Výroba.

Výroba portlandského cementu je rozdělena do tří hlavních etap:  Suroviny pro výrobu portlandského cementu jsou směsí CaO, SiO, AlO, FeO a MgO (ve formě jemného prášku „suchý proces“ nebo ve formě blátíčka „mokrý proces“). Suroviny se většinou těží přímo z místních kamenolomů, které mnohdy mají nejvhodnější složení všech oxidů, někde je třeba přidávat jíl a vápenec nebo i železné rudy, bauxit a recyklovatelné materiály.  Surová směs se pálí ve velké rotační peci, což je pomalu se otáčející lehce skloněný válec, dlouhý zhruba 100 m. V něm teplota vzrůstá s jeho délkou až na přibližně 1480 °C. Teplota je regulovaná a směs se tak spéká do hrudek. Nízká teplota způsobuje vytváření velkých spečených kusů a naopak vysoká teplota vytváří kusy taveniny nebo tekutého skla. V části pece s nízkou teplotou se CaCO (vápenec) rozkládá na CaO (pálené vápno) a CO (oxid uhličitý). V části pece s vysokou teplotou spolu reagují oxidy vápníku a křemíku a vytvářejí dikalcium a trikalcium silikáty (CSi - belit, CSi - alit). Vytváří se i menší množství trikalcium hlinitanu (CA - celit) a tetrakalcium aluminoferit (CAF). Výsledný materiál je spečenina, která může být před dalším zpracováním skladována několik let. Dlouhodobé vystavení vodním účinkům však snižuje reaktivitu vyrobeného cementu.  Potřebná energie k výrobě polotovaru je přibližně 1700 J/g. Výsledná spotřeba energie však může vzrůst díky tepelným ztrátám. Vysoká spotřeba tepelné energie a rozklad vápenců jsou příčinnou produkce značného množství CO. K dosažení požadovaných kvalitativních vlastností vyráběného produktu se do polotovaru přidává 2–6% sádry a směs je velmi jemně rozemleta v kulových mlýnech. Prášek je tak připraven k použití a bude reagovat s přidanou vodou.

Použití.

Největší použití portlandského cementu je při výrobě betonu. Beton je složkový (kompozitový) materiál obsahující směs štěrkopísku, cementu a vody. Jako stavební materiál může být litý do jakéhokoliv tvaru a po vytvrdnutí se stává konstrukčním nosným prvkem.  Jakmile se portlandský cement smísí s vodou, začne během hodin tuhnout a vytvrdne do několika týdnů. Počáteční tuhnutí je způsobené reakcí mezi vodou, sádrou a trikalcium aluminátem (CA) vznikající krystalické hydráty kalcium-alumino-hydrát (C-A-H), ettringit (AFt - aluminát ferrit trisulfát) a monosulfát (AFm - aluminát ferrit monosulfát). Pozdější vytvrzování a vznik kohézních sil je způsoben reakcí vody s trikalcium silikátem (CS) za vzniku amorfního hydrátu nazývaného kalcium-silikátový-hydrát (C-S-H gel). hydratovat dikalcium silikátu (CS) probíhá podstatně pomaleji než výše uvedené a postupně zvyšuje stálou pevnost. Jako poslední probíhá reakce pravděpodobně s SiO. Všechny tři zmíněné reakce uvolňují teplo.  Plastický cement je druh Portlandského cementu s přídavkem plastifikačního materiálu (vápenec nebo hydraulické vápno) stejně jako ostatní materiály prodlužují dobu tuhnutí a usnadňují zpracovatelnost (viz superplastifikátor). Plastický cement je používán zejména na zdi k vytvoření externí omítky, zatímco Portlandský cement (primární použití do betonu) by měl špatnou konzistenci. V tomto smyslu neznamená termín „plastický“ přídavek organických polymerů. Označuje se tak přídavek materiálů, které prodlužují zpracovatelnost směsi.

Obchod s cementem.

V roce 2002 byla světová produkce hydraulického cementu 1800 milionů tun. Třemi největšími výrobci byly Čína (704 mil. t), Indie (100 mil. t) a Spojené státy (91 mil. t), což tvoří téměř polovinu celosvětové produkce.  „Za posledních 18 let Čína vyrobila průběžně více cementu jak kterákoliv jiná země na světě. Čínský export dosáhl vrcholu v roce 1994 s 11 miliony tun vyvezeného cementu a od té doby stále klesá. V roce 2002 Čína vyvezla pouze 5,18 milionů tun. Nabídnutá cena $34 za tunu dělá z čínského cementu drahý stavební materiál, protože Thajsko má poptávku na cement za $20 za tunu stejně kvalitního cementu.“ 7. 1. 2004  „Poptávka po cementu v Číně předpokládá zvýšení na 5,4 % ročně a v roce 2008 překročí miliardu tun, což způsobuje zpomalující, ale přesto rostoucí výdaje na stavebnictví. Množství cementu spotřebovaného v Číně bude tvořit 44 % celosvětové poptávky a Čína nadále zůstane největším světovým národním spotřebitelem cementu s velkým náskokem.“ 1. 11. 2004

Typy portlandského cementu.

Základní.

Existuje mnoho rozdílných norem pro klasifikaci portlandského cementu. Dvě hlavní normy jsou americká ASTM C150 a evropská EN-197. Typy cementu I, II, III, IV a V podle evropské normy EN-197 neodpovídají typům cementů podle americké normy ASTM C150 a ani nemohou být nahrazeny bez speciálního povolení projektanta.

ASTCM C150.

V normě ASTM je stanoveno pět typů Portlandského cementu s kombinací prvních tří. ASTM normy (American Society for Testing and Materials v překladu americká společnost pro zkoušení a materiály) jsou základem pro popis všech materiálů a jejich vlastností a jejich správné použití. Navíc se do cementu často přidává pucolán ke zlepšení jeho vlastností a snížení ceny.  Type I portlandský cement je známý jako běžný cement. Je to předpokládaný běžný cement, pokud není určen jiný typ. Běžně je používán pro základní konstrukce, zvláště pro litý a předpjatý beton, který nebude v kontaktu se zemí a spodní vodou. Běžné složení tohoto typu je:  55%(CS), 19%(CS), 10%(CA), 7%(CAF), 2,8% MgO, 2,9%(SO3), 1,0% tepelné ztráty a 1,0% volný CaO  Omezení směsi je, že (CA) nesmí překročit 15 %.  Type II je známý svou mírnou odolností vůči síranům s malým až nulovým teplem uvolněným při hydrataci. Tento typ cementu stojí téměř stejně jako typ I. Složení je:  51%(CS), 24%(CS), 6%(CA), 11%(CAF), 2,9% MgO, 2,5%(SO3), 0,8% tepelné ztráty a 1,0% volný CaO.  Omezujícím faktorem je obsah (CA), který nesmí přesáhnout 9 %, což snižuje náchylnost k sulfataci. Tento typ cementu je určen pro základní konstrukce, které jsou vystaveny mírnému působení sulfátů. To je myšleno pro použití betonu, který je ve styku se zeminou, která obsahuje větší množství solí a vody. Dalším omezením je množství (CS) + (CA), které nesmí překročit 58 %. Oba omezující faktory jsou stanoveny k minimalizaci praskání způsobeného teplotními rozdíly. Na světovém trhu se zvyšuje prodej cementu typu I/II, který je směsí cementu jednotlivých typů.  Type III je znám svou brzkou pevností. Jeho typické složení je:  57% (CS), 19%(CS), 10%(CA), 7%(CAF), 3,0% MgO, 3,1%(SO), 0,9% tepelné ztráty a 1,3% volný CaO.  Tento cement se vyrábí ze strusky, velké kusy cementu s velkým podílem (CA) a (CS). O trochu je také zvýšeno množství sádry. Použitím tohoto cementu se vytváří beton, který má pevnost v tlaku po třech dnech tak velkou, jako standardní beton typu I nebo II po sedmi dnech tvrdnutí. Sedmidenní pevnost v tlaku je taková, jakou má standardní beton s cementem typu I nebo II po 28 dnech. Nevýhodou je, že pevnost se po 6 měsících vyrovná pevnosti betonu s cementem typu I a II. Dále se také trochu sníží dlouhotrvající pevnost. Vysoká počáteční pevnost je způsobená přidáním trikalcium silikátu (CS) do směsi. Toto zvýšené množství (CS) přináší nebezpečí vzniku volného vápna v cementu a velké změny objemu po vytvrzení. Typ III může být též použit v betonu, který přichází do kontaktu se zemí a spodní vodou. Často je používán pro nouzové konstrukce a opravy a konstrukce základů strojů.  Type IV je všeobecně známý pro jeho malé zahřívání při hydrataci. Typické složení je:  28%(CS), 49%(CS), 4%(C3A), 12%(CAF), 1,8% MgO, 1,9%(SO), 0,9% tepelné ztráty a 0,8% volný CaO.  Množství (CS) a (CAF) jsou relativně vysoká a (CS) a (CA) jsou relativně nízká. To způsobuje nízkou teplotu při hydrataci a zpomaluje ji. Stejně tak se pomalu vyvíjí pevnost betonu. Po jednom nebo dvou letech je větší než u ostatních typů po plném vytvrzení. Tento cement je používán pro velmi velké betonové konstrukce jako jsou např. přehrady, které mají velký poměr povrchu k objemu. Obvykle není na trhu dostupný a v případě potřeby se musí speciálně vyrobit na objednávku ve velkých množstvích. Omezujícím faktorem je množství (CA) 7 % a (CS) 35 %. Jiná nevýhoda tohoto typu je jeho vysoká cena. V dnešních návrzích směsí je obsažen pucolán a příměsi snižující spotřebu vody z důvodu snížení obsahu cementu, což dovoluje nahradit cement typu IV cementem typu II při stavbách přehrad. To pomáhá snížit náklady na jejich stavbu.  Pozn.: Typ IV se průmyslově nepoužívá.  Type V Je znám svou odolností proti sulfátům. Typické složení je:  38% (CS), 43% (CS), 4% (CA), 9% (CAF), 1,9% MgO, 1,8% (SO), 0,9% ztráty žíháním a 0,8% volný CaO.  Tento cement má velmi nízký obsah (CA), což má za následek jeho velkou odolnost proti sulfátům. Maximální množství (CA) je 5 %. Tento typ je používán v betonu, který je vystaven vlivu alkalických zemin a síranům (sulfátům). Běžně není myšleno použití u mořské vody, ale může být takto použit, pokud je obsah (CA) nad 2 %. Často vyžaduje výhodnou objednávku a běžně je dostupný na západě Spojených států a Kanady. Dalším omezením je obsah (CAF) + 2(CA), který nesmí překročit 20 %. Tento typ cementu je stěžejní pro konstrukci kanálových propustí, kanálových vedení a výpustí, protože jsou ve stálém kontaktu se zemí, která obsahuje sulfáty. To je požadováno, protože sulfáty způsobují vážné zhoršení a deformace u ostatních typů cementu. Typ V se v denní konstrukci používá jen velmi zřídka, ale běžně se používá v krutých podmínkách prostředí přístavů.

EN 197.

Norma EN 197-1 cementy dělí podle složení do 5 skupin, které se liší od ASTM: Cementy se dále rozdělují do pevnostních tříd 32,5; 42,5 a 52,5 – dříve používaná třída 22,5 je zrušena. Třída udává pevnost zkušebního trámečku v MPa po 28 dnech – zkouška je definována podle EN 196-1. Dále se uvádí písmenné označení – "N" pro normální náběh pevnosti, "R" pro rychlý nárůst.

Portlandský cement je nejvíce používaným druhem cementu při výrobě betonu a malty. Obsahuje směs oxidů kovů alkalických zemin vápníku, dále pak oxidy křemíku a hliníku. Portlandský cement a podobné materiály jsou vyráběny pálením vápence (jako zdroje vápníku) s jílem nebo s pískem (zdroj křemíku), čímž vzniká slinek, ke kterému se v procesu mletí přidá sádrovec, jako regulátor tuhnutí. Výsledný prášek po smísení s vodou začne hydratovat a tím tuhne.

波特兰水泥(英语:Portland Cement),又称硅酸盐水泥,是由硅酸盐水泥熟料、0%-5%石灰石或粒化高炉炉渣、适量石膏磨细制成的水硬性胶凝材料。


Život.

Agrippina přišla na svět v sídlišti Ubiů na Rýně, v době, kdy její otec velel legiím v Germánii. O jejím dětství nejsou známy bližší podrobnosti. Roku 28 ji provdali za pozdějšího konzula Gnaea Domitia Ahenobarba, jemuž roku 37 porodila jediného syna Lucia, pozdějšího císaře Nerona. Její bratr Caligula, který se téhož roku stal císařem, ji spolu s oběma sestrami Drusillou a Livillou dal zpočátku uctívat jako bohyni, po Drusillině smrti ji však kvůli údajnému komplotu poslal do vyhnanství na Pontinské ostrovy. Odtud se směla vrátit až po Caligulově zavraždění v roce 41, kdy se císařem stal její strýc Claudius.  V době svého návratu byla už dva roky vdovou, a uzavřela proto nový sňatek se senátorem Gaiem Sallustiem Crispem Passienem, který se na Claudiovo naléhání musel rozvést se svou dosavadní ženou. Podle Suetonia prý Crispa, disponujícího značným bohatstvím, kolem roku 47 otrávila. Nové manželství uzavřela v roce 49 s Claudiem, který jí o rok později propůjčil titul "Augusta".  Její snahou bylo zajistit synovi Luciovi následnictví, ačkoli Claudius měl vlastního syna Britannika. Dne 25. února 50 Claudius Lucia adoptoval (jeho nové jméno znělo Nero Claudius Caesar Drusus Germanicus) a 4. března 51 ho nechal zvolit předákem mládeže ("princeps iuventutis"). V téže době bylo po Agrippině pojmenováno její rodiště na Rýně, kde vznikla kolonie veteránů ("Colonia Claudia Ara Agrippinensium", zkráceně "Colonia Agrippina").  V roce 54 císař Claudius zemřel, podle antických autorů otráven Agrippinou, a Nerona prohlásili císařem. Agrippina patrně doufala, že bude vládnout synovým prostřednictvím, ale Nero se postupně vymaňoval z jejího vlivu. Nakonec mu matčina snaha zasahovat do státních záležitostí začala vadit, a rozhodl se proto ji násilím odstranit. Třikrát se ji pokusil otrávit a utopit, ale bez úspěchu. Dal dokonce postavit loď, jež se měla na moři rozpadnout, Agrippina však dokázala doplavat ke břehu, kde ji vylovila rybářská loď. Život jí to nezachránilo – Nero poslal do jejího domu vrahy, kteří ji zabili.  Jako u většiny příslušníků julsko-klaudijského rodu je obraz Agrippiny ovlivněn antickými autory (především Tacitem a Suetoniem), jejichž informace nedovolují zcela objektivní posouzení. Podle pramenů byla Agrippina rozkazovačná, ovlivňovala lidi kolem sebe, měla ráda drahé věci, a pro svého syna a pro svůj úspěch u dvora byla ochotna udělat cokoli.

Odkazy.

Literatura.

Prameny  Bibliografie

Iulia Agrippina (6. listopadu 15 nebo 16, Oppidum Ubiorum, dnes Kolín nad Rýnem – březen 59, Kampánie), zvaná na odlišení od své matky Agrippina mladší (), byla dcera vojevůdce Germanika a Agrippiny starší, dcery Marka Vipsania Agrippy a vnučky Augusta. Její syn Nero se stal v pořadí pátým římským císařem, ona sama byla pět let provdána za čtvrtého císaře Claudia.

小阿格里皮娜(15年-11月7日-59年-3月),全名:尤利亚·维普桑尼亚·阿格里皮娜(),古罗马皇后,暴君尼禄的生母,不列塔尼库斯、克洛迪雅·奥克塔薇尔的继母。她是罗马帝国早期最著名妇女,也是古代世界最有名的投毒者之一。


Průběh toku.

Vzniká soutokem Jugu a Suchony a až k ústí Vyčegdy je nazývaná Malá Severní Dvina. Pod tímto soutokem se její vodnost více než zdvojnásobuje. Až k ústí Vagy teče v široké v dolině s příkrými až sráznými břehy. Překonává mnohé peřeje a v korytě se vyskytuje množství mělčin a ostrovů. Níže se dolina prudce zužuje a její svahy jsou prudké a tvořené vápenci. Pod ústím Piněgy se řeka rozděluje na ramena, která se opět spojují u Archangelsku. Pod ním pak začíná delta o rozloze přibližně 900 km2. Její největší ramena jsou Nikolskij, Korabelnyj, Kuzněčicha, Majmaksa (nejhlubší), Murmanskij. Ústí do Dvinské zátoky Bílého moře.

Vodní režim.

Zdroj vody je smíšený s převahou sněhového. Průměrný roční průtok vody v místě soutoku zdrojnic činí 770 m3/s a v ústí 3490 m3/s. Nejvyššího rozsahu kolísání hladiny, až 14 m, dosahuje mezi ústími Vagy a Piněgy, k jejímuž ústí až dosahuje vliv přílivu. Ledová pokrývka je na řece od října až listopadu do začátku dubna až začátku května. Taní spojené s plovoucími krami je prudké a často vznikají ledové zátarasy.

Využití.

Přes Severodvinský kanál (Suchona, Kubenské jezero, Čekana) je řeka spojena s Volhou a tedy i Volžsko-baltskou vodní cestou a přes Piněgu a vodní kanál Kulojje spojena s řekou Kuloj. Vodní doprava je možná po celé délce toku po dobu 160 až 190 dní v roce, přičemž hlavní dopravovanou surovinou je dřevo. Větší města a přístavy, jimiž protéká, jsou Velikij Usťug, Krasavino, Kotlas, Krasnoborsk, Čerevkovo, Verchňaja Tojma, Cholmogory, Archangelsk. V řece se vyskytuje přibližně třicet druhů ryb (jeseter malý, nelma obecná, síh malý, síh pyžjan, cejn velký).

Severní Dvina () je řeka na severu evropské části Ruska, která protéká přes Vologdskou a Archangelskou oblast. Od soutoku zdrojnic je 744 km dlouhá. Povodí má rozlohu 357 000 km2.

北德维纳河(俄语:)是位于俄罗斯北部的一条河流,流经沃洛格达州和阿尔汉格尔斯克州,最终注入白海德维纳湾。全长744公里(462英里),如果包括主要支流苏霍纳河,则长1,302公里(809英里)。


Historie.

Počátky města sahají do počátku 16. století. První osada na místě dnešního města, kterou zde vybudovali Španělé, byla postavena v roce 1536 a nesla jméno "Puerto de Nuestra Señora Santa María del Buen Aire" (česky "Přístav naší Nejsvětější Panny Marie dobrého větru"). Španělští osadníci se ale brzy dostali do konfliktů s domorodými indiány a nakonec byli přinuceni k opuštění této oblasti, v roce 1541 na útěku osadu vypálili a kontrolu nad územím získali opět indiáni. V roce 1580 se sem kolonizátoři vrátili a na místě vypálené osady nechali postavit město "Ciudad de la Trinidad, y Puerto de Santa Maria del Buen Aire" (česky "Město Nejsvětější Trojice a přístav Nejsvětější Panny Marie dobrého větru"). Při porovnání z dnešním velkoměstem toto městečko vypadalo uboze. V roce 1606 mělo všehovšudy pouhých 600 obyvatel. Tento stav byl způsoben mimo jiné i tím, že v okolí se nenacházely žádné vidiny zisku pro Španělsko, proto osada ležela mimo zájem španělského krále. Významnější funkci město získalo až v roce 1776, když se stalo hlavním městem španělského místokrálovství Río de la Plata. Od roku 1816 mělo status hlavního města Spojených provincií La Platy, v roce 1826 se stalo hlavním městem Argentinské konfederace. V roce 1880 se Buenos Aires stalo hlavním městem nově vzniknuvší samostatné Argentiny. V roce 1913 byla do provozu dána první linka metra.  V červenci 1994 se město stalo dějištěm nejhoršího teroristického činu v dějinách země – při útoku na židovské centrum "Asociación Mutual Israelita Argentina" (AMIA) zde zahynulo 85 lidí.

Poloha a přírodní podmínky.

Buenos Aires se nachází na východě země na pobřeží Atlantského oceánu, je to nejdůležitější argentinský přístav, při společném ústí řek Uruguay a Paraná. Samotné město leží na 34. stupni jižní zeměpisné šířky, zhruba na stejné úrovni jako Sydney nebo Kapské město, v nadmořské výšce asi 25 m. Převládá zde mírně vlhké subtropické podnebí. Léta jsou obvykle velmi horká, průměrná teplota se v období od prosince do března pohybuje něco pod 25 °C. Zimy jsou vlhké, teplota neklesá nikterak nízko, v období od června do srpna můžou teploty klesat pod 10 °C. Roční úhrn srážek činí 1 005 mm. Převládajícím typem krajiny v okolí města je pampa.

Členění města.

Buenos Aires se člení na 48 čtvrtí ("barrios"), které vytváří 15 komun.  Čtvrtěmi jsou Agronomía, Almagro, Balvanera, Barracas, Belgrano, Boedo, Caballito, Chacarita, Coghlan, Colegiales, Constitución, Flores, Floresta, La Boca, La Paternal, Liniers, Mataderos, Monte Castro, Monserrat, Nueva Pompeya, Núñez, Palermo, Parque Avellaneda, Parque Chacabuco, Parque Chas, Parque Patricios, Puerto Madero, Recoleta, Retiro, Saavedra, San Cristóbal, San Nicolás, San Telmo, Vélez Sársfield, Versalles, Villa Crespo, Villa del Parque, Villa Devoto, Villa General Mitre, Villa Lugano, Villa Luro, Villa Ortúzar, Villa Pueyrredón, Villa Real, Villa Riachuelo, Villa Santa Rita, Villa Soldati, Villa Urquiza.

Zajímavá místa.

Mezi nejdůležitější místa města patří "Plaza de Mayo" s budovou Casa Rosada, což je prezidentský palác. Dále zde stojí např. Metropolitní katedrála a budovy zvané Cabildo. Od Plaza de Mayo se v délce 1,5 km táhne třída "Avenida de Mayo" až k náměstí "Plaza del Congreso". Na tomto náměstí se nachází budova Congreso de la Nación (Národní shromáždění) a pomník Dvou kongresů (Monumento a los dos Congresos). Rozsáhlou sbírku argentinského i evropského umění vystavuje Národní muzeum výtvarného umění, současné umělce vystavuje Muzeum moderního umění Buenos Aires, užité umění pak Národní muzeum dekorativního umění. Velmi zajímavým místem je hřbitov "Cementario de la Recoleta", který připomíná svými hroby miniaturu města. Spousta kulturních míst je postaveno ve čtvrti "Palermo", stojí zde botanická a zoologická zahrada, planetárium, dostihová dráha, hřiště na pólo a růžový sad. Nejznámějším symbolem metropole je obelisk nacházející se v ulici "Avenida 9 de Julio". Oblíbeným místem turistů jsou čtvrtě "San Telmo" a "La Boca", kde mimo jiné sídlí nejslavnější argentinský fotbalový klub, CA Boca Juniors.

Sport.

V Buenos Aires sídlí 2 největší argentinské fotbalové kluby River Plate a Boca Juniors i další známější kluby San Lorenzo, Vélez Sarsfield, Argentinos Juniors, Huracán a Ferro Carril Oeste. V aglomeraci Buenos Aires sídlí i další známější kluby Independiente a Racing (oba ve městě Avellaneda). V roce 1978 se zde hrálo finále mistrovství světa ve fotbale.  Na Autódromo Oscar y Juan Gálvez se v 50. až 90. letech jela 20× Formule 1. V letech 2009, 2010, 2011 a 2015 ve městě začínala a končila Rallye Dakar.

Partnerská města.

Seznam partnerských měst Buenos Aires:

Buenos Aires je hlavní a s necelými 2,9 miliony obyvatel zároveň i nejlidnatější město Argentiny. Celá aglomerace, tzv. Gran Buenos Aires, pak čítá na zhruba 13 milionů obyvatel. Město má rozlohu 203 km2 a rozkládá se na středovýchodě státu na břehu Río de la Plata.

布宜诺斯艾利斯(,意为“好空气”),当地华人常略称为布宜诺市或布市,旧译佳气城或布诺赛尔,是阿根廷的首都和最大城市,位于拉普拉塔河(直译:银之河)南岸、南美洲东南岸、对岸为乌拉圭(东方)。2014年,在大布宜诺斯艾利斯地区(Gran Buenos Aires)有常住人口17,180,000,是拉丁美洲第二大都会区,仅次于大圣保罗地区(2012年19,956,590人)。布宜诺斯艾利斯为拉丁美洲最欧洲化的城市。七月九日大道是世界最宽的马路,有约130米宽(超过16车道)。有名的阿根廷探戈的发源地就在布市的博卡区(La Boca)。2007年布宜诺斯艾利斯被评为全球第三最美的城市。


Historie.

Hannover vznikl asi v 10. století jako vesnice převozníků a rybářů. Původní umístění této vesnice bylo na břehu řeky Leine, město se ale nadále rozrůstalo, proto jej dnes najdeme na mnohem větší ploše. Největšího rozmachu dosáhl Hannover ve 13. století, pozemní přeprava byla nebezpečná a město bylo v blízkosti soutoku několika řek, takže za jeho vzrůstem stála právě jeho strategická poloha.  Krom vodní dopravy byl Hannover v historii hlavně centrem hannoverských kurfiřtů, z nichž Jiří I. (pravnuk Jakuba I.) se roku 1714 stal anglickým králem a zakladatelem dědičné královské Hannoverské dynastie. Ve městě se narodil i slavný britský astronom sir William Herschel, který se stal objevitelem planety Uran.  Od roku 1868 do roku 1946 byl Hannover hlavním městem pruské provincie Hannoveru a později také administrativní oblasti Hannover, ta ale v roce 2005 zanikla. Nyní je Hannover hlavním městem spolkové země Dolní Sasko.

Geografie.

Poloha  Hannover leží v údolí řeky Leine. Ze severu zde zasahuje Dolnosaská vysočina, která pak přechází do Severoněmecké nížiny. Centrum města leží na souřadnicích 52 ° 22'28 " severní šířky a 9 ° 44'19" východní délky. Geografická poloha poskytla příznivé podmínky pro rozvoj města již od středověku. Vzdálenosti z Hannoveru do nejbližších větších měst jsou následující: 25 km jižně leží Hildesheim, zhruba 55 km východně Braunschweig a asi 70 km na východ Wolfsburg. Severně od Hannoveru leží Brémy (asi 100 km) a Hamburk (asi 150 km). Hlavní město Berlín se nachází zhruba 250 km na východ.  Hannover leží v průměrně výšce 55 metrů nad mořem. Nejvyšší bod se nachází v jihovýchodní částí, vrch Kronsberg leží v nadmořské výšce 118,2 metrů nad mořem, vrch Lindener pak ve výšce 89,0 metrů nad mořem. Nejníže položeným místem se nachází v chráněné krajinné oblasti Klosterforst Marienwerder, které leží ve výšce 44 metrů nad mořem.  Sousední obce  Následující města a obce sousedí s městem Hannover: Langenhagen, Isernhagen, Lehrte, Sehnde, Laatzen, Hemmingen, Ronnenberg, Gehrden, Seelze a Garbsen.  Administrativní členění města  Hannover se skládá z 51 městských částí, které jsou sloučeny po dvou až sedmi do třinácti větších celků: Mitte, Vahrenwald-List, Bothfeld-Vahrenheide, Buchholz-Kleefeld, Misburg-Anderten, Kirchrode-Bemerode-Wülferode, Südstadt - Bult, Döhren-Wülfel, Ricklingen, Linden-Limmer, Ahlem-Badenstedt-Davenstedt, Herrhäuser - Stöcken und Nordstadt.  Jedenáct procent z asi 200 čtverečních kilometrů rozlohy města tvoří veřejná zeleň. Díky tomu je tak Hannover označován jako jedno z nejzelenějších měst Německa. V blízkosti centra se rozkládá městský les Eilenriede o rozloze 650 hektarů.  V jižní části města se nachází uměle vytvořené jezero Maschsee o rozloze 78 akrů.  Klima  Roční průměrná teplota dosahuje 8,7 °C. Průměrný roční úhrn srážek činí 661 milimetrů srážek. Mezi květnem a srpnem se průměrně vyskytuje 22 letních dnů (klimatologický termín pro dny, kdy maximální teplota překračuje 25 ° C).

Ekonomika.

Město je známo chemickým, textilním, gumárenským a ocelářským průmyslem. V části Hannover-Stöcken se nachází závod Volkswagen Commercial Vehicles, kde se vyrábí Volkswagen Transporter. Jde o největšího zaměstnavatele v regionu. Finanční průmysl je také důležitý. Významnými zaměstnavateli jsou Talanx, VHV, Hannover Re a Nord LB.

Kultura a pamětihodnosti.

Červená linie.

Zajímavou pomůckou pro turisty je tzv. červená linie neboli Roter Faden. Jedná se o zhruba 4,2 km dlouhou trasu kolem nejvýznamnějších památek města. Stačí pouze sledovat linii vyznačenou na chodnících a silnicích a nechat se unášet atmosférou města.

Kröpcke.

Kröpcke je centrální místo v Hannoveru. Jedná se víceméně o křižovatku čtyř důležitých nákupních ulic: Georgsstraße, Karmarschstraße, Bahnhofstraße a Rathenaustraße, na které se nachází starodávné hodiny - Kröpcke Uhr. Ty se postupem času staly jakýmsi záchytným bodem a místem srazů. Kröpcke je současně důležitým přestupním uzlem městské hromadné dopravy.  Historie této křižovatky sahá až do 19. století. Od roku 1872 zde fungovala tzv. koňská dráha, která byla v roce 1897 nahrazena dráhou tramvajovou. V průběhu druhé světové války bylo místo zničeno a po přestavbě v roce 1971 byla tramvajová dráha umístěna do podzemí a náměstí se stalo pěší zónou.  Na Kröpcke nalezneme kromě zmiňovaných zelených hodin o výšce zhruba 2 metry také vyhlášenou cukrárnu Mövenpick s nezaměnitelnou vlnitou střechou.  Z Kröpcke směrem k hlavnímu nádraží vede dvojúrovňová nákupní promenáda Niki-de-Saint-Phalle.

Eilenriede.

„Plíce města“ - i tak bývá tento 650 hektarů veliký lesopark poblíž centra města označován. Jedná se o jednu z největších městských zelených ploch v Evropě. Obyvatelé Hannoveru zde rádi tráví volné chvíle. Potkáte zde spoustu běžců, cyklistů či bruslařů. Nachází se zde i několik sáňkových drah, dětských hřišť, pinpongových stolů apod. Ideální místo pro volný čas.

Nová radnice.

Budova tzv. nové radnice byla postavena v letech 1901 až 1913 a její stavba stála tehdy deset milionů marek. Radnice je 98 metrů vysoká a v její kopuli byl v roce 1946 vyhlášen samostatný stát Dolní Sasko. V současnosti je kupole zpřístupněna veřejnosti jako vyhlídka na celé město a široké okolí za malý poplatek 3,00 Euro.  Radnice, Hauptbahnhof - hlavní nádraží, Herrenhäuser Gärten - královské zahrady, ZOO, Kröpcke, Aegidientorkirche, Marktkirche, Eilenriede aj.

Hannover (správná česká výslovnost [hanover] nebo [hanóvr], německá výslovnost ) je hlavní město spolkové země Dolní Sasko (Niedersachsen). Nachází se na nejužším místě údolí řeky Leine a je významným centrem průmyslu, obchodu a služeb v Německu.

汉诺威()位于莱讷河畔,德国下萨克森州的首府,位于北德平原和中德山地的相交处,既处于德国南北和东西铁路干线的交叉口,又濒临中德运河,是个水陆辐辏的交通枢纽。汉诺威是工业制造业高度发达的城市,是德国的汽车、机械、电子等产业中心。此外第三产业已占就业人数的三分之二,除商业、金融、保险业外,汉诺威最著名的就是会展业和旅游业,欧洲最大的旅游企业途易的总部就设在这里。当地每年将举办全世界最大的信息技术展览CeBIT,2000年,这里还举办了世界博览会,另外,一年一度的汉诺威射手节(Schützenfest Hannover)也是全世界类似节日中最大规模者。


Historie.

Morče domácí ("Cavia aperea porcellus") pochází z divokého morčete ("Cavia aperea"). Již dávno předtím, než dobyli Jižní Ameriku Španělé, chovali morčata pro maso a kožešinu Močikové, Čimúové a Inkové v oblasti dnešního Peru a Chile. Často se chovala také jako mazlíčci pro děti. Morčata se používala také jako obětní zvířata, kněží z jejich vnitřností věštili budoucnost a ukládali je jako obětinu do hrobů zemřelých. Svědectvím této skutečnosti jsou mumifikovaná morčata nalezená ve vykopávkách inckých sídlišť. Již tehdy se vyskytovaly mnohé barevné rázy. Avšak výzkumy naznačují, že černá morčata byla (nejspíše z pověrčivosti) hned po narození usmrcována. V kečujštině (jazyce Inků) se morčata nazývají "cui cui" podle typického hlasového projevu.V 15. století zmiňuje své první setkání s ochočenými morčaty u jihoamerických indiánů Kryštof Kolumbus a v 16. století tato zvířata popsal v knize o přírodě této oblasti slavný renesanční přírodovědec Conrad Gessner.  Morčata byla dovezena do Evropy kolem 16. století a jako domácí mazlíčci se začala chovat na počátku 18. století, a to hlavně v Anglii. Zpočátku si je mohli dovolit jen bohatí lidé. V Anglii byly také v 19. století pořádány i první morčecí výstavy. Po druhé světové válce přišla vlna obliby morčat, která trvá dodnes.  Po španělském vstupu do nového světa si morče brzy našlo svou cestu na evropský kontinent, kde se okamžitě stalo populárním jako domácí mazlíček. Například královna Alžběta I. vlastnila morče jako domácího mazlíčka, což mohlo přispět k jeho popularitě.

Charakteristika.

V podmínkách domácího chovu dosahují morčata hmotnosti 800 až 1250 g, ale mohou vážit až 1800 g při délce těla 20 až 36 cm. Páření probíhá v době říje trvající 24 hodin, následuje březost v rozsahu 58 až 75 dní (nejčastěji 68 dní). V každém vrhu (ročně až pět, ale raději jen dva) se rodí jedno až šest mláďat s průměrnou porodní váhou 90 g. Ty samice odstaví ve stáří 4-6 týdnů. Pohlavní dospělosti dosahují samci ve věku osmi týdnů, samice deseti týdnů. Délka života bývá čtyři až deset let, ale může dosáhnout až čtrnácti let.  Stavba těla je u všech morčat stejná – široká oblá hlava, krátký krk, ramena a předhrudí široké, ne moc dlouhý, ale široký hřbet. Zadek zaoblený bez ocasu, končetiny krátké rovné – přední se čtyřmi prsty, zadní se třemi. Prospívající jedinec má celé tělo dobře osvalené. Chrup morčete tvoří dvacet zubů, čtyři řezáky, čtyři třenové zuby a dvanáct stoliček.

Chov morčat.

Stejně jako při chovu jiných domácích mazlíčků je třeba zajistit zvířeti vhodné podmínky a věnovat mu dostatek času. Morčata jsou zvířata společenská, zvláště samice, a proto je lze chovat ve skupině. Chovat dva nebo více samečků se většinou nedoporučuje, neboť se často kolem půl roku věku začínají prát, a to i když spolu žijí od narození. Přesto jsou případy, a není jich málo, kdy se samečci neperou.  Vhodné obydlí pro jedno morče je klec o ploše minimálně 80 × 50 cm a výšce 35–40 cm. Ta by měla být umístěna ve světlém nepřetopeném pokoji. Je třeba dbát na to, aby v pokoji nebyl průvan (na ten jsou morčata náchylná) a pokud možno ani zdroje hluku, jako např. televize, ovšem u většiny chovatelů tento faktor nezpůsobuje žádné komplikace.

Umístění chovu.

Jako podestýlku je vhodné použít hobliny (piliny jsou příliš jemné, dráždí oči a vnikají do nozder; sláma může způsobit poranění očí, které jsou u morčat přirozeně vystouplé). Dalšími možnostmi jsou dřevěné pelety, dělají se i slaměné či konopné. U konopných pelet hrozí výskyt parazitů (lze je odstranit vystříkáním některým z relevantních přípravků, např. Arpalitem). Vhodná je také kukuřičná drť, která moč vsákne a zabraňuje tak zápachu, někdo používá i kočkolity, ale hrozí nebezpečí otravy při požití. Seno je vhodné jako potrava, pokud možno každý den, nikoli však jako podestýlka, protože nasákne močí a rychle začne zapáchat.  Každé morče by mělo mít jako součást bydlení domeček. Ten se dá koupit ve zverimexu, ale je možné ho vyrobit i doma. Bez domečku morče nemá soukromí a nemá se kam schovat. Napaječka nejlépe s kuličkovým systémem, jesličky na seno a trávu, různé hračky.  Morče je koprofág, požírá vlastní výkaly. Ty jsou zdrojem vitaminů, vlákniny a symbiotických, ve střevě žijících bakterií.

Potrava.

Jeho potrava by měla být pestrá (hlavně v domácích podmínkách). Vhodné je krmit morče pravidelně každý den ve stejnou dobu. Obvykle se krmí dvakrát denně.

Komunikace.

Morčata žila v přírodě ve velkých skupinách, jedná se o zvířata se silně vyvinutým sociálním smyslem. Morčata ovládají pestrou škálu zvuků a jiných prostředků k vyjádření svých pocitů.  Uši morčete dokáží vnímat ultrazvuk až k hranici 100 kHz.

Čistokrevná morčata.

V mnoha státech jsou zřízené kluby morčat s rodokmenem, které se řídí určitými standardy. Česká republika není výjimkou. Pořádá mnoho výstav, které je možno navštívit. Informace a termíny výstav naleznete na stránkách klubu. Abyste mohli odchovávat morčata s průkazem původu (PP), musíte se nejdříve stát členy Českého svazu chovatelů u libovolné základní organizace (např. v místě bydliště či chovatelů morčat), zaregistrovat si vlastní chovatelskou stanici (CHS). Vystavovaná morčata se dělí do tří standardů – A, B, C. Morče lze registrovat od 500 g a výš, na věku nezáleží. Mělo by ovšem mít vyvinuté všechny znaky svého plemene. Vystavovat můžete v kategorii baby, junior nebo dospělých. Průkaz původu se vystavuje jedincům, kteří odpovídají standardu svého plemene. Poté se absolvuje registrace čili uchovnění. Mláďatům se vystavuje tento průkaz, pokud mají alespoň jednoho z rodičů registrovaného.

Plemena morčat.

Krátkosrstá plemena.

Hladké.

Anglický crested.

Srst je souměrně krátká a hustá. Je hladká, lesklá a dobře přiléhá k tělu. Na hlavě morčete je čelní rozeta (tzv. korunka).

Americký crested.

Srst je souměrně krátká a hustá. Je hladká, lesklá a dobře přiléhá k tělu.Americký crested má jediný rozdíl a tím je odlišné zbarvení čelní rozety. Tato tzv. koruna je vždy v bílé barvě a tak ostře kontrastuje s ostatní barvou srsti.

Rozeta.

Na tomto plemeni jsou charakteristickým znakem rozety (vírky), které jsou pravidelně rozloženy po celém těle. Morče má mít 8 rozet, a to v následujícím rozložení: 4 rozety tvoří pás kolem těla (2 jsou na hřbetě z obou stran páteře a 2 jsou na bocích). Další 4 rozety jsou na zadní části těla.

Rex / Americký teddy.

Srst je souměrně krátká, hustá a elastická, bez přesahujících delších chlupů. Je hrubá a krepovitá, roste kolmo od těla a nepřesahuje délku 2,5 cm. Americký teddy je vzhledově totožný s rexem, rozdíl je pouze genetický.

Švýcarský teddy.

Plemeno švýcarský teddy je typické polodlouhou srstí, jejíž délka je asi 7 cm. Souměrně dlouhá srst je hustá, měkká a krepovitá, roste kolmo od těla.

Dlouhosrstá plemena.

Šeltie.

Toto plemeno má hladkou rovnou srst, srst je souměrně dlouhá a hustá. Dlouhá srst narůstá od temene hlavy a za ušima spadá podél těla volně dolů.

Coronet.

Toto plemeno má hladkou rovnou srst, srst je souměrně dlouhá a hustá. Na hlavě morčete je čelní rozeta (tzv. korunka).

Peruánec.

Toto plemeno má hladkou rovnou srst, srst je souměrně dlouhá a dorůstá délky asi 20 cm. Na zádi (na kyčlích) má dvě vedle sebe umístěné rozety, proto srst roste obráceně od zádi k hlavě. Na čele je nepravý vírek, který tvoří společně s obráceně rostlou dlouhou srstí ofinku. Této ofině se říká „pony“.

Texel.

Toto plemeno má zvlněnou, krepovitou srst, jednotlivé pramínky se stáčejí do spirál. Srst je souměrně dlouhá, dorůstá délky asi 20 cm a roste kolmo od těla.

Merino.

Toto plemeno má zvlněnou, krepovitou srst, jednotlivé pramínky se stáčejí do spirál. Srst je dlouhá, dorůstá délky asi 20cm a roste kolmo od těla. Na hlavě morčete je čelní rozeta (tzv. korunka).

Alpaka.

Toto plemeno má zvlněnou, krepovitou srst, jednotlivé pramínky se stáčejí do spirál. Srst je souměrně dlouhá a dorůstá délky asi 20 cm a roste kolmo od těla. Na zádi (na kyčlích) má dvě vedle sebe umístěné rozety, proto srst roste obráceně od zádi k hlavě. Na čele je nepravý vírek, který tvoří společně s obráceně rostlou dlouhou srstí ofinku. Této ofině se říká „pony“.

Lunkarya-Peruánec.

Toto plemeno má zvlněnou srst, jednotlivé pramínky se stáčejí do spirál. Srst je souměrně dlouhá a dorůstá délky asi 20 cm. Roste kolmo od těla, je hustá a lesklá. Na zádi (na kyčlích) má dvě vedle sebe umístěné rozety, proto srst roste obráceně od zádi k hlavě. Na čele je nepravý vírek, který tvoří společně s obráceně rostlou dlouhou srstí ofinku. Této ofině se říká „pony“. Strukturou je srst odlišná od klasických kudrnatých plemen. Chlup není krepovitý.

Bezsrstá plemena.

Skinny.

Skinny mají po celém těle velmi nepatrné množství prakticky neviditelného chmýří, které činí jejich tělo příjemné na dotek. Skinny je též vhodný pro alergiky na srst.  Pompon  Ohraničené osrstění na nose končící symetricky v úrovni vnitřních koutků očí.  Véčko  Osrstění nosu není zakončeno v úrovni vnitřních koutků očí, pokračuje podél  nadočnicových oblouků směrem k uším a připomíná tvar písmene V.

Baldwin.

Baldwiní kůže bývá na dotek poněkud gumová bez jakéhokoliv osrstění. Baldwin se rodí normálně osrstěný, ale srst postupně od 5. dne ztrácí směrem od hlavy. Do věku 2. měsíců musí být úplně holý, jinak mu zbytky srsti zůstanou po celý život (tzv. mezityp). Na kůži baldwina se tvoří vrásky a záhyby, které jsou nejvýraznější na hlavě, ramenou a nohách.

Cuy.

Obří morče, hmotnost kolem 2 kilogramů. U cuy morčat se toleruje mnohoprstost tzv. polydaktylie, která je geneticky vázaná na obří růst, některé prsty nemusejí být funkční. Cuy Morče bylo původními obyvateli Ameriky chováno na maso a i dnes je maso morčat běžnou součástí jídelníčku, zejména mezi obyvateli Peru či Ekvádoru.

Saténové morče.

Díky saténovému faktoru se světlo odráží jinak – barvy se zdají být tmavší, intenzivnější a vzniká vysoký lesk.

Morče jako laboratorní zvíře.

Morče domácí se řadí podle vyhlášky č. 207/2004 Sb. mezi druhy laboratorních zvířat. Používá se k laboratorním pokusům ve farmakologii, mikrobiologii, imunologii, parazitologii a dalších biotechnologických oborech. Chov v laboratorních podmínkách, jakož i veškeré pokusy na morčatech musí být v souladu se zákonem č. 246/1992 Sb., na ochranu zvířat proti týrání, ve znění zákona 77/2004 Sb., dále pak vyhlášky č. 207/2004 Sb a dalších souvisejících předpisů. Ve zmiňované vyhlášce jsou stanoveny limity pro minimální chovnou plochu pro jedno zvíře během pokusu i mimo něj, chovnou plochu pro matku s mláďaty, limity pro teplotu a vlhkost, limity pro navykací fázi před samotným experimentem.

Morče domácí ("Cavia porcellus)" je domestikovaná forma jihoamerického hlodavce morčete divokého. Patří mezi oblíbené domácí mazlíčky hlavně v Severní Americe a Evropě.

豚鼠(学名:'),又名天竺鼠、葵鼠、荷兰猪"',在动物学的分类是哺乳纲啮齿目豚鼠科豚鼠属。尽管英文名字叫“几内亚猪”(Guinea Pig),但是这种动物既不是猪,也并非来自几内亚。其祖先来自南美洲的安第斯山脉,根据生物化学和杂交分析,豚鼠是一种天竺鼠诸如白臀豚鼠("C. aperea")、艳豚鼠("C. fulgida")或草原豚鼠("C. tschudii")等近缘物种经过驯化的后代。因此,这种动物在大自然已经不复存在。南美原住民的文化中,豚鼠占有重要地位,它们不仅是一种食物来源,也是一种药物来源和宗教仪式的祭品。从1960年代以后,在南美洲以外地区对豚鼠的需求开始增涨。


拉巴洛条约 (1922年)

Situace před konferencí.

Německo a Rusko se po 1. světové válce dostaly do mezinárodní izolace. Oba státy měly dluhy a ostatní země s nimi nechtěly obchodovat, dokud tyto dluhy nebudou uhrazeny. Rusko mělo dluhy předválečné, válečné a byla po něm požadována náhrada za zahraniční majetek, který byl zkonfiskován během říjnové revoluce. Na Pařížské mírové konferenci v roce 1919 bylo Německo označeno za hlavního viníka rozpoutání války a byly po něm požadovány tvrdé reparace. Evropa se po válce těžce zotavovala a nezaměstnanost a inflace se zvyšovaly. Začaly se množit hlasy, že zapojením obou zemí do mezinárodního obchodu by se mohla ekonomická situace zlepšit. Začátkem ledna 1922 bylo v Cannes, kde se konalo zasedání Nejvyšší spojenecké rady Dohody, rozhodnuto, že se uskuteční hospodářská a finanční konference, na kterou bude pozváno i Německo a Rusko.  Do čela ruské delegace byl původně jmenován Lenin, ale kvůli bezpečnostním důvodům byl nahrazen lidovým komisařem zahraničí Gregorijem Čičerinem. Ruskou taktikou pro konferenci bylo nabízet jednotlivým zemím výhodnější podmínky než všem zemím dohromady a tak vnést mezi významné účastníky konference rozkol. Zatímco jednání s Velkou Británií, Francií a Itálií se jevilo jako obtížné, větší šance na úspěch se daly očekávat při jednání s Německem. Navíc s Německem už, byť omezený, obchod probíhal. Například v létě 1920 si Rusko objednalo v Německu lokomotivy a materiál pro stavbu železnic.  Proto také cesta ruské delegace na konferenci vedla přes Berlín, kde byla 1. dubna 1922 přijata říšským kancléřem Josephem Wirthem a ministrem zahraničí Waltherem Rathenauem. Při jednání se bylo Německo ochotno zříci úhrady ztrát vzniklých při bolševické revoluci pokud Rusko tyto ztráty neuhradí ani jiným zemím. Dále bylo Německo ochotno slíbit, že bez souhlasu Ruska na konferenci žádnou dohodu nepodepíše. Rusové však požadovali aby se Německo zřeklo i úhrady válečných ztrát a na což Němci nebyli ochotni přistoupit a proto k žádné dohodě nedošlo.

Janovská konference.

Konference v Janově byla zahájena 10. dubna 1922 za účasti 29 zemí. Delegáti, kterých bylo více než 2000 zasedali v paláci San Giorgo. První den proběhly zahajovací projevy a druhý den se jednání přeneslo do komisí a subkomisí.  Zatímco oficiální jednání vázla, v kuloárech panoval čilý ruch. Mezi sídly jednotlivých delegací se pohybovalo množství poslů. Výjimkou nebyly ani sídla ruské delegace a ani sídlo britského premiéra Lloyda George ve vile Albertis v Janově. 24. dubna se jednání s Rusy kromě Britů zúčastnili také Francouzi, Italové a Belgičané. Předmětem jednání byla snaha přimět Rusko aby uznalo dluhy předcházejících vlád. Rusové naproti tomu požadovali náhradu ztrát, které způsobila intervence a blokáda. K žádné dohodě však nedošlo.  Německo, které se kuloárových rozhovorů zatím neúčastnilo, začalo mít obavy ze vzniku dohody, která by pro ně byla nepříznivá. 15. dubna se proto sešel Ago von Maltzan s Čičerinovým náměstkem Adolfem Joffem. Dohodli se, že obě strany jsou ochotny podepsat spolu vzájemnou smlouvu bez ohledu na výsledek konference. V noci na 16. dubna oznámili Rusové Němcům, že jsou ochotni navázat na berlínské rozhovory.  16. dubna v 11. hodin přijela německá delegace do hotelu Palazzo Imperiále v lázeňském středisku Rapallo, kde měla sídlo ruská delegace. Týž den večer podepsali Rathenau s Čičerinem smlouvu ve dvou rovnomocných jazykových verzích. Smlouva měla necelé dvě stránky a obsahovala tyto body:  Po uzavření této smlouvy se na Janovské konferenci nepodařilo už nic významnějšího dohodnout a konference bez úspěchu skončila. Pro Německo byla tato smlouva první rovnoprávnou mezinárodní smlouvou po 1. světové válce a pro Rusko znamenala proražení hospodářské i politické blokády po revoluci.

Další sbližování Ruska a Německa.

Zatímco v Rusku byla smlouva přijata jako jednoznačný diplomatický úspěch, v Německu se našla celá řada kritiků. Ministr zahraničí Rathenau byl dokonce 24. června 1922 zabit při atentátu. Přesto spolupráce mezi oběma zeměmi pokračovala. Ve vojenské oblasti jim umožňovala obcházet Versailleskou smlouvu. Rusové získali moderní technologie a těžké zbraně a Němci mohli v Rusku cvičit svoje letectvo. Obě země měly dokonce společná vojenská zařízení:  V říjnu 1925 byla v Berlíně podepsána německo–ruská hospodářská smlouva o spolupráci v železniční a námořní dopravě, o daních, o ochraně průmyslového vlastnictví a navíc o úvěru pro Sovětský svaz ve výši 106 miliónů marek na financování sovětských zakázek v Německu. V dubnu 1926 byla podepsána další smlouva o přátelství a neutralitě mezi SSSR a Německem, ve které se obě strany zavázaly zachovat neutralitu v případě útoku třetí země. Navíc SSSR obdržel další úvěr tentokrát na 300 miliónů marek.

Rapallská smlouva byla podepsána 16. dubna 1922 v Rapallu (Itálie). Šlo o smlouvu mezi Německem a Sovětským Ruskem (Ruskou sovětskou federativní socialistickou republikou). Byly tím obnoveny diplomatické styky mezi oběma zeměmi, které se zřekly navzájem náhrady válečných škod a přiznaly si doložku nejvyšších výhod. Byla to první mezinárodní smlouva, uzavřená Ruskem po Říjnové revoluci. Rusko se tím tedy dostalo z diplomatické izolace.

《拉帕洛条约》()是1922年4月16日由德国魏玛政府与俄罗斯苏维埃在意大利利古里亚省拉帕洛签署的条约。


Standardy.

Standardy EDI byly od počátku vytvářeny tak, aby byly nezávislé na použitých technologiích. EDI zprávy je možné přenášet jak pomocí protokolů Internetu tak i prostřednictvím privátních sítí. Je třeba rozlišovat vlastní EDI zprávy a metody jejich přenosu. Při porovnání synchronních modemů s přenosovou rychlostí 2400 b/s a sítí s přidanou hodnotou (VAN - zkratka anglického originálu "Value-Added Networks") s možnostmi Internetu se mnozí lidé nesprávně domnívali, že EDI zanikne. Zmíněné historické způsoby přenosu dat jsou sice nahrazovány protokoly Internetu, jako jsou FTP, SMTP a HTTP, nicméně standardy pro použití těchto prostředků se teprve objevují. V roce 2002 publikovala IETF dokument, který nabízí standardizovaný a bezpečný způsob, jak přenášet EDI zprávy pomocí emailu. Od roku 2005 připravuje EDIINT (pracovní skupina IETF) podobný dokument pro FTP a HTTP přenosy. Samotné EDI dokumenty, stejně jako tradiční poskytovatelé EDI služeb (sítě s přidanou hodnotou - VAN), však zůstávají.  Dokumenty EDI obsahují stejná data, jaká byste mohli běžně najít v papírové formě dokumentu používaného pro stejný účel. Například zprávu 940 (expediční příkaz) používá výrobce k tomu, aby provozovateli skladu sdělil, že je třeba odeslat zboží k prodejci. Typicky obsahuje doručovací adresu, fakturační adresu, seznam kódů zboží a množství pro každou položku. Může obsahovat i další informace, na nichž se obě strany dohodly. Zprávy EDI nejsou omezeny jen na informace související s obchodem, ale mohou obsahovat všechna data, například z oblasti lékařství (záznamy pacientů, laboratorní výsledky atd.), logistiky (informace o kontejnerech, přepravních podmínkách atd.), stavebnictví atd.  Existuje několik základních sad EDI standardů. Jediným mezinárodním standardem je UN/EDIFACT (ve skutečnosti jde o doporučení OSN), jehož používání převažuje ve všech zemích s výjimkou zemí Severní Ameriky. V severoamerických státech jsou oblíbeny standardy ANSI ASC X12 (X12) a Uniform Communication Standard (UCS), podobné jeden druhému. Tyto standardy předepisují formáty, znakové sady a datové elementy používané při výměně dokumentů, jako je například objednávka (nazývaná „ORDERS“ ve standardu UN/EDIFACT a „850“ ve standardu X12) nebo faktura.  Standardy určují, které datové elementy jsou v daném dokumentu povinné a které části jsou volitelné, a definují pravidla charakterizující strukturu celého dokumentu. Standardy EDI se vztahují k jednotlivým částem, resp. hierarchickým úrovním obchodní dokumentace, které jsou vymezeny takto:

Datové prvky (Data Elements).

Datové prvky jsou všechny základní údaje obsažené v dokumentu, např. identifikace, název zboží apod. Standardizuje se forma vyjádření jednotlivých datových prvků, např. datum, váha zboží apod. U některých standardů se uvádí ještě tzv. složený datový prvek (Composite Data Element).

Segment (Segment).

Segment je logickým seskupením datových prvků do vyššího celku, např. popis zboží, adresa zákazníka apod. Obsah a uspořádání těchto segmentů se pak vztahuje k různým dokumentům, např. vyjádření adresy je stejné pro dodací list, fakturu atd.

Zpráva (Message).

Zpráva je určitým druhem EDI komunikace pro zajištění požadované obchodní funkce, např. fakturování, zaslání objednávky apod. Zprávy se sestavují ze segmentů a musí dodržovat definovaná syntaktická pravidla.

Funkční skupiny (Functional Groups).

Funkční skupina je souhrn všech zpráv stejného typu, např. všech objednávek podniku.

"Výměna" (Interchange).

Interchange tvoří základní jednotku, obálku komunikace v EDI mezi obchodními partnery a obsahuje logickou strukturu zpráv a funkčních skupin.  Standardy jsou něco jako bezpečnostní předpisy. Stejně jako mohou dvě naprosto různé koupelny splňovat stejné stavební zákony, mohou i dvě zprávy EDI dodržovat stejný standard a přitom obsahovat různé informace. Například potravinářská firma může ve zprávě uvést k výrobku minimální trvanlivost, zatímco výrobce oděvů může stejným způsobem poskytovat informace o barvě a velikosti zboží.  Organizace, které posílají a přijímají zprávy, se v EDI terminologii nazývají obchodní partneři (anglicky "trading partners"). Partneři si společně dohodnou, jaká data budou přenášena a jaké bude jejich použití. Tato dohoda je často vyjádřena pomocí specifikací, které mají podobu člověkem čitelných dokumentů. Zatímco standardy jsou obdobou stavebních zákonů, specifikace lze přirovnat k plánům stavby. Specifikace mohou být také nazývány mapování, ale termín mapování je obvykle vyhrazen pro specifické strojové instrukce, které využívá překladový software. Větší společnosti již mají tyto specifikace připraveny a obvykle nejsou příliš nakloněny jednání. Specifikace velkých společností jsou často připraveny pro použití ve všech obchodních případech všech divizí společnosti a proto často obsahují informace, které nejsou nezbytné v daném případě. Odchylky od takové specifikace by měly být vždy sjednány písemně.  Poskytovatelé služeb, jako například GXS, poskytují globální platformu pro připojení a integraci „obchodních partnerů“ z celého světa. Poskytují integrační platformu, která umožňuje průhlednou a snadnou výměnu EDI (nebo XML) zpráv mezi jednotlivými partnery.

Interpretace dat.

V EDI specifikacích často chybí popis reálného světa, popis toho, jak mají být data interpretována. To je důležité zejména v případech, kdy jde o udání množství. Předpokládejme například, že bonbóny jsou baleny v krabici obsahujícím 5 menších krabic a v každé krabici je 24 krabiček s bonbóny. Pokud je podle EDI dokumentu odesláno 10 krabic bonbónů, není zřejmé, zda jde o 10 krabic, 50 krabiček nebo dokonce 1200 krabiček s bonbóny. Nestačí, že si obě strany dohodnou, že budou používat kvalifikátory pro kartón, balení, krabici nebo krabičku, musí se také dohodnout, co který kvalifikátor znamená.  Překladový software pro EDI realizuje rozhraní mezi vnitřními systémy a obvyklými standardy. V případě „příchozího“ dokumentu většinou vybere z EDI dokumentu položky s proměnnou délkou, přeloží jednotlivé datové části a potom vytvoří soubor s pevnou délkou položek. V případě „odchozího“ dokumentu získá překladový software potřebná data pomocí dotazu do SQL databáze nebo ze souboru s pevnou délkou položek, který vznikl exportem z příslušného vnitřního systému. Překladový software může také používat jiné metody nebo formáty souborů. Samotný mechanismus překladu není součástí standardu.  Terminologie EDI definuje pojmy „příchozí“ a „odchozí“ podle směru přenosu dokumentu EDI ve vztahu k danému systému, nikoli ze směru pohybu zboží, peněz nebo jiných komodit reprezentovaných příslušným dokumentem. Například EDI dokument, jež říká správci skladu, že má odeslat zásilku, je ve vztahu k informačnímu systému skladu označován jako „příchozí“. Jako „odchozí“ jej lze označit ve vztahu k informačnímu systému výrobce nebo prodejce, z nějž byl odeslán.

Elektronická výměna dat (EDI - zkratka anglického originálu "Electronic Data Interchange") je výměna strukturovaných zpráv mezi počítači, respektive mezi počítačovými aplikacemi. Data jsou strukturována podle předem dohodnutých standardů a ve formě zpráv následně elektronicky automaticky přenášeny bez přispění člověka. Běžně se jako EDI rozumí specifické metody výměny zpráv, jež byly dohodnuty na úrovni národních nebo mezinárodních standardizačních společenství pro přenosy dat o obchodních transakcích. Ačkoli to může být poněkud nečekané v době služeb založených na XML, Internetu a WWW, je EDI stále nejpoužívanějším datovým formátem pro elektronické obchodní transakce na světě.

电子资料交换(英语:Electronic data interchange,缩写"EDI")是一个文档规范,作为1至2个或多个应用系统间都可以理解的通用接口。他通常用于大公司的电子商务,如发送订单到仓库或跟踪这些订单。EDI有一系列的标准。


Historie řádu.

Roku 1098 založil sv. Robert, opat benediktinského kláštera Molesme, nespokojený s tamními pořádky, s 22 dalšími mnichy klášter ve francouzském Cîteaux (latinsky Cistercium – podle milníku staré římské cesty, původní návrh "Novum Monasterium" se neujal). V novém klášteře, který původně stál v neobydlené krajině věnované příbuznými opata Roberta, chtěli žít podle nezmírněných, přísně asketických regulí sv. Benedikta z Nursie. Tento klášter se stal centrem reformního hnutí v benediktinském řádu, které se distancovalo od přepychu a okázalosti a soustředilo se na prostotu a odříkání podle hesla sv. Benedikta „"Ora et labora!"“ (česky Modli se a pracuj), které benediktini postupně opustili.  Po vynuceném odchodu opata Roberta zpět do kláštera v Molesme se novým představeným v Cîteaux stal Alberich. Za jeho působení se mniši tohoto kláštera roku 1100 s povolením papeže Paschalise II. osamostatnili a přijali název podle svého působiště – cisterciáci. Nový řád byl podřízen přímo Svatému stolci. Opat Alberich vypracoval základní regule řádu "Instituta monochorum Cisterciensum de Molismo venientium". Řádu bylo zakázáno přijímat jakékoliv církevní poplatky a stanovena povinnost manuální práce jak pro laické bratry (konvrše), tak pro samotné mnichy. Alberich zavedl také nový řádový oděv, bílý hábit s černým škapulířem.  Na formování řádu se významně podílel i třetí opat Angličan Štěpán Harding, který doplnil řádové regule o tzv. "Chartu caritatis". Definitivní uznání řádu proběhlo v roce 1119.  Roku 1112/13 vstoupil do kláštera v Cîteaux jako novic mladý Bernard, který se již roku 1115 jako 25letý stal opatem nově založeného kláštera v Clairvaux. Postupně se stal vůdčí duchovní osobností své doby a významně se zasloužil o rozšiřování řádu zakládáním nových klášterů. Když roku 1153 umíral, existovalo v Evropě kolem 300 (možná i 350) cisterciáckých klášterů, z toho 68 bylo založeno z Clairvaux. Cisterciáci brzy zatlačili do pozadí clunyjské mnichy. V roce 1145 byl zvolen někdejší mnich z Cîteaux papežem a přijal jméno Evžen III.  Cisterciácké kláštery se budovaly převážně v odlehlých končinách a nehostinných krajích, aby mniši nepřicházeli do kontaktu s laiky a snáze mohli dodržovat přísnou řeholní kázeň. Kolem těchto objektů se většinou nacházel vodní tok a mnoho dosud neobdělané půdy, kterou začali postupně kultivovat. Na polích i zahradách pracovali cisterciáci osobně. Jejich zásluhou tak byly kolonizovány mnohé do té doby pusté oblasti západní a střední Evropy. Zároveň šířili pokročilejší způsoby zemědělského hospodaření, které byly běžné ve Francii.

Stavby klášterů.

Cisterciácké kláštery se staly významnými hospodářskými středisky a brzy přilákaly pozornost světské společnosti. Panovníci, šlechta i církevní hodnostáři je začali zahrnovat bohatými pozemkovými dary, takže se majetek klášterů rozrostl o nové vesnice a stovky poddaných. V důsledku toho se cisterciáci postupně vzdalovali původním ideálům. Ve 14. století se řád dostal na ústup, zatímco na popularitě nabývali žebraví mniši.  Původní požadavek prostoty se zpočátku promítl také do architektury klášterních chrámů. Cisterciácké kostely byly prosty jakékoliv sochařské či malířské výzdoby, chyběla jim barevná okna. Nádheru románských bazilik, typických pro clunyjské kláštery, vystřídala chladná krása střízlivých linií rané gotiky. Pozornost řeholníků nemělo totiž nic odvádět od soustředění se k Bohu. Ani tato zásada však neměla dlouhého trvání. Cisterciáci se zasloužili o šíření gotického slohu, v němž se posléze rovněž prosadila velkolepost a zdobnost.  V cisterciácké zbožnosti zaujímá významné místo kult Panny Marie, což je vyjádřeno i zasvěcením hlavních klášterních kostelů. Uctívání Bohorodičky – matky Ježíše Krista se s přispěním cisterciáků rozšířilo ve 12.–13. století a vneslo do křesťanství novou citovost, inspirovanou vztahem matky a dítěte.

Organizace cisterciáckého řádu.

Již od samého počátku cisterciáckého řádu byla stanovena přísná organizační struktura a stejný způsob života pro všechny cisterciácké kláštery. Centrem řádu se stal klášter v Cîteaux, ke kterému byly díky postupnému zakládání vázány ostatní dceřiné kláštery. Řád se dělil na pět větví, které odvozovaly svůj původ z pěti nejstarších opatství : Cîteaux (1098), La Ferté (1113), Pontigny (1114), Clairvaux (1115) a Morimond (1115). Opat kláštera v Cîteaux byl pak zároveň nejvyšším představitelem cisterciáckého řádu.  V Cîteaux se každoročně v září na svátek povýšení sv. Kříže konalo zasedání opatů všech cisterciáckých klášterů – tzv. Generální kapitula. Zde se projednávaly nejdůležitější záležitosti řádu a rozhodnutí kapituly měla charakter zákona.  Nové kláštery byly zakládány buď odštěpením z většího kláštera, fundací církevní nebo světské osoby tzv. přivtělením, kdy osazení nového kláštera většinou 12 mnichy a opatem proběhlo z mateřského kláštera, který také kontroloval chod dceřiného kláštera.  Ženské cisterciácké kláštery netvořily vlastní síť filiačních vazeb, ale podléhaly vždy mužskému klášteru cisterciáků. V čele ženského konventu sice stála abatyše, ale vizitací byl pověřen opat z nadřízeného mužského kláštera, který také zastupoval cisterciačky navenek.  Ještě do konce 12. století bylo založeno přes 500 dceřiných klášterů a celkový jejich počet v raném středověku dosáhl kolem 2000.

Generální opati řádu.

Do francouzské revoluce byl generálním představeným řádu opat v Cîteaux. Po francouzské revoluci vedli řád následující generální opati:

Cisterciácký řád (latinsky Ordo Cisterciensis, OCist.) je mnišský řád založený roku 1098, ve kterém žijí mniši podle přísných zásad klášterního života hlásaných Benediktem z Nursie, navazující na benediktinskou tradici (vznikl jako reformace benediktinského řádu).

熙笃会(;英语:Cistercians,简称:OCist)是一个天主教修会,遵守圣本笃会规,但是反对当时的本笃会,属于修院改革势力。清规森严,平时禁止交谈,故俗称「哑巴会」、「清规会」。熙笃会主张生活严肃,重个人守贫,终身素食,夜间冥想耶稣救恩与圣母功德,每日凌晨即起身祈祷或念经。他们在黑色道袍里,穿上一件白色会服,所以有时也被称作「白衣会」、「白衣修士」、「白衣头陀」。


Život.

Vystudoval technickou univerzitu v Delftu, v roce 1967 pak získal doktorát ze sociální psychologie na univerzitě v Groningenu.  V roce 1955 se oženil s Maaike van den Hoek, se kterou měl čtyři syny.. V polovině 60. let nastoupil do IBM, kde se věnoval výzkumu postojů a hodnot zaměstnanců. Na základě dat získaných v pobočkách IBM po celém světě identifikoval Hofstede kulturní dimenze. Své výsledky publikoval v roce 1980 v knize "Culture's Consequences", která ho proslavila po celém světě. Během 80. a 90. let Hofstede přednášel na nizozemských i zahraničních univerzitách.

Kulturní dimenze.

Hofstede identifikoval pět univerzálních kulturních dimenzí, kterými lze charakterizovat národní, regionální, komunitní, organizační a taky třídní kultury. Čtyři z nich – vzdálenost moci (power distance), individualismus (individualism), maskulinita (masculinity) a vyhýbání se nejistotě (uncertainty avoidance) – byly objeveny na základě šetření zaměstnanců IBM. Pátá – dlouhodobá orientace (long-term orientation) – byla získána z čínského výzkumu hodnot. Všechny dimenze jsou bipolární, jsou měřeny indexy, které mohou nabývat hodnot v rozmezí 0 až 100.

Vztah k autoritě – vzdálenost moci ("Power distance, PDI").

Dimenze vztahu k autoritě měří míru nerovnosti, která je v dané společnosti očekávána, akceptována a upřednostňována.  Ve společnostech, které preferují velkou vzdálenost moci, jsou nerovnosti považovány za přirozené a užitečné, jsou očekávány a požadovány. Je zde velká diferenciace příjmů, očekává se hromadění privilegií a okázalá prezentace vysokého postavení. Hranice mezi sociálními vrstvami jsou pevné, respektované a málo prostupné, sociální mobilita je tedy velmi slabá. Organizace jsou striktně hierarchicky uspořádány a autority jsou ctěny. Děti jsou vychovávány k úctě ke starším, k rodičům a k učitelům. Hofstede upozorňuje i na silnou potřebu závislosti.  Naopak ve společnostech, která preferuje malou vzdálenost moci, je kladen důraz na rovnost a rovné příležitost pro všechny. Velmi často zde dochází k přerozdělování bohatství za účelem snížení nerovnosti. Ta je totiž chápána jako nespravedlivá a nežádoucí. V těchto společnostech většinou není příliš důležitý formální status, lidé si nepotrpí na tituly a jiné projevy své pozice. Potřeba závislosti je nízká, naopak je zde silný sklon k decentralizaci. Každé hromadění moci je považováno za škodlivé. Organizace mívají volnější struktury a není zde neobvyklé otevřeně odporovat svému nadřízenému. Děti jsou vychovávány spíše než k úctě, k nezávislosti a schopnosti postarat se o sebe co nejdříve. Ve společnostech s malou vzdáleností moci jsou početné střední třídy, zatímco ve společnostech s velkou vzdáleností moci můžeme pozorovat velké třídní rozdíly. Hofstede upozorňuje také na souvislost vztahu k autoritě a politického uspořádání. Politické strany jsou mnohem více polarizovány ve společnostech s velkou vzdáleností moci, oproti silným stranám středu v kulturách s nízkou vzdáleností moci.

Vztah k nejistotě – vyhýbání se nejistotě ("Uncertainty avoidance, UAI").

Dimenze, kterou Hofstede nazval "uncertainty avoidence" – tedy vyhýbání se nejistotě, se zaměřuje na zacházení společností s neurčitostí, reakce na nejistotu a nebezpečí a interpretaci budoucnosti. Index vyhýbání se nejistotě vyjadřuje míru, v jaké jsou jednotlivé kultury ochotny tolerovat nejistotu a jakou mají potřebu předcházet a zabraňovat situacím, které nejistotu vyvolávají.  Společnosti s vysokou hodnotou tohoto indexu mají jen nízkou ochotu operovat s nejistotou. Takové společnosti mají potřebu vytvářet velké množství poměrně striktních pravidel, existuje zde množství zákonů, kontrolních mechanismů a tabu, a to jak formálních, tak neformálních. Lidé upřednostňují stabilní sociální vztahy a pevné normy, neboť stálost struktury výrazně redukuje nejistotu. Společnost je tedy spíše konzervativní, s nedůvěrou vůči inovacím. Jsou zde častější projevy xenofobie a extremismu. Občané nemají pravomoci vůči autoritám a mají k nim nedůvěru. Je zde sklon k velkým teoriím ve vědě a filosofii. Společnosti s vysokou potřebou vyhýbání se nejistotě jsou úzkostnější, je v nich tedy více stresu. Ale je zde akceptovatelné veřejně ukazovat své emoce.  Společnosti s opačným vztahem k nejistotě, s nízkými hodnotami indexu, jsou mnohem více soutěživé. Konflikt je zde přijímán jako běžná součást života a je všeobecně akceptován. Lidé jsou tolerantnější k odlišnostem, snadněji přijímají změny a jsou ochotni více riskovat. Emoce se skrývají. V těchto společnostech je méně stresu, neboť nejistota a nejasnost je brána jako běžná součást života, která nestresuje. Pravidla a zákony mají spíše obecný charakter a nesnaží se postihnout každou jednotlivou situaci, která může nastat.

Individualismus – kolektivismus ("Individualism, IND").

Dimenze individualismu či kolektivismu zachycuje, v jaké míře lidé v dané kultuře jednají jako nezávislí jednotlivci či jako členové sociálních skupin. V kolektivistických kulturách převládá silný pocit příslušnosti ke skupině. Lidé se zde rodí do skupin, jejich postoje a názory jsou přímo řízeny skupinovou příslušností a lidé jsou se silně loajální s těmito skupinami. Nejenže lidé jednají tak, aby nepoškodili svoji skupinu, ale přebírají odpovědnost i za ostatní členy své skupiny. Důležitá je harmonie a konsenzus. V těchto společnostech má silnou roli rodina, s pevnými vazbami mezi příbuznými.  V individualistických kulturách hrají významnější roli hodnoty osobní svobody a nezávislého rozhodování. Lidé zde inklinují spíše k vytváření většího množství poměrně slabých vazeb. Vztahy jsou flexibilnější a méně závazné. Splnění úkolu a efektivita má přednost před vztahy.

Maskulinita – feminita ("Masculinity, MAS").

Dimenze maskulinity a feminity se zaměřuje na obecné hodnoty ve společnosti, diferencuje na základě přístupu k obecným cílům a smyslu života. Tzv. maskulinní kultury se orientují na výkon a úspěch, hrdinství či pokrok. Naopak feminní kultury se zaměřují mezilidské vztahy, péči o sebe, jiné lidi i prostředí, kvalitu života. Maskulinní kultury jsou dle Hofstedeho materialističtější. Chování lidí je agresivnější a přímočařejší. Konflikty jsou zde častěji řešeny bojem. Výchova dívek a chlapců se liší, dívky mají být jemné a citlivé, zatímco chlapci průbojní a ambiciózní. Femininní kultury se více zaměřují na vztahy, jsou jemnější a citlivější. Konflikty jsou častěji řešeny kompromisem a vyjednáváním. Dívky i chlapci jsou vychováváni stejně - mohou plakat, ale nemají se prát.

Dlouhodobá orientace – krátkodobost (Long term orientation", LTO").

Dimenze dlouhodobé orientace značí vyrovnanost společnosti s vlastní minulosti, poučení se z chyb a historie a reakce na současné výzvy a rozvoj. Kultury s nízkým skóre ctí tradice a na inovace se dívají s respektem. Kultury s vysokou hodnotou přijímají sociální a jiné změny jako výzvu, například jsou nakloněny k novinkách a technologiím ve výuce. Česká republika se v této dimenze pohybuje okolo hodnoty 70, což značí pragmatickou kulturu. Češi věří ve více úhlů pohledu, jejich rozhodnutí záleží na situaci, kontextu rozhodnutí a době, kdy je činěno.

Geert Hofstede (2. října 1928, Haarlem, Nizozemsko – 12. února 2020, Velp) byl nizozemský sociolog a psycholog zkoumající rozdíly a interakce mezi různými národními a organizačními kulturami.

吉尔特·霍夫斯塔德(Geert Hofstede,1928年-10月2日-2020年-2月12日)是一名荷兰社会学家、心理学家。他在管理IBM期间,研究并发表了”各国间的霍夫斯塔德行为模式(Hofstede’s Model of National Culture)”,主要谈及不同国家的文化异同如何影响管理层的决策。


V Byzanci.

Michael-Metoděj, byl starší bratr sv. Konstantina-Cyrila, nejstarší ze sedmi dětí drungaria Lva a jeho ženy Marie. Oba rodiče pocházeli z řecké patricijské rodiny. Podle Konstantina Bonise byla Marie dcerou byzantského císaře Konstantina VI. Michael (Metoděj) byl urostlé postavy a velmi inteligentní. Studoval v Soluni a v Cařihradu (Konstantinopoli). Právě zde v Cařihradu na studiu práv se pod dohledem otce připravoval po jeho vzoru k vojenské a státní správní službě. Pro své nadprůměrné schopnosti byl mezi učiteli oblíben. Není tedy divu, že vlivem otce a jeho přátel byl brzy v roce 835 pověřen vysokým a odpovědným úřadem archonta, císařského místodržitele v Strymonském kraji severně od Soluně, obývaném Slovany.  Slované v Makedonii a Thesálii se snažili využít každé příležitosti, aby se vymanili z vlivu Byzance. Do zmatků kolem nastoupení císařovny Theodory II. na trůn zasáhli i Bulhaři pokusem sdružit balkánské Slovany do jednoho státního útvaru. Okolo roku 842 odstředivé snahy Slovanů vůči Byzanci

Období politických a náboženských zvratů (od roku 855 do roku 860).

Zbožná císařovna-matka Theodora II. vládla za podpory logotheta (kancléře) Theoktista místo svého nezletilého syna Michaela III. jako císařovna-zástupkyně. Císařovnin bratr Bardas, Theoktistův nepřítel, byl sice schopný a učený muž, avšak nemravný. Mladého Michaela III. vychovával k nevázanosti a dovoloval mu téměř vše. Bardas se neštítil žádných prostředků k dosažení svého. Se závistí a značnou nevolí pozoroval důvěrnou spolupráci císařovny a jejího kancléře. Theoktisovi se podařilo na nějaký čas vyhnat Bardu z Cařihradu. Bardovi se však podařilo mladého císaře natolik ovlivnit, že nakonec dosáhl toho, že byl na přání rozmařilého mladého Michaela povolán nazpět do Cařihradu. Nastal otevřený konflikt, jehož důsledkem bylo spiknutí Michaela III. a jeho strýce Bardy proti kancléři Theoktistovi.

Misie u Chazarů.

Oba bratři, vzdáleni těchto politických tahanic, se však ze samotářského způsobu života netěšili dlouho. Po státním a církevním převratu v Byzanci přišli okolo roku 860 k císaři Michaelovi III. chazarští poslové, kteří prostřednictvím listiny od svého vladaře žádali o mudrce, který by v učené disputaci dovedl oponovat arabským a židovským misionářům. Proto byli oba bratři vysláni Michaelem III. na misijní a diplomatickou cestu k Chazarům, tradičním spojencům Byzance, na černomořské, azovské a kaspické pobřeží. Metoděj přijal

Události v Cařihradu kolem roku 860.

Mezitím došlo opět ke konfliktům mezi novým patriarchou Fotiem a přívrženci dřívějšího patriarchy Ignatia. Fotios tedy v roce 861 znovu svolal církevní sněm a na cařihradském synodě byl Ignatios opětovně odsouzen a sesazen a s ním i větší počet biskupů. Císařský a patriarší dvůr proto hledal muže

Situace na Moravě kolem roku 862.

Vládce Moravy Rostislav ve snaze vymanit se zcela z vlivu Franské říše, která využívala křesťanství a církevní správu pro své politické cíle, usiloval o vytvoření vlastní církevní organizace, nezávislé na Franské říši. Protože Rostislav neuspěl u papeže Mikuláše I. s žádostí o vyslání biskupa, který by ve srozumitelném jazyce

Misie na Moravě.

Na jaře, podle legendy 11. května, podle dnešního kalendáře 24. května roku 863, dorazila výprava na Moravu. Pro Moravu nastalo nové období osvětové a církevní činnosti, které mělo výrazný vliv na situaci ve velké části Evropy.  Věrozvěstové si rozdělili úkoly a začali vyučovat žáky vybrané Rostislavem mezi nadanými moravskými mladíky. Misionáři přeložili do staroslověnštiny bohoslužebné knihy, učili své žáky tyto knihy správně číst a chápat, učili je znát všechny církevní obřady. Založili seminář pro výchovu svých následovníků v misijní činnosti. Pro potřeby semináře přeložili obřadní knihy, napsali učebnice a bez prodlení začali vychovávat kněžský dorost. Putovali rovněž po moravských městech, hradištích i venkově a šířili křesťanskou osvětu, neboť mezi prostým zemědělským lidem dosud převládalo hrubé, povrchní křesťanství nebo přežívalo pohanství. Mezi Moravany totiž dosud působili kněží z Řecka, Itálie, ale především z Bavor, a každý vykládal víru po svém.

Misie v Panonii.

Někdy na podzim roku 866 se věrozvěstové odebrali na cestu do Akvileje a dále zpět do Konstantinopole, aby tam zařídili potřebné záležitosti. Cestou se asi na půl roku zastavili u knížete Kocela v politicky klidnější Panonii. Ten jim přivedl 50 žáků, aby je bratři

V Benátkách.

Na nějaký čas se Konstantin s Metodějem zastavili v Benátkách, kde s akvilejským patriarchou vedli učené disputace o oprávněnosti slovanské bohoslužby. Tyto rozhovory byly důležité z toho důvodu, že jejich úspěch mohl výrazně podepřít další působnost apoštolů u Slovanů a pravděpodobně vytvořil příznivou vyjednávací pozici pro pozdější jednání v Římě. Situace byla o to vážnější, že benátské

V Římě.

Když se družina apoštolů blížila k Římu, čekalo je vřelé uvítání. Ostatky sv. Klimenta dělaly divy. Nevítal je však Mikuláš I., ale Hadrián II., nastoupivší na Petrův stolec místo 3. listopadu 867 náhle zesnulého předchůdce. Korunován byl 14. prosince, neboť čekal na odpověď císaře Ludvíka. Díky ostatkům sv. Klimenta byl Řím vzhůru nohama a apoštolové se těšili posvátné úctě Římanů, kteří v nich poznali muže ctihodné a učené. Svou bystrostí budil Konstantin zaslouženou pozornost. Velmi laskavě a přátelsky byli bratři přijati rodáky z početné řecké mnišské komunity, kteří utekli do Říma z Cařihradu, když tam vypuklo náboženské pronásledování, ať už za patriarchy Jana nebo za Fotia. V tu dobu byl v Římě i cařihradský opat Theognostos, který do Říma přinesl stížnost vyhnaného patriarchy Ignatia. Pro Konstantina s Metodějem se stal stanovištěm klášter sv. Ondřeje při nynějším kostele sv. Řehoře Velikého, útulek řeckých mnichů. Dalším vhodným útulkem pro věrozvěsty byl klášter svaté Praxedy u chrámu Santa Maria Maggiore, který byl kolem roku 820 předán řeckým mnichům.  Věrozvěstové si u oblíbeného mezi Římany papeže Hadriána II. získali takovou důvěru, že Hadrián II. zásadně potvrdil jejich učení i jejich neobvyklou misijní metodu zavádění slovanské bohoslužby. Počátkem roku 868 potvrdil papež slovanský překlad bohoslužebných knih. Položil je na oltář v bazilice Panny Marie Sněžné, posvětil je a zároveň posvětil Metoděje na kněze. Na papežův příkaz posvětil biskup

Cestování mezi Panonií a Římem.

Papež vyslyšel žádost Kocela o „blaženého učitele“ a poslal ho nejen jemu, ale „všem slovanským krajinám“. Metoděj byl tedy zplnomocněn apoštolským misionářem a legátem s důležitou pravomocí pro rozšíření křesťanské víry a pro uspořádání církevních poměrů ve slovanských misijních zemích. V polovině roku 869 byl vyslán do Panonie, aby dojednal zřízení nové samostatné panonské diecéze. Měl s sebou papežský list (bula "Gloria in excelsis Deo"), schvalující slovanskou bohoslužbu s tím, že při mši se má číst evangelium nejprve latinsky a potom slovansky. Kocel přivítal jak Metoděje, tak papežův návrh na obnovení někdejší arcidiecéze sremské, založené Kristovým učedníkem Andronikem a zaniklé roku 581.  Metoděj se vrátil do Říma s Kocelovou odpovědí a s dvacetičlenným doprovodem panonských

Situace na Moravě kolem roku 870.

Východofranský král Ludvík II. Němec se obával důsledků misijní činnosti slovanských věrozvěstů a využil každé vhodné příležitosti k vystoupení proti Rostislavovi. Po pohraničních šarvátkách roku 868 a minulých neúspěších chtěl zaútočit v srpnu roku 869 se silným vojskem na Moravu. Sám Ludvík II. Němec zůstal nemocen v Řezně, proto v čelo vojska Franků a Alamanů postavil nejmladšího syna Karla. Ten přitáhl před silně opevněnou Rostislavovu pevnost, avšak bez jednoznačného úspěchu. Rostislav se měl uchýlit pod ochranu hvozdů. Bylo však pustošeno území Moravy. Starší syn Ludvíka Němce Karloman vpadl s Bavory do Svatoplukova nitranského údělného knížectví a neméně pustošil krajinu. Ničivé útoky německých vojenských sborů hůře snášel Svatopluk, což mohlo být počátečním impulsem k neshodám mezi Rostislavem a jeho synovcem Svatoplukem. Ludvík Němec se totiž postaral, aby za jakési podmínky dosáhl míru s Moravany. Je možné, že se jednalo o následné vyjednávání Karlomana se Svatoplukem. Svatopluk totiž začal sledovat svoji vlastní politiku spolupráce s Franky. To mělo za následek hněv Rostislavův, proto někdy na jaře roku 870 nastražil na Svatopluka léčku ve snaze nechat ho zahubit. Svatopluk však byl někým varován a podařilo se mu uniknout. Když Rostislav poznal, že úmysl byl prozrazen, vydal se pronásledovat unikajícího Svatopluka. Avšak sám přitom upadl do léčky. Byl zajat a vydán Karlomanovi. Ten

Zajetí Metoděje.

Zatímco na Moravě probíhaly převratné události, zajali Frankové Metoděje a vydali ho soudu bavorských biskupů. Ti totiž nelibě nesli, že ztráceli vliv v oblasti, kde dřív působili. V nebezpečí byl i jejich církevní majetek, zejména v Panonii. Soud probíhal za přítomnosti vladaře a v nenávistné atmosféře. Místo soudu není známo, předpokládá se, že v Řezně. Němečtí biskupové se nechtěli smířit s novou situací a vyčítali Metodějovi, že učí na jejich území. Metoděj statečně hájil právo sporného území na bezprostřední církevní podřízenost papeži. Odvolával se na to, že právo soudit ho nemají němečtí biskupové, ale pouze papež. Nepodlehl nátlaku, aby se vzdal arcibiskupství, proto byl držen dva a půl roku v benediktínském klášteře ve švábském Ellwangenu, v otevřené jámě, kryté pouze mříží. Prostřednictvím listů Metodějových žáků byl papež upozorněn, jak krutě a surově bylo s Metodějem zacházeno. Papež Hadrián II. začal tento případ vyšetřovat a pokoušel se jej vyřídit písemnou formou, ale bez úspěchu. Metoděj doufal, že na papežův rozkaz bude v krátké době osvobozen. Musel ještě přes dva roky snášet utrpení tělesné, ale mnohem víc duševního strádání mu působila nejistota a starost o Moravany.  Mnohem razantněji vystoupil až papež Jan VIII., který jako římský arcijáhen spolupracoval už s Mikulášem I., a nastoupil na Petrův stolec 14. prosince 872. Hned počátkem roku 873 poslal ankonského biskupa Pavla jako

Metoděj podruhé na Moravě.

Již v prvních moravských městech, vsích a dvorcích byl Metoděj vítán s velkou radostí. Knížata mu prokazovala velkou úctu. Svatopluk přijal Metoděje a odevzdal mu všechny kostely a všechno duchovenstvo na Moravě. Po návratu Metoděje se výrazně vzmohlo křesťanství na Moravě a vzmáhala se i Moravská říše, neboť Svatopluk sám začal využívat křesťanství k rozšiřování území. Metoděj plnil úkol papeže šířit křesťanství u Slovanů a využíval pravomoci posílat své kněze za hranice říše. Za spolupráce s Metodějem tak Svatopluk získal území na řece Visle. Svatopluk se v této fázi zaměřoval na územní zisk, uzavřel proto v roce 874 s Franky mír. V čele poselstva

Metoděj potřetí v Římě.

Papež Jan VIII. měl nedobré zkušenosti s násilnou mocí německých vladařů a viděl v tom určité nebezpečí pro obecnou svobodu církve. Brzy se přesvědčil o velikosti slovanského apoštola, jehož vystoupení bylo úctyhodné. Metoděj jasně a přesvědčivě ospravedlnil svoje počínání a působivě vylíčil upřímnou oddanost moravského vládce i moravského lidu. Jan VIII. shledal Metodějovo učení pravověrným ve všech církevních naukách a potvrdil Metodějovi všechny výsady jeho arcidiecéze a obdařil Metoděje předpisy coby papežského legáta pro šíření křesťanské víry mezi Slovany. Jáhnům a kněžím na území Svatoplukovy říše bez rozdílu národnosti papež nařídil pod hrozbou vyhnání poslušnost a poddanost Metodějovi.

Metoděj potřetí na Moravě.

Metoděj se vrátil na Moravu s potvrzením dřívějších výsad Hadriánových rozšířených o právo světit nové biskupy. Jeho působení však bylo obtížné a vyžadovalo psychickou odolnost, neboť Wiching kladl překážky. Neštítil se ani podvodu, když dorazil na Moravu před Metodějem a na základě falešného údajně papežova listu vystupoval jako jedině pravý moravský biskup a dokonce i před shromážděným lidem rozhlašoval lži, že papež kázal Metoděje i s jeho učením vyhnat ze

Metoděj v Cařihradě.

V Cařihradě byl arcibiskup Metoděj přijat všemi včetně císaře s velkou radostí a úctou. Císař i patriarcha slavnostně uvedli arcibiskupa do svého sídla. Císař se pochvalně vyjádřil o jeho učení, vyslyšel a splnil veškerá Metodějova přání a z řad jeho žáků si vyžádal

Metoděj počtvrté na Moravě.

V tu dobu již Metoděj cítil, že mu ubývá fyzických sil, apoštolská horlivost ho však pobízela, aby dokončil překlad zbývajících evangelií. Za tím účelem vybral ze svých žáků dva rychlopísaře. Za osm měsíců, od března do října včetně roku 884 stihli upravit překlad téměř všech knih (kromě knihy Makabejských). Pro tak obrovské dílo však Metoděj neměl zdaleka takové podmínky, jako tomu bylo za Rostislava, kdy vzájemně se podporující bratrská dvojice měla všestrannou podporu ze strany moravského knížete. Za panování Svatopluka téměř osamocený Metoděj nesl veškerou tíhu správy ještě neupravené arcidiecéze a řízení výchovy kněžstva. Ze strany vládce, jemuž Metodějovo dílo přinášelo v podstatě největší prospěch, nacházel příliš málo porozumění, o intrikách Wichinga a německých kněží, často spíše špionů Franské říše, než pravých misionářů, ani nemluvě. Snad jen všeobecná úcta ze strany lidu a Metodějův věhlas zabránila ještě větším potížím. O úctě k osobnosti Metoděje ze strany blíže nejmenovaného franského, údajně nepřátelského krále, který navštívil kraje kolem Dunaje a chtěl vidět Metoděje, vypovídá zpráva k roku 884. Oproti všeobecnému očekávání a varování bylo přijetí slavnostní a uctivé, cizí král se doporučil do Metodějových modliteb. Podle A. Brücknera (Die Wahrheit) je tímto králem míněn franský císař Karel III. Tlustý, třetí syn Ludvíka II. Němce, mimochodem spojenec Svatopluka I. Moravského z let 882 až 884. Dokud setrvával Svatopluk ve velkém přátelství s Arnulfem, nemanželským synem krále Karlomana, jemuž Karloman dříve přenechal správu Korutan a Panonie (Východní marky), měl Wiching na Svatopluka vliv. Méně těžkostí

Po smrti.

Když se Arnulf a Svatopluk v roce 885 opět spřátelili, Wiching nabyl zase více moci. Ve spojení s Arnulfem se vynasnažil, aby Metodějovi žáci byli násilím vyhnáni z Moravy. Tak jako dříve, tak i v tomto případě zřejmě používal k dosažení svého cíle podvržených papežských listů. Podle Wichingových zpráv byl sestaven papežský list Štěpána V. (VI.), kterým byl právě Wiching ustanoven Metodějovým nástupcem jako moravský biskup. Kromě toho papež vyslal na Moravu legáta biskupa Dominika se dvěma kněžími s pokynem, že Gorazd, než bude moci vykonávat pravomoci, se musí nejprve dostavit do

Odkaz.

Na počest Cyrila a Metoděje se každoročně koná Národní pouť na Velehradě za účasti tisíců věřících. V roce 1985 pouť za účasti až 200 000 lidí přerostla v demonstraci proti komunistickému režimu v Československu.

Svatý Metoděj (řecky "Μεθόδιος, Methodios"; latinsky "Methodius") (813 (prameny uvádějí i 815) v Soluni – 6. dubna 885 na Moravě) byl významný byzantský právník, státník, teolog, světec a jeden z nejvýznamnějších učenců 9. století. Spolu se svatým Cyrilem je hlavním patronem Moravy a spolupatronem Evropy. V barokních textech se vyskytuje i slovanská podoba jeho jména: Strachota; původně se však jmenoval Michael.

美多德(,古教会斯拉夫语:,英语: Methodius),也译作麦瑟迪乌斯、美多迪乌斯、梅笃丢斯、梅索迪奥。他最初的名字叫做迈克尔(希腊语:,英语:Michael)。由于不同的资料记载他的出生年份不同,这使得他的出生年月无法确定,他和他的兄弟西里尔谁大谁小也无法确定。大部分资料记载他出生于在825年或826年,并且比西里尔小。他出生在东罗马帝国萨洛尼卡(位于现在的希腊)。 。他同时被天主教会和东正教会封为圣人,被称为“圣美多德”。他和他的哥哥西里尔对大摩拉维亚和潘诺尼亚的斯拉夫人进行过传教活动。他们的传教活动大大影响了斯拉夫人的文明进程,这使得他们获得“斯拉夫人的传教士”的称号。 他们兄弟俩发明了格拉哥里字母。格拉哥里字母是第一种用来记录古教会斯拉夫语的字母。 他们死后,他们的学生继续对斯拉夫人进行传教工作。两兄弟都被东正教会授予“”的头衔。1880年,天主教教皇利奥十三世在天主教里为他们设立节日。1980年,天主教教皇约翰·保禄二世宣布他们与诺尔恰的圣本笃一起是欧洲的主保圣人。


Historie.

Skok o tyči byl v antickém světě používán v běžném životě. Starověcí Kréťané pomocí tyče naskakovali saltem na býky, Nomádi na koně a Keltové začali tyč používat ke skokům do dálky.  První dochované výsledky závodu pocházejí z 23. března 1866, kdy John Wheler v Londýně skočil 305 cm. V tu dobu bylo ještě povoleno šplhání a přehmatávání na tyči, čehož využívali především Japonci.  Revoluce přišla v roce 1889 kdy byla vydána první pravidla skoku o tyči a jedním z pravidel byl i zákaz šplhání a přehmatávání na tyči. V tu dobu se skákalo na dřevěných tyčích s kovovým bodcem, které měřily okolo 4 m a vážily přibližně 7 kg.  Druhé olympijské hry se konaly v roce 1900 v Paříži, které vyhrál výkonem 330 cm Irving Baxter.  První světový rekord s hodnotou 369 cm byl vytvořen již na bambusové tyči v roce 1908 a jeho držitelem byl Alfred Gilbert.  Na Letních olympijských hrách v roce 1924 konaných opět v Paříži se k zasunutí tyče začal používat dřevěný šuplík. Králem těchto olympijských her a celé éry „bambusu“ se stal Cornelius Warmerdam, který světový rekord posunul až na 477 cm v roce 1940.  Hliníková tyč se začala používat již v roce 1943, ale až roku 1957 dokázal Bob Gutowsky překonat Warmerdamův rekord o 1 centimetr. Nový rekord na sebe ovšem nenechal dlouho čekat a hned o rok později se na tyči ze sklolaminátu o rekord postaral George Davis výkonem 483 cm.  Jako první člověk světa se přes hranici 5 metrů přenesl Pentti Nikula, ale za první oficiální pětimetrový výkon je považován až o půl roku později skočený skok Briana Sternberga z 27. dubna 1963 na otevřeném hřišti ve Philadelphii.  Hranice šesti metrů byla překonána roku 1985 v Paříži legendárním ukrajinským "carem tyčkou" Sergejem Bubkou, který za svou kariéru nasbíral neuvěřitelných 35 světových rekordů. Halový byl o centimetr lepší než venkovní (což je neobvyklé) a měl hodnotu 615 cm. Dne 15. února 2014 jej překonal Francouz Renaud Lavillenie výkonem 616 cm. Dne 8. února 2020 ho překonal Švéd Armand Duplantis výkonem 617 cm. O týden později pak stejný atlet tento svůj nový světový rekord o další centimetr vylepšil.

Mužská soutěž.

Největšími fenomény světové tyčky jsou pravděpodobně Cornelius Warmerdam, Bob Richards a nám nejvíce známý Sergej Bubka, který jako první tyčkař překonal hranici 6 metrů.  Mezi českými tyčkaři v současnosti vyčnívají svými výkony Michal Balner, Štěpán Janáček, Jan Kudlička a Adam Ptáček. Nejlepším nynějším světovým tyčkařem je Francouz Renaud Lavillenie, vítěz Diamantové ligy v letech 2010, 2011, 2012, 2013 a 2014.

Ženská soutěž.

Ženská tyčka je relativně nová disciplína, která se na pořadí mistrovství světa dostala až v roce 1999. Mezi ženami se již v roce 1995 uplatnila bývalá gymnastka Daniela Bártová a zapsala se do historie jako první tyčkařka, která překonala hranici 420 cm. Dalšími velkými jmény ženské tyčky byly Emma George, Stacy Dragilaová, Světlana Feofanovová a na začátku 21. století se fenoménem ženské tyčky stala Jelena Isinbajevová.  Ale ani české tyčkařky nestojí v bitvách o tituly opodál. Již zmíněná Daniela Bártová je devítinásobnou světovou rekordmankou a vicemistryní Evropy. Mistryní světa v této disciplíně z roku 2001 je Pavla Hamáčková-Rybová, která se i po narození syna v roce 2009 stále skoku o tyči věnuje. Držitelkou českého rekordu byla šest let Kateřina Baďurová, výkonem 476 cm ji překonala v září 2013 svěřenkyně Františka Ptáčníka a Nikolaje Goroškova Jiřina Svobodová.

Skok o tyči je sportovní odvětví řazené do lehké atletiky. Cílem je překonání vodorovně umístěné laťky s pomocí dlouhé tyče: jedná se v podstatě o upravenou gymnastickou disciplínu, kdy atlet (gymnasta) po rozběhu opře tyč do skříňky v zemi pod laťkou (atleti jí říkají „šuplík“), tyč se následně ohne a atlet, který se drží druhého konce tyče, je vymrštěn do výšky, kde musí překonat laťku, aniž by ji shodil. Poté dopadne do měkkého doskočiště. Tyč může být vyrobena z libovolného materiálu, jakékoli délky i průřezu a musí mít hladký povrch. Atleti mají na každé výšce tři pokusy, ale po prvním nezdařeném si další mohou ušetřit na další postupnou výšku, ale na ni mají pouze dva pokusy.

撑杆跳高,也叫做撑竿跳高,是一项田径项目,由一个人用一根细长而灵活的杆子(在今天通常是由玻璃纤维或碳纤维制成的)帮助他跳过一定的高度。该项运动历史长久,在古代希腊,人类就利用长矛、木棍等长形物以撑过河流等障碍物。古克里特人和凯尔特人都有撑杆跳比赛的活动。而据记录,在554年的爱尔兰也出现撑越过河的游戏。18世纪,撑竿跳高由于能锻练身体,在德国曾流行一时,后来渐渐广泛,普及到全世界。1896年,男子撑杆跳成为奥运会的正式比赛项目,2000年女子撑杆跳亦成为奥运会的正式比赛项目。


Historie.

První Evropané, kteří se do oblasti dnešního Ohia dostali, byli v 17. století Francouzi. Celý region se v roce 1663 stal součástí Nové Francie. V průběhu 18. století získal jméno Vallée de l'Ohio (později anglicky Ohio Country), podle řeky Ohio, jejíž název vychází z irokézského slova označujícího „velkou řeku“. Britští průzkumníci sem začali pronikat teprve kolem roku 1750, nicméně celé území Velké Británii připadlo již roku 1763, coby výsledek sedmileté války. Po americké revoluci přenechali Britové v roce 1783 území Spojeným státům. V roce 1787 zde vzniklo velké Severozápadní teritorium, ze kterého se na začátku 19. století vydělil region Ohio, který se k 1. březnu 1803 stal 17. státem USA.

Geografie.

Se svou rozlohou 116 096 km2 je Ohio 34. největším státem USA, v počtu obyvatel (11,6 milionů) je sedmým nejlidnatějším státem a s hodnotou hustoty zalidnění 110 obyvatel na km2 je na desátém místě. Hlavním a největším městem je Columbus s 850 tisíci obyvateli. Dalšími největšími městy jsou Cleveland (390 tisíc obyv.), Cincinnati (300 tisíc obyv.), Toledo (280 tisíc obyv.), Akron (200 tisíc obyv.) a Dayton (140 tisíc obyv.). Ohiu patří 502 km pobřeží Erijského jezera. Nejvyšším bodem státu je vrchol Campbell Hill s nadmořskou výškou 472 m ve středozápadě státu. Největšími toky jsou řeky Ohio, tvořící hranici se Západní Virginií a Kentucky, Scioto a Muskingum.

Poloha.

Zeměpisná poloha Ohia ho přímo předurčuje k ekonomickému růstu. Protože Ohio spojuje Severovýchod se Středozápadem, mnoho dopravních linek vede skrz tento stát. Ohio má desátou nejrozvinutější síť dálnic v zemi.  Na severu státu je pobřeží Erijského jezera dlouhé více než 500 km. Jižní hranice státu jsou přirozeně vyznačeny tokem řeky Ohio. Další známé řeky jsou třeba Cyahoga, Great Miami River, řeka Maumee, Muskingum a Scioto. Největší přírodní katastrofa v dějinách Ohia nastala v povodí Great Miami River v roce 1913. Voda z řeky se rozlila v oblasti Daytonu. Kvůli tomu zde byl vypracován první projekt na ochranu před povodněmi ve Spojených státech.  Velké jezero svaté Mary bylo zbudováno ve středozápadní části státu, aby zásobovalo kanály, v období výstavby kanálů v letech 1820-50. Po mnoho let bylo toto jezero největším uměle vytvořeným na světě.

Klima.

Stát leží v mírném podnebném pásmu. Na většině území státu je vlhké kontinentální klima, ale do jižní části státu zasahuje vlhké subtropické klima. Léta jsou horká a vlhká a zimy jsou většinou chladné. Srážky jsou během roku jen mírné. Nehostinné počasí není v Ohiu nijak neobvyklé, protože je to věčné bojiště mezi teplým Golfským a studeným Arktickým proudem. Ale tornáda tu jsou méně častá než ve státech na západ od Ohia. Stejně jako zemětřesení, která jsou v Ohiu vzácná. Největší naměřená teplota byla zaznamenána v červnu roku 1934 blízko města Gallipolis a to 45 °C. Nejnižší naměřená teplota byla zaznamenána v únoru roku 1899 u města Milligan a to téměř -40 °C.

Demografie.

Podle sčítání lidu z roku 2010 zde žilo 11 536 504 obyvatel. Asi 3,5 % obyvatel Ohia se nenarodilo ve Státech.  Více než čtvrtina obyvatel má původ v Německu, 13 % v Irsku a téměř 10 % v Anglii. Čtvrtina obyvatel Ohia je mladší 18 let a 13 % je starší 65 let.

Rasové složení.

Obyvatelé hispánského nebo latinskoamerického původu, bez ohledu na rasu, tvořili 3,1 % populace.

Ohio (anglická výslovnost, oficiálně ) je stát nacházející se na východě Spojených států amerických, v oblasti východních severních států ve středozápadním regionu USA. Ohio hraničí na východě s Pensylvánií, na jihovýchodě se Západní Virginií, na jihu s Kentucky, na západě s Indianou a na severu s Michiganem. Severovýchodní ohraničení tvoří Erijské jezero, kde Ohio sousedí s kanadskou provincií Ontario.

俄亥俄州(英语:State of Ohio)位于美国中西部,是五大湖地区的组成部分。俄亥俄州处于美国文化和地理的交叉口,州民来自新英格兰、美国中部、阿巴拉契亚和美国上南部等地区。俄亥俄州是第一个依据《西北法令》加入联邦的州,英文缩写为“OH”(以前为“O”)。“俄亥俄”一词源于当地原住民易洛魁族语,意为“美好之河(Beautiful River)”。为了表达敬意,美国海军以“俄亥俄”命名过多艘军舰,如俄亥俄级潜艇、俄亥俄号战舰。