pozici svého rodu ve Skotsku rozšiřováním vlivu svých synů. Jan se tak stal správcem jižní části Skotska, zatímco Alexandr ovládal sever země. Alexandrovo využívání banditů vyvolalo velkou kritiku mezi šlechtici ze severu země a ukazovalo na Robertovu neschopnost nebo neochotu kontrolovat své syny. To nakonec vedlo ke ztrátě podpory mezi aristokracií. Sněm v listopadu 1384 odňal Robertovi královské pravomoci a předal je Janovi.  V červenci 1385 vpadlo skotské vojsko, s podporou francouzských sil, vedené Janem na sever Anglie. Toto tažení nebylo příliš úspěšné a vyprovokovalo odvetu Richarda II. Všeobecný sněm konaný roku 1385 požadoval, aby Jan vyrazil na sever země a zpacifikoval Alexandra. Nicméně Janovi se tato akce nezdařila a Alexandr naopak svou pozici posílil.  Skotská armáda porazila v srpnu 1388 Angličany v bitvě u Otterburnu, ale její velitel Jakub, hrabě z Douglasu byl zabit. Jan tím ztratil jednoho ze svých nejvlivnějších spojenců a funkce správce Skotska mu byla na sněmu v prosinci 1388 odňata. Robert II. vyrazil na sever země, aby tam posílil svou pozici, ale po návratu v dubnu 1390 zemřel.

Král Skotska.

V květnu 1390 povolil parlament Janovi změnu jména na Robert, zřejmě proto, aby tak posílil spojení se svým otcem a odlišil se od krále Jana. Robert roku 1392 posílil pozici svého syna Davida, nyní hraběte z Carricku, když mu pomohl zařídit si vlastní dvůr. Král také vyřešil vztahy s Anglií uzavřením mírové dohody s Richardem II. a posílením pozice hraběte z Angusu na jihovýchodě země.  Ale na sněmu v dubnu 1398 musel čelit silné kritice za to, že nedokázal pacifikovat severní oblasti země. V listopadu 1398 se konalo setkání vlivných šlechticů a jeho syna Davida, kteří pak na sněmu v lednu 1399 předali královské pravomoci na tři roky do Davidových rukou.  Mezi Davidem a Georgem Dunbarem, hrabětem z Marchu, došlo ke sporu poté, co si David místo dojednaného sňatku s Alžbětou Dunbarovou vzal jinou ženu. David se začal chovat nezávisle, začal si přivlastňovat prostředky z daní a výnosy z biskupství v St. Andrews. Poté co roku 1402 vypršela doba, po kterou byl pověřen královskými pravomocemi, byl uvězněn na Falklandském hradu, kde v březnu zemřel.  Po Davidově smrti přešla správa Skotska do rukou vévody z Albany. Po porážce skotského vojska v bitvě u Humbletonu se Robert stáhl na své panství. Na konci roku 1404 se pokusil obnovit svůj vliv ve sporu mezi Alexandrem Stewartem a vévodou z Albany o hrabství Mar. V zimě 1405–6 se jeho zdravotní stav zhoršil a jeho syn Jakub byl poslán do Francie, aby se dostal mimo dosah vévody z Albany. V březnu 1406 byla loď přepadena anglickými piráty a Jakub byl předán do rukou Jindřicha IV. Robert odejel na Rothesayský hrad, kde poté, co se dozvěděl o synově zajetí, 4. dubna 1406 zemřel.

Robert III. (cca 1337 – 4. dubna 1406), vlastním jménem Jan, byl králem Skotska, nejstarším synem Roberta II. a jeho manželky Alžběty Mureové a jako syn byl legitimizován po jejich sňatku roku 1347.

罗伯特三世,原名约翰·斯图亚特(John Stewart),是14世纪末15世纪初的苏格兰国王,斯图亚特王朝的第二代君主。


Výskyt.

V podstatě platí, že vranka pruhoploutvá osídluje nejhořejší, pramenné části toků, směrem po proudu jí ubývá a je nahrazována vrankou obecnou. Úsek společného výskytu obou druhů je však obvykle krátký. Je to proudomilný druh, žijící v horských a podhorských potocích s chladnou, čistou vodou, kde obsah kyslíku neklesá pod 8 mg/l, a s kamenitým či štěrkovitým dnem. Optimální teplota vody pro její život je 5–20 °C. Žije pod kameny, v proudech a peřejích. Vranka pruhoploutvá je velmi citlivá na znečištění vody a náročná na obsah kyslíku. Proto patří k nejcitlivějším živým ukazatelům (bioindikátorům) čistoty vody z našich ryb. Tam, kde se s nimi setkáme, můžeme říci, že voda neobsahuje žádné jedovaté průmyslové, zemědělské nebo městské odpady a že je nasycena kyslíkem.

Stavba těla.

Dorůstá délky 100–150 mm, někdy i více. Vranka pruhoploutvá je ryba s velkou, širokou a shora zploštělou hlavou. Ústa vranky jsou široká, prostorná, čelisti mají spousty drobných zoubků. Přední i zadní skřelová kost vybíhá v trn. Oko je velké, vysoko posazené na vystouplém čele. Nozdry vyčnívají do tvaru trubičky. Dojde-li k podrážení, výhrůžně rozevře skřele a naježí ploutve. Jako u všech vranek, i této chybí plynový měchýř, a proto její plavání připomíná spíše skoky. Na hřbetě sedí v těsné blízkosti za sebou dvojice hřebenitých ploutví. Přední ploutev je kratší a ostnitá. Zadní ploutev je delší s měkkými paprsky. Ocasní ploutev je vějířovitá, řitní dlouhá. Břišní ploutve jsou dlouhé, které dosahují až za řitní otvor. Tyto ploutve jsou zdobené pruhy, které jsou pravidelné, tmavé, příčné a skládají se z velkého počtu drobných tmavých skvrnek.  U vranky pruhoploutvé je délka břišního paprsku kratší než u vranky obecné, měří nejvýše 2/5 délky nejdelšího paprsku. Postranní čára je neúplná, často přerušovaná a téměř vždy končí před kořenem ocasní ploutve. Zbarvení těla vranky odpovídá jejímu životu u dnaː je šedá nebo nazelenalá, na břišní straně našedlá nebo bílá, se světlejšími párovými ploutvemi.

Potrava.

Živí se hlavně larvami dvoukřídlého hmyzu, pošvatek, chrostíků a jepic. Občas pozře i špatně vyvinutý pstruží plůdek. Dokáže i ulovit nemocného nebo v pohybu omezeného několikacentimetrového pstruha. Pstruh a vranka žijí často spolu. Je mezi nimi vytvořená rovnováha. Často je však vranka prohlášena za škůdce pstruha. Podobně jako rak, je vranka pruhoploutvá jakousi zdravotní hlídkou, protože někdy pozře neoplozenou či zaplísněnou pstruží jikru. Tím životu ve vodě jistě prospívá.

Rozmnožování.

Vranka pruhoploutvá se tře v březnu, v dubnu a v květnu. Vyhledává si vhodné místo mezi kameny, které pak samice pečlivě očistí. Jikrnačka má asi sto dvoumilimetrových, žlutých jiker. Jikry vranky jsou poměrně velké, měří průměrně přes 2 mm. Při tření je přilepuje na spodek plochého kamene, někdy je uloží na dno do jamky v písku. Sameček mlíčák jikry bedlivě hlídá tak dlouho, dokud vykulený plůdek není odplaven vodou a nezačne samostatný život. Brání je nejen proti jiným rybám, ale dokonce i proti člověku. Mlíčák vranky přihání k jikrám ploutvemi čerstvou vodu bohatou na kyslík a zároveň odstraňuje nánosy kalu, které jsou zřetelné zejména v jarních přívalech. Plůdek se z jiker stane asi po 3 týdnech.

Vývin.

Dorůstá délky až 150 mm a maximálně se dožije věku 10 let. Průměrně se však dožije 6 let. V 1. roce dorůstá do délky 25 – 45 mm, ve 4. roce 60 – 90 mm, v 5. roce 80 – 100 mm, v 6. roce 90 – 120 mm. Pohlavně dospívá ve 2. roce svého života.

Význam.

Vyšší hospodářský význam nemá. Jako citlivý indikátor čistoty vody je důležitou složkou rybího osídlení pramenných částí toků v horské a podhorské krajině.

Vranka pruhoploutvá ("Cottus poecilopus") je ryba žijící v Evropě ve vhodných vodách patřících do povodí Severního ledového oceánu a Baltského moře, vyskytuje se však také v povodí Dunaje a Dněstru. Proto tento druh žije pouze v tocích na území Moravy, v Čechách se nevyskytuje. Na Moravě je hojná zejména v povodí Odry a levostranných přítocích řeky Moravy.

花足杜父鱼又称染色杜父鱼、花杜父鱼,为辐鳍鱼纲鲉形目杜父鱼亚目杜父鱼科的其中一种。


Kariéra.

Zúčastnil se 15. ročníku (rok 2002) soutěže Džunon Super Boy Contest (ジュノン ・ス-パ-ボ-イ ・コンテスト, "Junon Sūpābōi Kontesuto"). Přestože nakonec nezvítězil, probojoval se až do finále.  V roce 2005 se objevil v muzikálovém zpracování anime série Tennis no Ódži-sama jako kapitán týmu Hyoutei Keigo Atobe - nejprve v srpnu, v představení s názvem Imperial Match Hyoutei Gakuen, a následně v prosinci (Imperial Match Hyoutei in Winter). S Tennis no Ódži-sama muzikálem (Tenimyu) pokračoval k Dream Live 3rd, rozlučkovému večeru s druhou generací obsazení Seigaku (Tenimyu je mnohadílná série, která několikrát vyměnila obsazení, mluví se proto o "generacích"). Dream Live 3rd se hrál 28. a 29. března 2006. Jako Atobe se Kató stal populárním především u dámské části publika.  V roce 2006 byl k vidění ve dvou televizních seriálech - Džigoku Šódžo (jako Ičimoku Ren) a Kamen Rider Kabuto (jako Daisuke Kazama) a natočil i film Kamen Rider Kabuto (hrál opět Daisukeho Kazamu). Tentýž rok také debutoval jako zpěvák - 26. dubna vyšlo pod názvem Rough Diamond jeho první sólové minialbum, 5. května měl první sólový koncert s názvem Kazuki Kato Live "GIG" 2006. V srpnu si zopakoval roli Atobeho v muzikálu Advancement Match Rokkaku feat. Hyotei Gakuen. Jeho první single (Vampire/Yume hikouki, vyšel 18. října) se umístil na 16. příčce Oriconu, tabulky prodejnosti. 28. října Kato zahájil svou první národní tour, měla název GLAMOROUS ATTACK TOUR a trvala do 27. listopadu.  7. února 2007 vyšel druhý single, Soba ni itte, 4. dubna pak následovalo první album - Face. Od 6. do 25. dubna proběhla druhá národní tour, pod názvem FACE TOUR, 26. pak koncert u příležitosti prvního výročí zpěváckého debutu - Šibuja C.C.Lemon Hall Special LIVE. V červenci 2007 přešel Kató ke společnosti Avex a následně vydal další single - Instinctive love (9. pozice v Oriconu). 30. a 31. března vystoupil v další inscenaci z řady Tenimyu - Dream Live 4th. Seriál Hotaru no Hikari mu vynesl označení "ikemen nováček" (イケメン ・ニュ-カマ-、"ikemen nyu-kama-", ikemen newcomer). 3. října se objevil další single, Impure love, obsadil 8. příčku Oriconu. Koncert BATTLE HIBIYA-YAON přilákal 13. října do otevřené haly Hibija přes 3000 lidí. 27. října dorazil do kin další Kamen Rider film, Kamen Rider THE NEXT, v němž Kato hrál Šira Kazamiho (Kamen Rider V3).  23. ledna 2008 vyšlo album In LOVE, krátce nato (od 17. února) se uskutečnila tour s názvem Kazuki Kato Live "GIG" 2008 TOUR - in LOVE -. Na koncert k druhému výročí debutu (28. dubna, Nippon Budókan), pod názvem Kazuki Kato Live "GIG" 2008 - SCRAP&BUILD, přišlo pět a půl tisíce lidí. V srpnu a září proběhla Fighting Road TOUR se zastávkami v 11 japonských městech. V říjnu se Kató naposledy vrátil k roli Keiga Atobeho - v muzikálu Imperial presence Hyoutei Gakuen feat. Higa Chuu. Rok 2008 zakončil 17. prosince koncertem Kazuki Kato Live"GIG"2008〜One Night Only〜.  4. března 2009, po přesunu ke společnosti PONY CANYON, vydal single Venom a 25. dubna měl v otevřené hale Hibija koncert ke třetímu výročí debutu - Kazuki Kato 3rd ANNIVERSARY SPECIAL LIVE "GIG"2009〜Shining Road〜. 10. června vyšel single EASY GO, který sloužil jako 6. opening anime "Kateikjó Hitman Reborn!" a umístil se na desáté příčce Oriconu. 15. července pak vyšlo album GLAMOROUS BEAT a následovala Kazuki Kato Live "GIG"2009～Drastic Glamour Tour～ (7. - 31. července), se zastávkami v 9 městech.  17. března 2010 vyšel single Yokujou/Libido a obsadil 7. pozici v žebříčcích Oriconu. Kató v zimě účinkoval v muzikálu King of Blue a hrál v seriálech Arienai a Indigo no Yoru, v květnu se podílel na novém provedení hry Past na osamělého muže. 28. července se objevil nový single - Shakunetsu Finger de FEVER! - a umístil se 13. v žebříčku Oriconu. V létě byl Kató k vidění ve své první filmové hlavní roli - v komedii Kami-sama help! (premiéra 7. srpna 2010). Původně měla jeho první hlavní role být ve filmu Dakara Oretači wa, Asa o Matteita (měl mít premiéru v únoru 2010), ale ten nakonec do kin nebyl uveden - vzhledem k drogové aféře jednoho z herců (Manabu Ošio).

Kazuki Kató () je japonský zpěvák a herec, známý především díky roli Keiga Atobeho v muzikálu Tennis no Ódži-sama. Nadaboval postavu v anime seriálu "Kateikjó Hitman Reborn!".

加藤和树是日本男歌手与演员、声优。出生于日本爱知县名古屋市,身高181公分,体重65公斤,血型A型。在2006年出演《假面骑士KABUTO》及2007年的《鱼干女又怎样/ホタルノヒカリ》后,广为人熟知。


Využití.

Prvním využitím uměle vytvořených elektromagnetických vln byl přenos informace (bezdrátový telegraf). Pomocí elektromagnetických vln se například přenáší televizní a rozhlasové vysílání, komunikuje mobilními telefony, ovládají například hračky pomocí dálkového ovládání, elektronika (pomocí ovladače), ohřívá strava (mikrovlnná trouba), zjišťuje přítomnost a pohyb předmětů (radary).  Mezi elektromagnetické vlny patří i světlo.

Zdroje.

Zdrojem elektromagnetických vln je náboj, který se pohybuje zrychleně. Může to být například elektrická jiskra – tedy i blesk.

Veličiny popisující vlnu.

K popisu elektromagnetické vlny se používají veličiny: a pokud se vlna šíří částečně vodivým prostředím, pak také:

Vlastnosti prostředí.

Vlastnosti prostředí, které ovlivňují šíření elektromagnetické vlny, jsou permitivita, permeabilita a konduktivita. V tomto hesle se dále popisuje pouze (zjednodušeným, ale častým) případ šíření vlny homogenním lineárním izotropním stacionárním prostředím.

Permitivita.

Permitivita je fyzikální veličina popisující vztah mezi vektory intenzity elektrického pole a elektrické indukce v materiálu nebo vakuu. Značí se písmenem formula_8, v lineárním homogenním izotropním prostředí platí formula_9

Permeabilita.

Permeabilita je fyzikální veličina popisující vztah mezi vektory intenzity magnetického pole a magnetické indukce. Značí se písmenem formula_10, v lineárním homogenním izotropním prostředí platí formula_11

Konduktivita.

fyz.vel., popisující vztah mezi vektory intenzity elektrického pole a proudové hustoty. Značí se písmenem formula_12, v lineárním homogenním izotropním prostředí platí formula_13

Vlnová rovnice.

Z Maxwellových rovnic lze odvodit obecný tvar vlnové rovnice (rovnice popisující časový průběh stavu elektromagnetické vlny) dále pro lineární, homogenní, stacionární a izotropní prostředí lze také odvodit telegrafní rovnici, která má mimo oblast zdrojů pole tvar kde formula_16 je Laplaceův operátor. Tento zápis je odvozen pro oblast, v níž neleží zdroje elektromagnetické vlny – popisuje tedy její šíření, nikoli však vznik.  Rovnice má naprosto stejný tvar pro kteroukoli z veličin formula_17.

Matematický popis pro harmonický časový průběh veličin.

Pokud mají veličiny pole harmonický časový průběh, lze časové derivace vyjádřit pomocí úhlové frekvence formula_18, takže vlnová rovnice pak přejde na tvar kde formula_20 je (komplexní) konstanta šíření, formula_21 permeabilita, permitivita a konduktivita prostředí a formula_22 je imaginární jednotka.

Rovinná vlna.

Vlnová rovnice je parciální diferenciální rovnice druhého řádu. Řeší se většinou numericky. Analytické řešení je známo jen pro jednoduchá uspořádání pole, nicméně je důležité pro základní orientaci v problematice.  Za předpoklu šíření harmonické vlny a otočení souřadné soustavy tak, aby se vlna šířila ve směru osy z se zjednoduší původně parciální diferenciální rovnice na rovnici obyčejnou:  formula_23.  Tato rovnice má pro fázor intenzity elektrického pole řešení  formula_24.  Řešení popisuje dvě vlny, z nichž jedna se šíří ve směru osy formula_25, druhá v protisměru.formula_26 a formula_27 jsou fázory postupné a zpětné vlny v počátku (formula_28).  Pro vlnu postupující ve směru osy formula_25 tedy platí  formula_30.

Konstanta šíření.

Označí-li se reálná a imaginární část konstanty šíření k = (α+jβ), lze dále psát  formula_31.  Tento vztah ukazuje fyzikální význam konstant formula_32 a formula_33. První z nich udává, jak rychle se vlna tlumí, druhá udává rychlost změny fáze vlny ve směru šíření. Rozměr obou konstant je 1/m. Pro okamžitou hodnotu lze pak psát  formula_34, nebo také  formula_35,  kde formula_36 je amplituda vlny v počátku souřadnic formula_37 a formula_38 fáze vlny v čase formula_39 tamtéž. Vyjádření pomocí funkce sinus se častěji používá v české literatuře, zahraniční díla obvykle preferují kosinus.

Určení z vlastností prostředí.

Reálnou i imaginární část konstanty šíření je možné určit výpočtem:

Zjednodušení pro dielektrika.

Výše uvedené vztahy jsou poněkud komplikované a lze je v některých případech zjednodušit.

Zjednodušení pro vodiče.

Z uvedeného plyne, že tatáž látka se může vůči elektromagnetické vlně chovat jako vodič i dielektrikum. S rostoucí frekvencí roste jmenovatel zlomku formula_47. Látky tedy nelze na vodiče a dielektrika rozdělit fixně, ale je k tomu třeba ještě znát frekvenci.

Délka vlny.

Délka vlny formula_48 je vzdáleností mezi dvěma vlnoplochami, jejíchž fáze se liší právě o formula_49 radiánů (neboli 360°). Tak lze pro délku vlny nalézt  formula_50  Speciálně pro dielektrika platí  formula_51

Hloubka vniku.

Vysokofrekvenční elektromagnetické pole se ve vodivých materiálech rychle tlumí. Hloubkou vniku rozumíme vzdálenost, na které se v daném materiálu amplituda veličin pole (formula_52) utlumí formula_53-krát, kde formula_53 je Eulerovo číslo (základ přirozených logaritmů). Tato hloubka se označuje formula_55 a je dána jako  formula_56  Speciálně pro vodiče platí  formula_57

Vlnová impedance.

Intenzita elektrického pole formula_58 je kolmá k intenzitě pole magnetického formula_59. Jejich vzájemný poměr určuje veličina, zvaná vlnová impedance prostředí. Je-li intenzita elektrického pole orientována ve směru x, pak platí  formula_60  Pro většinu materiálů přitom platí  formula_61  Speciálně pro vakuum formula_62.

Přenos energie.

Elektromagnetická vlna může přenášet energii. Tato její vlastnost je nejsnadněji popsána Poyntingovým vektorem. Jeho určení pro obecný časový průběh je uvedeno v hesle Poyntingův vektor. Pro harmonický průběh lze pak pro jeho časovou střední hodnotu psát  formula_63,  kde formula_64 značí vektorový součin a formula_65 komplexně sdruženou hodnotu.

Elektromagnetické vlnění (viz též elektromagnetické záření) je děj, při němž se prostorem šíří příčné vlnění elektrického a magnetického pole. Existenci těchto vln předpověděl v roce 1832 anglický fyzik Michael Faraday a skotský fyzik James Clerk Maxwell je v roce 1865 teoreticky dokázal popsat pomocí svých matematicko-fyzikálních rovnic – nyní známých jako Maxwellovy rovnice. Prakticky je dokázal až v roce 1887 německý fyzik Heinrich Hertz.

电磁波是指同相振荡且互相垂直的电场与磁场,在空间中以波的形式传递能量和动量,其传播方向垂直于电场与磁场的振荡方向。


Život.

Má dvě mladší sestry. Ve dvanácti letech emigroval spolu s rodiči do Západního Německa, kde studoval fyziku a později ekonomii na Ludwig Maximilian Universität v Mnichově, avšak ani jedno zdejší studium úspěšně nedokončil. V roce 1991 se vrátil na Slovensko, kde založil firmu "FaxCOPY" a řídil ji 10 let. Ve firmě již nepůsobí a nemá v ní po prodeji žádný majetkový podíl.  V roce 2003 promoval na Ekonomické univerzitě v Bratislavě, na její Národohospodářské fakultě. Jeho diplomová práce byla základem slovenské daňové reformy z roku 2003. Tato daňová reforma zavedla rovnou daň 19 % ze všech druhů příjmů a sjednotila daň z přidané hodnoty na základní sazbu 19 % (v roce 2008 došlo opět k její novele).  Působil jako poradce ministrů financí Ivana Mikloše (2002–2003 ve vládě Mikuláše Dzurindy) a Jána Počiatka (2006–2007 v první vládě Roberta Fica). Od roku 2004 dva roky vedl společnost "Odvoz a likvidácia odpadu", působící v Bratislavě.

Předseda NR SR.

Po úspěchu strany SaS v parlamentních volbách 12. června 2010 (12,14%) byl zvolen předsedou Národní rady Slovenské republiky.  Sulíkova strana SaS v říjnu 2011 odmítla podpořit vládní návrh slovenské účasti na tzv. eurovalu. Otázka hlasování o eurovalu byla následně spojena s důvěrou vládě Ivety Radičové. Poslanci SaS svůj názor nezměnili, euroval nebyl schválen a vláda ztratila důvěru parlamentu. 13. října 2011 byl Richard Sulík odvolán z postu předsedy NR SR. Předsedou byl následně zvolen Pavol Hrušovský.  Richardovi Sulíkovi stoupla podle průzkumu Institutu pro veřejné otázky důvěryhodnost ze 3% v únoru 2011 na 7% o rok později. Sulík byl spolu s Danielem Lipšicem šestým nejdůvěryhodnějším politikem Slovenska.

Pozdější politická kariéra.

Dne 24. května 2014 získal poslanecký mandát ve volbách do Evropského parlamentu. Ve volbách v roce 2019 však na tento post znovu nekandidoval.

Richard Sulík (* 12. ledna 1968 Bratislava) je slovenský ekonom, podnikatel, politik a zakladatel pravicově-liberální politické strany Sloboda a Solidarita (SaS). Od 9. července 2010 působil jako předseda NR SR až do krize způsobené neshodami při rozhodování o navýšení eurovalu. Dva dny po vzniklé krizi 13. října 2011 byl odvolán a nahrazen Pavolem Hrušovským. V březnu 2020 se stal místopředsedou vlády Igora Matoviče a současně ministrem hospodářství SR.

理乍得·苏里克(;1968年-1月12日)是斯洛伐克的一位经济学家、商人和政治人物。他是斯洛伐克政党自由和团结的党魁。苏里克和他的父母在1980年移民西德。1987年,他开始在慕尼黑学习物理,后改学经济学。冷战结束之后,苏里克回到捷克斯洛伐克并经营了自己的公司。他在2003年成为斯洛伐克的财政部长,并进行了大规模税制改革。2009年,他成立的政党自由和团结。2010年,他当选斯洛伐克国会议长。