Klasické 4WD.

Four-wheel drive – Za běžných podmínek pohání vůz pouze jedna, většinou zadní, náprava. V případě potřeby zapne pohon na všechna čtyři kola sám řidič. Při 4WD pohonu nemá vůz středový diferenciál. Přední a zadní hnací hřídele tak nespolupracují. Přední náprava tak nemůže jet rychleji, než zadní. Tzv. part time 4WD je vhodný na mokrý povrch.

Full 4WD.

Full four-wheel drive – Pohon pomocí mezinápravového diferenciálu, který doplňuje přední a zadní nápravové diferenciály. Síla motoru je tak distribuována na všechna kola současně a neustále. V těžkém terénu se "provozní nevýhoda" mezinápravového diferenciálu eliminuje jeho uzávěrkou.

Výhody.

Má pohon všech kol k dispozici neustále a je schopný jeho provozu i na suchých pevných podkladech, kde by se přiřaditelný pohon předních kol poškodil. Pohodlnější bez nutnosti ruční obsluhy.

Nevýhody.

Vyšší konstrukční náročnost, cena a spotřeba paliva. "Provozní nevýhoda diferenciálu": pokud se jedno z kol nápravy dotýká povrchu podkladu s nízkým koeficientem tření (např. led nebo i voda, jemný štěrk, prach) a druhé kolo nápravy se dotýká podkladu s vyšším třecím koeficientem (např. asfalt, beton), dojde při rozjedu k situaci, kdy kolo "na ledě" se začne protáčet a kolo "na asfaltu" zůstane stát. Protáčející se kolo se točí dvakrát rychleji. Trakční síla kola s nižším koeficientem tření se sníží a tím se dle zákona akce a reakce sníží i moment působící na dotyčné kolo. Protože diferenciál udržuje oba výstupní momenty stále shodné, sníží se tím zároveň o stejnou hodnotu i moment a trakční síla opačného, neprokluzujícího kola. A v případě pohonu všech kol se třemi diferenciály budou takto ovlivněna všechna ostatní hnací kola. Tj. poklesem tažné síly jednoho kola se celková tažná síla auta s pohonem jedné nápravy zmenší prakticky dvojnásobně a u auta s pohonem obou náprav vybeveného třemi diferenciály dokonce čtyřnásobně. Podmínky pro rozjezd vozidla se tím výrazně zhorší. Zde je proto vhodné činnost mezinápravového diferenciálu eliminovat jeho uzamčením. Takřka všechny terénní vozy s mezinápravovým diferenciálem uzávěrku mají. Některé vozy jsou vybaveny tzv. samosvorným mezinápravovým diferenciálem, kde není nutné obsluhovat uzávěru ručně (diferenciál se uzavírá automaticky díky jeho konstrukci), typicky mají tento typ například automobily Audi.

Klasičtí zástupci.

Land Rover Defender, Jeep Grand Cherokee, Lada Niva

Pohon 4 × 4 nebo pohon obou náprav, kráceně 4 × 4 či 4WD (z anglického "four-wheel drive"), je systém pohonu všech čtyř kol automobilu. Hnací agregát přitom může být umístěn v přední či zadní části vozidla. Pohon může být stálý nebo přiřaditelný k jedné z náprav, zatímco druhá má pohon trvale přiřazený. Je-li přiřaditelný, připojuje se pomocí páky, případně elektronicky. Trvalý pohon se rozděluje prostřednictvím mezinápravového diferenciálu rovnoměrně (50:50 anebo v určitém poměru (například 33:67–50:50). Pohon 4 × 4 může být redukovaný zařazením převodovky, která sníží rychlost otáčení kol, ale zároveň zvýší krouticí moment, který přenáší. Redukovaným pohonem disponují především terénní automobily. Vozy určené skutečně do terénu umožňují uzamknout zadní, případně střední diferenciál (výjimečně i přední), čímž se zvýší průchodnost vozidla terénem.

四轮驱动(英语:4WD, 4-Wheel Drive),又称四轮传动,是指汽车所输出的扭矩传递到所有四个车轮上的设计。很多人看到四轮驱动就会联想到越野车和SUV,但实际上四轮驱动也被广泛应用于很多道路车辆上,以在不同的路面及天气状况下,为车辆提供更好的加速性能及可控性。


Princip.

Vojsko se před bitvou rozvinulo do dvou až tří sledů, z nichž každý se skládal ze tří až šesti řad. Nejčastěji měl sled 3 řady, které stály asi půl metru od sebe, vojáci v nich byli vedle sebe poměrně blízko, ale jen natolik, aby měli dostatek místa na nabíjení zbraně. Nejsouvislejší byl první sled, zatímco další měly zaplnit mezery, vysunout se na křídla nebo chránit týl.  Vzdálenost mezi jednotlivými sledy představovala 150 - 300 kroků. Pokud armáda útočila, těžké dělostřelectvo stálo před prvním sledem a na křídlech, pokud šlo o obranný boj, obvykle děla stála za prvním sledem. Lehké dělostřelectvo krylo mezery mezi prapory. V centru bojové sestavy byla pěchota, na křídlech jízda. Boj se začínal zpravidla dělostřeleckou přípravou. Pěchota postupovala v dlouhých řadách rovnoměrným krokem proti nepříteli. Když se dostala na účinný dostřel, na povel spustily palbu celé prapory nebo čety tak, že nejdříve střílely liché čety postupně od první po sedmou, potom je na rozkaz předběhly sudé čety a vše se opakovalo. Takto se palba prolínala podél celé útočné linie. Pěší prapory při útoku stále vyrovnávaly řady a udržovaly krok. Nesměly je narušit ani když se jim pod nohy přikutálel granát. Tato strnulost sice umožňovala zachovat bojovou sestavu, zpomalovala však její pohyb a vázala ji na rovný nečlenitý terén. Když se pěchota přiblížila k nepříteli, podnikla bodákový útok. K boji na bodáky však docházelo zřídka, neboť bránící se strana často zvolila raději ústup, protože boj zblízka měl za následek velké ztráty. Ze stejného důvodu obvykle pěchota nepronásledovala nepřítele, protože by tím narušila svou sestavu a vystavila se neočekávanému útoku protivníkovy jízdy. Boj tedy rozhodla účinnost a sila palby, ne boj zblízka, jak bylo běžné v minulosti.  Aplikace lineární taktiky vyžadovala dobrou koordinaci a především dlouhý výcvik jednotlivých vojáků, kteří museli znát své místo ve formaci, což vyžadovalo častá cvičení.

Lineární taktika byla taktika boje vojsk, bojujících v semknuté sestavě, využívaná především v 18. století. Zavedl ji a úspěšně využil pruský král Fridrich II. Veliký během sedmileté války (1756 – 1763). Poskytovala nejlepší podmínky pro palbu salvou, jednotky seřazené do lineární formace však byly málo pohyblivé a zranitelné útoky jízdy. Později ji doplnila a překonala taktika kordonů a kolon.

线式作战是指交战双方的战场具有清晰的交战线,作战方法以近乎线性规则的方式来运行,交战过程中双方的战场呈现出相互对峙的线状界限,而且有明确的前后方区分。这种战争方式在二次大战之前一直是战场的主流,但是已不再适用于当今的战争形态。


Osobní život.

Amanda Seyfried se narodila v Allentownu v Pensylvánii dne 3. prosince 1985. Je německého původu. Matka Anne se živí jako pracovní terapeutka a otec Jack Seyfried je lékárník. Má starší sestru Jennifer, která je hudebnicí ve Filadelfii, kde řídí rockovou kapelu Love City. V roce 2003 absolvovala na univerzitě Allentown's William High School.  Trpěla úzkostí a panickými záchvaty. Měla trému, a proto si až do dubna 2015 nezahrála v divadelním představení.  Tři roky chodila se svým kolegou z Mamma Mia!, Dominicem Cooperem. Od roku 2013 do roku 2015 chodila s hercem Justinem Longem. V roce 2016 začala chodit s hercem Thomasem Sadoskim. Pár oznámil zasnoubení 12. září 2016, v březnu 2017 uzavřeli sňatek. 24. března 2017 bylo oznámeno, že se páru narodila první dcera Nina Seyfried Sadoski.

Kariéra.

Začátek kariéry (1996–2006).

Jako modelka se objevila spolu s herečkou Leighton Meester v reklamě na oblečení firmy Limited Too. S modelingem přestala v 17 letech a začala pracovat jako servírka. Amanda chodila na hodiny zpěvu, studovala operu a v mládí ji vyučoval broadwayský učitel.  V roce 2003 se pokoušela o získání role Reginy George ve filmu "Protivný sprostý holky", kterou nakonec ztvárnila Rachel McAdamsová. Producenti ji nakonec obsadili do role hloupoučké kamarádky Karen Smith. Film měl obrovský úspěch a vydělal přes 129 milionů dolarů. Spolu s herečkami získala za film Filmovou cenu MTV v kategorii nejlepší tým na filmovém plátně. Během let 2004–06 hrála vedlejší roli v seriálu "Veronica Mars." Původně se ucházela o hlavní roli, tu však získala Kristen Bell.  V roce 2005 si zahrála hlavní roli Samanthy ve filmu "Nine Lives.". Ve stejném roce hrála vedlejší roli Mouse v nezávislém seriálu "American Gun". V roce 2006 se objevila v pěti dílech seriálu "Wildfire" v roli Rebeky a zahrála si hlavní roli v krátkometrážním filmu "Gypsies, Tramps & Thieves" režiséra Andrea Janakas. P

Amanda Seyfried (* 3. prosince 1985, Allentown, Pensylvánie, USA) je americká herečka, zpěvačka-skladatelka a bývalá dětská modelka. Svou hereckou kariéru zahájila v patnácti letech.

阿曼达·蜜雪儿·塞佛瑞(英语:Amanda Michelle Seyfried,1985年-12月3日)是美国女演员、歌手,曾担任模特儿,她从11岁开始担任演出,从此开启了她的演艺生涯。
 2004年,她参与的第一部电影作品《辣妹过招》正式上映,同时也开始参与一些独立制片的电影,如《九条命》(2005)、《布鲁斯威利之终极黑帮》(2006)。她也在UPN TV的节目《侦探小天后》(2004-2006)担任了常设角色。在2006至2011年间,她参与HBO的《三栖大丈夫》。在那之后,亚曼达参与了的音乐剧电影《妈妈咪呀》的演出。
 其他由她担任主要角色的电影作品还有《辣的要命》(2009)、《色·诱》(2009)、《最后一封情书》(2010)、《给茱丽叶的信》(2010)、《血红帽》(2011)、《钟点战》(2011)、《致命救援》(2012)、《悲惨世界》(2012)、《A片女神 深喉咙》(2013)及《西部的一百万种死法》(2014)与《熊麻吉2》(2015)等。


Polarizace dielektrika.

Vložením izolantu do elektrického pole nastává jev, který se nazývá polarizace dielektrika. Při polarizaci se z atomů nebo molekul dielektrika ("nepolární" dielektrikum) působením přitažlivé a odpudivé elektrické síly stanou elektrické dipóly – dojde k "nesymetrickému" rozložení částic s elektrickým nábojem uvnitř atomů nebo molekul (blíž k jedné straně elektrony, blíž ke druhé straně jádro atomu). Taková polarizace se nazývá atomová polarizace. Některé látky ("polární" dielektrika, např. voda) obsahují elektrické dipóly i bez působení vnějšího elektrického pole. Jejich směr je ale chaotický a při polarizaci dojde pouze k uspořádání dipólů do jednoho směru. Taková polarizace se nazývá orientační polarizace.  Všechny elektrické dipóly mají při polarizaci stejnou polaritu opačnou k polaritě vnějšího elektrického pole. Tím se velikost vnějšího elektrického pole zmenšuje. Poměr intenzity "E" vnějšího elektrického pole k intenzitě výsledného elektrického pole "E" udává relativní permitivita dielektrika "ε":

Vodivost dielektrik.

Ve slabých polích jsou příčinou vzniku volných nosičů nábojů cizí atomy nebo příměsi které disociují. Vodivost ve slabých polích má iontový charakter.

Příčina vodivosti.

Elektrony se pohybují a naráží na neutrální částice (nárazová ionizace), které ionizují. Při velkém počtu částic může dojít k elektrickému průrazu izolantu, tzn., že izolant přestane být izolantem a stává se součástí vodiče.

Průraz dielektrika.

Působením silného elektrického pole může dojít k průrazu dielektrika, tzn., že uvnitř dielektrika se vytvoří vodivé spojení, kterým může procházet elektrický proud. Po dráze elektrického proudu se díky velké elektrické síle vytrhují elektrony z atomů nebo molekul. Může dojít k trvalému nebo k dočasnému poškození dielektrika.  Velikost maximálního elektrického pole, při němž ještě nedojde k průrazu, se nazývá dielektrická pevnost a závisí na velikosti ionizační práce, potřebné k ionizaci (uvolnění elektronu z atomu). Možnost průrazu též charakterizuje průrazné napětí, které udává nejmenší velikost napětí, které způsobí průraz při dané tloušťce dielektrika.  Hodnoty dielektrické pevnosti "E" pro některá dielektrika:

Dielektrické ztráty.

Při působení proměnného elektrického pole na dielektrikum (kondenzátor) se část elektrické energie přemění v teplo, kterým se dielektrikum ohřívá. Dielektrickou ztrátu si lze představit z jednoduchého modelu. Pokud máme ideální kondenzátor bez ztrát elektrické energie, pak proud předbíhá napětí v kondenzátoru o φ = 90° (střídavé napětí). V případě reálného kondenzátoru je ale posun proudu vůči napětí menší než φ < 90°, což je způsobeno tím, že část elektrické energie se přeměnila na teplo. A tato energie je dána zbytkem úhlu do 90°, tedy "ztrátový úhel" = 90° minus "φ (reálného kondenzátoru)". Tangens tohoto úhlu odpovídá dielektrické ztrátě.

Použití dielektrik.

Elektrické izolanty se používají především k "izolaci" elektrických vodičů (kabelů), k oddělení vodivých částí spotřebičů, ke zvýšení kapacity kondenzátorů.

Dielektrikum je látka (většinou izolant), která má schopnost polarizace (tedy být polarizována). Izolanty jsou podmnožinou dielektrik, každý izolant je dielektrikem, nikoli však každé dielektrikum izolantem.

介电质(英语:dielectric)是一种可被电极化的绝缘体。假设将介电质置入外电场,则束缚于其原子或分子的束缚电荷不会流过介电质,只会从原本位置移动微小距离,即正电荷朝着电场方向稍微迁移位置,而负电荷朝着反方向稍微迁移位置。这会造成介电质电极化,从而在介电质内部产生反抗电场,减弱整个介电质内部的电场。假若介电质是由弱键结的分子构成,则这些分子不但会被电极化,也会改变取向,试着将自己的对称轴与电场对齐。


Výskyt.

Původní na východě Severní Ameriky, nejčastěji roste ve vlhkých lesích. V Evropě se začala pěstovat v roce 1700.

Historie.

Pěstovat aronii začal kolem roku 1910 ruský biolog a pěstitel ovoce Ivan Mičurin zároveň s dalšími drobnými druhy ovoce, jako například jeřáby.

Popis.

Strom nebo keř. Stromy rychle stárnou. Listy jsou střídavé, jednoduché, celokrajné s vroubkovanými okraji. Na podzim listy září červenými a oranžovými odstíny. Květy jsou malé, s 5 okvětními a 5 kališními lístky, složené v chocholičnatém květenství. Plodem je malá malvice se svíravou tříslovitou příchutí. Plody jsou pojídány ptáky, s jejichž trusem jsou roznášeny na velké vzdálenosti.

Použití.

Úspěšnost jako léčivo.

Aronie jako bohatý zdroj antioxidantů může být prospěšný ke snížení rizika onemocnění způsobeného oxidačním stresem. Mezi případy, kde se podle hodnocení předběžných výsledků ukazují výhody antokyanů v aroniích je například kolorektální karcinom (Lala et al. 2006) a kardiovaskulární choroby (Bell & Gochenaur 2006), chronické záněty (Han et al. 2005), žaludeční poruchy (peptický vřed) (Valcheva-Kuzmanova et al. 2005), zánět oka (uveitis) (Ohgami et al. 2005) a jaterní selhání ( Valcheva-Kuzmanova et al. 2004). Při měření antioxidační síly (kapacity absorpce kyslíkových radikálů) vykazuje aronie jednu z nejvyšších dosud zaznamenaných hodnot.

Obsahové látky.

Plody aronie mají "vysoký obsah vitamínu C a antioxidantů". Aronie je předmětem zájmu vědců díky svému temně purpurovému, téměř černému zbarvení, který vzniká z vysokého obsahu polyfenolických sloučenin, zejména antokyanů. Celkový obsah antokyanů je 1480 mg na 100 g čerstvých plodů a proanthocyanidinů 664 mg na 100 g. Obě hodnoty patří k nejvyšším měřeným množstvím v rostlinách do jara 2009.  Analýza antokyanů v aroniích zjistila tyto jednotlivé chemické látky (u nichž je známo, že se vyskytují v rostlinách): cyanidin-3-galaktosid, epikatechin, kyselina kávová, kvercetin, delfinidin, petunidin, pelargonidin, peonidin a malvidin. Všechny jsou ze skupiny flavonoidů, jsou to fenolické antioxidanty.  Rostliny vyrábí (podle dostupných informací) pigmenty hlavně ve slupce plodů na ochranu semen proti ultrafialovému záření. Absorpcí UV záření v ultrafialovém-purpurovém spektru pigmenty filtrují intenzivní slunečního světlo, a mají úlohu v ochraně zárodku před poškozením. Zářivě barevné pigmentace také přitahují ptáky a zvířata ke konzumaci ovoce a rozšiřování semen v jejich trusu.  Antokyany nejen přispívají k svíravé chuti (což údajně odrazuje škůdce a infekce), ale také dává "Aronii" mimořádnou antioxidační sílu, která bojuje vůči oxidačnímu stresu ovoce během fotosyntézy.

Účinky na lidské zdraví.

Plody arónie mají blahodárný vliv na krevní oběh, snižují hladinu cholesterolu v krvi i krevní tlak. Doporučují se proto při ateroskleróze. Prospěšné jsou dokonce i při cukrovce – obsahují totiž přírodní sorbit, sladidlo vhodné i pro diabetiky. Cenný je nejen obsah vitamínů, ale také bioflavonooidů, rutinu pro pevné cévy, který se z plodů i extrahuje pro výrobu léčiv, a dále železa, jódu, fluoru, manganu a dalších mikroelementů, nezbytných pro pevné zdraví a vitalitu.  V roce 2003 vědci z Univerzity of Maryland získali náznaky, že látky izolované z aronie by mohly mít velký efekt v boji s rakovinou tlustého střeva. Příznivé ochranné účinky při vážných střevních potížích, včetně akutních lézí, potvrdily i japonské studie provedené na laboratorních zvířatech.  Zdravotní význam má i arónie zavařovaná, ale přínosnější jsou plody čerstvé. Trpkou chuť lze odstranit rozmačkáním plodů s medem nebo smetanou.

Pěstování.

Roste i v polostínu pod stromy. Aronie jsou odolné vůči suchu, škůdcům, chorobám a snáší průmyslové znečištění.

Sklizeň.

Plody aronie (černého jeřábu) dozrávají v polovině léta, ale když je sklidíme přezrálé, po prvních mrazících, jejich chuť je méně tříslovitá. Chráníme je před ptáky, kteří je jinak mohou spást ještě před sklizní. Plody se snadno udržují zmražené, aniž by obsah cenných látek byl nějak snížen. Tepelná úprava způsobuje rozklad některých vitamínů, např. vitaminu C. Plody dozrávají během září a tím můžeme zahájit i první sklizeň. Samozřejmě by měly být plody dokonale vyzrálé a sladké. Na stromě se mohou plody ponechat až do prvních mrazíků. Po sklizni vydrží plody v dobrém stavu i dva měsíce, pokud jsou uchované na chladném a suchém místě.

Rozmnožování.

Semeny, vegetativně kopčením, očkováním na hloh ("Crataegus monogyna"). Očkovanci jsou velmi krátkověké malé stromy.

Druhy.

Temnoplodec planikolistý, "Aronia arbutifolia", roste do výšky 2-4 m, vzácně do 6 m. Listy jsou 5-8 cm dlouhé a zubatě ochlupené na vnitřní straně. Květy jsou bílé nebo narůžovělé, 1 cm v průměru, se žláznatými kališními lístky. Plody jsou červené, 4-10 mm v průměru, které v zimě zůstávají na stromech. Plody si pro jejich vůni oblíbily indiánské děti. Temnoplodec planikolistý má vzpřímeně rostoucí kultivar Aronia arbutifolia 'Erecta', formu macrophylla s vyšším až stromovitým růstem a varietu pumila s nižším růstem.  Temnoplodec černý, černý jeřáb, aronie, "Aronia melanocarpa", bývá menší, jen zřídka vyšší než 1 m, vzácně 3 m, a snadno se šíří kořenovými výhonky. Listy jsou menší, ne více než 6 cm dlouhé, s žláznatými jemně zubatými listy. Listy jsou holé na spodní straně. Květy bývají bílé, o průměru 1,5 cm, s holými kališními lístky. Plody jsou černé, 6-9 mm v průměru. Plody nezůstávají na stromech v zimě. Temnoplodec černý (Aronia melanocarpa) má odchylky 'elata' s bujnějším růstem a 'grandiflora' s většími květy.  Kříženci obou druhů jsou "Aronia x prunifolia". Listy jsou středně ochlupené na spodní straně. Plody jsou vybarvené od červené do černé barvy, 7-10 mm v průměru, nepřetrvávající přes zimní období.

Temnoplodec ("Aronia") neboli aronie, také zvaná černý jeřáb, zahrnuje tři druhy opadavých keřů z čeledě růžovité. Je vzdáleně příbuzná hrušni a jeřábům. Jejich jedlé černé plody jsou ceněny pro vysoký obsah vitamínů a tříslovin. Název "chokeberry" v angličtině pochází ze svíravé chuti plodů, které v USA a v Anglii nejsou pojídány syrové, ale například v džemech.

野樱莓(学名:,英文:Black chokeberry),是蔷薇科的一种落叶灌木,原产于北美洲东部湿树林和沼泽。野樱莓被栽培为观赏和植物和经济作物,果实可以生吃,也能用来制作酒、果酱、糖浆、果汁、茶、沙拉、啤酒和冰淇淋。


Rozšíření.

Treska obecná obývá chladnější vody severního Atlantského oceánu. Vyskytuje se tak na východním pobřeží USA a Kanady, okolo Grónska, Islandu, Velké Británie, Španělska, Portugalska, Francie, Dánska, Norska, Finska a části evropského Ruska. Vyskytuje se i v Baltském moři, kam proniká z Atlantského oceánu.  Hlavní populace tresky obecné se nacházejí v několika oblastech, těmito oblastmi jsou: Severní moře, severovýchodní Atlantský oceán, Labradorské moře a u Grand Banks. Obývá vody do hloubky přibližně 600 metrů pod mořskou hladinou, ale nejčastěji se vyskytuje v rozmezí 150 až 200 m pod hladinou. Preferuje teploty vody mezi 2–15 °C. Vyskytuje se od pobřežních vod po oblasti kontinentálního šelfu.

Popis.

Velikost tresky se liší jak podle věku, tak i podle místa jejího výskytu. Obecně platí, že je treska menší v závislosti na rostoucí severní zeměpisné šířce. V oblasti Atlantského oceánu dorůstá treska okolo 2 m a maximální hmotnosti 90 kg (jiný zdroj uvádí až 96 kg), v oblasti Severního moře se vyskytují jedinci, kteří dorůstají délky okolo 80 cm. Treska má mohutnou hlavu s předsunutou horní čelistí. Na spodní čelisti se nachází dlouhý vousek, který vyčnívá, čelist je vybavena drobnými zuby. Na těle jsou rozmístěny tři hřbetní ploutve a dvě řitní ploutve zaobleného tvaru. Na konci těla se nachází ocasní ploutev, která se na konci rozšiřuje.  Tělo je pokryto malými podlouhlými šupinami. Barva těla je různá a mění se s věkem. V mládí jsou ryby načervenalé či skvrnitě hnědé s dobře viditelnou bílou postranní čárou.

Chování.

Samci tresky za pohybu vydávají zvuky, které zní jako chrochtání.

Potrava.

Treska obecná se na začátku života živí planktonem, ale později se zní stává dravá ryba, která pojídá mnohoštětinatce, korýše, měkkýše a menší druhy ryb.

Rozmnožování.

Tření tresky probíhá v jarních měsících od února do dubna, kdy se teplota vody pohybuje pouze mezi 4 až 6 °C v hloubce 100 až 200 m. Jedinci táhnou do míst tření až tisíce kilometrů, kde následně samice vypustí několik miliónů jiker (mezi 0,5 až 9,5 milióny kusů), které mají velikost okolo 1,5 mm. Z oplodněných vajíček se za 2 až 4 týdny vylíhnou mladé rybky žijící u dna. Pohlavní dospělosti treska dorůstá již během 2 až 4 roku života, v oblasti Barentsova a Islandského moře ale až za 5 až 7 let.  Tresky žijí v několika vzájemně oddělených populacích, které se rozmnožují v určitých oblastech oceánu v hloubkách okolo 200 metrů.

Hospodářský význam.

Treska obecná je důležitou rybou v moderním rybolovu, která je velice hojně lovena na obou stranách Atlantského oceánu. Dříve se předpokládalo, že její hejna jsou nevyčerpatelná, ale v průběhu let její populace rapidně prořídla. V současnosti probíhají snahy o stabilizaci populací a o trvale udržitelný rybolov. Převážně oblasti okolo Ameriky jsou ale i nadále nadměrně loveny, což má nepříznivý vliv na obnovu populace. Trvalý tlak v oblasti amerického pobřeží se projevil na věku a velikosti ulovených tresek. Panují obavy, že tato skutečnost by mohla negativně ovlivnit budoucí populace a schopnost regenerace početních stavů. V oblasti Severního moře se již dokonce hovoří o tom, že je zde treska na hranici vyhynutí.  Její bílé maso je připravováno na mnoho způsobů a patří mezi oblíbené a oceňované jako chutné. Distribuuje se čerstvá, mražená, uzená, jako filé či je z jejich jater vyráběn rybí olej. Další části těla jako kůže či vzduchový měchýř jsou používány na výrobu klihu.

Průměrný obsah látek a minerálů.

Tabulka udává dlouhodobě průměrný obsah živin, prvků, vitamínů a dalších nutričních parametrů zjištěných v mase tresky.

Treska obecná ("Gadus morhua" Linnaeus, 1758) je mořská ryba z čeledi treskovitých, která může dorůstat velikosti až 2 m a hmotnosti 90 kg. Jde o silnou a mohutnou rybu, která žije v hejnech v oblastech nad pevninským šelfem, kde v hloubce mezi 30 až 80 metry vyhledává svoji kořist v podobě malých ryb (např. sledi) žijících ve velkých hejnech. V ideálním stavu se může treska obecná dožít až 60 let, ale moderní intenzivní rybolov má za následek, že tresky jsou uloveny mnohem dříve než dosáhnou tohoto věku či maximální možné hmotnosti. V současnosti jsou loveny tresky o hmotnosti okolo 11 kg a jedinci nad 15 kg jsou vzácní.

大西洋鳕("Gadus morhua")为鳕属的模式种,被IUCN列为次级保育类动物,分布于北大西洋及北冰洋,栖息深度100-1000米,,为高经济价值的食用鱼,另外也是重要的养殖鱼及游钓鱼。


Život.

Marcel Dupré se narodil 3. května 1886 v Rouenu do hudební rodiny. Jeho otec byl varhaníkem a přítelem varhanáře Aristida Cavaillé-Colla, který v jejich rodinném domě postavil varhany. Marcel byl od malička považován za zázračné dítě. V roce 1904 vstoupil na pařížskou konzervatoř. Jeho učiteli byli Louis Diémer a Lazare Lévy (klavír), Alexandre Guilmant a Louis Vierne (varhany) a Charles-Marie Widor (kontrapunkt a skladba). V roce 1914 získal Římskou cenu za kantátu "Psyché".  V následujících letech se věnoval rozsáhlé koncertní činnosti. Uskutečnil více než 2000 varhanních koncertů v Evropě, Spojených státech, Kanadě i Austrálii. Zvláštní místo mezi nimi zaujímá provedení úplného varhaního díla Johanna Sebastiana Bacha, které uskutečnil na deseti koncertech v roce 1920 v sále Pařížské konzervatoře a zopakoval o rok později v Palais du Trocadéro. Všechy koncerty hrál zpaměti.  V roce 1924 byl zvolen čestným členem americké hudební společnosti Phi Mu Alpha Sinfonia a v roce 1926 byl jmenován profesorem hry na varhany a improvizace na Pařížské konzervatoři. V této funkci setrval až do odchodu do důchodu v roce 1956. Poslední dva roky byl i jejím ředitelem. V roce 1934 Dupré vystřídal Charlese-Mariu Widora ve funkci titulárního varhaníka chrámu sv. Sulpicia v Paříži, kde působil až do své smrti. Kromě toho byl v letech 1947–1954 ředitelem tzv. Americké konzervatoře, která sídlila na královském zámku ve Fontainebleau.  Jako skladatel zkomponoval 65 opusových čísel. Jeho varhanní skladby se vyznačovaly mimořádnou obtížností a některé z nich byl schopen zahrát pouze on sám (např. "Trois Préludes et Fugues", op. 7). Jako pedagog vychoval dvě generace znamenitých varhaníků. Mezi jeho žáky byli např. Jehan Alain, Marie-Claire Alain, Jean-Marie Beaudet, Pierre Cochereau, Françoise Renet, Jeanne Demessieux, Rolande Falcinelli, Jean-Jacques Grunenwald, Jean Guillou, Jean Langlais, Carl Weinrich a Olivier Messiaen.  Kromě vlastních skladeb Dupré připravoval studijní edice varhanních skladeb Johanna Sebastiana Bacha, Georg Friedrich Händel[Georga Friedricha Händela, Wolfganga Amadea Mozarta, Franze Liszta, Felixe Mendelssohna-Bartholdyho, Roberta Schumanna, Césara Francka a Alexandra Glazunova. Dále publikoval metodiku hry na varhany (1927), dvě pojednání o varhanní improvizaci (1926 a 1937) a učebnice harmonické analýzy (1936), kontrapunktu (1938), fugy (1938) a doprovodu gregoriánského chorálu.  Zemřel 30. května 1971 v Meudonu nedaleko Paříže, kde je také pochován.

Marcel Dupré (výslovnost: [maʁsɛl dypre]) (3. května 1886 Rouen, Francie – 30. května 1971 Meudon) byl francouzský varhaník, klavírista, skladatel a pedagog.

马塞尔·迪普雷(,1886年-5月3日-1971年-5月30日),法国作曲家,管风琴家。出生在鲁昂的一个音乐世家,父亲是当地的管风琴师,并在自己家中建造了一架管风琴。迪普雷18岁时进入巴黎音乐学院,学习作曲和管风琴演奏。1914年获罗马大奖,1920年成功举办了10场系列音乐会,背谱演奏巴赫的所有管风琴曲。1926年受聘在巴黎音乐学院任教,1934年接替维多尔任圣叙尔比斯教堂的管风琴师直到去世。迪普雷的作品以管风琴曲为主。他的音乐受到巴赫和维尔纳的影响较大,但和声与对位的写作更为复杂,且带有印象主义特点,要求很高的演奏技巧,受到管风琴家广泛欢迎。


Zdroje benzo["a"]pyrenu.

Benzo["a"]pyren se nachází v uhelném dehtu, v automobilových výfukových plynech (zvláště ze vznětových motorů), v každém kouři vzniklém při spalování organických materiálů (včetně listů tabáku při kouření) a v grilovaných potravinách. Vařené produkty z masa, jejichž běžná konzumace je epidemiologicky spojována se zvýšeným výskytem nádorů tlustého střeva (přestože to samo nedokazuje karcinogenitu), mohou obsahovat až 4 ng/g benzo[a]pyrenu, až 5,5 ng/g je ho ve smaženém kuřeti a 62,6 ng/g v přepečeném hovězím masu připravovaném jako barbecue.

Znečištění ovzduší v České republice.

Podle Státního zdravotního ústavu byly v roce 2005 v České republice měřeny koncentrace polycyklických uhlovodíků včetně benzo["a"]pyrenu na 21 monitorovacích stanicích. Cílový imisní limit pro benzo["a"]pyren v zevním ovzduší činí 1 ng.m a v roce 2005 byl překročen na 80 % měřicích stanic - v Praze, Brně, Olomouci, Hradci Králové, Plzni, Ústí nad Labem, Liberci, Mostě, Teplicích a Kladně. Pozaďová hodnota benzo["a"]pyrenu byla 0,6 ng.m.  Podle výzkumu prováděného společnou laboratoří Ústavu experimentální medicíny Akademie věd ČR a Zdravotního ústavu Středočeského kraje na vzorku 23 městských strážníků (po dobu 48 hodin) v Karviné bylo v jimi vdechovaném vzduchu naměřeno 6,6 ng.m benzo["a"]pyrenu. U strážníků v Praze bylo naměřeno 0,8 ng.m.

Toxicita.

Nervový systém  Je známo, že prenatální vystavení potkanů BaP ovlivňuje učení a paměť. Ukázalo se, že u těhotných krys, které jedli BaP, byla negativně ovlivněna mozková funkce v pozdním životě jejich potomků. V době, kdy jsou synapsy poprvé vytvořeny a upraveny silou podle mozkové aktivity, BaP snížila aktivitu nervových buněk závislých na NMDA receptoru měřenou jako mRNA exprese podjednotky NMDA NR2B receptoru. Imunitní systém  BaP má vliv na počet bílých krvinek, inhibuje některé z nich v diferenciaci na makrofágy, první obrannou linii těla v boji proti infekcím. V roce 2016 byl odhalen molekulární mechanismus jako poškození integrity lipidového voru makrofágové membrány snížením membránového cholesterolu o 25%. To znamená, že méně imunoreceptorů CD32 (člen rodiny imunoreceptorů Fc) by se mohl vázat na IgG a přeměnit bílé krvinky na makrofágy. Tím se membrány makrofágů stávalí citlivými na bakteriální infekce.

Benzo["a"]pyren (sumární vzorec CH) je polycyklický aromatický uhlovodík s pěti benzenovými kruhy. Je silně karcinogenní a mutagenní. Za běžných podmínek jde o žlutě zbarvenou krystalickou pevnou látku. Benzo["a"]pyren je produktem nedokonalého spalování při teplotách 300 až 600 °C. Byl identifikován v roce 1933 jakožto složka uhelného dehtu odpovědná za první rozpoznané nádory způsobené pracovním prostředím - nádory šourku u kominíků v 18. století v Anglii. V 19. století byl zaznamenáván vysoký výskyt kožních nádorů u pracovníků ve výrobě paliv. Na počátku 20. století byla toxicita benzo["a"]pyrenu demonstrována tvorbou zhoubných kožních nádorů u laboratorních zvířat, kterým byla kůže opakovaně potírána uhelným dehtem.

苯并["a"]芘(英语:Benzo["a"]pyrene),化学式:CH,是一种五环多环芳香烃类,是一个高活性的间接致癌物质、诱变剂和致畸的物质,结晶为黄色固体。这种物质是在300到600°C之间的不完全燃烧状态下产生。苯并芘存在于煤焦油中,而煤焦油可见于汽车废气(尤其是柴油引擎)、烟草与木材燃烧产生的烟,以及炭烤食物中。苯并芘为一种间接的致癌物质,从18世纪以来,便发现与许多癌症有关。其在体内的代谢物二羟环氧苯并芘,是产生致癌性的物质。


Život.

Túrinovo dětství.

Túrinovým otcem byl Húrin a ten se se svým bratrem Huorem v mládí dostal do Skrytého království Turgonova, Gondolinu, pod slibem mlčení jim však bylo dovoleno jej opustit. Huor se oženil s Rían, sestřenicí Túrinovy matky Morwen Eledhwen; obě pocházely z Bëorova domu, z Dorthonionu a byly příbuzné Berena Jednorukého. Temný pán toužil zjistit polohu Gondolinu, a proto velmi usiloval o to, aby alespoň jednoho z bratrů zajal živého.  Túrin měl sestru Urwen, kterou velmi miloval. Byla podobná svému otci a všichni jí říkali Lalaith, což znamená smích. Zemřela však, když jí byly tři roky, na mor Temného pána - pro Húrina se tak stal Morgoth jeho osobním nepřítelem. Tehdy bylo Túrinovi pět let.  Když mu bylo osm let, šel jeho otec s noldorským králem Fingonem do páté bitvy z Beleriandských válek, Nirnaeth Arnoediad, bitvy Nespočetných slz. V této válce však elfové a lidé prohráli, částečně kvůli zradě ve vlastních řadách. Huor a Húrin kryli Turgonův ústup u bažiny Serech; král unikl, ale Huor byl zabit a Húrin zajat. Morgoth se od něj snažil zjistit polohu Gondolinu, ale když ani mučením nedostal žádnou odpověď, Húrina proklel a proklel i jeho ženu a děti; posadil jej na vrcholek hory a nechal jej, ať se dívá na zkázu všeho, co miluje. Jeho vidění však bylo pokřiveno Morgothovou zlobou.  Po Nirnaeth přišli do Túrinovy domoviny, do Dor-lóminu, Východňané, kteří krutě utlačovali zdejší obyvatelstvo. Morwen se báli, neboť věřili, že je čarodějnice, a tak se neodvažovali na ni vztáhnout ruce. Přesto žila v bídě a přitom čekala narození dalšího Húrinova dítěte. Nakonec poslala Túrina v obavě o jeho život pryč – neboť byl právoplatným pánem Dor-lóminu. Šel do království Doriath, kde vládl král Thingol a královna Melian, jejichž dcera Lúthien se provdala za smrtelníka Berena. Na konci roku po Túrinově odchodu porodila dceru a dala jí jméno Nienor, truchlení.

Túrin v Doriathu.

Túrin po dlouhém putování dorazil se svými průvodci do Skrytého království, kde se setkal s Belegem Lučištníkem (také jinak Cúthalionem), který jej dovedl ke králi. Thingol přijal Túrina jako svého schovance. Když Túrin dospěl, přidal se k pohraniční stráži vedené Belegem a stali se blízkými přáteli. Jeden z Thingolových rádců, Saeros, jej nenáviděl a jednou urazil jeho matku, načež se Túrin rozhněval, hodil mu pohár do obličeje a poranil jej. Další den si na něj Saeros počíhal a chtěl jej přepadnout ze zálohy. Túrin se však ubránil a pronásledoval Saerose lesem až k rokli řeky, do níž Saeros v hrůze skočil. Túrin tím byl zarmoucen, protože si nepřál jeho smrt. Pak s ním mluvil Mablung, který neviděl začátek sporu, obvinil jej ze Saerosovy smrti a vyzval jej, aby se šel zodpovídat ze svého činu před Thingolovým soudem. Túrin však byl příliš pyšný a raději odešel z Doriathu, než aby prosil za odpuštění.

Túrin mezi psanci.

Túrin se obrátil pryč z Doriathu a setkal se s tlupou psanců u Brethilu a krátce na to se stal jejich vůdcem. Říkal si Neithan, Ukřivděný. Mezitím se jeho přítel Beleg vrátil z pohraničních bitev a shledal, že Túrin zmizel. Nalezl elfskou dívku, která viděla, co se tehdy stalo, a vymohl Túrinovi u Thingola spravedlnost a odpuštění. Sám pak odešel hledat Túrina. Thingol mu dal černý meč Anglachel, který kdysi vyrobil kovář Eöl z Nan Elmothu. Beleg narazil na stopy psanců a sledoval je; konečně jednoho dne vstoupil do jejich ležení. Túrin byl tehdy pryč a ostatní psanci jej zajali a nakládali s ním velmi tvrdě. Pak se Túrin vrátil a nalezl Belega téměř na pokraji smrti. Pečoval o něj, a když se uzdravil, rozmlouvali spolu. Túrin se přesto odmítl vrátit do Doriathu a raději zůstal se svou skupinou psanců.  Jednoho dne zajali Túrinovi společníci podivuhodného tvora - Mîma, Drobného trpaslíka. Zadrželi jej přes noc a za jeho dvěma syny, kteří uprchli, vystřelil jeden ze psanců šíp. Ráno jim trpaslík slíbil, že je dovede do svého domu v dutém kopci Amon Rûdh. Když tam dorazili, zjistili, že jeden z Mîmových synů zemřel na zranění šípem. Trpaslík s nimi sdílel svůj dům a spřátelil se zejména s Túrinem; Belega však nenáviděl.  Túrin a jeho druhové s Belegem bojovali proti Morgothovým stvůrám; jednoho dne však skřeti zajali Mîma a ten jim prozradil, kudy se dostanou k Amon Rûdhu. Skřeti vyplenili Amon Rûdh a zabili jeho obránce; Túrina však vzali s sebou jako zajatce. Beleg byl dosud živ a o vlásek unikl smrti, když jej chtěl Mîm probodnout. Beleg jej však přemohl a zahnal pryč. Jakmile se trochu zotavil, vydal se za skřety, aby zachránil Túrina. Cestou se setkal s Gwindorem, nargothrondským elfským pánem, kterého zajal Morgoth v Nirnaeth Arnoendidadu a kterému se nyní podařilo uprchnout.  Společně jedné noci zachránili Túrina; ten ležel v bezvědomí. Když jej Beleg zbavoval pout, smekla se čepel jeho meče a Túrin se probudil - v domnění, že Beleg je skřet, vyrval mu meč z rukou a zabil jej. Pak vyšlehl blesk a ozářil Cúthalionovu tvář a Túrin poznal, co udělal. Neplakal, ale nepohnul se z místa a nepromluvil ani slovo.

Túrin v Nargothrondu.

Gwindor jej dovedl k jezeru Ivrin, kde se Túrin napil čisté vody a byl uzdraven ze svého šílenství. Pak vstoupili do Nargothrondu. Túrin tajil své jméno a říkal si Agarwaen, zkrvavený. Nazývali jej také Mormegil, černý meč – vzal si totiž Anglachel, kterým zabil Belega.  Nargothrondu vládl Orodreth, bratr Finroda Felagunda, syn Finarfinův. Jeho dcerou byla Finduilas, která před Nirnaeth milovala Gwindora a byla s ním zasnoubena. Byla vysoká a zlatovlasá a Túrinovi připomínala ženy z Hadorova domu, jeho příbuzné, i jeho vlastní sestru Lalaith, která zemřela v dětství. Často s ní rozmlouval a ona se do něj proti své vůli zamilovala. Věděla však, že on ji nemiluje ani milovat nebude.  Túrin se stavěl proti nargothrondskému způsobu válčení, boji ze zálohy a ve skrytosti, toužil spíše po udatných činech a viditelném hrdinství. Na jeho rady dal Orodreth vybudovat kamenný most přes řeku Narog – ač jej před tím mnozí varovali. Elfové pod Túrinovým vedením začali vést otevřenou válku, díky níž se podařilo zabezpečit cesty mezi Dor-lóminem a Doriathem, což umožnilo Morwen s Nienor konečně odejít do Doriathu. Morgothovi se tím ovšem Túrin odhalil a rozhodl se připravit další trýzeň. Proto vyslal strašného draka Glaurunga v čele skřetích vojsk k útoku na Nargothrond.  V té době se Morwen rozhodla, že musí najít svého syna a vypravila se do Nargothrondu. Nienor nedokázala svou matku od cesty odvrátit, a proto se k ní připojila. Thingol je velmi nerad pouštěl, ale nakonec s nimi poslal Mablunga a další elfí rytíře.  Drak Glaurung rozprášil elfí vojska a využil kamenného mostu přes Narog, aby mohl vyplenit Nargothrond. Přitom vypustil do celého údolí kouřovou mlhu, v níž se mnozí bojovníci ztratili. Tak se Glaurungovi podařilo dopadnout nejprve Nienor, již zbavil veškerých vzpomínek, takže v šílenství prchla do lesa Brethilu. Následně se utkal i s Túrinem, jejž obelhal, když jej přesvědčil, že se má vrátit do Dor-lóminu, kde v bídě žije jeho matka s dcerou. Túrin tak nechal skřety odvést nargotrondské zajatce včetně Finduilas a vypravil se do Dor-lóminu. Nakonec Glaurung potkal i Mablunga, jemuž se vysmál a poslal jej zpět do Doriathu. Pak shromáždil všechny nargotrondské poklady na hromadu a uložil se tam k odpočinku.

Túrin v Dor-lóminu.

Túrin se navrátil do Dor-lóminu, kde však svou rodinu nenašel a pochopil, že byl Glaurungem obelhán. Dor-lómin byl stále obsazen Východňany, což Túrina popudilo, a tak zabil východňanského vůdce. Tím však vyvolal hněv Východňanů, kteří začali pobíjet zotročené původní obyvatele. Ti se proti nim vzbouřili v marném povstání a byli z velké části povražděni. Túrin jako osamělý bojovník tomu mohl sotva nějak zabránit, a tak nechtěně do své rodné země přinesl jen další zkázu.

Túrin v Brethilu.

Omámená Nienor byla nalezena lesními lidmi v Brethilu. Neměla žádné vzpomínky a musela se všemu znovu naučit jako malé dítě. Chromý vůdce lesních lidí Brandir se však do ní zamiloval.  Po nějaké době do Brethilu přišel i Túrin, stopující skřety s nargothrondskými zajatci. Zde se dozvěděl, že byli do jednoho pobiti, když se je lesní lidé pokoušeli osvobodit. Túrin proto neví, kam se obrátit, a tak požádá, aby mohl zůstat s lesními lidmi. Postupně se stane prakticky jejich vůdcem, protože na Brandira nikdo nedbá. Nienor se do něj zamiluje a navzdory Brandirovu neblahému tušení se stane Túrinovou ženou.  Glaurung se po dlouhém odpočinku rozhodne Brethil zničit a vypraví se k němu. Túrin tuší, že vojenskou silou proti němu nic nezmůže, a tak vymyslí zoufalý plán - až bude Glaurung přelézat úzké údolí říčky Taeglin, pokusí se jej zdola probodnout. Na pomoc si vezme válečníka Dorlase a Hunthora, Brandirova příbuzného. Dorlas se chromému Brandirovi vysmíval, ale když pak měl s Túrinem zlézt nebezpečné údolí, dostal strach a uprchl. Když se drak plazil přes údolí, Túrina zachránil Hunthor před zřícením do hlubiny, ale vzápětí jej zabil padající balvan. Túrin pak draka bodl do břicha a smrtelně jej zranil. Dračí krev jej však popálila na ruce, takže upadl do bezvědomí.  Mezitím Nienor nedokázala vyčkat zpráv o výpravě a vydala se za Túrinem. K ní se přidali i další lesní lidé. Brandir je od toho zrazuje, ale když neuspěje, vydá se po stopě Nienor, kterou stále miluje. Samotná Nienor však prchá daleko vpředu, až dorazí k umírajícímu drakovi. Tam najde Túrina a domnívá se, že je mrtev. Glaurung se rozhodne spáchat poslední zlo a před smrtí Nienor vrátí její vzpomínky. Nienor tak zjistí, že je těhotná s vlastním bratrem, a vrhne se ze skal do vod Taeglinu.  Brandir je svědkem této scény a náhodou v lese narazí na Dorlase. Když se dozví o jeho zbabělosti, tak jej zabije. Pak jde oznámit svému lidu, že drak i Túrin jsou mrtvi. Avšak Túrin se probudí, vrátí se, a když uslyší, že jej Brandir prohlásil za mrtvého, popadne jej vztek. Brandir mu navíc poví pravdu o Nienor. Túrin v tu chvíli uvěří, že Brandir je lhář a zavraždí jej. Pak lesní lid opustí a bloudí divočinou. Tam na něj narazí Mablung, který po něm i Nienor pátrá už od pádu Nargothrondu. Od něj se Túrin dozví, že Brandir říkal pravdu, a tak si uvědomí, že celý život páchal jen zlo. Proto se vrhne na meč Anglachel a skoná.

Jména, přezdívky a tituly.

Túrin získal na svých cestách mnoho různých přídomků, přezdívek, titulů apod. Z větší části se jednalo o důsledek toho, že na mnoha místech z různých důvodů tajil své pravé jméno. Jeho přezdívky jsou zde uvedeny v originálních jazycích (sindarština atd.) s překladem do češtiny. Jsou řazeny podle posloupnosti v příběhu. Mezi jeho přezdívky patří:

Túrin (známý jako Turambar, „pán sudby“) je jedna z nejtragičtějších postav z Tolkienovy fiktivní mytologie ze světa Středozemě, jeden z Edain, velký válečník, který zahubil prvního draka Glaurunga. Takřka po celý život se neúspěšně snažil uniknout kletbě, kterou na jeho otce Húrina Thaliona a celý jeho rod uvalil Temný pán Morgoth.

在英国作家托尔金(J. R. R. Tolkien)的奇幻小说里,图林·图伦拔(Túrin Turambar)是多尔露明的一位人类,他是第一纪元的悲剧英雄。据说他是最美丽的男子,他的父亲胡林是伊甸人当中最强大的战士,图林亦可能强如其父。


Dílo.

Burnsovy básně jsou melodické, hravé, připomínají lidovou poezii. Zahrnují především lyriku a balady. Jejich tématem je skotské vlastenectví, láska, ale také příroda a různé lidové tradice skotského venkova. Mnoho z jeho básní je věnováno zvířatům, včetně dojemné elegie na úhyn oblíbené ovečky, která se nešťastnou náhodou uškrtila. V pozdějších letech, když už byl Burns vážně nemocný, psal vážnější básně, většinou s politickou a sociální tematikou. Burns byl zpočátku obdivovatelem francouzské revoluce, později tento názor změnil. Hlásil se k liberalismu, v některých básních zaznívají pacifistické myšlenky.

Vliv Roberta Burnse.

Burns byl nejvýznamnějším britským představitelem preromantismu. Ovlivnil anglické romantiky včetně Percyho Bysshe Shellyho a Williama Wordswortha, ale i básníky kontinentální Evropy, např. Heinricha Heineho. Ve 20. stol. se jeho poezie stalo inspirací pro autory beat generation a hnutí hippies, některé z jeho básní zhudebnil např. Bob Dylan.  Robert Burns je i v dnešní době považován za nejslavnějšího skotského básníka.  Celosvětově je slavná báseň Auld Lang Syne, v Česku známá jako "Valčík na rozloučenou".

Tradice uctění Burnse ve Skotsku.

Skotský národ jej i v této době ctí a v duchu jeho díla - "Ódy na haggis" - se nesou skotské oslavy tohoto národního jídla.  Každá skotská rodina, jež ctí tradice, se 25. ledna sejde u večeře, při které básníka v několika krocích uctí. Připraví se národní jídlo haggis (ovčí žaludek plněný různými vařenými vnitřnostmi, především játry,ledvinami aj., ovesnými vločkami apod.); základ jídla je stejný, pouze v různých koutech Skotska si jej dochucují lidé podle svého. Haggis je přinesen na stůl, přičemž za zvuku dud a v tradičních skotských krojích zpívá celá rodina tuto pochvalnou píseň. V určitém úseku ódy se Haggis slavnostně rozřízne.

Robert Burns (25. ledna 1759 Alloway, Skotsko – 21. července 1796) byl skotský básník a autor písní.

罗伯特·伯恩斯(英语:Robert Burns,1759年-1月25日-1796年-7月21日)是著名苏格兰诗人。


安娜斯塔西亞·帕夫柳琴科娃

Juniorská kariéra.

První juniorský grandslam získala na Australian Open 2006, když porazila ve finále první nasazenou Dánku Caroline Wozniackou. Při své jízdě za triumfem vyřadila ve čtvrtfinále i Dominiku Cibulkovou. Druhý grandslamový titul a první ze čtyřhry přidala rovněž na Australian Open 2006, když se Sharon Fichmanovou porazily pár Dentoniová a Cornetová. Následně si zahrála na French Open 2006 finále dvouhry, ve kterém nestačila na Agnieszku Radwańskou.  Třetí titul získala na French Open 2006, když se Sharon Fichmanovou porazily pár Radwańská a Wozniacká. Čtvrtý titul získala ve Wimbledonu 2006 s Alisou Klejbanovovou. Pátý titul přidala tentokrát ve dvouhře na US Open 2006, když ve finále zdolala Tamiru Paszekovou. Finále hrála i ve čtyřhře se Sharon Fichmanovou.  Rok 2007 zahájila šestým titulem a zároveň posledním ve dvouhře na Australian Open 2007, když porazila ve finále Madison Brengleovou. Finále na French Open z minulého roku neobhájila, když padla v semifinále. Sedmý titul získala ve čtyřhře ve Wimbledonu 2007 s Urszulou Radwańskou]. Bez titulu zůstala na závěrečném grandslamu roku.  Osmým titulem začala sezónu 2008, když s Xenií Lykinovou porazily ve finále na Australian Open 2008 pár Bodganová a Doiová. Australian Open byl její poslední juniorský grandslam.

Profesionální kariéra.

2012.

Sezónu zahájila na turnaji Brisbane, kde nestačila ve druhém kole na pozdější vítězku Kaiu Kanepiovou. Následně ji v prvním kole na turnaji v Sydney vyřadila Andrea Petkovicová. Na Australian Open porazila v prvním kole Kláru Zakopalovou, ale ve druhém už nestačila na Vaniu Kingovou. Společně s Medinaovou Garriguesovou vypadly v prvním kole ve čtyřhře. Následně Pavljučenkovová prohrála v prvním kole na turnaji v Dauhá, Dubaji, Indian Wells a Miami. Na turnaji v Miami si však zahrála čtvrtfinále čtyřhry, a to po boku Lucie Šafářové. Společně vyřadily v prvním kole třetí nasazený pár Mirzaová a Vesninová a nestačily až na pozdější vítězky Kirilenková a Petrovová.  Antukovou část sezóny zahájila na turnaji v Charlestonu, kde jako osmá nasazená postoupila do osmifinále, ve kterém podlehla Naděždě Petrovové. Společně s Lucií Šafářovou, ale vyhrály čtyřhru, když v semifinále porazily světové jedničky Huberovou a Raymondovou a ve finále pár Medinaová Garriguesová a Švedovová. Poté se účastnila Fed Cupu, ve kterém prohrála oba singly s Jankovićovou a Ivanovićovou a vyhrála debl s Vesninovou. Po reprezentačních povinnostech se vrátila na turnaji ve Stuttgartu, kde vypadla v prvním kole dvouhry a druhém kole čtyřhry se Šafářovou. Na turnaji v Madridu a Římě vypadla ve druhém kole. Čtyřhru hrála pouze v Madridu a se Šafářovou vypadly ve druhém kole. V generálce na French Open 2012 vypadla na turnaji Brussels Open 2012 v prvním kole, když nestačila na Scheepersovou. Na French Open ve dvouhře vypadla v kole třetím, když nestačila na Zakopalovou. Společně se Šafářovou vypadly v prvním kole čtyřhry.  Travnatou část sezóny zahájila na turnaji Eastbourne, kde nestačila ve čtvrtfinále opět na Zakopalovou. Ve Wimbledonu vypadla ve druhém kole, když nestačila na Lepčenkovou. S Lucií Šafářovou vypadly ve čtyřhře v prvním kole.  Po Wimbledonu se účastnila turnaje v Bastadu, kde došla do čtvrtfinále, ve kterém podlehla Johanssonové. V době olympijského turnaje, hrála na turnaji ve Washingtonu, kde postoupila až do finále, ve kterém podlehla jednoznačně Rybárikové. Poté vypadla na turnaji v Montrealu v prvním kole. Na turnaji v Cincinnati postoupila do čtvrtfinále, ve kterém podlehla Petře Kvitové. O mnoho méně se jí dařilo na US Open, kde vypadla už ve druhém kole s Mladenovicovou. Společně s Lucií Šafářovou vypadly v prvním kole čtyřhry. Po závěrečném grandslamu sezóny hrála na turnaji v Tokiu, kde vypadla ve druhém kole. O kolo dříve vypadla v Pekingu, a také na posledním turnaji v Moskvě, který byl pro ni poslední v sezóně.

2013.

Sezónu zahájila na turnaji Brisbane, kde došla až do finále, ve kterém tvrdě narazila na světovou trojku Serenu Williamsovou, když prohrála ve dvou sadách. Cestou do finále porazila dvě české tenistky – Hradeckou a Kvitovou a následně Kerberovou a Curenkovou. Společně s Lucií Šafářovou postoupily do čtvrtfinále čtyřhry.  Na Australian Open vypadla v prvním kole, když jí Lesja Curenková oplatila porážku. I přes brzké vyřazení v turnaji pokračovala na turnaji ve čtyřhře, ve které spolu s Lucií Šafářovou postoupily do čtvrtfinále, což bylo pro obě nejlepší výsledek ve čtyřhře v kariéře. Na následujícím turnaji v Paříži vypadla opět v prvním kole, když nestačila na Yaninu Wickmayerovou. Ve čtyřhře se s Lucií Šafářovou probojovaly do semifinále, ale kvůli zdravotního problému české tenistky odstoupily. Na turnaji v Dubaji vypadla v prvním kole, když nestačila na Anu Ivanovičovou. Společně se Šafářovou postoupila v deblu do čtvrtfinále.  Poté hrála v Kuala Lumpur, kde došla do semifinále, ve kterém nestačila na Bethanii Mattekovou-Sandsovou. Po prohře v semifinále se přesunula na americký kontinent do Indian Wells, kde vypadla ve druhém kole. Stejně si vedla i v Miami. Společně se Šafářovou nepřešly přes první kolo v Indian Wells a v Miami vypadly v osmifinále. Následně se účastnila turnaje v Monterrey, kde v letech 2010 a 2011 triumfovala. Jako turnajová pětka došla až do finále, ve kterém porazila turnajovou jedničku Angelique Kerberovou a vyhrála tak v Mexiku již patnáctý zápas v řadě a získala celkově čtvrtý singlový titul v kariéře.  Antukovou sezónu zahájila na turnaji ve Stuttgartu, kde v rámci dvouhry došla do druhého kola, když porazila Jekatěrinu Makarovovou a poté padla s Angelique Kerberovou. V rámci čtyřhry vypadla s Lucií Šafářovou v prvním kole. Druhá zastávka směřovala na portugalský Portugal Open, kde po výhře ve finálovém utkání nad Suárezovou Navarrovou slavila premiérový titul z antuky. Na turnaji v Madridu padla v prvním kole s třetí nasazenou Viktorii Azarenkovou. Společně s Lucií Šafářovou ovšem došla až do finále čtyřhry, když v semifinále porazily pár Kristina Mladenovicová a Galina Voskobojevová. V souboji o titul porazily pár Cara Blacková a Marina Erakovicová a získaly tak společně již druhý titul.

Anastasija Sergejevna Pavljučenkovová, (* 3. července 1991 Samara) je ruská profesionální tenistka, která na okruh ITF vstoupila v sezóně 2005 a profesionálkou se stala téhož roku. Převážnou část kariéry strávila do poloviny roku 2008 na okruhu ITF, kde získala v roce 2006 první titul na turnaji v Casale. V rámci okruhu ITF získala pět titulů ve dvouhře a osm titulů ve čtyřhře.

安娜斯塔西亚·谢尔盖·帕夫柳琴科娃(,"Anastasia Sergeyevna Pavlyuchenkova ",1991年-7月3日)是俄罗斯女子职业网球运动员。


Rating Board.

Filmy jsou hodnoceny Asociací speciálně vytvořenou komisí, tzv. "Rating Board". Počet jejích členů kolísá od 10 do 13. MPAA uvádí, že členem této komise může být kterýkoliv "rodič", který je nadán dostatečnou vyzrálostí a ""dokáže se vcítit do role běžného amerického rodiče a udělit filmu takový rating, který pomůže americkým rodičům v rozhodování o tom, zda je daný film pro jejich dítě vhodný"".  O tom, do jaké kategorie bude film zařazen, rozhoduje komise hlasováním, přičemž pro udělení ratingu je potřeba nadpoloviční většiny hlasů členů komise.  MPAA na svých internetových stránkách uvádí, že 78% rodičů s dětmi mladšími 13 let považuje rating za "velmi užitečný" nebo "poměrně užitečný" při rozhodování o tom, které filmy by jejich děti měly vidět.

Zohledňované faktory.

Při klasifikaci filmů se komise MPAA rozhoduje podle toho, v jaké míře film obsahuje:

G.

Rating G, přezdívaný "dětský", zaručuje, že film neobsahuje žádné projevy výše zmíněného. Pro získání tohoto hodnocení musí být film zcela nezávadný a nevinný. Je obzvláště obtížné tento rating obdržet, takže dokonce ani některé animované filmy určené pro dětské publikum (např. Kung-Fu Panda) nebyly schopné ratingu dosáhnout (např. pro akční, resp. násilné scény).

PG.

Rating PG jako takový byl založen v roce 1970, předchůdci byli rating M v roce 1968 a rating GP v roce 1969. PG-rating upozorňuje rodiče, aby zvážili, zda své děti nechají film zhlédnout. Rodičům se navrhuje, aby své mladší děti na film hodnocený PG doprovázeli, podle komise mohou být některé scény v těchto filmech nevhodné pro děti. Tyto filmy zároveň nesmí žádným způsobem zobrazovat konzumaci drog.  Filmy v této kategorii mohou obsahovat:

Filmy hodnocené PG.

Vzhůru do oblak Úžasňákovi

PG-13.

Rating PG-13 byl založen v roce 1990. Kategorie filmů PG-13 je nejobsáhlejší, jelikož se zároveň jedná o nejvyšší možné hodnocení, které mohou producenti pro film obdržet, aniž by se to výrazně podepsalo na zisku.  Klasifikací PG-13 MPAA rodičům důrazně doporučuje, aby své děti mladší 12 let na film doprovázeli. Takto ohodnocený film smí obsahovat více projevů nevhodných motivů, násilí, nahoty, hrubého jazyka. Zároveň jakékoliv zobrazení užívání drog vede k udělení nejméně tohoto ratingu, nicméně běžně je takový film zařazen ještě o kategorii výše. Nahota v těchto snímcích nesmí být sexuálního charakteru. Zajímavostí může být požadavek na zařazení filmu do této kategorie, pokud obsahuje byť jen jediné slovo týkající se sexuality.

R.

Na film s ratingem R smí mládež do 17 let pouze v doprovodu dospělé osoby. Filmy s hodnocením R mohou obsahovat hrubý jazyk, výrazně násilné scény, nahotu spojenou se sexualitou nebo užívání drog. Tak, jako použití jednoho sexuálně zabarveného výrazu předurčuje film nejméně k ratingu PG-13, více takových slov ve filmu automaticky posouvá film do kategorie R.

NC-17.

Předchůdce ratingu NC-17 je rating X, který je zároveň nejslavnějším, díky udělování hlavně pornografickým filmům. Vznikl v roce 1990, stejně jako PG-13. Udělení ratingu NC-17 oznamuje, že film obsahuje velmi výrazné projevy sexuality, násilí, hrubé mluvy, nahoty apod. Rating NC-17 zároveň znamená, že film nesmí navštěvovat mládež do 17 let.

Lukrativnost ratingů.

Filmoví tvůrci (zejména producenti) jsou často nuceni film upravovat, aby obdržel méně přísné hodnocení. Většinu návštěvníků amerických kin totiž tvoří teenageři, tedy má-li být snímek významně komerčně úspěšný, může obdržet nejvýše hodnocení PG-13. Právě u filmů hodnocených R proto často producenti tlačí na režiséra, aby nevhodné scény vystřihl a film klesl právě na PG-13. Tento jeden stupeň rozdílu v hodnocení totiž často znamená desítky milionů dolarů, které mohou být producentovi ziskem nebo ztrátou.

Rating trailerů.

Samozřejmě ani filmové trailery neujdou hodnocení MPAA, a to podle stejných kritérií jako filmy. V tomto případě je trailer označen nejen logem příslušného ratingu, ale i upozorněním a specifickým podbarvením úvodní sekvence. To deklaruje, před kterými filmy smí být trailer promítán.

Filmový rating MPAA (nebo klasifikace filmů) je proces zařazení filmu do jedné z pěti základních kategorií definovaných Americkou filmovou asociací (MPAA - Motion Picture Association of America). Kategorie, do níž je film zařazen, vyjadřuje stupeň společenské závadnosti podle toho, zda a v jaké míře dané dílo obsahuje projevy násilí, hrubého jazyka, explicitní zobrazení sexuálních scén apod.

美国电影分级制度始于1968年,是美国民间组织“美国电影协会”制定的自愿分级制度,既避免由政府官员来审查电影艺术和管束电影工作者,又及时帮助家长做出什么电影适合他们的孩子观看的决定。


Vybavení pokladního místa.

Před pokladním místem bývají stojany se zbožím určeným k impulsivním nákupům pro zákazníky, kteří čekají ve frontě na odbavení. Jsou to typicky sladkosti, cigarety, kondomy, tisk. Vykládací pás je určen k vyložení zboží z nákupního košíku nebo nákupního vozíku. Pás se pohybuje na pokyn pokladní nožním tlačítkem nebo je spouštěn samočinně. Ve stejné rovině jako pás bývá zabudováno vážící zařízení kombinované se snímačem čárového kódu. Méně často je snímač zabudován ve svislé stěně oddělující zákazníka od pokladní. Na snímací a vážící plošinu navazuje svažující se plocha pro odsun již zaúčtovaného zboží. Z tohoto místa si zaúčtované zboží odebírá zákazník. Pokud prodejna používá nějakou formu magnetických nebo radiofrekvenčních značek na zboží, je deaktivační zařízení zabudováno vedle snímací a vážící plošiny. Do vybavení prodejního místa dále patří ruční čtečka čárového kódu pro odečet z neskladných předmětů, obchodní pokladna s tiskárnou účtenek, snímač platebních karet opět s tiskárnou stvrzenek. Dalším vybavením může být mechanická odblokovací pomůcka pro sejmutí různých kontrolních visaček, případně detektory nedezaktivovaných značek. Při pokusu o pronesení nezaplaceného zboží kolem tohoto detektoru zazní zvukové výstražné znamení. Vybavení doplňuje sedačka pro pokladní, telefon pro spojení s vedením prodejny a světelný transparent s číslem pokladního místa. Rozsvícený transparent signalizuje, že pokladní místo je v provozu.

Provoz pokladního místa.

Zákazník vykládá sám veškeré zboží na pás. Nákupy jednotlivých zákazníků jsou vizuálně odděleny zarážkou, tyčkou nebo hranolkem z plastu, který je na pokladním místě k dispozici. Pokladní odebírá zboží přijíždějící na pásu a jednotlivě skenuje čárové kódy. Pokladní i zákazník mají každý k dispozici vlastní kontrolní displej. Displej zobrazuje název zboží, jeho cenu a mezisoučet už zaúčtované útraty. Načtení každého kusu zboží je signalizováno zvukovým znamením. Zaúčtované zboží odkládá pokladní na odkládací plochu, odkud je odebíráno zákazníkem. Po načtení veškerého zboží následuje zaplacení hotovostí nebo platební kartou a současně odepsání zboží ze zásob v informačním systému prodejny.

Doplňkové funkce pokladního místa.

Existují pokladní místa, která umožňují vlastníkům platebních karet také vybírat hotovost. Běžná je kombinace hotovostního a bezhotovostního placení s platbou části nákupu slevovými kupony, poukázkami (stravenky), stvrzenkami za odevzdané vratné lahve atd.

Vývojové metody placení zboží.

Snahou provozovatelů je zrychlit průchod zboží pokladním místem. Ověřuje se samoobslužné skenování zboží spojené s následným bezhotovostním placením. Pracovník prodejce, který může dohlížet na několik současně pracujících pokladních míst, zákazníkům pouze pomáhá. Dalším vývojovým stupněm by mohly být RFID čipy zabudované do zboží. Propagátoři této technologie slibují, že zboží bude zaúčtováno bez překládání pouhým průjezdem vozíku pod snímacím rámem.

Pokladní místo (slangově pokladna) je v samoobslužné prodejně (supermarketu, hypermarketu a obdobných prodejních jednotkách) místo, kde zákazník předkládá vybrané zboží k zaplacení. Pokladní místo je vybaveno vlastní obchodní pokladnou a obvykle optimalizováno z hlediska průchodu zákazníků supermarketem i manipulace se zbožím. Samoobslužné prodejny bývají vybaveny větším počtem pokladních míst. Ta často tvoří souvislou řadu, předělující prostor prodejny na veřejnou část a prodejní část s vystaveným zbožím určeným k prodeji. Mezera mezi pokladními místy je dimenzována právě na šířku jednoho nákupního vozíku. Tím je efektivně bráněno v nežádoucím průchodu osob prodejnou.

销售时点情报系统(英语:point of sale,缩写英语:POS,在欧洲又简称英语:EPOS,即英语:electronics at the point of sale),是一种广泛应用在零售业、餐饮业、旅馆等行业的电子系统,主要功能在于统计商品的销售、库存与顾客购买行为。业者可以透过此系统有效提升经营效率,可以说是现代零售业界经营上不可或缺的必要工具。但由于POS应用不断扩大,现时许多厂商已将英文「英语:point of sale」改称为「英语:point of service」(服务式端点销售系统)。


Film.

Hrála Mary Shelleyovou v roce 1986 ve filmu "Gothic". Následující rok hrála s herci Kennethem Branaghem a Colinem Firthem v "Měsíci na venkově", režírovaném Patem O'Connorem.  Režisér Paul Schrader ji obsadil do titulní role ve filmu "Patty Hearst", do jeho dokumentárního drama z roku 1988 o dědičce a jejím údajném únosu. Dále hrála spolu s Robertem Duvallem a Faye Dunawayovou ve filmu "Příběh služebnice". V roce 1990, kdy hrála po boku Christophera Walkena, Ruperta Everetta, a Helen Mirrenové ve filmu "Podivná pohostinnost" (režírované Paulem Schraderem) vyhrála "Evening Standard" Britské Filmové Ceny pro nejlepší herečku. Také vyhrála cenu nejlepší herečky v roce 1994 na Mezinárodním filmovém festivalu Karlovy Vary za film "Vdovy z Widows' Peak", a ten samý rok ve filmu "Nell" s Jodie Fosterovou a s jejím budoucím manželem Liamem Neesonem. Další její filmy jsou "Past na rodiče" (1998), "Dohola?" (2001), "Chelsea Walls" (2001), "Probuzení v Renu" (2002), "Krásná pokojská" (2002), "Ústav" (2005), další cenu "Evening Standard" za nejlepší herečku vyhrála za film, "Bílá hraběnka" (2005), and "Evening" (2007). Její poslední filmová role byla ve filmu z roku 2008 "Divoška".

Zranění a smrt.

16. března 2009 utrpěla zranění hlavy, když spadla při lekci lyžování v Mont Tremblant Resortu v Québecu v Kanadě.  Po pádu vypadalo vše v pořádku, když se cítila dobře. Záchranaři a ambulance shledali, že není proč se znepokojovat a nechali ji ve středisku. Odmítla lékařské ošetření a vrátila se na hotelový pokoj. Po třech hodinách byla převezena do místní nemocnice poté, co měla bolesti hlavy. Poté byla převezena sanitkou do Hospital du Sacré-Cœur de Montreal v kritickém stavu, po 7 hodinách od pádu byla letecky převezena do Lenox Hill Hospital v New Yorku, kde zemřela 18. března.  Po pitvě provedené v New York City Medical Examiners Office dne 19. března byla stanovena příčina "epidurální hematom kvůli zranění mozku", a její smrt byla stanovena jako nehoda.

Natasha Jane Richardson (11. května 1963, Londýn, Anglie, Spojené království – 18. března 2009, New York, USA) byla anglická herečka, členka Redgraveovy rodiny. Byla dcerou herečky Vanessy Redgraveové a režiséra/producenta Tony Richardsona vnučka Michaela Redravea a Rachel Kempsonové. Její sestra Joely Richardsonová je také herečka, jež hrála např. v seriálu "Plastická chirurgie s.r.o.".

娜塔莎·珍·李察逊(英语:Natasha Jane Richardson,1963年-5月11日-2009年-3月18日),曾是英国舞台剧与电视演员。


Historie.

Zakládací listina UNASUR byla podepsána 23. května 2008 v brazilském hlavním městě Brasília při příležitosti konání třetího summitu hlav států. Členskými státy při založení organizace v roce 2008 se staly všechny suverénní státy na jihoamerickém kontinentu.  Během roků 2018 a 2019 z UNASUR šest členských států - Argentina, Paraguay, Brazílie, Kolumbie, Ekvádor, Chile - nejprve pozastavilo své členství a následně ze skupiny vystoupilo s odůvodněním, že chybí konkrétní výsledky, které by zaručovaly správné fungování organizace. Peru pozastavilo své členství na neurčitou dobu. V září 2019 byly tedy členskými státy Venezuela, Guyana, Surinam, Bolívie a Uruguay (+ Peru).

Založení organizace.

Na třetím Summitu Jižní Ameriky 8. prosince 2004 byla prezidenty či jinými představiteli jihoamerických národů podepsána Cuzkeská deklarace (podle peruánského města Cuzco, kde se summit konal), která byla jakýmsi předstupněm k založení unie v roce 2008. Jednalo se o dvojstránkovou listinu deklarující založení Jihoamerického společenství. Panama a Mexiko se zúčastnily této události pouze jako pozorovatelé. Lídři státu zde prohlásili, že jejich záměrem je založení nového společenství podle vzoru Evropské unie, kde bude v budoucnu společná měna, parlament a volný pohyb osob. Hlavním sídlem unie bylo určeno město Quito v Ekvádoru. Zatímco Jihoamerický parlament je umístěn v Cochabambě v Bolívii, centrální banka má sídlo v Caracasu, hlavním městě Venezuely.

Organizace.

Hlavními orgány Unie jsou:  Dalšími orgány UNASUR jsou:

Orgány unie.

Vznik.

Předsedové každého členského státu měli výroční schůzi, což byl nejvyšší politický mandát. První setkání se konalo v Brazílii ve dnech 29. a 30. září 2005. Druhé setkání se konalo v Cochabambě v Bolívii ve dnech 8. a 9. prosince 2006. Třetí setkání se konalo v Brazílii - toto setkání se původně mělo konat v Cartageně (Kolumbie), ale bylo rozhodnuto o přemístění zasedání kvůli napětí mezi Ekvádorem, Kolumbií a Venezuelou. Právě na tomto zasedání byla formalizována UNASUR a byla podepsána zakládající smlouva organizace.  V minulosti se ministři zahraničí každé členské země setkávali jednou za šest měsíců. Na tomto setkání měl každý stát právo předložit konkrétní návrhy opatření a výkonných rozhodnutí. Výbor stálých zástupců, v němž byl členem prezident Mercosuru, ředitel sekretariátu Mercosur, generální tajemník Andského společenství, generální tajemník ALADI a stálí tajemníci jakékoli instituce pro regionální spolupráci a integraci a zástupci Organizace smlouvy o Amazonské spolupráci.  Dne 9. prosince 2005 byla zřízena Komise pro strategickou reflexi jihoamerického integračního procesu. Skládala se z 12 členů, jejichž úkolem bylo vypracovat návrhy, které pomohou v procesu integrace mezi jihoamerickými národy. Tyto návrhy měly být předloženy na 2. zasedání UNASUR (2006).  Výkonný výbor, vytvořený na 2. zasedání UNASUR, byl přeměněn na Politickou komisi nebo Poslaneckou sněmovnu v souladu s rozhodnutími politického dialogu. Text předaný hlavám členských států k ratifikaci UNASUR byl schválen na 3. zasedání UNASUR v Brazílii 23. května 2008.

Instituce.

Jihoamerický parlament, který je hlavním orgánem organizace, má sídlo v Cochabamba v Bolívii. Parlament má veškeré pravomoci, aby upevnil demokracii v regionu, navázal spolupráci mezi členskými zeměmi, vydal prohlášení či vydal doporučení členským státům, podpořil rozvoj zastupitelské demokracie a má právo zřídit a organizace a instituce UNASUR a upravit jejich organizaci. Jihoamerický parlament má rovněž za úkol vést a koordinovat vývoj a provádění nové jednotné jihoamerické měny, která má být v oběhu v celém regionu, v koordinaci s Bankou jihu.  V předsednictví se střídají státy organizace po jednom kalendářním roce.

Unie jihoamerických národů (španělsky: "Unión de Naciones Suramericanas" – UNASUR, portugalsky: "União de Nações Sul-Americanas" – UNASUL) je mezinárodní organizací, jejíž snahou je integrovat dvě dosud existující unie: Mercosur a Andské společenství. Je vytvořena podle vzoru Evropské unie.

南美洲国家联盟(;;;英语:Union of South American Nations)是根据《库斯科宣言》于2004年12月8日成立的主权国家联盟。联盟原名南美洲国家共同体,2007年4月16日改为现名。目前成员国只剩下玻利维亚、苏里南、圭亚那和委内瑞拉。


亚历山大一世·雅盖隆契克

Litevský velkokníže.

Po smrti svého otce Kazimíra IV. byl Alexandr zvolen litevskou radou velkoknížetem. Polským králem se stal jeho starší bratr Jan I. Albrecht. Tím došlo k zániku polsko-litevské personální unie, spojení mezi oběma zeměmi se maximálně uvolnilo a ani vztahy mezi jejich vládci nebyly příliš přátelské. Nicméně otevřený konflikt mezi bratry nikdy nevypukl.  Litevcům imponovalo, že Kazimír usiloval s pomocí svých rádců o samostatnou, na Polsku nezávislou, zahraniční politiku země. Jako litevský velkokníže musel řešit téměř neustálé problémy na neklidné moskevsko-litevské hranici, neboť Moskva usilovala o rozšíření své vlády na původně ruská území, která se nacházela již delší dobu pod nadvládou Litvy. V době jeho nástupu na litevský velkoknížecí stolec probíhala od přelomu let 1486/1487 první litevská válka s Moskevskou Rusí, kde vládl Ivan III. Měla charakter pohraničních střetů, během kterých přešla pod svrchovanost Moskvy mnohá knížectví z povodí horní Oky, aniž jim v tom mohl Kazimír IV. zabránit.  Alexandr dal vzápětí po svém nastoupení na trůn najevo ochotu uzavřít s Moskvou mír. V tom ho podporoval jeho bratr Jan Albrecht, který si přál mít zajištěnou východní hranici jagellonských držav. Obávali se totiž možných nájezdů ze strany krymských Tatarů, kteří byli již od roku 1466 Ivanovými spojenci. Alexandrovou hlavní snahou ve vztahu k moskevskému státu se stalo omezení jeho expanzívních snah prostřednictvím dynastického spojení jagellonského a rurikovského domu. Moskva tuto nabídku přijala. Mírová smlouva byla uzavřena roku 1494 a Litva z ní neměla téměř žádné výhody, neboť musela souhlasit se dvěma značnými územními ústupky. Moskvě připadla oblast okolo Vjazmy a knížectví na horní Oce, která během války získala. Hranice moskevského státu se tak přiblížily ke Smolensku, důležitému strategickému bodu, který Rusové nehodlali ponechat v rukách Litevců.  Na potvrzení smlouvy uzavřel Alexandr sňatek z jednou ze tří dcer Ivana III. Helenou. Nezískal tím žádné věno, domníval se však, že dynastický svazek zajistí jeho zemi mír ze strany Rusů. Jeho úvahy však byly mylné. Velkokníže musel samozřejmě slíbit, že jeho choť bude moci svobodně vyznávat pravoslavnou víru svých předků a že ji nebude nutit stát se katoličkou. Proti vůli nastávajícího tchána se mu nepodařilo prosadit ani to, že pokud by si Helena sama přála konvertovat, bude její přání rozhodující. To se do budoucna stalo pro Ivana III. stálou záminkou pro stížnosti proti Alexandrovi a nakonec i záminkou pro vypuknutí další rusko-litevské války.

Polský král.

V červnu 1501 zemřel Jan Albrecht a Alexandrovy zahraničně politické cíle dostaly jinou orientaci. Velkokníže si přál stát se jeho nástupcem, a upevnit tak polsko-litevskou unii. Ačkoliv se Litva právě nacházela ve válce s moskevským státem, vydal se urychleně do Krakova, aby se ucházel o osiřelý polský trůn, o nějž měli zájem také jeho bratři, nejstarší Vladislav, který již byl králem českým a uherským, a nejmladší Zikmund, jenž zatím nezískal žádnou vládu.  Alexandr svého zvolení polským sejmem skutečně dosáhl, ovšem za cenu ústupků šlechtě. Korunovaci nového polského krále provedl jeho mladší bratr hnězdenský arcibiskup a primas polské církve Frederyk Jagellonský v katedrále v krakovském Wawelu za přítomnosti královny matky Alžběty Habsburské. Alaxandrova manželka Helena Moskevská korunována polskou královnou být nemohla, bránilo jí v tom pravoslavné vyznání.  Alexandrovou volbou došlo k dalšímu upevnění polsko-litevské personální unie. Alexandr se však vzdal dědičných práv na litevské velkoknížectví, kterému měl napříště vládnout jako veliký kníže ten, kdo bude zvolen polským králem. Smlouva o unii, uzavřená v roku 1501, potvrdila užší vazbu litevského velkoknížectví na polský stát a oslabila pozice Jagellonců v Litvě. Velkokníže měl být napříště volen současně s polským králem.  Roku 1505 se sejm v Radomi usnesl na tzv. radomské konstituci, jejíž součástí byl zákon "Nihil novi", který dále omezil panovnickou moc v Polsku ustanovením, že král může nadále vydávat zákony jen ve spolupráci se sejmem.  Alexandr zemřel ve Vilniusu ve věku 45 let a byl zde jako jediný z jagellonských králů také pohřben, a to v katedrále sv. Stanislava. Jeho manželství zůstalo bezdětné, proto byl za následníka vybrán jeho nejmladší bratr Zikmund I. Starý.

Alexandr Jagellonský (5. srpna 1461 Krakov – 19. srpna 1506 Vilnius) byl litevským velkoknížetem (1492–1506) a později polským králem (1501–1506).


Dočasná pracovní neschopnost.

Stav dočasné pracovní neschopnosti zaměstnance, nebo jemu nařízené karantény je spojen s poskytnutím náhrady mzdy nebo platu v případě, že zaměstnanec splňuje podmínky nároku na nemocenské podle předpisů o nemocenském pojištění.  Náhradu poskytuje:  Podle novely zákoníka práce, která byla schválena 31. října 2018 a která mění vyplácení nemocenské, bude zaměstnavatel od 1. července 2019 hradit ušlou mzdu zaměstnanci v pracovní neschopnosti také za první tři dny nemoci.  Právo na náhradu mzdy má zaměstnanec jen tehdy, jestliže ke dni vzniku dočasné pracovní neschopnosti nebo nařízení karantény splňuje podmínky nároku na nemocenské podle ZNP, jimiž jsou:  Tato náhrada se ovšem nevztahuje na všechny kalendářní dny, nýbrž jen na ty pracovní.  Z náhrady mzdy jsou také vyjmuti tito lidé:

Výše náhrady.

Výši náhrady mzdy určuje zákoník práce, přičemž je zaměstnavatelům ponechána volnost, aby byla výše náhrady vyšší, než je stanoveno v zákoníku.  Zákonem stanovená (základní) výše náhrady mzdy: za prvé 3 pracovní dny (směny), nejvýše však za prvních 24 neodpracovaných hodin z rozvržených směn náhrada mzdy nepřísluší (tzv. karenční doba),  po uplynutí karenční doby náhrada mzdy přísluší ve výši 60 % průměrného redukovaného výdělku. Od 1. července 2019 však bude karenční doba zrušena a náhrada ve výši 60 % průměrného redukovaného výdělku bude příslušet zaměstnanci v pracovní neschopnosti již za tyto první tři dny.  náhrada mzdy ve výši 60 % průměrného redukovaného výdělku přísluší již od 1. pracovního dne (směny) – karenční doba se zde neuplatní.  Zaměstnavatelům je přiznána pravomoc kontroly zaměstnance v době dočasné pracovní neschopnosti.

Náhrada za ztrátu výdělku.

Náhrada za ztrátu na výdělku po skončení pracovní neschopnosti vzniklé pracovním úrazem nebo nemocí z povolání a náhrada nákladů na výživu pozůstalých příslušející zaměstnancům nebo pozůstalým podle zákoníku práce, se upravuje tak, že průměrný výdělek rozhodný pro výpočet náhrady za ztrátu na výdělku, popřípadě zvýšený podle pracovněprávních předpisů, a pro výpočet náhrady nákladů na výživu pozůstalých, popřípadě zvýšený podle pracovněprávních předpisů, se zvyšuje o 0,4 %.

Česko.

Vznik, průběh a ukončení pracovní neschopnosti jsou upraveny zákonem č. 187/2006 Sb., o nemocenském pojištění. Podle něj takovému člověku náleží nemocenské – peněžitá dávka vyplácená z nemocenského pojištění.

Pracovní neschopnost je stav člověka, který je ze zdravotních důvodů dočasně uznán neschopným k výkonu svého dosavadního zaměstnání. Během doby, kdy je zaměstnanec v pracovní neschopnosti, má zvláštní práva. Na druhou stranu v této době nesmí vykonávat činnost, za kterou by měl příjem.

病假 (或称有薪病假)是劳工能因身体健康因素,留在家里休养,并且不会失去工资。带薪病假在许多国家是法定要求,像是大部分欧洲国家、许多拉美国家,还有一些非洲和亚洲国家在法规上都有要求。圣经中利末记第13章记载,皮肤有状况隔离7天的疗程。而早在公元前1500,一些盖法老陵墓的工人,已经享有病假和其他国家支持的医疗保健


Popis.

Dorůstá 33–34 cm, je štíhlá s dlouhým ocasem a křídly. Vyskytuje se ve dvou formách – šedé svrchu a na hrdle, zespoda bílé s černými proužky (samci i samice) a hnědé shora, bílé zespoda a na obou stranách proužkované (některé samice). Ocas je černý okrouhlý s bílými skvrnami, křídla úzká a špičatá. Zbarvením se podobá krahujci, což může vylekat pěstouny a umožní kukačce snést vejce do jejich hnízda aniž by bylo odhaleno.

Hlas.

Sameček se ozývá jasným „kuku“, samička výrazným „bi bi bi“.

Výskyt.

Žije zejména v lesích, často poletuje i na otevřeném prostranství. Je to jediný druh kukaček vyskytujících se v ČR. Kukačka je tažná, do Evropy přilétá koncem dubna, v srpnu až září odlétá opět na jih.

Rozmnožování.

O kukačce je známo, že nežije s jedním samečkem v trvalejším páru, ale že navazuje během jara jen kratičké známosti s několika samečky. Jednotlivé populace kukaček jsou přizpůsobené jednotlivým druhům hmyzožravých pěvců, například rákosníkovi obecnému, konipasu bílému, pěvušce modré, lindušce luční, července obecné, rehkovi zahradnímu a dokonce i drobnému střízlíkovi obecnému, jimž samice kukačky vkládá do hnízd vždy po jednom vejci. Celkem tak naklade 15 až 20 vajec. Vejce jednotlivých samiček se podobají vejcím toho ptáka, v jehož hnízdě se vylíhla. Je jen o něco větší. Pouze pokud samička nenalezne hnízdo tohoto druhu, snese vejce do jiného hnízda, kde se může výrazně lišit od ostatních vajec. Doba sezení trvá 12 až 13 dní. Vylíhlé mládě pak vyhází vejce nebo mláďata pěstounů z hnízda ven. Pěstouni krmí mládě 21 až 23 dnů a ještě 3 týdny je přikrmují.

Potrava.

Kukačka obecná je hmyzožravá, živí se tak výhradně hmyzem. Požírá také jejich larvy, třeba chlupaté housenky, které jiní ptáci nedokážou pozřít.

Zajímavosti.

Když přijde samičce čas ke snášení vajíček, ozve se zvláštním hlasem, kukání zcela nepodobným. Je to takové bublání, na které okamžitě reagují samci kukaček z nejširšího okolí, sletí se k samici a pak se rozpoutá nesmírně zajímavý děj. Samci kukají o překot, do toho se ozývá zvláštní chechtot samců a pochopitelně i bublání samice.

Video.

Jarmila Kačírková: Kukačka obecná (Cuculus canorus), Maďarsko, Hortobágy 29.4.2019<br

Kukačka obecná ("Cuculus canorus"; lid. žežulka, nář. zezulka) je středně velký pták z řádu kukaček, známý především svým hnízdním parazitismem.

大杜鹃(学名:)为杜鹃科杜鹃属的鸟类,古名鸤鸠,别名郭公、布谷、鸠、喀咕(华北)。广泛分布于北极圈以外的欧洲、非洲、亚洲等地,多栖息于山地及平原的树上以及居民点附近。该物种的模式产地在瑞典。


Život a dílo.

Narodil se v chudé londýnské čtvrti East End. Měl talent pro kresby všeho druhu, ve třinácti letech dostal stipendium, po dvou letech po smrti otce však musel uměleckou školu opustit a vrátit se zpátky na ulici.  Fotografický styl v období 1945–1968 je označován jako "humanistická fotožurnalistika." Válečné události kromě McCullina dokumentovali například David Douglas Duncan, Philip Jones Griffiths, Tim Page nebo Gilles Peress.  McCullin absolvoval vojenskou službu u RAF, které ho v roce 1956 přiřadilo do oblasti Suezské krize. Pracoval jako asistent fotografa výzvědné čety v Egyptě, ve východní Africe a na Kypru. Nepodařilo se mu složit písemné zkoušky z teorie, aby se stal fotografem u RAF, a tak musel strávit svou službu v temné komoře.  Uvědomil si sílu fotografie a koupil si Rolleicord za 32 liber. Jeho snímky londýnského gangu pak otiskl deník "The Observer".  Mezi lety 1966 a 1984 pracoval jako korespondent pro časopis "Sunday Times", zaznamenával ekologické a člověkem způsobené katastrofy, jako i válečné zóny a africké oběti epidemie AIDS. Velmi ceněny jsou McCullinovy autentické, drsné a pravdu ukazující snímky z Vietnamské války a Irského konfliktu.  Donald McCullin si brzy navykl na lidskou bolest i smrt kolem sebe. Podobně jako televize vysílala přímo z místa činu, tak se ani fotograf nerozpakoval fotografovat zblízka týrání, popravy nebo vraždění. McCullin s otevřenou bezprostředností zachycoval strach, smrt a dopady obyčejného hladu na člověka v Kambodži, Kongu, Indii, Bengálsku nebo Salvadoru. Jeho dílo bylo považováno za tak silné a evokující, že mu v roce 1982 britská vláda odmítla udělit novinářský průkaz na dokumentaci falklandské války.  V roce 1968 mu zachránil život jeho fotoaparát Nikon, když se o něj zastavila střela.

Donald McCullin (* 9. října 1935, Londýn, Anglie) je mezinárodně uznávaný britský fotožurnalista proslavený zejména svými válečnými fotografiemi a obrázky městských nepokojů. Jeho fotožurnalistická kariéra odstartovala v roce 1959, kdy se začal specializovat na spodní vrstvy společnosti, nezaměstnané, utiskované a chudé.

唐.麦库林(英语:Don Mccullin,于英国伦敦Finsbury Park出生,是个国际知名的摄影记者,他的记者生涯始于1959年,作品多为失业者,贫穷的低下基层,以拍摄都市中的冲突及战争闻名。


Strukturní prvky.

Strukturními prvky jsou obecně nespojitosti a nehomogenity v hornině. Uvažují se v zásadě dva typy: lineární (přímkové) a planární (plošné).  Strukturní prvek může být buď reálný, nebo pouze myšlený geometrický útvar. Reálný prvek je definovaný nespojitostí nebo nehomogenitou v materiálu, typickým představitelem je zlom.  Naopak myšlený prvek je určen propojením reálných, resp. myšlených prvků, tak například osní rovina vrásy je smyšlená rovina propojující zámky, resp. osy vrás. Hlavní zájem strukturní geologie patří strukturním prvkům, které se ve zkoumaném objemu horniny opakují a vykazují statisticky přednostní (nenahodilou) orientaci.

Strukturní analýza.

Účelem strukturní analýzy je kvalitativní popis, kvantifikace a interpretace vzniku strukturních prvků na výchozech a v odebraných horninových vzorcích. Grafickým výstupem je strukturní mapa, textová sada dat orientací strukturních prvků a jejich zobrazení v různých typech diagramů (pólový, růžicový aj.). Výstupem po syntéze dat také bývají hloubkové řezy, které se vztahují k daným liniím ve strukturní mapě. Úplnou syntézu strukturních měření představují 3D blok-diagramy.

Terénní práce.

Základem strukturní analýzy je terénní práce v zájmové oblasti plošného rozsahu v jednotkách až desítkách km2. Měří se struktury viditelné pouhým okem na výchozech hornin (skalisko, zářez silnice nebo řeky, lom, štola aj.). V tomto ohledu je obzvlášť důležitá definice výchozu jako nepřerušeného pokračování skalního podloží, neboť orientace struktur pozorovatelných na odděleném bloku nelze použít pro vytvoření strukturní mapy.  Nezbytnou terénní výbavu pro strukturní mapování tvoří zápisník pro písemnou dokumentaci, podkladové mapy pro zaznamenání poloh nejen dokumentačních bodů, geologické kladivo a geologický kompas. Geologické kladivo je třeba pro získání čerstvého lomu horniny, který výrazně usnadňuje vizuální prozkoumání mineralogie a strukturních vztahů horniny v měřítkách jednotek až desítek cm2. Geologický kompas umožňuje měřit orientaci struktur (azimut a sklon). Dalšími pomůckami bývají podle potřeb a možností fotoaparát, lupa, GPS aj.

Laboratorní metody.

Základní laboratorní metodou nejen strukturního geologa je optická mikroskopie. Pro účely strukturní analýzy se pozoruje hlavně v procházejícím světle, méně často v odraženém – to je naopak zásadní např. v ložiskové geologii. Horninový vzorek se pro tento účel upravuje do formy výbrusu, tedy asi 30 μm tlusté destičky obecně libovolné plochy, typicky však menší než 3 x 4,5 cm. Taková tloušťka dovoluje světlu procházet od zdroje světla výbrusem přes okulár do očí pozorovatele nebo do fotografického přístroje. Při pozorování se standardně používá rovinně polarizované světlo zajištěné polarizátorem nastálo umístěným mezi zdrojem světla a výbrusem. Mezi výbrusem a okulárem je standardně další, tentokrát však snadno vysunovatelný polarizátor s rovinou polarizace v kolmém směru k rovině prvního polarizátoru. Takto je možno pozorovat ve dvou různých zobrazeních, z nichž každé odkrývá různé vlastnosti studovaných minerálních zrn a hornin. Kromě zásadních informací o mineralogii horniny, která je spíše předmětem studia petrologie, lze pomocí této metody lépe charakterizovat mikrostruktury a k nim vedoucí deformační mechanismy.

Strukturní geologie studuje horniny a zemské těleso z hlediska struktur (staveb), které jeví systematičnost nebo zákonitost vzhledem k jistým deformačním mechanismům a geologickým procesům. Tato disciplína se snaží myšlenkově propojit vznik struktur nejrůznějších měřítek. Předmětem zájmu tak jsou např. vztah strukturních jednotek v objemu Himálajského horstva nebo na druhé straně uspořádání submikroskopických pórů v hornině. Obdobně se v případě deformačních mechanismů a geologických procesů zajímá např. o podmínky na rozhraní dvou sousedících litosférických desek stejně tak jako o význam hranice krystalických mřížek dvou sousedících zrn v hornině.

构造地质学(英语:Structural geology)是地质学的一门分支,主要是研究岩石的构造形态、空间分布和形成原因,从而揭示地壳运动的规律。其研究成果广泛应用于区域地质调查、资源勘探等领域。结构地质学的主要目标是使用当今岩石几何形状的测量数据揭示岩石中变形(形变)的历史信息,并最终理解导致观察到的应变和几何形状的应力场。 这种对应力场动力学的理解可以与地质历史上的重要事件联系起来; 一个共同的目标是了解由于板块构造所造成的区域性岩石变形模式(例如,造山运动,裂谷)的特定区域的结构演变。


Dřívější sňatky.

Byla již dvakrát vdaná, nejdříve za pohledného pilota od námořnictva Winnfrieda Spencera, s nímž se v roce 1927 rozvedla, a v době, kdy se seznámila s Eduardem, byla ženou makléře Ernesta Simpsona, který kvůli ní opustil ženu a dítě. Wallis byla velice společenská, znamenitě ovládala tanec, účastnila se mnoha společenských akcí – a měla též značné finanční nároky.

Vztah s princem Eduardem VIII..

Princ Eduard se s ní seznámil v uzavřené společnosti, kde jej zaujala tím, že na jeho účet pronesla jízlivou poznámku, na což nebyl jako následník trůnu vůbec zvyklý. Ernest a Wallis Simpsonovi náleželi 10. ledna 1931 k vybrané skupince hostů na venkovském sídle lady Furnessové, kde se Wallis opět setkala s Eduardem. Princ Eduard na ni jako muž nijak nezapůsobil, zato ji však velmi zaujal lesk a sláva britské koruny. Od té doby byli Simpsonovi zváni do Eduardovy společnosti.  Edwardovy vzpomínky na první setkání.  "Edward ve svých pamětech vzpomíná, že Wallis byla při prvním setkání nachlazená, a když se jí zeptal, zda nepostrádá americké ústřední topení, odpověděla:" ""Je mi líto, pane, ale zklamal jste mne."" ""Proč?"" ""Všichni se ptají amerických žen, které přijely do vaší země, na totéž, doufala jsem, že Princ z Walesu bude originálnější." "Edward později napsal: "Wallis byla a stále je složitá a neuchopitelná a od první chvíle, kdy jsem ji viděl, jsem ji vnímal jako nejnezávislejší bytost, jakou jsem potkal.""  Eduard postupně Wallis propadal, řečeno slovy jeho oficiálního životopisce, byl na ní „otrocky závislý“. Došlo to tak daleko, že ji chtěl představit jako svou nastávající manželku rodičům, králi Jiřímu V. a královně Marii. Ti Wallis nevzali vůbec na vědomí a se sňatkem se stále ještě vdanou a předtím již jednou rozvedenou ženou striktně nesouhlasili (ve třicátých letech minulého století rozvod zdaleka nebyl běžnou záležitostí, jako je dnes). Eduard si ovšem nedokázal život bez ní představit. 20. ledna 1936 Jiří V. zemřel a Eduard se stal králem. Wallis se však nechtěl vzdát.

Rozvod druhého manželství a svatba s Eduardem.

Na podzim roku 1936 se Wallis rozvedla s Ernestem Simpsonem, přičemž podmínkou rozvodu bylo, že se půl roku nesmí stýkat s jinými muži. Eduard ještě na rady ostatních provedl poslední pokus jak legalizovat Wallis jako svou manželku – morganatické manželství – tzn. že Wallis by nebyla korunována za královnu Anglie (měla by pouze titul vévodkyně nebo hraběnky ) a také případné děti by byly vyloučeny z nástupnictví. Eduard přednesl návrh na tento sňatek předsedovi vlády Stanleymu Baldwinovi, ale návrh nebyl přijat. Eduard byl postaven před těžké rozhodování: Wallis, nebo panování. Rozhodl se jednoznačně: 11. 12. 1936 abdikoval. Prvním činem nového krále Jiřího VI. bylo udělení titulu „vévoda z Windsoru“ svému odstupujícímu bratru Edwardovi.  Dne 3. června 1937 se na zámku Candé ve Francii Wallis (41 let) a Eduard (43 let) vzali. Svatbou získala Wallis titul vévodkyně z Windsoru. Manželství zůstalo bezdětné.

Další život a smrt.

Svůj další život prožili ve Francii s několika návštěvami Anglie.  V tisku i literatuře se spekuluje o jejím románku s Jimmym Donahuem, který trval čtyři roky - od roku 1950 do roku 1954. V době, kdy se seznámili, byli spolu Edward a Wallis 13 let, Wallis bylo 53 a Jimmymu 34 let. Vytvořili nerozlučnou trojici, která navštěvovala společně noční kluby. Jimmy pocházel z rodu Woolworthů, který byl v Americe slavnější než titul Windsor; pár v té době také finančně zaštiťoval, byly to dárky, dovolené, automobily, zahraniční cesty, klenoty. Bylo o něm známo, že je promiskuitní homosexuál, proto nikdo nevěřil ve vážnost jeho vztahu s vévodkyní. Po čtyřech letech se Jimmy vrátil ke svému způsobu života, holdoval stále více alkoholu a drogám a v roce 1966 zemřel na předávkování. Téma zpracoval Christopher Wilson v knize "Dancing With The Devil: The Windsors and Jimmy Donahue".  Vévoda zemřel roku 1972 na rakovinu plic, vévodkyně ho přežila o 14 let. Po smrti manžela předala vévodkyně pravomoci své francouzské právničce, Suzanne Blumové, přezdívané "Maitre Blum". Zajímavý vztah mezi nimi je popsán v knize Caroline Blackwoodové "The Last of the Duchess." Kniha byla napsána v roce 1980, publikována však až po smrti Blumové roku 1995. Vévodkyně trpěla arteriosklerózou, v roce 1980 ztratila schopnost řeči a konec života strávila na lůžku, v izolaci, nepřijímala návštěvy. Zemřela 24. dubna 1986 ve svém domově v Bois de Boulogne v Paříži. Byla pohřbena vedle Eduarda 29. dubna 1986 ve Frogmore House ve Windsoru v Berkshiru v Anglii.

Ve filmu.

Wallisová byla předmětem hereckého ztvárnění v mnoha filmech:

V módě.

"S útlou postavou, neobdařená vnadami, poutala vždy pozornost, vtipem, smíchem, oblečením. U jména „Wallis" zůstává provždy rovnítko pro prvotřídní šarm a nadčasovou eleganci. Za pomoci návrháře Mainbochera se jí podařilo vytvořit osobitý inspirativní styl. Stylové oblečení vévodkyně z Windsoru (mezi další oblíbené návrháře patřili Givenchy a Marc Bohan) bylo vždy ideálním diskrétním pozadím pro nádherné šperky, z nichž většina byla darem vévody z Windsoru. Desetkrát za sebou se vévodkyně z Windsoru dostala na seznam nejlépe oblékaných žen světa."

Wallis, vévodkyně z Windsoru (rozená Bessie Wallis Warfieldová, později Spencerová, poté Simpsonová; 19. června 1896 – 24. dubna 1986) byla příslušnice americké prominentní vrstvy. Proslavila se svým sňatkem s britským vévodou z Windsoru, dříve králem Eduardem VIII., kterého tak okouzlila, že kvůli ní 11. prosince 1936 abdikoval.

华里丝·辛普森也译作沃利斯·辛普森(英语:Wallis Simpson,本名:英语:Bessie Wallis Warfield,1896年-6月19日-1986年-4月24日),是英国国王爱德华八世的女友,在后者退位为温莎公爵后成为其夫人。


Charakteristika.

Zdaleka nejdůležitější částí přínosu tohoto odvětví je výroba elektrické energie v jaderných elektrárnách, v menší míře pak i vytápění (především odpadním teplem). Ostatní aplikace využívající jadernou energii do jaderné energetiky nespadají, uvažuje se o odsolování. Sem patří např. výroba izotopů pro lékařské a průmyslové využití nebo pohony dopravních prostředků (zejména jaderných ponorek a letadlových lodí). Za zmínku stojí i provoz ruského jaderného reaktoru BN-350 mezi lety 1973 a 1999, jehož hlavním cílem bylo odsolovat mořskou vodu.  V poslední době se čím dál více zdůrazňují ekologické aspekty jaderné energetiky. Jaderné elektrárny neuvolňují v podstatě žádné škodlivé emise ani "skleníkový" oxid uhličitý, pouze malé množství (vzhledem k množství získané energie) radioaktivního odpadu.  Jaderná energie je z hlediska energetiky řazena do neobnovitelných zdrojů energie. To je podpořeno i příslušným českým zákonem, který jadernou energetiku v seznamu obnovitelných zdrojů neuvádí. Světové zásoby uranové rudy nejsou nevyčerpatelné a spotřebované palivo se zatím ve větší míře nevyužívá. V budoucnu se však dá očekávat rozvoj tzv. rychlých reaktorů, které pracují s uzavřeným palivovým cyklem. Tím by se doba možného využití štěpné jaderné reakce značně prodloužila.

Hlavní zdroje energie.

Jaderná energetika v současnosti využívá štěpné jaderné reakce uranu nebo plutonia, uvažuje se rovněž o využití thoria jako plodicího materiálu. Předmětem intenzivního výzkumu je praktické využití termojaderné fúze vodíku na hélium.

Výroba elektrické energie.

Nejvýznamnějším využitím jaderné energie je výroba elektrické energie v jaderných elektrárnách. Jaderné zdroje mají nyní přibližně 13,5% podíl na světové výrobě elektřiny. Největší podíl elektrického proudu z jádra dosahuje, Francie (asi 74 %), Slovensko (asi 52 %) a Belgie (asi 51%) (stav podle WNA k 4/2012).

Havárie.

Historii rozvoje jaderné energetiky poznamenaly tři velké havárie – v roce 1979 havárie na 2. bloku elektrárny Three Mile Island v USA, která dosáhla 5. stupně INES. V roce 1986 havárie 4. bloku elektrárny v Černobylu v bývalém Sovětském svazu dosáhla 7., tj. nejvyššího stupně INES. Poslední velká havárie se stala v roce 2011 v elektrárně Fukušima v Japonsku, která dosáhla také 7. stupně INES.

Historie.

Historie před komerční výrobou energie.

První úspěšný pokus s jaderným štěpením provedli v roce 1938 v Berlíně Otto Hahn, Lise Meitner a Fritz Strassman.  Během 2. světové války se rozběhl jaderný program v řadě zemí. První řízená řetězová štěpná reakce se uskutečnila 2. prosince 1942 v reaktoru CP-1, který postavil tým Enrica Fermiho v podzemí stadionu Chicagské univerzity. Motivace pokusů byla jednak vědecká, ale také vojenská - reaktory založené na výsledcích Fermiho výzkumu pak sloužily pro výrobu plutonia pro použití v jaderných zbraních. Po svržení atomových bomb na Hirošimu a Nagasaki se konstrukce jaderných reaktorů pro výrobu plutonia rozběhla i v dalších zemích. K výrobě elektřiny byl jaderný reaktor poprvé využit 20. prosince 1951 ve výzkumné stanici EBR-I poblíž Arca (Idaho). Zařízení založené na rychlém množivém reaktoru dodávalo zpočátku výkon kolem 100 kW.

Historie komerční výroby jaderné energie.

Za první jadernou elektrárnu bývá označována Jaderná elektrárna Obninsk v bývalém Sovětském svazu. K rozvodné síti byla oficiálně připojena 27. června 1954. U reaktoru AM-1 ("Атом Мирный" - v překladu "Mírový atom") o elektrickém výkonu 5 MW byl použit grafit jako moderátor a voda jako chladicí médium. Za první skutečně komerční elektrárnu je však považována až Jaderná elektrárna Calder Hall ve Velké Británii, která oficiálně zahájila provoz 17. října 1956 (první proud však dodala už 27. srpna 1956).  Využití jaderné energie se poté rychle rozvíjelo. V roce 1960 činil instalovaný elektrický výkon méně než 1 GW, na konci 70. let už 100 GW, a v 80. letech 300 GW.  Od konce 80. let je nárůst mnohem pozvolnější, a převážně tvořený výstavbou jaderných elektráren v Číně. V roce 2005 byl instalovaný výkon 366 GW. Proti využití jaderné energie se v mnoha zemích zvedla vlna odporu, založená jednak na obavách z nehody (jako např. Černobylská havárie z roku 1986), jednak na strachu z radiace. V Rakousku (1978), Švédsku (1980) a Itálii (1987) dokonce proběhla referenda, jejichž důsledkem bylo upuštění od využití jaderné energie; Švédsko však později svoje rozhodnutí přehodnotilo.  Další důvody zpomalení výstavby jaderných zdrojů byly ekonomické – jaderná energie je velmi levná co se týče vlastní výroby, investiční náklady při stavbě a likvidaci jaderných elektráren jsou však velmi vysoké, cena fosilních paliv přitom byla relativně nízká.  Odvětví však přesto, že se nové jaderné zdroje ve velké většině zemí nebudovaly a spotřeba elektřiny rostla, dokázalo udržet svůj procentuální podíl na výrobě. Dosaženo toho bylo řadou technických zlepšení, která zvýšila instalovaný výkon nad původní projektovou mez, zvýšením efektivity výroby a zkracováním nutných provozních odstávek (některé elektrárny tak běží i 90 % času na plný výkon); podmínkou bylo zachování úrovně bezpečnosti.  Ekonomické výhody se rovněž podstatně zvýšily poté, co se ukázalo, že jednotlivé jaderné elektrárny je možné bezpečně provozovat podstatně delší dobu, než bylo původně plánováno. I z těchto důvodů v současnosti (2010) v různých částech světa zajišťuje nejlevnější výrobu elektrické energie právě jaderná energetika.

Současnost.

K lednu 2013 je ve světě komerčně provozováno 432 jaderných bloků, celkový instalovaný výkon je 372 GW; více jak 60 bloků ve 13 zemích se staví, 162 bloků je plánovaných, o 316 se předběžně uvažuje. V jaderných elektrárnách se za rok 2012 vyrobilo cca 2346 TWh elektřiny, na světové výrobě elektřiny se tak jaderná energetika podílí asi 13,5 %. Celková kumulativní doba provozu jaderných reaktorů přesáhla 14500 reaktorroků. Komerčně provazované jaderné elektrárny má 31 zemí, v těchto zemích však žije 3/4 světového obyvatelstva.

Země, které staví nové jaderné zdroje.

EVROPA.

Finsko - od května 2005 je zde ve výstavbě reaktor EPR v elektrárně Olkiluoto. Spuštění se předpokládá v roce 2016.Francie - od prosince 2007 je zde ve výstavbě reaktor EPR v elektrárně Flamanville. Spuštění se předpokládá v roce 2016.Slovensko - od června 2009 se zde dostavují dva dříve odložené bloky VVER 440 v elektrárně Mochovce. Spuštění se předpokládá v roce 2014 a 2015.Rusko - zde jsou ve výstavbě 2 bloky VVER 1000, 5 bloků VVER 1200, 2 bloky KLT-40S a jeden blok BN-800.

SVĚT.

Dle údajů WNA se k 3/2013 ve světě dále staví jaderné elektrárny v dalších 8 zemích: USA (3 bloky), Jižní Korea (5 bloků), Japonsko (2 bloky), Čína (30 bloků), Taiwan (2 bloky), Indie (6 bloků), Pákistán (2 bloky), Spojené arabské emiráty (2 bloky).

Země, které již schválily výstavbu nových jaderných zdrojů.

Dle údajů WNA k 3/2013 schválilo výstavbu nových jaderných elektráren 17 zemí: USA (9 bloků), Kanada (2 bloky), Finsko (2 bloky), Velká Británie (4 bloky), Rumunsko (2 bloky), Bulharsko (1 blok), Bělorusko (2 bloky), Rusko (28 bloků), Jižní Korea (6 bloků), Japonsko (9 bloků), Čína (58 bloků), Indie (20 bloků), Pákistán (3 bloky), Írán (1 blok), Spojené arabské emiráty (2 bloky), Turecko (5 bloků), Vietnam (4 bloky).

Země, které uvažují o výstavbě nových jaderných zdrojů.

Dle údajů WNA k 3/2013 uvažuje o výstavbě jaderných elektráren 11 zemí: USA (7 bloků), Velká Británie (9 bloků), Slovensko (2 bloky), Rusko (18 bloků), Polsko (2 bloky), Japonsko (3 bloky), Čína (148 bloků), Indie (40 bloků), Írán (1 blok), Turecko (3 bloky), Vietnam (6 bloků).  Havárie v JE Fukušima jaderné energetice sice znovu zasadila těžkou ránu, země plánující stavbu největšího počtu nových elektráren (Čína a Indie) však svoji orientaci na jadernou energetiku potvrdily. Naopak svoje jaderné elektrárny se rozhodlo uzavřít do roku 2022 Německo a Itálie opustila od rozhodnutí výstavby jaderných elektráren.

Situace jaderné energetiky v Česku a budoucnost.

V Česku se sice proti jaderné energii postavila řada antijaderných hnutí, např. Jihočeské matky nebo česká pobočka nadnárodní Greenpeace, většina obyvatelstva však rozvoj jaderné energie dlouhodobě podporuje.  Podle státní energetické koncepce schválené usnesením vlády ČR č. 211 ze dne 10. března 2004 se mezi roky 2020 až 2025 počítá s provozem dalšího 7. jaderného bloku a mezi roky 2025 a 2030 8. jaderného bloku. V roce 2006 však koaliční vláda na nátlak Strany zelených v programovém prohlášení slíbila další výstavbu jaderných bloků nepodporovat. V roce 2008 doporučila tzv. Pačesova komise další rozvoj jaderné energetiky v Česku. Vláda vzešlá ze sněmovních voleb v roce 2010 rozvoj jaderné energetiky opět podporovala.  V reálu se plánuje dostavba 3. a 4. bloku v JE Temelín a 5. bloku v JE Dukovany. V červenci 2012 podali tři zájemci nabídku na dostavbu JE Temelín, v říjnu 2012 byla vyloučena francouzská Areva, takže v tendru poté zůstaly již jen dva uchazeči: americký Westinghouse s projektem AP 1000 a česko-ruské konsorcium s projektem MIR 1200. Původně mělo být o vítězi rozhodnuto na podzim 2013. Z důvodu politické nestability a nejasné energetické koncepce státu bylo rozhodnutí odloženo na podzim roku 2014.  V roce 2017 jaderné elektrárny vyrobily 35 % elektrické energie v ČR.

Jaderná energetika je odvětví energetiky a průmyslu, které se zabývá především výrobou energie v jaderných elektrárnách. V širším smyslu může jít i o projektování a výstavbu jaderných zařízení, především jaderných reaktorů a jaderných elektráren.

核动力(英语:nuclear power,也称原子能或核能)是利用可控核反应来获取能量,然后产生动力、热量和电能。该术语包括核裂变,核衰变和核聚变。产生核电的工厂被称作核电站,将核能转化为电能的装置包括反应堆和汽轮发电机。核能在反应堆中被转化为热能,热能将水变为蒸汽推动汽轮发电机组发电。