Pozadí.

V létě roku 1950 překročila severokorejská vojska demarkační linii u 38. rovnoběžky s cílem násilně sjednotit Koreu pod komunistickou ideologií. V Jižní Koreji dobyli Severokorejci Soul, Inčchon, Osan a postupovali až ke spěšně vybudované jihokorejské obranné linii kolem města Pusan. V té době OSN rozhodla poslat do Koreje vojáky různých států s mandátem OSN na zastavení Severokorejské agrese. Stejně tak i USA, které již měly na území Koreje poradce a množství vojáků. Vrchním velitelem amerických vojáků byl generál Douglas MacArthur známý z druhé světové války. Severní část Perimetru v průběhu bojů byla Severokorejci dobyta, jednotky se stáhly jižněji směrem k Pusanu.  Hlavními opěrnými body perimetru byla města Masan, Tegu a Pusan. Nakonec vyloděním v Inčchonu v září 1950 ulehčilo vojákům v Pusanu a byl jim umožněn postup z oblasti perimetru na sever a západ ve snaze vytlačit Severokorejce.

Vypuknutí války.

Krátce po vypuknutí Korejské války způsobenou severokorejskou invazí na půdu Jižní Koreje severokorejskými jednotkami rozhodla OSN vyslat vojenské jednotky na pomoc Jižní Koreji. V reakci na toto rozhodnutí následně Spojené státy americké vyslaly na území Korejského poloostrova pozemní jednotky s úkolem bojovat proti invazním jednotkám a zabezpečit Jižní Koreu před kolapsem. Nicméně americké síly na Dálném východě se od konce druhé světové války před pěti lety neustále zmenšovaly, takže v době konfliktu byla nejblíže 24. pěší divize osmé armády Spojených států amerických, která měla velitelství v Japonsku. Divize nebyla v plném stavu a většina jejího vybavení byla zastaralá kvůli škrtům ve vojenském rozpočtu USA v době svého převelení do Jižní Koreje.  24. pěší divize byla první americkou jednotkou vyslanou do Koreje s úkolem sebrat Severokorejcům jejich počáteční

Postup severokorejské armády.

S obsazením města Tedžon se Severokorejci začali snažit obklíčit Pusanský perimetr ze všech stran ve snaze ho odříznout. 4. severokorejská divize a 6. pěší divize se vydala na jih v širokém manévru ve snaze prolomit bránící se levé křídlo, severokorejské formace ale byly silně rozptýleny. Jejich útoky ale opakovaně zatlačovaly americké a jihokorejské vojsko z pozic do perimetru.  Na východě severokorejská armáda o síle okolo 89 000 mužů postupovala na území Jižní Koreje v šesti směrech, čímž překvapila armádu Jižní Koreje vedoucí v naprostý vojenský debakl. Menší jihokorejská armáda trpěla nedostatečnou organizací a vybavením a tak nebyla připravená na válku. Početně silnější severokorejská armáda zničila izolované centrum odporu 38 000 jihokorejských vojáků a až pak začala postupovat dále na jih. Většina jihokorejské armády jako odpověď na invazi ustoupila více na jih. 28. června obsadily severokorejská vojska

Předehra.

Terén.

Jednotky OSN vytvořily obranný perimetr okolo přístavního města Pusan mezi červencem a srpnem 1950. Přibližně 230 km dlouhý perimetr se táhl od Korejské úžiny k Japonskému moři západně a severně od města Pusan. Na západě byl perimetr přibližně ohraničen řekou Nakdonggang, v jednom místě byl zahnut 24 km směrem k městu Tegu, jelikož zde se řeka stáčela kvůli soutoku s řekou Nam. Severní hranice byla nepravidelná linie, který probíhala horami nad městy Wegwan a Andong k Jongdoku.  Vyjma oblasti delty řeky Nakdonggang na jihu a údolím mezi městy Tegu

Bojující jednotky.

Jednotky severokorejské lidové armády byly organizovány do mechanizovaných kombinovaných jednotek o síle deseti divizí, v červenci původně čítající okolo 90 000 dobře trénovaných a vyzbrojených mužů s několika stovkami tanků T-34. Nicméně obranné akce Američanů a Jihokorejců zadržely velké množství Severokorejských jednotek během invaze do Jižní Koreje, odhadem 58 000 vojáků a velké množství tanků. Ve snaze nahradit tyto ztráty povolali do zbraně Severokorejci méně zkušené jednotky a vojáky základní vojenské služby, z nichž mnozí byli naverbování z dobytých území Jižní Koreje. V průběhu bitvy o Pusanský perimetr poslali Severokorejci do boje 13 pěších a jednu obrněnou divizi.

Bitva.

Obranné pozice.

1. srpna vydala Osmá armáda provozní směrnici pro všechny jednotky OSN v Koreji ohledně jejich plánovaného stažení východně od řeky Nakdonggang. Jednotky OSN zde měly sestavit hlavní obrannou linii za tím, co bylo nazváno Pusanský perimetr. Záměrem stažení bylo vytvořit obranou linii, která by zadržela severokorejskou armádu v postupu a získala čas pro americkou armádu, která shromažďovala své jednotky pro plánovaný protiútok. Perimetr byl posledním obranným postavením jednotek OSN, které během prvního měsíce války zažívala jednu porážku za druhou; jakékoliv další stažení by mělo za následek významné ztráty Osmé armády. Americká 25. pěší divize držela nejjižnější křídlo u Masanu, zatímco americká 24. pěší divize se stáhla k Kočchangu. Divize 1. jízdní kavalérie se stáhla k Wegwanu. Během ústupu zničily americké jednotky všechny mosty přes řeku Nektong. Na jednom mostě v sektoru, který bránila 1. jízdní kavalérie, se velitel divize snažil vyčistit několikrát most od uprchlíků, jelikož byl plánován jeho odstřel. Nicméně i přes varování a několik pokusů o vyklizení mostu uprchlíci stále přes něj proudili, načež velitel i přes

Protiofenzíva.

Generál Walker a jeho Osmá armáda začala připravovat protiofenzívu, první na straně OSN ve válce, na srpen. Protiofenzíva měla odstartovat útokem amerických rezerv do oblasti Masan s cílem zabezpečit Čindžu od severokorejské 6. divize. Následovat měl větší všeobecný tlak v polovičce měsíce v oblasti řeky Kum. Jedním z jeho cílů bylo prorazit předpokládané oslabené jednotky nedaleko oblasti Tegu a tím donutit část Severokorejců k ústupu na jih. 6. srpna obdržela Osmá armáda příkaz zaútočit údernou skupinou „Task Force Kean“ (složenou z 25. divize, částí 27. pěší divize a praporem polního dělostřelectva s 5. plukem bojového uskupení ("5th Regimental

Nakdonggangský výběžek.

Okolo 11 kilometrů severně od místa, kde se řeka Nakdonggang otáčí na východ a řeka Nam se do ní vlévá, Nakdonggang se stáčí západně vůči Jongsanu v široké půlkruhové zatáčce. Po většinu tohoto úseku je řeka Nakdonggang 400 metrů široká a necelé dva metry hluboká, což umožňovalo překročit řeku pěchotě, ale nikoliv už vozidlům, které potřebovaly při překročení řeky pomoc. Celá oblast byla protkána sítí observatoří, kterou vybudovali Američané 24. pěší divize umožňující jim sledovat celou oblast řeky. Jednotky v týlu mohly být snadno vrženy na jakýkoliv úsek fronty, kde by hrozilo proražení severokorejskými jednotkami. Dělostřelectvo a minomety byly taktéž rozprostřeny po celém úseku fronty, takže mohly pálit na jakékoliv místo v oblasti. Divize byla extrémně rozptýlená, stavově podhodnocena a představovala tak velice slabé místo v obranné linii.  O půlnoci z 5. na 6. srpna 800 severokorejských vojáků 3. praporu, 16. pluku přebrodilo se zbraněmi a zásobami nad hlavou či na vorech řeku v oblasti Ohang přibližně 5,5 kilometru jižně od Pugong-ni a západně od

Východní koridor.

Přibližně 32 kilometrů jižně od města Pchohang na východním pobřeží se nacházelo město Kjongdžu, které bylo strategickým železničním a silničním uzlem ležící uvnitř trojúhelníku vytyčeným místy Tegu–Pchohang–Pusan uvnitř Pusanského perimetru. Případné získání Pchohangu a blízkého letiště Yonil, které bylo využíván americkým letectvem Dálného východu, by umožnilo Severokorejcům projít snadno průchodným a nebráněným koridorem přímo na jih skrz Kjongdžu na přístav Pusan. Generál Walker měl pouze lehce opevněnou část východního koridoru, jelikož severokorejská hrozba byla více akutní v oblasti západní části perimetru. Taktéž předpokládal, že Severokorejci mohou

Tegu.

Přírodní koridor v údolí řeky Nakdonggang od Sangdžu k Tegu představoval další hlavní osu útoku pro severokorejské jednotky. Značné síly shromážděné okolo oblouku kolem Tegu na začátku srpna od jihu k severu se skládaly z 10. severokorejské divize, dále 3., 15., 13. a 1. divize a částí 105. obrněné divize. Proti Severokorejcům stála americká 1. jízdní divize a 1. a 6. divize jihokorejského druhého armádního sboru. Severokorejci překročili řeku Nakdonggang na několika místech v okolí města Tegu během druhého

Přeskupení jednotek.

I přes to, že severokorejská lidová armáda výrazně ohrožovala Američany a Jihokorejce v průběhu bojů o Pusanský perimetr v rámci srpna 1950, obráncům se podařilo úspěšně bránit před nepřátelskými útoky a pokračovat ve shromažďování jednotek na protiofenzívu. Americké jednotky letectva Dálného východu nastolily nad bojištěm leteckou převahu brzy na počátku války a pokračovaly v nárůstu útoků ve snaze podporovat pozemní jednotky, celkem provedly 4635 náletů v červenci a 7397 v srpnu. Ke konci srpna se v oblasti Pusanského perimetru nacházelo již okolo 500 amerických středních tanků. Tanky v rámci jednotlivých tankových praporů byly stejnoměrně rozděleny tanky typu M26 Pershing a M4A3 Sherman, vyjma jednoho praporu složeného z novějších tanků typu M46 Patton. 1. září

Září 1950.

Na začátku září, podobně jako v průběhu srpna, čelil generál Walker nebezpečným situacím v těch samých oblastech, jako v případě předchozího měsíce. Jednalo se na východě o oblast okolo města Pchohang s možností možného přerušení koridoru mezi městy Tegu a Pchohang, severně od Tegu, kde nepřítel získal znepokojivé zisky, ve výběžku Nakdonggangu a v oblasti Masanu. Podobně jako v srpnu pokračoval generál Walker ve své úspěšné taktice přesouvání jednotek mezi ohroženými úseky fronty. Na začátku září jihokorejská 3., hlavní, 8. a 6. divize držela pozice proti severokorejské 5., 8., 12. a 15. divizi. Generálmajor John B. Coulter, nově jmenovaný zástupce velitele 8. armády, převzal americké jednotky ve východním sektoru. 24. divize a další podporující jednotky posílili jihokorejské divize. 7. září generál Church převelel Coultera jako amerického velitele ve východním sektoru. Následný jihokorejský útok podporovaný americkým letectvem a námořnictvem způsobilo Severokorejcům výrazné ztráty. Severokorejská 1., 3. a 13. divize pokračovaly v útoku severně od Tegu proti americké 1. jízdní divizi, což donutilo 5. září generála Walkera

Dohra.

Během několika měsíců roku 1950 učinily Spojené státy americké velký skok od nepřikládání žádného strategického významu Koreji až po aktivní zapojení do boje. Americká armáda čítající 591 000 byla soustředěna v Západní Evropě očekávající hrozbu Sovětů a současně plnící povinnosti v okupované Evropě a na Dálném Východu. 4. divize pod dálnovýchodním velením MacArthura v Japonsku byly primárně zaměstnány povinnostmi spojenými s okupací této země a tak jejich bojeschopnost a připravenost pro boj byly velice nízké. Každá z těchto divizí byla podhodnocena o 7 000 mužů z plánovaného počtu 18 900 a žádná z nich nedostala nové vybavení od konce druhé světové války. MacArthur ke všemu nepodporoval plný vývoj jihokorejské armády a v roce 1948 navrhl částečně přetvořit jihokorejskou armádu na pořádkovou sílu. Když jihokorejský ministr obrany požádal v roce 1949 Ameriku o americké tanky M26 Pershing, byl jeho požadavek komisí KMAG zamítnut s odůvodněním, že se korejský terén nehodí pro tankové operace, což bylo zcela v rozporu s pozdějším postupem tanků sovětské konstrukce T34, které úspěšné postupovaly jihokorejským územím na počátku války. Když se v roce 1949 stáhli americké jednotky z jižní Koreje, zanechali za sebou vybavení pro jihokorejskou armádu o síle 50 000 mužů. Počet, který nebyl dostatečný pro úspěšné odražení případného nepřátelského útoku.  Spojené státy americké selhaly ve schopnosti předpovědět severokorejskou invazi a komise KMAG došla k nesprávnému závěru, že pokud by se tak stalo, byla by jihokorejská armáda schopna útok odrazit. Nicméně když útok započal, Spojené státy se rozhodly intervenovat na straně Jižní Koreje. Prezident Truman umožnil nasazení letectva a námořnictva od počátku konfliktu a přípravu a přesun pozemních sil do Koreje. Následná porážka amerických jednotek v bitvě u Osanu zdůraznila potřebu lepšího propojení činnosti obrněných jednotek a letecké podpory v rámci bojových operací.  MacArthur původně podcenil schopnosti a odhodlání Severokorejců, ale uvědomil si svoji chybu, když rozpoznal, že 4 americké divize na odražení invaze stačit nebudou. Spojené úsilí amerických a jihokorejských jednotek pod vedením generála Walkera podporované leteckou a námořní pomocí zpomalilo postup severokorejského útoku na jih. Tato fáze obraných bojů byla úspěšně ukončena ubráněním Pusanského perimetru, načež následovala protiofenzíva jednotek OSN v rámci vylodění v Inčchonu, která zatlačila Severokorejce zpět až do Severní Koreje. Boje o Pusanský perimetr si vyžádaly vysoké množství zraněných a padlých na obou stranách, americké ztráty dosáhly v půlce září 1950 4599 padlých v boji, 12 058 raněných, 401 zajatých a 2107 pohřešovaných v boji. Severokorejské ztráty byly vysoké jak v mužstvu tak i v tancích.

Bitva o Pusanský perimetr je jedno z důležitých střetnutí v korejské válce mezi Severokorejci na jedné straně a vojáky OSN a Jihokorejci na straně druhé, které se odehrálo v srpnu a v září roku 1950. Během tohoto střetnutí se podařilo spojeneckým jednotkám zastavit severokorejskou invazi do Jižní Koreje, shromáždit dostatečné zálohy a zahájit profiofenzívu, která ve výsledku vedla k vyhnání Severokorejců z Jižní Koreje a ke zvratu v korejské válce.

釜山环形防御圈战役(英语:Battle of Pusan Perimeter)亦称釜山桥头堡战役(),是朝鲜战争中大韩民国及联合国军和朝鲜人民军在韩国仅存的领土——釜山周边至洛东江一带的环状防线进行的战事;人民军在1950年8月起竭尽全力围攻,企图攻破这条防御线结束战争。但是在以美军为首的联合国军抵抗住6周的围攻后,最后依靠1950年9月15日发起的仁川登陆战役成功解围。


Objev.

Amalgámy začal využívat již v roce 1826 francouzský zubař Auguste Taveau. Spravoval poškozené zuby slitinou stříbra a rtuti. Stříbro vytvořilo s kapalnou rtutí středně tuhou pastu, která dobře vyplnila zub, a pak v něm ztuhla do potřebného tvaru.

Amalgámy.

Amalgám zlata.

Vzniká například tzv. amalgamačním způsobu těžby zlata, kdy je rozemletá hornina kontaktována s kovovou rtutí. Vzniklý amalgám zlata je po oddělení horniny pyrolyzován a rtuť prostě odpařena. Přinejmenším část rtuti ovšem uniká do atmosféry, a proto se dnes tento postup příliš nepoužívá. Rtuť se z tohoto amalgámu odpařuje při teplotě přes 300 °C a zbývá ryzí zlato. Amalgám zlata je kapalný. Ve světě se ročně spotřebuje pro těžbu zlata asi 800 tun rtuti.

Dentální amalgámy.

Používají se jako velmi odolná výplň zubu po odstranění zubního kazu. Jde o slitinu rtuti se stříbrem, mědí a cínem v poměru 1 dílu rtuti ku 1 dílu ostatních kovů. Ve světě se ročně spotřebuje do zubních amalgámů kolem 270 tun rtuti, z toho asi 70 tun připadalo na 15 zemí EU před jejím rozšířením o nové členské státy.  Dentální amalgám musí splňovat řadu přísných kritérií:  V dnešní době se hodně diskutuje o náhradě zubních amalgámů, protože si vědci nejsou jisti, nakolik poškozují zdraví lidí. Proto se hledají náhrady jako například plastické polymery.  Velká část rtuti ze zubních amalgámů končí v životním prostředí. Podle expertů každý rok končí v Evropské unii asi 30 tun rtuti v půdě, 24 tun ve vodě a 23 tun v ovzduší.  V některých severských státech (Norsko, Švédsko, Dánsko) se kvůli předpokládané škodlivosti od amalgámových plomb upustilo. V zahraničí proti amalgámovým výplním vystupují uznávaní vědci jako: Dietrich Klinghardt, dr. Joachim Mutter, dr. Andy Cutler, Jutta Altmann–Brewe aj. V Česku se stále používají.  Od 1. července 2018 platí zákaz používání u dětí do 15 let a u těhotných a kojících žen.

Sodíkový amalgám.

Vzniká při elektrolýze roztoku se sodnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu sodného.

Draslíkový amalgám.

Podobně jako sodíkový vzniká při elektrolýze roztoku s draselnými kationty na rtuťové katodě. Používá se dále při výrobě hydroxidu draselného nebo při přípravě fulminátu draselného a jinde.

Amalgámy jsou kapalné nebo pevné slitiny rtuti (případně gallia) s jedním nebo několika kovy, například se sodíkem, stříbrem, zlatem, zinkem, mědí, cínem, kadmiem či olovem. Lze je připravit většinou přímým stykem rtuti s kovem.

汞齐(Amalgam),亦称为软银,为水银与其他金属的合金,大多成固态,若水银成分多则呈液态。几乎所有金属都溶于汞,例外者有铁、钽、钨、铂。 主要用作于金、银的冶金或还原材料,亦为牙齿的填充物。被中国古代道教认做是长生不老药的成分之一。


Životopis.

Narodila se 6. září 1976 v Islingtonu v Londýně, kde jí vychovávala její matka, která do Londýna přišla jako dítě s rodiči z Jamajky a její otec přišel z Trinidadu. Její rodiče se rozešli, než se narodila a byla vychovávaná pouze matkou, se svým otcem nemá žádný vztah. Její matka se později znovu vdala a měla dvě děti. Matka pracovala jako scenáristka pořadu "EastEnders" a nyní je léčitelka. Harrisová navštěvovala St. Marylebone School a poté Woodhouse College. Na Pembroke College v Cambridge získal v roce 1998 titul v sociální a politické vědy. Trénink v herectví získala v divadelní škole Briston Old Vic.

Kariéra.

Už v devíti letech se začala objevovat na filmových plátnech a televizních obrazovkách. Zahrála si v remaku sci-fi seriálu "The Tomorrow People". V roce 2000 si zahrála roli Susan na divadelních prknech Soutwark Playhouse ve hře "The Witch of Edmonton". V listopadu 2002 si zahrála ve filmu Dannyho Boyleho "28 dní poté". V roce 2006 si zahrála v úspěšném filmu "" a objevila se i v jeho pokračováních "" (2007). Na televizních obrazovkách se v Británii objevovala v "Poppy Shakespeare" a "Small Island".  Od 22. února do 2. května roku 2011 hrála Elizbaeth Lavenzu v divadelní produkci "Frankestein" v Britském národním divadle. V roce 2011 si zahrála hlavní roli ve filmu "The First Grader". Roli Eve si zahrála ve 23. bondovce "Skyfall" a poté i ve 24. bondovce "Spectre". Winnie Mandelu si zahrála v životopisném filmu "". V roce 2016 si zahrála ve snímcích "" a "Moonlight".

Osobní život.

Od roku 2012 chodí s Peterem Leglerem.

Naomie Harrisová (6. září 1976 Londýn) je anglická herečka, známá svou rolí ve filmu "28 dní poté" a ve snímcích "" a "", kde ztvárnila Tiu Dalmu – pohanskou bohyni Kalypso uvězněnou v lidkém těle. V roce 2012 se stala Eve Moneypenny ve 23. bondovce "Skyfall" a roli si zopakovala v bondovce "Spectre".

娜奥米·梅兰妮·哈里斯,OBE(英语:Naomie Melanie Harris,1976年-9月6日),英国女演员。她在詹姆斯·邦德电影《大破天幕杀机》中饰演伊芙·钱班霓一角,并在2015年的《恶魔四伏》中再度饰演该角。她还饰演第二部和第三部加勒比海盗电影中巫毒女巫/蒂娅·达尔玛、《惊变28天》中的赛琳娜和《曼德拉:漫漫自由路》的温妮·曼德拉。


Příčiny konfliktu.

Nezávislá Gruzie.

Gruzie se dokázala díky obratné politice svých menševických vůdců (Nikolaj Čcheidze, Noe Žordanija, Noe Ramišvili a další) vymanit z vlivu ruské moci, která byla ochromena v důsledku Říjnové revoluce z roku 1917 a pozdějších událostí. Gruzínští menševici se nejprve pokusili společně s Armény a Ázerbájdžánci vytvořit Zakavkazskou federaci, ale po její krátké existenci (kterou mimochodem žádný jiný stát neuznal) se každá členská země vydala svou cestou a gruzínští menševici tak 26. května 1918 vyhlásili nezávislou Gruzínskou demokratickou republiku. Gruzíncům se navzdory snaze okolních zemí válkou dobýt jejich území podařilo zkonsolidovat svou moc a udržet nově získanou nezávislost, zatímco sousední Rusko upadlo do krvavé občanské války. Menševikům se však přes úspěšně provedené reformy a podporu lidu nepodařilo stabilizovat ekonomiku země a vytvořit gruzínskou armádu takové úrovně, jakou potřebovala na obranu svého území, čehož později dokázali bolševici dokonale využít.

Příprava invaze.

Už od počátků Gruzínské demokratické republiky se gruzínští bolševici pokoušeli všelijak vyvolávat neklid ve společnosti a rozdmýchávat nepokoje ve venkovských oblastech nebo konflikty mezi Gruzínci a národnostními menšinami žijícími v Gruzii. Bolševici v celém Zakavkazsku podléhali řízení tzv. „"Kavbyru"“, které zřídil v únoru 1920 Ústřední výbor Komunistické strany Sovětského svazu. Kavbyru předsedal vlivný gruzínský bolševik Sergo Ordžonikidze se svým zástupcem Sergejem Kirovem. Kavbyro ihned začalo přípravy sovětizace Kavkazu, neboť na to byla vhodná doba. Právě probíhala válka v Turecku za nezávislost, která zaměstnávala západní mocnosti natolik, že byla pro bolševiky velká naděje, že se nikdo nebude plést do kavkazských záležitostí. Navíc vláda v Ankaře pod vedením Mustafy Kemala Atatürka se jevila jako ochotná spolupracovat s Moskvou, což by eventuálně mohlo přinutit Gruzii a Ázerbájdžán podvolit se sovětské moci a zároveň provádět vojenské operace proti Arménii. Sovětské vedení dovedlo z této situace dobře těžit a brzy vojensky obsadilo hlavní město Ázerbájdžánu Baku.  Z Baku potom Ordžonikidze, který pravděpodobně jednal na vlastní pěst, plánoval vojensky podpořit bolševický puč v Tbilisi, jenže ten se nezdařil a gruzínská armáda se přesunula k hranicím s Ázerbájdžánem a znemožnila Rudé armádě pokračovat v postupu dále na západ. Kromě toho Rudá armáda tou dobou utrpěla těžkou porážku ve válce s Polskem a sovětský vůdce Vladimir Iljič Lenin nařídil vyjednávat s Gruzií o míru. 7. května 1920 byla nakonec podepsána moskevská dohoda, ve které Moskva uznala nezávislost Gruzínské demokratické republiky a zavázala se k neútočení. Gruzie naopak musela zůstat neutrální zemí a legalizovat bolševickou stranu. I přes uzavřenou dohodu se sovětské vedení nevzdávalo plánu konečného ovládnutí celého Kavkazu. Navíc sovětské vedení nahlíželo na Gruzii díky její výhodné geopolitické poloze jako na předsunutou základnu západních mocností. Dalším důvodem, proč nechtěli bolševici moskevskou dohodu dodržet, byla i msta ruským menševikům, kteří z emigrace v západní Evropě šířili do Ruska protisovětskou propagandu a tu šlo v té době jen těžko umlčet.  Když skončila válka v Polsku a Rudá armáda porazila generála bílých Wrangela a ovládla Arménii, nastala pro sověty příznivá doba pro uskutečnění svých plánu k ovládnutí Kavkazu a k likvidaci posledního nezávislého kavkazského národa. Navíc Britové úplně stáhli z oblasti své jednotky, západ se přestal starat o dění na Kavkaze a nevypadal na to, že by chtěl Gruzii nějak vojensky vypomoci. V Moskvě však vojenská invaze do Gruzie neměla plnou podporu a řešení gruzínské otázky se setkalo s nesouhlasem mnoha bolševických vůdců. Jenže Stalin, tou dobou lidový komisař záležitostí národnostních menšin, který se v průběhu ruské občanské války vypracoval v jednoho z nejvlivnějších bolševiků, podporoval myšlenku svržení menševické vlády v Gruzii Rudou armádou a neustále přesvědčoval Lenina, aby k tomu dal souhlas. Lidový komisař obrany Lev Trockij s tím však nesouhlasil a trval na tom, že gruzínský lid musí jednoho dne svrhnout menševiky sám. Lenin, který od začátku ctil svou politiku práva na sebeurčení, zpočátku odmítal použít sílu, kvůli tomu, aby případnou gruzínskou revoluci Rusové pouze podporovali a ne jí řídili a prováděli. Pro mnoho bolševiků však bylo právo na sebeurčení čím dál tím víc politickým a diplomatickým fíglem, než reálným politickým programem, takže se více a více přikláněli k povolení invaze do Gruzie. V Gruzii, s níž měla sovětská moc čím dál tím horší vztahy, docházelo k častým příhraničním incidentům a mnoho bolševiků v Gruzii bylo zatčeno. Bolševici dále měli podezření, že Gruzínci sabotovali konvoje v Arménii a podporovali protibolševický ozbrojený odboj na severním Kavkazu. 14. února 1921 Lenin nakonec vydal souhlas s překročením rusko-gruzínské hranice Rudou armádou na pomoc údajnému „rolnicko-dělnickému povstání“ v Gruzii. Hned druhý den nato započala invaze, kterou Ordžonikidze už přes rok chystal.

Invaze.

Postup invaze do Gruzie byl původně naplánován podobně jako do Ázerbájdžánu a Arménie v roce 1920, kam vpadla Rudá armáda na území, kde místní bolševici vyvolali nepokoje mezi místním obyvatelstvem a jejich území pak nebylo těžké ovládnout. Tato taktika však v Gruzii nebyla moc účinná, neboť zde bolševici nebyli moc populární. V noci z 11. na 12. února 1921 provedli bolševici na Ordžonikidzeův podnět útok na malou vojenskou posádku ve vesnici "Šulaveri" v okrese Lorri poblíž gruzínsko-arménsko-ázerbájdžánské hranice. Arménská složka Rudé armády, aniž by dostala nějaký příkaz z velení, rychle přispěchala bolševikům na pomoc. Gruzínská vláda ostře odsoudila tuto sovětskou akci, ale sovětský velvyslanec odmítl jakoukoliv ruskou účast v tomto incidentu a označil za viníky arménské komunisty jednající na vlastní pěst. Jeho slova však vyvrátili gruzínští bolševici založením tzv.Gruzínský revoluční výbor "(Revkom)" v Šulaveri, který měl postupně přebrat moc nad Gruzií. Revkom, kterému předsedal gruzínský bolševik Filipp Macharadze, formálně požádal Moskvu o „pomoc“.  Další incident se stal v Dušeti a v Jižní Osetii, kde vypukly nepokoje, protože místním osetinským obyvatelům nebyla gruzínskou vládou udělena autonomie, o kterou žádali (viz Gruzínsko-osetinský konflikt (1918–1920)). Gruzínci zde sice dokázali znovu nastolit pořádek, ale ruská invaze byla již připravena a Lenin ji na nátlak Stalina a Ordžonikidzeho 14. února na zasedání Ústředního výboru komunistické strany odsouhlasil. Toto Leninovo rozhodnutí se však setkalo s odporem u polského komunisty Karla Radka a proti by byl bezpochyby i Lev Trockij, který však tou dobou byl pracovně na Uralu a tohoto hlasování se nezúčastnil. Když se Trockij dověděl o invazi do Gruzie a o roli, kterou při jejím schvalování sehrál Stalin s Ordžonikidzem, byl velmi rozzuřen a žádal neúspěšně o vytvoření stranické vyšetřovací komise. Nakonec byl nucen se s tím smířit a sám ještě nakonec invazi obhajoval

Bitva o Tbilisi.

16. února ráno jednotky 11. armády pod velením Anatolije Gekkera překročily hranici Gruzie z jihu a započaly tzv. "„operaci Tiflis“". Jejím cílem bylo obsadit gruzínskou metropoli Tbilisi. První bitva se odehrála na řece Chrami, kde gruzínská vojska pod velením generála Štěpána Achmeteliho utrpěla těžkou porážku. Gruzínci se stáhli směrem k hlavnímu městu a na západ a na rozkaz generála Culukidzeho vyhodili do vzduchu železniční mosty a silnice, aby zpomalili postup Rudé armády. Zároveň však Rudá armáda vtrhnula do Gruzie i ze severu přes Darialský a Mamisonský průsmyk a ze západu podél černomořského pobřeží směrem k Suchumi. Mezitím sovětský lidový komisař zahraničí vypustil do světa stanoviska, kterými popíral jakékoliv akce Rudé armády na území Gruzie a vyjadřoval ochotu zprostředkovat řešení „rozepří“, které se rozhořely v Gruzii.  17. února postoupila pěchota a jízda Rudé armády, i díky podpoře letectva, směrem ku Tbilisi na méně než 15 km z jihozápadní strany. Gruzínská armáda však nedávala svou kůži lacino a v širokém okolí Tbilisi se rozhořely urputné boje, kterými se povedlo zdržet postup rudoarmějců, kteří měli zdrcující převahu, o celý týden. Mezi 18. a 20. únorem Gruzínci a rudoarmějci bojovali o strategické pevnosti Kodžori a Tabachmela, až se nakonec Gruzíncům pod vedením generála Mazniašviliho podařilo zasadit rudoarmějcům drtivou ránu a zahnat je na ústup. Rudá armáda se ale rychle přeskupila a začala obkličovat gruzínské hlavní město. 23. února Rusové obnovili zničené železniční mosty a rudoarmějci byli posíleni o těžkou techniku (tanky, obrněné vlaky) a zaútočili znovu na Tbilisi. Zatímco obrněné vlaky bránily Gruzíncům pálit, tanky s pěchotou pronikly gruzínskými pozicemi na Kodžori. 24. února gruzínský nejvyšší velitel Giorgi Kvinitadze vycítil nevyhnutelné a nařídil ústup, aby zabránil úplnému obklíčení své armády v Tbilisi a případnému zničení města. Gruzínská vláda a Ústavodárné shromáždění (parlament) se přesunuly do Kutaisi, které bylo zatím boji nezasaženo.  25. února Rudá armáda vstoupila vítězně do Tbilisi a celé město bylo svědkem rozsáhlého rabování. Revkom, nyní řízený Mamijou Orachelašvilim a Šalvou Eliavou, se přestěhoval do Tbilisi a vyhlásil svržení menševické vlády, rozpuštění gruzínské armády a lidové gardy. Dále vyhlásil vznik Gruzínské sovětské socialistické republiky.

Operace Kutaisi.

Gruzínští velitelé po pádu Tbilisi soustředili vojska v nedaleké Mcchetě, aby zaujmula nové obranné postavení a zabránila postupu Rudé armády dále na západ. Pád hlavního města ale Gruzínce silně poznamenal na morálce a ti nakonec opustili své posty v Mcchetě bez boje. Gruzínská armáda se s ústupem na západ začala rozpadat, tříštit (některé jednotky ustoupily na západ, jiné do hor) a chyběla jí organizace. Ale i přes to dokázala v kritických chvílích vzdorovat ruským silám. Díky tomu trval rudoarmějcům postup přes všechna východogruzínská města dlouhé dva týdny a gruzínská armáda vytrvala v protibolševickém odporu až do roku 1924.  Menševici zatím doufali v pomoc francouzského námořnictva, které se přibližovalo ke gruzínským břehům. 28. února Francouzi dokonce spustili palbu na ruskou 9. armádu vedenou V. Černiševem, která bojovala na pobřeží, ale nevylodili se. Gruzíncům se zatím podařilo znovu dobýt některé přímořské oblasti, například Gagru, ale jejich úspěch byl jen dočasný. Místní abcházská domobrana "Kyaraz" se totiž přidala k ruským vojákům a ti 1. března znovu dobyli Gagru, dále 3. března Nový Athos a 4. března Suchumi. Rudá armáda pak postupovala dále směrem na východ, 9. března ovládla Zugdidi a 14. března černomořský přístav Poti.  Snaha Gruzínců ubránit Kutaisi co nejdéle, jak bylo původně v plánu, však byla brzy zmařená překvapivým příchodem ruských výsadkářů ze severního Kavkazu, kteří překročili zdánlivě neprostupný Mamisonský průsmyk, plný hlubokých sněhových závějí, a pokračovali údolím řeky Rioni směrem k městu. Po krvavé bitvě u Surami 5. března překročila 11. armáda pohoří Lichi a dostala se také do západní Gruzie. 10. března vstoupila Rudá armáda do Kutaisi, kterou menševická vláda, armáda i lidová garda už dávno opustila a stáhla se do klíčového přístavu Batumi v jihozápadní Gruzii. Velká část gruzínské armády se stáhla do hor a pokračovala v boji s bolševiky.

Sovětsko-turecká krize.

23. února, tedy týden po začátku invaze Rudé armády do Gruzie, Kazım Karabekir, turecký vojenský velitel v západní Arménii, využil gruzínské slabosti a předložil gruzínské vládě ultimátum, ve kterém požadoval stažení gruzínců z provincií Ardahan a Artvin, které tehdy byly součástí Gruzie (ale dnes již patří Turecku). Gruzínští menševici, kteří se cítili naprosto obklíčeni, museli na ultimátum přistoupit, a území přešlo pod kontrolu turecké armády. Turci se tak dostali nebezpečně blízko k stále ještě gruzínskému Batumi. K němu se zároveň přibližovala rudoarmějská 18. jízdní divize pod vedením Dmitrije Žloby a hrozil otevřený střet mezi tureckou a sovětskou armádou. Menševici si této situace byli dobře vědomi a opustili Kutaisi. 7. března uzavřeli s Karabekirem ústní dohodu o pobytu tureckých vojsk v Batumi, zatímco menševici si měli ponechat civilní záležitosti. 8. března turecká armáda vstoupila do města a zaujmula obranné pozice v jeho okolí. To nakonec vedlo k sovětsko-turecké krizi. Sovětský lidový komisař zahraničí Georgij Čičerin předal protestní nótu tureckému velvyslanci a ten odpověděl, že Turci pouze chrání místní muslimskou populaci, kterou ohrožují jednotky Rudé armády.  Tou dobou měla Rudá armáda i přes vojenský úspěch na Kavkaze dost nejistou pozici. Arméni sloužící v Rudé armádě totiž opustili své posty a přidali se k arménským protibolševickým povstalcům a 18. února dobyli Jerevan. Úspěchy proti bolševikům zaznamenali také povstalci v Dagestánu. Leninovi bylo jasné, že konfrontace s tureckou armádou by situaci na Kavkaze ještě více zkomplikovalo, tak se snažil ukončit gruzínskou válku co možná nejdříve a pokoušel se vyjednávat. 8. března byl učiněn pokus se s gruzínskými menševiky dohodnout na koaliční vládě Gruzínské SSR, ale menševici odmítli.  Turci 16. března oznámili, že chtějí anektovat Batumi a Adžarii, takže gruzínská menševická vláda byla nucena si vybrat. Britové ani Francouzi jim nepomohli a s jejich pomocí nebylo možné nadále počítat, protože francouzské námořnictvo odmítlo vyslat expediční vojska a jednotky britského námořnictva v Batumi dostaly jasný rozkaz nezasahovat. Navíc téhož dne podepsala Velká Británie se sovětskou vládou obchodní smlouvu se závazkem, že Britové nebudou nijak podporovat protisovětský odboj na území bývalého Ruského impéria. Tou dobou byla podepsána i dohoda mezi Turky a sověty o bratrství, která přiřknula Ardahan a Artvin definitivně Turecku a Adžarie měla zůstat sovětské Gruzii. Turci se však nehodlali z Batumi jen tak stáhnout a trvali na anexi Adžarie, takže turecká okupace Batumi nadále trvala v rozporu s uzavřenou dohodou. Menševici si tedy zvolili vyjednávání s Revkomem a smířili se s bolševickou vládu v Batumi; nechtěli, aby Gruzie navždy ztratila toto město. Menševický ministr obrany Grigol Lordkipanidze odcestoval do Kutaisi, aby se tam setkal se zplnomocněným zástupcem Revkomu Avelem Enukidzem. 17. března 1921 se oba dohodli na podmínkách příměří a ukončili tak tuto válku. 18. března ke smlouvě připojili dodatek, kterým menševici umožnili nerušený příchod Rudé armády do Batumi.  Když probíhalo v Moskvě další jednání mezi Tureckem a sověty, tak mírová smlouva mezi menševiky a bolševiky umožnila jednat Rudé armádě bez obav, ale několik tisíc zbývajících gruzínských vojáků, kteří byli schovaní v horách okolo Batumi, se muselo chystat na poslední bitvu – o město. 18. března tito gruzínští vojáci napadli turecké vojáky v ulicích Batumi a rozhořely se urputné a krvavé boje. Zatímco Turci měli plné ruce práce s gruzínskými vojáky, gruzínští menševičtí politici a jejich rodiny se nalodili na italskou loď z flotily Regia Marina a nechali se odvézt k francouzským válečným lodím v Černém moři, které je odvezly do exilu ve Francii. Mezitím v Batumi se zbylým gruzínským vojákům v těžkých pouličních bojích nakonec podařilo takřka zlikvidovat tureckou posádku. Bitva skončila 19. března 1921 a gruzínský velitel Mazniašvili se s celým městem vzdal Revkomu. Žlobovova kavalérie pak vstoupila do města a posílila jeho obranu před Turky.  Tyto krvavé události v Batumi zmrazily sovětsko-turecké vyjednávání až do 26. září 1921. Toho dne se uskutečnilo mírové jednání ve východotureckém Karsu mezi Turky a sověty, v jejichž řadách nechyběli zástupci Gruzínské SSR, Arménské SSR a Ázerbájdžánské SSR. 13. října byla podepsána "„Karská smlouva“". Podle této smlouvy, která potvrzovala téměř vše z předchozí Moskevské dohody z března, tedy že Ardahan a Artvin a nově i Kars připadnou Turecku, zatímco Batumi s Adžarií zůstane součástí Gruzie s podmínkou, že bude zřízená Adžarská autonomní republika, která by měla chránit místní muslimské obyvatelstvo.

Následky konfliktu.

Jak bylo uvedeno výše, gruzínská armáda se při ústupu od hlavního města směrem na západ rozpadala na neorganizované oddíly, které vytrvaly v protibolševickém odboji i přes to, že menševická vláda dávno emigrovala ze země a regulérní gruzínská armáda byla rozpuštěna. Nové bolševické vedení zpočátku nabízelo svým menševickým oponentům, kteří se rozhodli v Gruzii zůstat, vcelku mírné podmínky. Svou roli sehrálo i to, že obyvatelstvo bylo převážně protibolševicky naladěno a bolševici to dobře věděli. V roce 1922 se ale ke slovu dostali zastánci tvrdého postupu sovětizace Kavkazu, kteří prosazovali centralizaci moci, jako byl Felix Edmundovič Dzeržinskij, Stalin a Sergo Ordžonikidze. Ti se dostali do otevřeného konfliktu s umírněnějšími bolševiky známého jako Gruzínský případ, jehož následky poznamenali vztah mezi Stalinem a Lvem Trockým a dokonce se k tomu vyjádřil i Lenin.  Svět většinou ignoroval výše uvedené události v Gruzii. 27. března 1921 vyzvali emigrující gruzínští menševici v Istanbulu všechny sociálně demokratické a dělnické strany ve světě, aby odsoudily sovětskou invazi. Výzva se však i přes otisknutí v předních západních novinách setkala jen s malou odezvou. Pouze Brit Oliver Wardrop, který s menševiky sympatizoval, se pokoušel aktivněji zasadit o prosazení osvobození Gruzie, ale ani ten neuspěl.  V Gruzii samotné ozbrojený protibolševický odpor, v kterém se vyznamenal například Kakuca Čolokašvili, společně s odporem gruzínské inteligence přerostl v srpnové povstání v roce 1924, které se ale nezdařilo. Vysoký důstojník Čeky Lavrentij Berija poté zosnoval teror a represe, kterým paralyzoval gruzínskou společnost a vyhladil veškeré známky aktivního protisovětského odboje. Na deset tisíc lidí, převážně z řad gruzínské šlechty a inteligence, bylo popraveno a přes 20 tisíc Gruzínců bylo vypovězeno na Sibiř.  V Sovětském svazu se pak o událostech v Gruzii z roku 1921 oficiálně mluvilo jako o „rolnicko-dělnické revoluci“, kterým přišla Rudá armáda na pomoc. Většina skutečných motivů pro obsazení Gruzie silou zůstala obyvatelům (dokonce i historikům) neznáma a dokumenty z let 1921-4 zůstaly zamčené ve státním archivu Specchran, kam měli historici omezený přístup. Až v 80. letech 20. století, během politiky Glasnosť, došlo k prvním revizím popisu událostí z dob raného Sovětského svazu zásluhou historika Akakiho Surguladzeho. Pod tlakem veřejnosti pak v roce 1989 Prezídium nejvyššího sovětu Gruzínské SSR vytvořilo speciální komisi, která měla podrobně vyšetřit všechny události z roku 1921. Komise došla k závěru, že vpád Rudé armády do Gruzie byla z právního hlediska vojenská intervence a okupace území za účelem svržení stávající (menševické) vlády. Na mimořádném zasedání Nejvyššího sovětu Gruzínské SSR 26. května 1990 bylo oficiálně prohlášeno, že sovětizace Gruzie byla od začátku okupací sovětským Ruskem.

Invaze Rudé armády do Gruzie, neboli sovětsko-gruzínská válka, byl vojenský konflikt, který vedlo sovětské Rusko proti první nezávislé Gruzínské republice od 15. února do 17. března 1921. Cílem této kampaně bylo svržení gruzínské menševické vlády a nastolení komunistického režimu v zemi. Svou roli zde sehrála také snaha Rusů získat zpět území Zakavkazska, které ztratili kvůli rozpadu ruského impéria po roce 1917, a snaha gruzínských bolševiků dostat se k moci ve své domovině.

红军入侵乔治亚又称为苏维埃-乔治亚战争、苏维埃入侵乔治亚等,是由俄罗斯苏维埃联邦社会主义共和国辖下的红军于1921年2月15日至3月17日发动的军事行动。在很早之前俄罗斯帝国便扩张领土至乔治亚地区,然而因为第一次世界大战爆发而使得这些地区陷入动荡。随后许多来自俄罗斯的乔治亚人士尝试夺取政权,并且主张并不需要外国势力干涉。但对此使得后来成立的俄罗斯苏维埃联邦社会主义共和国决定发起攻势,计划推翻隶属孟什维克派的政府统治的乔治亚民主共和国,并另外成立布尔什维克政权统治全国。


Tvorba párů pro zápasy.

Páry účastníků do turnaje vstupují podobně jako ve vyřazovacím systému, tedy obvykle losem nebo s pomoci nasazování tak, aby se dva „papírově“ nejsilnější mohli sejít jako neporažení až ke konci turnaje. Na začátku jsou všichni ve větvi vítězů. Ti, co vyhrají, postupují do druhého kola. Ti, kteří prohrají přecházejí na začátek větve poražených.  Vítěz každého kola ve větvi vítězů se v následujícím kole setká s dalším jiným vítězem z této větve. Poražený z tohoto duelu přechází do větve poražených. Vítěz každého kola ve větvi poražených se v následujícím kole setká s některým poraženým z větve vítězů. Pro poražené ve větvi poražených turnaj končí, neboť prohráli již podruhé.  V některých turnajích se finálový zápas nikdy neopakuje. V jiných se místo něho hraje série na více, obvykle dva vítězné zápasy.

Konečné výsledky.

Na konci turnaje se vítěz větve vítězů utká v zápase o celkové vítězství s vítězem větve poražených. Pokud se v tomto utkání setkali již po druhé, je to utkání konečné. Pokud se ale setkali poprvé, tak se v případě, že v tomto zápase vyhraje vítěz větve poražených, hraje ještě jeden zápas mezi těmito dvěma účastníky. Tím je zaručeno, že vítěz turnaje jako jediný neokusí porážku více než jednou.  Výsledky turnaje nejsou zcela jednoznačné, i když první čtyři místa určena jednoznačně jsou. O další místa se účastníci buď dělí, nebo se rozhoduje podle pomocného hodnocení nebo doplňkového zápasu.

Analýza, výhody a nevýhody.

Vyřazovací systém na dvě porážky má oproti klasickému vyřazovacímu systému výhodu v tom, že jedna porážka ještě neznamená vyřazení z turnaje, takže může vyhrát i ten účastník, jemuž se jeden zápas nepovedl. Cena za to je ovšem zvýšený počet zápasů nutných k dohrání turnaje. Celkem je potřeba odehrát formula_1 zápasů (v případě, že se finalisté již během turnaje potkali, tak jen formula_2).  Nevýhodou je i to, že vítěz turnaje se s druhým účastníkem může potkat během turnaje dvakrát, přičemž vzájemné zápasy vyhraje nejprve jedna a pak druhá strana. Tomu se dá čelit úpravou systému, při které se o první dvě místa hraje jen ve větvi vítězů a vítěz větve poražených získá třetí místo celého turnaje. V některých turnajích pak může vítěz větve poražených svést s poraženým z finále větve vítězů zápas o druhé místo, pokud se v turnaji ještě nepotkali. Tato úprava se využívá například v soutěžích, kde je třeba rozhodnout o dvou postupujících do vyšší soutěže.  Nevýhodou tohoto typu rozpisu turnajů je opakování finálového zápasu, zvláště u komerčně založených sportů, kde jsou dopředu prodány lístky nebo televizní práva. Této nevýhodě se dá čelit výjimkou pro poslední zápas a ten pak není nutné opakovat.

Vyřazovací systém na dvě porážky je méně obvyklá modifikace vyřazovacího systému, rozpisu utkání turnajů některých her a sportů (tzv. oboustranný pavouk). Turnajem nepostupují jen vítězové, ale i účastníci, kteří prohráli zatím jen jednou. Graf rozpisu utkání se skládá jak z části pro vítěze (skupina A) jako ve vyřazovacím systému, tak i části pro účastníky, kteří již jednou prohráli skupina B). Systém se používá například v některých baseballových soutěžích, judu, armwrestlingu, curlingu, šipkách nebo počítačových hrách.

双败淘汰制是一种竞赛形式,与普通的淘汰制输给一个对手即被淘汰不同,参赛者只有输给两个对手才被淘汰。


Historie.

V průběhu roku 1944 byl jako první letoun upraven bombardér Vickers Wellington (model Wellington XIV) 407. letky RCAF pro roli AEW&C, instalací radaru. Takto upravený letoun byl používán nad Severním mořem k detekci a navedení stíhačů RAF proti německým bombardérům He-111 z holandských základen a střelám V-1. Již tehdy byli na palubě letounu letečtí návodčí pro řízení letového provozu.  V roce 1945 začala US Navy používat jako svůj první stroj v roli AEW přestavěný námořní palubní letoun Grumman TBF Avenger, model TBM-3W, který byl schopen svým radarem AN/APS-20 detekovat nízko letící formaci letounů na vzdálenost 160 km.  Od roku 1950 US Navy začala používat přestavěný námořní palubní letoun Douglas A-1 Skyraider s radarem AN/APS-20.  V letech 1954 USAF a 1956 US Navy zavedly do operační služby Lockheed EC-121 Warning Star stále jen v roli AEW, bez řízení letového provozu.  V roce 1958 zařadila US Navy Grumman E-1 Tracer pro roli AEW.  V roce 1964 US Navy zavedly do operační služby Grumman E-2 Hawkeye.  Od roku 1965 začalo Sovětské letectvo používat Tupolev Tu-126 svůj první letoun vlastní konstrukce se systémem AEW&C.  V roce 1977 USAF zavedly do operační služby E-3 Sentry. Od roku 1984 začalo Sovětské letectvo používat Berijev A-50, který bude do roku 2020 nahrazen letounem Berjev A-100 Premier, jehož zkoušky začaly v roce 2015.

Současnost.

V současné době miniaturizace elektroniky existují kromě klasických velkých strojů AWACS také méně výkonné systémy integrované do malých obchodních letounů s proudovým pohonem. Díky tomu jsou letouny se systémem AWACS dostupnější pro širší okruh zájemců.

Airborne Early Warning and Control (AEW&C), nebo Airborne Warning and Control System (AWACS) je v anglické vojenské terminologii označení pro létající středisko včasného varování a řízení, které umožňuje získávání informací s pomocí výkonného radaru a další elektroniky a poskytuje možnost dohledu, velení, kontroly vzdušného prostoru, nebo komunikace. Získané informace mohou být využity k navádění protivzdušné obrany na cíle a řízení vojenských operací.

预警机(英语:Air Early Warning, AEW)是为了克服雷达受到地球曲度限制的低高度目标搜索距离,同时减轻地形的干扰,将整套雷达系统放置在飞机上,自空中搜索各类空中、海上或者是陆上目标。借由飞行高度,提供较佳的预警与搜索效果,延长容许反应的时间与弹性。空中预警管制机(英语:Airborne Early Warning and Control, AEW&C)除提供早期预警的功能之外,还提供频繁C2BM(指挥和控制,作战管理)功能,类似机场交通管制和其他部队的军事指挥。


Původ názvu.

Označení „polyhistor“ je odvozeno ze jména významného římského učence řeckého původu Lucia Cornelia Alexandera Polyhistora, známějšího jako Alexander Polyhistor, který žil v prvním století před naším letopočtem v Římě, kam byl zavlečen z rodného Milétu v době Sullovy diktatury. V římském prostředí se však záhy zúročily jeho rozsáhlé znalosti. Během svého života napsal 42 spisů, z nichž se ve většině případů dochovala jen torza. Podle všech dostupných popisů měl Alexander Polyhistor eidetickou paměť, a aniž by s sebou nosil jakékoliv zápisky, dokázal si s obdivuhodnou podrobností vybavit obsáhlé informace, především z oblasti historie a kartografie. Právě to snad mělo za následek, že si jej Marcus Licinius Crassus vybral za svého průvodce při tažení proti Parthům po roce 55 př.n.l. Není zcela prokázáno, že by právě Alexander Polyhistor byl tvůrcem některých ohňových zbraní, které byly použity v boji proti parthským opevněním.

Pozdější označení.

Dílo a odkaz Alexandra Polyhistora rehabilitovala a znovuobjevila až evropská renesance, která znamenala ve své době nejprudší rozvoj, nejen co do kulturního odkazu, ale i vědeckého poznání a samotného lidského smýšlení. Od těch časů se stalo zvykem označovat jako polyhistora, resp. „renesančního člověka“ významného učence, který se stal uznávanou kapacitou v mnoha oborech vědy a lidské činnosti. Jedním z prvních takto označených lidí byl bezpochyby Leonardo da Vinci. Renesanční člověk mluvil mnoha jazyky a míval široký rozhled po stránce nejen filozofické, ale také politické a společensko-kulturní. Mluvil několika jazyky, hrál na hudební nástroj, psal poezii atd.  S postupnou specializací ve vědě a technice se však tito mnohoučenci z oblasti vědy postupně vytráceli. V současné době je díky velkému pokroku v humanitních i přírodních vědách nad síly lidských rozumových možností sledovat plný a nezkreslený vývoj v mnoha různých oborech lidské činnosti.

Skepse a podezřívavost vůči polyhistorům.

Kromě obdivu někteří polyhistoři v minulosti vyvolávali i podezřívavou skepsi až nepřátelskost – např. Hérakleitos prohlásil Pýthagora pro jeho nároky na všeobecné vědění za šarlatána a Roger Bacon i někteří další středověcí učenci byli podezříváni, že jim napomáhá ďábel.

Slavní polyhistoři.

Za polyhistory byli v minulosti označováni mimo jiné i následující učenci a vědci:

Polyhistor je klasické označení pro člověka s širokým množstvím znalostí či dovedností ve více oborech lidské činnosti. Jedná se zpravidla o všestranného či mnohostranného učence, charakteristického všestranností svých zájmů a nezřídka také jedinečnou genialitou. Označení „polyhistor“ pro významné učence se hojně zavádělo především ve snaze ocenit některé zvláště nadané osobnosti z období renesance – odtud také označení renesanční člověk.

博学家(英语:polymath)或通才,是指精通多个不同范畴而且表现超群的人。


Popis.

Nejnovější verze znaku (bez rudé pěticípé hvězdy) byla zavedena 16. listopadu 2009 a zobrazuje modré makedonské hory tyčící se nad vlnitou řekou. Hory zakrývající zlaté vycházející slunce s osmi paprsky na modré obloze. Kolem dokola je věnec obilných klasů s listy tabáku a makovicemi, který je dole převázán stuhou s národními motivy.  Po vyhlášení nezávislosti v roce 1991 se předpokládalo, že znakem Severní Makedonie se stane zlatý lev na červeném štítu (historický heraldický znak) dle návrhu Miroslava Grčeva (autor makedonské vlajky). Ovšem stálá neochota poslanců parlamentu Severní Makedonie vede k užívání současného neheraldického znaku. Jedinou změnou bylo v roce 2009 odstranění rudé socialistické hvězdy z vrcholu znaku. Politické strany se dohodly, že současný znak se bude používat dokud se nenajde adekvátní náhrada.

Návrhy na nový státní znak.

Z počátku 90. let 20. století.

První neoficiální návrh nového znaku byl pouze úpravou doposud používaného znaku, která spočívala v zachování ústředního motivu (modré makedonské hory tyčící se nad vlnitou řekou, hory zakrývající zlaté vycházející slunce s osmi paprsky na modré obloze) do jednoho štítu a odstranění socialistické symboliky. Druhý neoficiální návrh byl stejný jako návrh první, ale modrou oblohu nahradila obloha rudá, stejně jako na vlajce.  Dalším návrhem byl již heraldický znak od Miroslava Grčeva, kterým byl zlatý lev ve skoku v červeném štítu. Tento návrh znaku vycházel z nejstaršího zobrazení znaku Makedonie z roku 1340 (erbovník Fojnica). Od té doby až do 19. století byl jako znak Makedonie, která většinu tohoto období byla pod nadvládou Osmanské říše, zobrazován právě jako zlatý lev v červeném štítu či jako opak, tedy červený lev ve zlatém (žlutém) štítu. Hlavní důvody pro které nebyl v roce 1992 přijat navrhovaný heraldický znak:

Vládní návrh z roku 2014.

Dne 5. prosince roku 2014 podala vláda Severní Makedonie návrh na změnu současného státního znaku, který vychází právě z jedné z verzí historického znaku. Podle prezidenta Makedonské heraldické společnosti Jovana Jonovskiho je návrh nového znaku založen na ilustraci z knihy Jeroma de Bara "Le blason des armoiries" (1581), který zobrazuje znak Alexandra Velikého. Blason znaku: "Or, a lion gules", tedy česky "na zlatém štítu, červený lev." Štít je navíc převýšen hradební (městskou) korunkou (reprezentující republikánské zřízení). Nicméně aby se tento návrh stal novým státním znakem musí ho odhlasovat parlament Severní Makedonie dvoutřetinovou většinou. Pokud se tak stane, tak jedinou evropskou zemí se socialistickým znakem zůstane pouze Bělorusko.  Nový návrh státního znaku je přijatelný i pro politickou stranu VMRO-DPMNE, která užívá znak s invertovanými barvami.

Státní znak Severní Makedonie vychází, i po vyhlášení nezávislosti v roce 1991, ze znaku užívaného v období jugoslávské Socialistické republiky Makedonie. Jde o znak neheraldický, tedy emblém, socialistického (sovětského) typu.

北马其顿共和国国徽为圆形,中间绘有太阳自山和湖泊升起之象。周围饰以麦穗、罂粟和烟草和以当地刺绣图案为题材的绶带,2009年11月16日启用。


Popis.

Tato bylina je vytrvalá a má světle zelenou až zelenou barvou. Celá je pokrytá krátkými fialovými chloupky, hustě otrněná na stonku a oboustranně na spodní i horní straně listů. Nafialovělé až fialové trny mají délku téměř 3 cm. Velké měkké chloupkaté listy jsou laločnaté, údajně až 60 cm dlouhé a 45 široké. Rostlina roste bujně, bohatě větví. Plodem je bobule.

Historie.

První semena byly poslány do USA z Kolumbie v roce 1913, z Ekvádoru v roce 1914 a 1916. Mnoho dalších bylo dovezeno do Kalifornie, Floridy a ve sklenících některé plodily, ale všechny časem uhynuly. Čerstvé plody dovezené z Ekvádoru na světové výstavě v New Yorku v roce 1939 vzbudily velký zájem. V roce 1948 bylo 20 rostlin vysázeno na výzkumném poli University of Florida. Kvetly a plodily, dokud nebyly zničeny hurikánem. S nadějí, že bude více odolné větru, Milton Cobin v zahrádkářském centru zkusil naroubovat tzv. „potato tree“ (patrně naranjilla roubovaná na rostlinu "Solanum macranthum"). Rostlina plodila dobře, ale byla infikována parazity a zahynula. Na začátku padesátých let byla naranjilla široce pěstována ve střední Americe ve více místních kultivarech, z nichž některé nejsou otrněné. V šedesátých letech se Naranjilla pěstovala pro plody komerčně. V Jižní Africe bylo pěstována jako vůči háďátkům relativně rezistentní "Solanum torvum".

Nebezpečí.

Kůže citlivých lidí může být při kontaktu rozdírána, nebo drážděna ostrými trny. Při manipulaci chraňte vhodným oděvem nekryté části těla.

Použití.

Hustě otrněné rostliny jsou považovány za dekorativní. Obchodní název Jurassica, pod kterým je prodávána u nás, prodejce takeawaytrends.com zdůvodnil tvrzením, že prodávané rostliny pochází z třetihor. Zcela zralé plody, vyjma zhořklých, jsou podle dostupných údajů sklízeny a zelená šťáva používána jako přísada do alkoholických a nealkoholických nápojů. Míchané nápoje jsou připravovány například ze šťávy plodů Naranjilla s kukuřičným sirupem, cukrem, vodou, a trochou citronové šťávy. Směs se silně zchladí a podává v teplých dnech s ledem. Také se z plodů Naranjilly připravuje želé a marmeláda, někdy jsou uváděny i kompoty a dezerty.

Pěstování.

Rostlinu můžeme snadno úspěšně pěstovat v polostínu, nebo na světlém místě, vyhněte se slunečnému úpalu. Snáší dobře teploty až 30 °C. Daří se jí při teplotách okolo 19-20 °C. Zálivka má být přiměřená. Nesnáší přemokření nebo přeschnutí kořenů. Zem má být humózní a bohatá na živiny. V zemi původu snáší i chudší, kamenitější půdy. Můžete přihnojovat nejlépe organickými hnojivy ale pouze za vegetace (květen – srpen). Ze sortimentu hnojiv dostupných v ČR použijte běžné hnojivo, vhodné je i NPK, nebo Cererit a řiďte se návodem. Podle dostupných zdrojů není rostlina na hnojení zvlášť náročná ale přihnojené rostliny rostou výrazně lépe. Je pravděpodobné, že dobře snáší i hlubší řez. V našich podmínkách patrně může trpět savými škůdci, typickými pro lilkovité ale zejména fyziologickými chorobami. Rostliny pěstované v Jižní Americe trpí zejména háďátky, které způsobují úhyn rostliny, a bakteriózami.

Kříženci a odrůdy.

"S. quitoense" má ve Střední Americe mnoho divokých forem. Bylo vypěstováno několik kříženců nebo rostlin s plody podobné Naranjilla pro účely průmyslového využití. "Solanum pectinatum" Dunal (syn. "S. hirsutissimum" Standl.) je považován za vhodnou náhradu Naranjilla zejména pěstiteli v Mexiku, Venezuele a Peru, je však mírně handicapováno tím, že obsahuje alkaloidy (je jedovaté). Místními léčiteli je doporučováno proti hypertenzi.  Nejedlé "S. hirtum" Vahl., rostoucí divoce v Trinidadu a Střední Americe je háďátkům plně rezistentní. Hybridy tohoto druhu a "S. quitoense" mají tuto vlastnost a středně chutné plody. Divoká trnitá forma Naranjilla rostoucí v Kostarice je nazývána "berenjena de olor", má dřevitější větve a kmen. Její plody dorůstají až 6,25 cm v průměru.

Lilek quitský ("Solanum quitoense") je lilkovitá rostlina nazývaná naranjilla (též "narančila") v ekvádorské španělštině, nebo lulo v kolumbijské španělštině, nebo také toronja. Inkové ji nazývali lulum a Mexičané lulun. Ve střední Evropě se prodává jako Jurassica. Tato subtropická vytrvalá rostlina pochází ze severozápadu Jižní Ameriky. Původní je patrně v Kolumbii, Peru a Ekvádoru. Je pěstovaná ve střední Americe, v Kalifornii a na Floridě.

奎东茄(学名:Solanum quitoense)是一种茄科茄属的植物,因为此水果的英文称:naranjilla lulo,故又称为露露果之称,也有人简称露露或露露Lulu。


Charakteristika.

Aby mohly stanice v lokální počítačové síti komunikovat pomocí rodiny protokolů TCP/IP, je na nich nutné nastavit několik základních parametrů (zpravidla IP adresa, maska sítě, brána a adresy DNS serverů). Z hlediska správy počítačové sítě není výhodné, aby tyto údaje byly uchovávány na pevných discích stanic, protože v případě jejich změny by je bylo nutné obcházet a ručně nastavení měnit. Proto se s výhodou používal protokol BOOTP, který všechny potřebné údaje přiděloval stanicím z centrální databáze dle potřeby.  BOOTP server uchovává ve své databázi seznam MAC adres síťových rozhraní stanic (síťové karty klientů). Na žádost stanic pak uložené údaje stanicím odesílá pomocí protokolu UDP.  Protokol BOOTP umožňoval používání bezdiskových stanic (typicky unixových systémů), které všechny potřebné údaje pro svůj start a následný běh mohly získat ze sítě. Počáteční univerzální kód byl uložen buď na disketě nebo v BootROM síťové karty. Po zapnutí počítače tento kód zjistí z BOOTP serveru kromě IP konfigurace také adresu serveru, na kterém je uložen obraz pro zavedení operačního systému. Tento obraz je následně stažen pomocí protokolu TFTP (nebo protokolu SFTP či FTP).  Nástupcem protokolu BOOTP je DHCP (Dynamic Host Configuration Protocol), který přináší doplňující vlastnosti, ale není zpětně kompatibilní.

Princip.

Administrátor sítě vytváří konfigurační soubor, kde nastaví parametry pro všechna zařízení zapojená v lokální síti (síťové karty). Musí tedy udržovat databázi na bootp serveru a ručně do ní přidávat zařízení.  Startující stanice (bootp client – port 68) vytvoří dotaz „kdo jsem?“ a pomocí UDP ho odešle na IP adresu 255.255.255.255 (lokální broadcast – je odeslán na všechna zařízení v síti).  BOOTP server (port 67) po přijetí dotazu prohledá tabulku a najde-li v ní odpovídající MAC adresu tazatele, odešle mu z tabulky potřebná data pro nastavení síťové karty (IP adresu, masku podsítě, adresu DNS serveru, cestu k serveru a souboru ze kterého má nabootovat operační systém, atd.). IP adresa přidělená zařízení je přidělená nastálo. To znamená že každé zařízení v síti musí mít jeden profil na BOOTP serveru a zabírá pro sebe jednu konkrétní IP adresu, která nemůže být přidělená jinému zařízení v síti (ani v případě že dané zařízení není zrovna připojeno).  Ke vzájemné komunikaci serverů s klienty používají protokoly BOOTP i DHCP stejné porty. Servery DHCP a BOOTP přijímají požadavky od klientů pomocí portu UDP 67. Síťoví klienti používající protokoly BOOTP a DHCP si pro příjem odpovědí do serverů většinou zamlouvají port UDP 68.  Jelikož oba protokoly komunikují pomocí zpráv s téměř stejnou strukturou paketů, které také většinou posílají přes shodné známé porty, DHCP a BOOTP přenosoví agenti je nerozlišují (považují je za zprávy stejného formátu).  Současně s přidělenou IP adresou se BOOTP klient dozví od serveru také název bootovacího souboru (viz formát paketu). Tento soubor si klient stáhne ze serveru pomocí protokolu TFTP a následně zahájí bootování operačního systému.

Formát paketu.

Bootstrap Protocol (zkratka BOOTP) je v informatice síťový protokol, který se používal v počítačových sítích pro nastavení parametrů pro stanice používající TCP/IP. BOOTP je definován v z roku 1985. V současné době je nahrazen protokolem DHCP.

BOOTP是一种网络协定,让电脑可以从服务器下载启动程序。


Historie.

Přehled.

Projekt byl spuštěn 16. února 2006. Knihovnu tvoří zejména skenovaná stará vydání partitur, na něž se již nevztahuje ochrana autorských práv. Kromě toho je možno zde ukládat notové záznamy současných skladatelů, kteří si přejí poskytovat svoje skladby veřejnosti pod licencí Creative Commons. K hlavním cílům IMSLP patří setřídění a nahrání celého díla J. S. Bacha vydaného v letech 1851–1899 Bachovou společností. Dále je k dispozici téměř celé dílo F. Chopina a F. Liszta.  Kromě digitálního ukládání partitur může IMSLP poskytovat služby také jako hudební encyklopedie, do níž lze nahrávat různé verze historických vydání not téže skladby doplněné muzikologickými analýzami a komentáři hudebních historiků.  Databázi IMSLP oficiálně doporučuje MIT, jenž ji také v mnoha případech používá ve svých výukových programech OpenCourseWare. Jako vhodný zdroj ji též navrhují četné americké konzervatoře a univerzity.

Přerušení provozu.

IMSLP přerušil 19. října 2007 svůj provoz poté, co proti němu vzneslo právní námitky vídeňské nakladatelství Universal Edition. V doprovodném dopise bylo vysvětleno, že některá díla jsou veřejně přístupná v Kanadě, kde je umístěn počítač archivu a kde k nim autorská práva zanikla 50 let po smrti autora, v jiných zemích však zaniknou teprve 70 let po jejich smrti, jsou zde však prostřednictvím archivu přístupná. Administrátor archivu, vystupující pod přezdívkou Feldmahler, se rozhodl službu zavřít, ponechal však v provozu diskusní fórum, aby bylo možno hledat nejlepší řešení situace.  V reakci na tento krok nabídl svoji podporu s cílem zachování projektu ředitel projektu Gutenberg Michael S. Hart. Feldmahler tuto nabídku odmítl, přičemž vyslovil své znepokojení nad tím, že by projekt měl být umístěn v USA, a vstoupil do kontaktu s kanadskou pobočkou projektu Gutenberg. Dne 2. listopadu 2007 napsal pro BBC článek Michael Geist, kanadský akademik zabývající se autorským právem, v němž rozebral specifické aspekty a širší dopady tohoto případu.  Archiv IMSLP byl znovu zprovozněn 30. června 2008.

International Music Score Library Project (IMSLP, česky Mezinárodní projekt knihovny hudebních partitur) je projekt, jehož cílem je vytvoření virtuální knihovny veřejně přístupných hudebních partitur, fungující na principu wiki. Od spuštění 16. února 2006 do ní bylo uloženo přes 41 000 partitur okolo 19 000 skladeb od více než 2 500 skladatelů, čímž se zařadila k největším archivům partitur veřejně přístupným přes internet. Projekt využívá software MediaWiki a poskytuje tak přispěvatelům známé uživatelské prostředí v šestnácti světových jazycích.

国际乐谱典藏计划 (英语:International Music Score Library Project,缩写:IMSLP)是一个以Wiki为基础,集合公共领域的乐谱的虚拟乐谱数据库计划。从2010年6月6日开始,国际乐谱典藏计划亦收集公共领域及许可的音乐录音。该项目采用MediaWiki软件提供贡献者熟悉及易用的界面。自2006年2月16日推出以来,逾7,800名作曲家的61,000份作品的约220,000份乐谱和21,000段录音被上传。


Základní údaje.

Rozloha Kachetie je 11 310 km2 a představuje téměř 17 % z celkové rozlohy Gruzie. Podle sčítání lidu žilo v Kachetii v roce 2002 407 tisíc obyvatel, takže hustota zalidnění se pohybuje okolo 36 lidí na jeden kilometr čtvereční. Region sousedí s regiony Mccheta-Mtianetie a Kvemo Kartli na západě, z ostatních světových stran je obklopen Ruskem a Ázerbájdžánem.

Geografie.

Kachetie je považována za nejčlenitější a nejrozmanitější kraj v Gruzii. Místní krajinu nejvíce utváří povodí řek Alazani a Jori, které se za hranicemi s Ázerbájdžánem vlévají do Mingačevirské přehrady. Řeka Alazani je také nejdelší řekou v Gruzii. Kromě dvou velkých řek se v Kachetii nachází jezera, jako například Kadžiri, Džandari a ledovcová jezera v Lagodechi. Na severu regionu se tyčí do výšky přes 2000 metrů pohoří Velkého Kavkazu, které jsou průchodné díky průsmyku Kaidori a údolím podél toku dagestánské řeky pramenící v Gruzii Andijskoje Kojsu. Zdejší horské klima bývá vlhké a chladné. Podél výše zmíněných řek Alazani a Jori se táhnou v nadmořské výšce 200 až 1000 metrů nad mořem planiny stepního charakteru, podél nichž se na kopcích rozkládají vysoké lesy. Také nížiny bývaly porostlé lesy, ale spíše jen křovinatými. Tyto nízké lesy se dochovaly jen na malém území, které bylo vyhlášeno jako Národní park Vašlovani. Jinak roste v nížinách převážně stepní rostlinstvo nebo víno, za jehož původní domovinu je považována právě Kachetie. V těchto planinách panuje subtropické až mírné a vlhké podnebí.  Na planině Eldari se dokonce díky zdejšímu subtropickému a suchému klimatu krajina přetváří v polopoušť a rostou zde pouštní rostliny.

Dějiny Kachetie.

Podle gruzínských bájí Kachetii založil Kachos, syn praotce gruzínského národa Kartla. Ve starověku se stala jednou z osmi součástí říše krále Parnavaze pod názvem "Kacheti Saeristavo". Kachetie se stala nezávislým knížectvím až v 8. století a na počátku 12. století se s okolními zeměmi sjednitila v Gruzínské království pod vládu Davida Budovatele. Hlavním městem Kachetie bylo už tehdy Telavi. Po rozpadu Gruzínského království v 60. letech 15. století získala Kachetie opět nezávislost, tentokrát jako Kachetské království. V roce 1762 se sjednotila s královstvím Kartlie v Kartlijsko-kachetské království, jehož hlavním městem bylo Telavi. Kachetie v průběhu historie často trpěla opakujícími se nájezdy muslimských Turků a Peršanů, takže v roce 1801 se Kachetie stala součástí Ruska pod příslibem záruky zabezpečení území před perskými a tureckými nájezdníky. V letech 1918-1921 byla Kachetie součástí Gruzínské demokratické republiky a pak až do roku 1991 součástí Gruzínské SSR. Od roku 1991 je Kachetie region v současné republice Gruzie a stále má za svou metropoli město Telavi.

Administrativní členění.

Region Imeretie se skládá z nižších administrativních jednotek, celkem z 8 rajónů (okresů).  Kachetie se kromě tohoto oficiálního administrativního dělení ještě dělí na čtyři historické okresy:

Hospodářství.

Hlavní obživou zdejších obyvatel je od pradávna zemědělství. V historickém okrese "„Vnitřní Kachetie“" se nejvíce pěstuje víno, za jehož domovinu je považována právě Kachetie. Dále se zde pěstují obilniny (nejvíce kukuřice), zelenina a chová dobytek. Ve "„Vnější Kachetii“" se kromě pěstování vína, obilí a zeleniny pěstuje ještě slunečnice a nejrůznější ovoce (jahody, broskve, švestky, jablka atd). Nejdůležitější plodinou v Kachetii je víno, jehož se zde vypěstuje až na 50 % celkové gruzínské produkce, z níž se pak vyrábí láhvové víno různých značek. Tradici má zde i pastevectví. Průmysl v Kachetii se zaměřuje převážně na zpracování zemědělských produktů, hlavně vína. Až 75 % potravinářských podniků se zabývá zpracováním vinné révy. Dalším významnou činností je těžba ropy, zemního plynu a také dřevozpracující průmysl. Význam má zde i turistický ruch, který se dynamicky rozvíjí. Kraj nabízí zachovalou přírodu stepní, lesní, vysočinnou i vysokohorskou. Bylo zřízeno i několik chráněných krajinných oblastí, národních parků (např. Národní park Vašlovani) a přírodních rezervací (např. Přísná přírodní rezervace Lagodechi), které jsou volně přístupné. Kromě hezké krajiny lze v Kachetii navštívit množství historických památek, hlavně kostely, kláštery. V současné době probíhají nákladné projekty jejich renovací. Další možnou atrakcí je cestování za vínem, tradiční kachetinský způsob výroby vína se jmenuje kvevri.

Kachetie, též Kacheti (gruzínsky: კახეთი, "Kacheti"), je gruzínský kraj (region, gruz. "mchare") rozkládající se ve východní části Gruzie. Krajským městem je Telavi.

卡赫季州 ()是乔治亚的一个州,位于该国最东部。面积11,310平方公里,人口407,000 (2002年)。首府泰拉维。


Požadavek autorského zákona.

Uvedení bibliografických citací o dílech nebo jejich částech převzatých od jiných autorů je mimo jiné požadováno autorským zákonem:  Podle autorského zákona je možné cizí autorské dílo rozmnožit pouze pro vlastní potřebu. Využít jej, například na svých webových stránkách, zákon povoluje v případě, kdy bude v odůvodněné míře užito výňatků ze zveřejněných děl ve vlastním díle; nebo bude užito výňatku z díla nebo celé drobné dílo pro účely kritiky nebo recenze k tomuto dílu či pro vědeckou nebo odbornou tvorbu; případně dílo bude užito při vyučování pro ilustrační účel nebo při vědeckém výzkumu, jejichž účelem není dosažení hospodářského prospěchu. Vždy však musí být splněn požadavek zákona o citaci uvedený v úvodu tohoto odstavce.

Uvádění bibliografických citací z tištěných dokumentů.

Reguluje ho standard ISO 690. Bibliografické citace se v kapitole nebo části webové stránky pod názvem „Použitá literatura“, „Bibliografie“ nebo pod podobným názvem (slovo reference má jiný význam) řadí abecedně nebo v pořadí odkazu v textu.

Knihy, sborníky a další.

Zápis o citacích z knih, sborníků, brožur a dalších jednorázově vydaných publikací se uvádí ve tvaru (tučně uvedené položky jsou závazné; název díla musí být napsán kursivou):  Autor. "Název díla: podnázev díla." Podřízená odpovědnost (překladatel, ilustrátor apod., případně editor neboli sestavovatel – v případě, že není uveden autor). Označení vydání. Údaje o nakladateli (místo a název oddělené dvojtečkou, která je z obou stran oddělena mezerou), rok vydání. Rozsah (uvede se počet stran, případně i přiložený CD-ROM apod). Edice. Poznámky (libovolný podstatný text). Standardní číslo.  Křestní jméno autora, které se uvádí za příjmením, je možné vypsat, nebo uvést pouze iniciály. Ty však jen v případě, že nemůže dojít k záměně identity. Tituly se u jmen neuvádějí. Pokud je autorů více než tři, uvádí se maximálně tři (oddělují se čárkami) a za ně se přidá označení „et al“ (a jiní). V rámci českého textu je možné místo et al použít zkratku aj. Je-li autor neznámý, neuvádí se výraz „Anonym“, ale citace začíná až názvem publikace. U názvu vydavatele se neuvádí zkratka formy podnikání (například s. r. o.).

Seriálová publikace.

Více citací ze seriálové publikace, tedy především z časopisů, ročenek apod., se uvádějí jako celek, nikoliv pouze jako jednotlivá čísla, která byla použita. Údaje o vydání a Rok vydání se v případě, že periodika dosud vycházejí, zapisují jako otevřený (neukončený) interval (například 1990–.). Zápis by měl mít tuto podobu:  "Název: podnázev." Odpovědnost. Vydání. Údaje o vydání (data a/nebo čísla). Nakladatelské údaje (místo, název). Rok. Edice. Poznámky. Standardní číslo. Kromě Edice a Poznámky jsou všechny údaje povinné. Též je povinné Název a podnázev napsat kursivou.

Článek.

Citace jednotlivého příspěvku (článku apod.) v seriálových publikacích má obsahovat:  Autora příspěvku. Název příspěvku. Podřízenou odpovědnost. "Název zdrojového dokumentu," Údaje o vydání (rok, [může být i ročník], číslo svazku), lokace části. Standardní číslo – ISSN. Kromě podřízené odpovědnosti jsou všechny údaje povinné. Název zdrojového dokumentu se píše kursivou. Název článku stojatým písmem.

Uvádění bibliografických citací z elektronických dokumentů.

Reguluje ho standard ISO 690-2. Platí též při uvádění citovaných informací z elektronických dokumentů, například webových stránek, má být uveden zdroj těchto informací, a to v rozsahu položek a podobě jejich zápisu, jakou vyžaduje norma ČSN ISO 690-2:2000. Je jedno, zda vznikající dokument bude mít tištěnou podobu nebo elektronickou. V obou případech mají být uvedeny bibliografické citace.

Webová stránka.

Při citaci z webových stránek by mělo být uvedeno:  Jméno autora stránky (je-li uvedeno). "Název stránky" [online]. Datum publikování, Datum poslední revize [citováno dne]. Dostupné na: <URL adresa stránky>. Jméno autora stránky, název stránky, včetně uvedení [online] a datum publikování jsou povinnými údaji. Název stránky se píše kursivou. Například citace s odkazem v textu č. 3 (číslo odkazu se vkládá do hranatých závorek):  [3] NEUGEBAUER, Tomáš. "Psaní na počítači – profesionální ovládání klávesnice" [online]. 2008-02--- [cit. 2008-09-25]. Dostupné na World Wide Web: <nowiki><http://www.psani-vsemi-deseti.cz/2045/psani_na_pocitaci_profes_01.html></nowiki>.

Bibliografické citace jsou souborem údajů o citovaných autorských dílech (seznam použité literatury nebo elektronických zdrojových dokumentů), nebo jejich částech, jež umožňují jejich identifikaci, včetně ověření údajů. Též čtenáři umožňují získat informaci o dalších zdrojích, které se dotýkají popisované problematiky. Také se využívají pro uvádění odkazů v textu.

ISO 690是国际标准化组织的一个有关标注引用文献方式的标准。它规定了参考文献遵循的格式,信息出现的顺序位置等。不过,其中所用的符号、文字风格则未被包含到此标准之中。


Popis.

Morčák prostřední dorůstá 52–58 cm, váží 750–1360 g a v rozpětí křídel má asi 67–82 cm. Dospělý samec má šedočerný hřbet, černobílá křídla, šedé boky a ocas, hnědobílé hrdlo, zelenou hlavu s nápadnou chocholkou per a výrazným červeným zobákem. Samice se od samce výrazně liší, je téměř celá šedá s bílým zbarvením na břiše a křídlech a hnědou hlavou, na které má výraznější chocholku než samec. Často bývá zaměňována s velmi podobnou samicí morčáka velkého, na rozdíl od které je poněkud menší a má mnohem méně výraznější přechod mezi hnědým hrdlem a světlou hrudí.

Rozšíření.

Morčák prostřední je široce rozšířený pták, hnízdí na sladkovodních jezerech a řekách v Severní Americe, Grónsku, Evropě a Asii. Je stěhovavý a na zimu pravidelně odlétá do jižnějších lokalit s mírnějším podnebím. Při průtahů je často a místy i dosti pravidelně k vidění také na území České republiky, kde velmi ojediněle také zimuje. V roce 2004 činila populace tohoto ptáka asi 510 –600 000 jedinců.

Ekologie.

Vyskytuje se obvykle jednotlivě, občas může žít i ve skupinách čítajících až 50 jedinců. Za svou kořistí, kterou tvoří především menší ryby, vodní hmyzy, korýši a žáby, se velmi často potápí.  Hnízdo má obvykle velmi dobře ukryté v husté rostlinné vegetaci a umístěné v těsné blízkosti vody. Ročně klade 5–12 vajec, na kterých sedí asi 29–35 dní. Mláďata hnízdo opouštějí krátce po vylíhnutí obvykle již v 1. až 2. dni života, pohlavně dospívají ve 2 letech a ve volné přírodě se mohou dožít i více jak 8 let.

Morčák prostřední ("Mergus serrator") je velká potápivá kachna a společně s morčákem velkým a bílým jediný druh morčáka, který se vyskytuje na území České republiky.

红胸秋沙鸭(学名:)为鸭科秋沙鸭属的鸟类。分布于欧亚大陆、北美洲、日本、印度、欧洲、非洲、北美洲、台湾岛以及中国大陆的东北、新疆、东北、甘肃、内蒙古、河北、山东、江苏、四川、福建、广东、广西等地,多生活于河流、湖泊、海洋以及苔原。该物种的模式产地在瑞典。


Stavba a provedení.

Japonsko 25. května 1933 oznámilo, že se již necítí být vázáno limity washingtonské a londýnské námořní konference, která omezovaly výtlak i výzbroj válečných lodí. Stavba "Sórjú" a "Hirjú" byla zadána v rámci programu z roku 1934 a obě nové letadlové lodě povolený výtlak překročily.  "Hirjú" byla o něco větší než její sesterská loď "Sórjú". Lišila se i tím, že měla velitelský ostrov na levé straně, zatímco u "Sórjú" byl na pravé (jedinou další postavenou lodí, která měla ostrov na levoboku byla Akagi). Můstek byl také posunut více dozadu, takže se nacházel uprostřed délky plavidla. Dva komíny byly vyvedeny do boků na pravoboku.

Označování letounů palubní skupiny Hirjú.

Letouny palubní skupiny "Hirjú" ( "Hirjú hikókitai") byly na kýlovce označovány kódem dle následujícího schématu: [kód "Hirjú"]-[taktické číslo]. Identifikační kód "Hirjú" v roce 1941 byla kombinace písmena a římské číslice "BII". Prvkem rychlé identifikace byly dva modré pruhy na trupu letounu.  Těsně před bitvou u Midway se "Hirjú" stala vlajkovou lodí 2. "kókú sentai" (第二航空戦隊 ~ divize letadlových lodí) místo "Sórjú". S tím souvisela změna značení palubních letadel. Identifikačním kód byl změněn na "BI" a prvkem rychlé identifikace byl jeden modrý pruh na trupu letounu. Není ale jasné, zda byla tato změna aplikována na všechny palubní letouny a jaké přesně označení (zda staré či nové) letouny z obou sesterských lodí během své poslední bitvy nesly. Nejsou známé žádné fotografie, které by zachycovaly značení strojů z těchto letadlových lodí a zároveň byla identifikována příslušnost letounu k jedné nebo druhé lodi. Parshall & Tully se domnívají, že ke změně došlo.

Služba.

Dne 25. září 1942 byla "Hirjú" vyškrtnuta ze seznamu lodí japonského císařského námořnictva.

Hirjú (japonsky: 飛龍, "Létající drak") byla druhou letadlovou lodí třídy "Sórjú" Japonského císařského námořnictva, která se účastnila první fáze války v Pacifiku.

飞龙号是日本帝国海军的一艘航空母舰,与苍龙一样属于第二次船舰补充计划(丸二计划)中建造的舰艇之一,原本是设计成跟苍龙号相同的第二号同级舰,不过在有了加贺号的改装经验与苍龙号的施工经验之后,对飞龙号有更多加强修正的设计。由于完工后与原先最早设计变化很多,最后飞龙与苍龙的舰型已相差甚远,于是便独立成为飞龙级航舰。


Historie.

Nejstarší známé vyobrazení andorrského státního znaku se nachází na fasádě sídla parlamentu (Casa de la Vall, ). Datum jeho vzniku je však nejisté. Znak na fasádě je tvořen polceným štítem, v jehož (heraldicky) pravé části jsou dva volci a v levé tři kůly. V hlavě štítu je mitra a berla. Volci byli převzati ze znaku hrabat z Béarn a kůly ze znaku hrabat z Foix. Mitra a berla jsou symbolem biskupa.  Na stejné budově je i další, historický znak z roku 1780. Ten je tvořen čtvrceným štítem s mitrou a šikmo položenou berlou v prvním poli, třemi kůly ve druhém a čtyřmi kůly ve třetím poli a s dvěna volky ve čtvrtém poli. Čtyři kůly ve třetím poli pocházejí z katalánského znaku. Štít je orámován zdobenou kartuší, pod ním je heslo VIRTUS UNITA FORTIOR.  V roce 1866 byla zavedena první státní vlajka, do jejíhož středu se v dalším období někdy kladl znak. Ten se lišil podle toho, zda byla vlajka vyrobena v Katalánsku nebo ve Francii. Ve čtvrceném francouzském štítu byla v prvním, světle modrém poli zlatá (na vlajce žlutá) mitra, za níž byla šikmo položená zlatá (žlutá) berla. Ve druhém a třetím zlatém (žlutém) poli byly tři červené kůly. Ve čtvrtém, zeleném poli byli dva červení volci. Na vlajce vyrobené v Katalánsku byla nad štítem zlatá (na vlajce žlutá) hraběcí koruna. Na andorrské poštovní známce z roku 1890 byl štít oválný.  Zřejmě v roce 1901 došlo ke změně státního znaku. V opět čtvrceném, francouzském štítu byla v prvním, stříbrném poli zlatá, červeně podšitá mitra, ve druhém, zlatém byly tří červené kůly, ve třetím, červeném poli byla zlatá berla a ve čtvrtém, zlatém poli dva červení volci. Nad štítem, orámovaným zdobenou, zlatou kartuší byla zlatá koruna. Pod ním pak stříbrná stuha s heslem VIRTUS UNITA FORTIOR.  Kolem roku 1923 byl státní znak změněn, mitra v prvním poli byla nyní kosmo položená a zkřížená se šikmo položenou, zlatou berlou. Ve třetím, nyní zlatém poli byly čtyři kůly. Stuha pod štítem byla vypuštěna.  V letech 1944–1946 došlo zřejmě ke změně státního znaku, na poštovních známkách z té doby je (na rozdíl od znaku z roku 1923) v prvním poli mitra a ve třetím berla. Po II. světové válce se až do roku 1999 znak několikrát v detailech změnil, což bylo způsobeno i neexistencí jakýchkoliv právních předpisů:  29. března 1993 vstoupila v platnost nová ústava. Vlajka byla oficiálně přijata "Zákonem o používání státních symbolů" z 20. června 1996. Specifikace znaku na státní vlajce však nebyla uvedena.  5. května 1999 schválila andorrská vláda grafickou normu "Llibre de normes gràfiques per a la reproducció i aplicació dels signes d'Estat per als quals el Govern és autoritat competent" (), která definovala státní symboly, tím i státní znak, který se užívá dodnes.

Další použití znaku.

Státní znak Andorry je vyobrazen na státní vlajce. Před přijetím eura byl i na andorrských mincích.

Znaky farních okrsků.

Andorra se skládá ze sedmi částí – farností. Všechny farní okrsky používají své znaky.

Státní znak Andorry je tvořen čtvrceným francouzským štítem. Čtyři pole symbolizují biskupa, Foix, Katalánsko a Beárn:

安道尔国徽的中心图案为一盾徽,分为四个象限:第一个象限的牧杖和礼冠代表了安道尔两个元首之一、加泰罗尼亚天主教乌格尔教区的主教。四黄三红竖条代表福伊克斯伯爵。四红五黄的竖条代表加泰罗尼亚,而两头公牛代表贝尔恩伯爵。


Rozloha a demografie.

Polské království se rozkládalo na ploše přibližně 128 tisíc kilometrů čtverečních, na které žilo v roce 1816 přibližně 3,3 milionů lidí. Do roku 1910 vzrostl počet obyvatel na přibližně 12 milionů osob. Podle ruského sčítání lidu v roce 1897 tvořili 72% většinu v Polském království Poláci a 13,5 % obyvatel byli Židé.

Dějiny.

Polské království bylo vytvořeno (či obnoveno) Vídeňským kongresem (odtud název "Kongresovka") v roce 1815 z velké části Varšavského knížectví, z jehož zbylých částí byly utvořeny: „autonomní“ Velkovévodství poznaňské, které bylo připojeno k Prusku, svobodným městem Krakov pod patronátem všech 3 mocností. Tomuto rozdělení se někdy říká „čtvrté dělení Polska“. Zprvu požívalo značnou autonomii (včetně vlastní armády), která však byla podstatným způsobem omezena po porážce protiruského Listopadového povstání v roce 1831.  Polským králem byl v rámci personální unie Polska a Ruska dědičně určen ruský car, kterého polské stavy musely přijmout za krále. Ruský car Alexandr I. Pavlovič se nechal korunovat na polského krále. Personální unie však v ruském podání od začátku nefungovala a stala se z ní unie reálná.  Když car Alexandr I. v roce 1825 zemřel a carem se stal Mikuláš I. Pavlovič, nechal se také korunovat polským králem, ale snažil omezit polskou autonomii. To vedlo v letech 1830–1831 k devět ničivých měsíců trvajícímu tzv. "Listopadovému povstání" v Polsku, které ale bylo carskými silami v bojích potlačeno.  Polské kongresové království kvůli tomu přišlo o většinu autonomie, postavení suverénního státu a došlo tak de facto ke konci personální unie, která se již stejně proměnila v unii reálnou. Polsko bylo degradováno do postavení obyčejné provincie ruské říše. Jako o posledním polském králi, byť formálním, se dá mluvit o Alexandrovi II. Další ruští carové Alexandr III. a Mikuláš II. již nosili titul polského krále pouze titulárně.  K likvidaci zbytků polské autonomie došlo po porážce protiruského Lednového povstání v roce 1863, kdy bylo Polské království přímo včleněno do Ruského impéria jako Poviselský kraj ("Привислянский край"). Následovala tvrdá a nesmlouvavá rusifikace  V roce 1916 na území Polského království vzniklo nové Polské království instalované Německem a Rakousko-Uherskem.

Správní dělení.

Původně se Polské království dělilo na těchto osm vojvodství: Vojvodství však byla s postupným omezováním autonomie zrušena a od roku 1867 se Polské království dělilo na tyto gubernie:

Kongresovka či Kongresové Polsko, oficiálním názvem Polské království (polsky "Królestwo Polskie"; rusky "Царство По́льское, Carstvo Polskoje"), známé též jako Ruské Polsko, byl státní útvar existující mezi lety 1815 až 1864 (formálně do r. 1916) v personální a později reálné unii s Ruským impériem. Hlavním městem byla Varšava a hlavou byl polský král, kterým byl vždy ruský car. Z původně suverénního a autonomního státního útvaru se postupem času přeměnilo Polské království v "de facto" integrální součást Ruského impéria.

波兰王国(,),通称波兰会议王国()、简称议会波兰,又因为属于奥地利、普鲁士、俄罗斯瓜分波兰三部分中的一个,亦称俄属波兰。该国在1815年经由维也纳会议成立,第一次世界大战时在1916年德军占领俄属波兰后被德意志帝国用波兰摄政王国(傀儡政权)取代。该国在本质上是俄国的共主邦联。虽然原则上,波兰王国获得了相当大的正式的政治上的主权,成为了独立国家,但沙皇总体上并不顾及这些限制他们权力的因素,且严格地说,在十一月起义和一月起义后,俄罗斯更是削弱了波兰议会王国的自主权,首先将该国变为俄国的总督区,随后又将该国划分为俄罗斯帝国的几个省。此后波兰的主权也就不复存在了。


Těžební průmysl.

Těžební průmysl je odvětví průmyslu, které se týká hlavně těžby (dobývání) přírodních zdrojů z povrchu planety. Jedná se tedy o odvětví lidské činností, jež čerpá zdroje pocházející z prostředí neživé pozemské přírody. Oblasti na těžbu surovin se pak nazývají lomy, doly, ropné vrty apod. Existují i zvláštní případy těžby, např. těžba soli odpařováním mořské vody.  Těžební průmysl se zaměřuje převážně na dobývání surovin a v některých případech na prvotní úpravu jako například na drcení kameniva, či čištění, ale také může obsahovat fyzikálně-chemické procesy, které mohou zvyšovat obsah požadované látky. Nejčastěji je těžební činnost spojena s povrchovými či podpovrchovými těžebními centry, kde je přírodní zdroj získáván. Těžební centra jsou spojena s výskytem zdrojů, která jednotlivá centra získávají. Centra musí být napojena na dopravní infrastrukturu, aby se dala získávaná komodita odesílat do zpracovatelských závodů, či k dalšímu použití.

Těžba podle lokality.

Těžba v hlubinných dolech.

Zahrnuje těžbu a dopravu vytěženého nerostu z dolu. Těží se v porubech, chodbách. V porubech pracují havíři s různými typy důlních strojů a dopravních zařízení (v těžních chodbách důlní dráha, v šachtách důlní výtahy). Těživo z dolu se dopravuje na povrch těžní jámou pomocí důlních výtahů, a to ve vozících, těžních klecích, nebo ve skipech. Suroviny jsou dále drceny, taveny, tříděny a rozváženy.

Těžba v lomech.

Doprava vytěženého materiálu po pásových dopravnících nebo těžkou technikou do úpravny na zpracování (drcení, mletí, plavení, třídění). Těží se v povrchových lomech v řezech. V případě uhlí může být poblíže dolů uhlí spalováno v (uhelných) tepelných elektrárnách či v teplárnách a přeměňováno na tepelnou či elektrickou energii.

Těžba podle surovin.

Těžba rašeliny.

Rašelina má využití jako palivo, prostředek pro zvýšení úrodnosti půdy, stelivo pro hospodářská zvířata či pro přípravu léčivých lázní. Dříve se těžila ručně, s rozvojem techniky se dostavila i průmyslová těžba rašeliny.

Těžba ropy.

Je prováděna hlubinnými vrty, kterými ropa proudí na povrch, vytlačována tlakem plynů. V některých případech se ropa těží ražením důlních děl a ropa vyvěrající z hornin se odvádí do podzemních nádrží, odkud se čerpá na povrch.

Těžba soli.

Je prováděna buď hornickým způsobem, nebo rozpuštěním soli vháněnou vodou a jejím čerpáním, popř. odpařováním slané vody.

Těžba síry.

Síra je rozptýlená v horninách, těžba se provádí tavením síry horkou vodou vháněnou do vrtů, jíž se pak roztavená síra vynášena na povrch.

Těžba kamene.

Hornina je lámána v lomech, které jsou nejčastěji povrchové, méně podpovrchové. Hornina je vyvážena z lomu do těžebních strojů, kde bývá drcena na různé velikosti. Je využívána jako stavební surovina, posyp, pro zarovnávání nerovností, násypy.

Těžební průmysl a životní prostředí.

Podíl recyklovaných kovů na celkové spotřebě je stále pouhým zlomkem. Odhaduje se, že na skládkách končí kolem 20 miliard tun nezpracovatelných materiálů ročně. To není problém sám o sobě (často se i nechávají potápět kovové lodě do oceánů, aby se podpořily koráli s nedostatkem železa), ale pokud se kovy například usazují na mikroorganismech ve vodě, přírodní potravní řetězec může být narušen.

Toxické kovy.

Některé kovy jako olovo bývají považované za toxické pro životní prostředí. Někdy je problém i v bioesenciálních kovech, kterých je jen moc a například zabraňují některým, pro živé organismy klíčovým chemickým reakcím. Z tohoto úhlu pohledu je důležité, aby se odpadní látky nešířili například rozpouštěním ve vodě dál do oběhu. Problém proto často nastane ve chvíli, kdy spalovny nezpracují 100% nepotřebného materiálu. Zejména v rozvojových zemích se tak z továren dostává značné množství oxidů síry.

Prachové částice.

V místech, kde dříve probíhala těžba se často nachází zvýšený podíl některých kovů v půdě. Když pak rostliny látky vytáhnou na povrch, mohou obsahovat velké množství kovů a tvořit tak např. riziko pro nervové systémy zvířat, která je následně zpracovávají. Někdy bývají naopak rostliny používány záměrně k "vytažení" kovů z půd, nicméně rostliny pak musí být druhotně zpracovány, jinak se dostanou zpět do půdy.

Těžba je dobývání nerostných surovin z přírodních zdrojů. Může jít např. o rudy, horniny jako jsou uhlí, kaolin, nebo rašelinu či jiné suroviny.

采矿业是从地下开采有经济价值的矿物或其他物质的活动,开采的部位都是矿物比较集中的矿床,采矿业开采的物质包括铝矾土、煤、钻石、铁、稀有金属、铅、石灰石、镍、磷、岩盐、锡、铀和钼等,几乎任何不能由农业生产的原始物质都是由矿物提供的,从广义来说,石油、天然气、甚至地下水的开采都能算做采矿业范畴。


Hrnčířská technologie.

Hrnčíř zpracovává speciální hlínu, směs hlinitokřemičitého jílu, písku jako ostřiva a vody. Může ji tvarovat rukama a primitivní nádoby se vyráběly navíjením tenkého válečku hlíny; výsledná nádoba se pak ještě uhladila. Už v 6. až 4. tisíciletí př. n. l. však v Mezopotámii objevili hrnčířský kruh, otočnou desku, kterou roztáčí pomocník, hrnčíř sám nohama, anebo dnes elektromotor. Na kruhu se dají vyrábět dokonale rotační tvary, většinou „vytahováním“ z okrouhlého koláče hlíny rukama. Vytočený tvar se pak ještě dotváří o nerotační prvky jako je hubička nebo vytlačované ozdoby, případně se přilepí ucho.  Vytvarovaný výrobek se nejprve na vzduchu suší a pak vypaluje při teplotách mezi 1100-1300 °C, kdy se materiál ještě netaví, nýbrž slinuje. Nejstarší způsob vypalování je v otevřeném ohni, kdy se výrobky prostě obklopí dřevem, které se zapálí. Velmi dávno se však začaly užívat různé pece, které šetří palivo a dovolují dosahovat vyšší a stejnoměrnou teplotu. Podle toho, zda je v peci spíše oxidační nebo redukční atmosféra, budou mít výrobky spíše červenavou anebo černou barvu. Tradičně se užívaly dva druhy pecí, horizontální a vertikální, případně i pece s více komorami na sušení, pálení a glazování. Vyspělejší hrnčířství užívá rozmanité techniky zdobení, jednak plastického (vtlačování, vyrývání, přilepování), jednak povrchového malování. Také zdobení se může dělat na kruhu – tak vznikají pravidelné kruhy a vlnovky na povrchu hrnců, džbánů, misek a talířů. Povrchová výzdoba se může vytvářet před vypálením, obvykle se však výrobky nejprve vypalují na nižší teplotu (přežah), pak se nanášejí různé polevy (glazury) a vypalují podruhé při vyšší teplotě. V průběhu staletí nastřádali hrnčíři bohaté zkušenosti a vynalezli velké množství různých technik a glazur, zejména olovnatých nebo alkalických. Polévaná keramika je dokonale nepropustná, lépe se umývá a déle vydrží.

Archeologie.

Hrnčířské výrobky jsou sice křehké, ale neobyčejně trvanlivé. Proto patří k nejběžnějším archeologickým nálezům, z nichž lze určovat příslušnost k určité kultuře. Tvary, technologie i výzdoba hrnčířských výrobků jsou do té míry charakteristické, že se podle nich někdy nazývají různé kultury (např. kultura zvoncových pohárů) a období (např. v dějinách antické řecké keramiky). Nejstarší zachované předměty z pálené hlíny jsou patrně drobné kultovní sošky (např. známá Věstonická Venuše), jež mohou být až 25-30 tisíc let staré.  V jednoduchých starých i současných kulturách si prosté nádoby vyrábějí často ženy, a to pro vlastní potřebu, a vypalují je v otevřeném ohništi. Skutečný rozvoj hrnčířství souvisí s přechodem do neolitu (mladší doby kamenné) s usedlým zemědělským hospodařením, kdy se hrnčíři začínají specializovat a kdy se také objevují pece. Hrnčířský kruh vznikl v Mezopotámii v 4.-6. tisíciletí př. n. l., od 10. století př. n. l. vznikají ve Středomoří střediska vyspělého hrnčířství, která vyrábějí luxusní nádoby i na export (zejména na ostrově Samos). Vznikají zřetelně typizované tvary pohárů, misek, džbánů, měsidel na víno a velikých zásobnic, které spolu s výzdobou dovolují určit původ i stáří jednotlivých nálezů.

Historie.

V historických dobách bylo hrnčířství důležité a velmi rozšířené řemeslo, které se časem soustřeďovalo do určitých oblastí se zvláště vhodnou hlínou a řemeslnou tradicí. Od pozdního středověku vyráběli hrnčíři také kachle na stavbu kamen, obvykle polévané a často bohatě zdobené. Velký rozkvět zažilo hrnčířství v 16. století v severní Itálii, kde vznikla také dokonalejší fajáns a majolika s bohatou malovanou výzdobou. Ještě později se vyvinuly různé druhy kameniny s vyšší teplotou vypalování, takže nádoby jsou ohnovzdorné. V našich zemích se proslavila tzv. habánská a později holíčská keramika na jižní Moravě, ve Slezsku byl známým střediskem hrnčířství Boleslawiec (něm. Bunzlau). Lidové hrnčířství je významnou složkou lidového umění zejména na Moravě.  V okolí Prahy byla střediskem hrnčířství Zbraslav a až do druhé světové války bývaly velké hrnčířské trhy na malostranské Kampě. S rozšířením průmyslové výroby porcelánu v 19. století a s nástupem umělých hmot ztrácelo běžné hrnčířství na významu a od poloviny 20. století se provozuje hlavně jako umělecké řemeslo nebo koníček.

Hrnčířství je řemeslná rukodělná výroba jemné keramiky, zejména nádob, z plastické hlíny, která po vypálení dává pevný a trvanlivý střep. Je to jedna z nejstarších lidských technologií a různě zdobené hrnčířské výrobky mají velký význam pro archeologii. V poslední době hrnčířské užitkové výrobky nahradil v bohatších společnostech nejprve porcelán a později umělé hmoty, takže hrnčířství se stává spíše uměleckým řemeslem.

陶器,古称瓦,是用黏土或陶土经捏制成形后烧制而成的器具。陶器历史悠久,在新石器时代就已初见简单粗糙的陶器。陶器在古代作为一种生活用品,在现在一般作为工艺品收藏。


Poloha.

Mimo oblast Středomoří se středozemní klima nachází v oblasti Kalifornie, u mysu Dobré naděje v Jihoafrické republice, ve středním Chile, jihozápadní Austrálii a pobřežních oblastech střední a jihovýchodní Austrálie.  Středozemní klima je vhodné pro pěstování vinné révy a proto se zde nachází řada známých vinohradnických oblastí.

Horké středozemní klima (Csa).

Průměrná teplota nejteplejšího měsíce v roce překračuje 22 °C a průměrná teplota nejstudenějšího měsíce je mezi 18 °C až 0 °C. Alespoň 4 měsíce mají průměrnou teplotu vyšší než 10 °C. Léta jsou suchá a některé letní měsíce mohou být prakticky bez deště, tím se letní počasí podobá tomu v aridních a semiaridních oblastech. Naopak zimy jsou deštivé, ale přesto i v ní slunné dny nebývají nic neobvyklého. V zimě může někdy i sněžit, ale to je mnohem pravděpodobnější ve vnitrozemí, u pobřeží Chorvatska nebo Itálie je sněžení vzácnost.

Teploty.

Nejvyšší letní teploty bývají mezi 30 °C a 40 °C. Nejnižší zimní teploty jsou obvykle v okolí bodu mrazu nebo přibližně okolo −5 °C, ale na těch nejstudenějších místech u Kaspického moře můžou klesat až pod −10 °C. V zimě je přes den maximálně zhruba mezi 5 °C až 20 °C.

Teplé středozemní klima (Csb).

Léta jsou teplá a suchá, ale průměrná měsíční teplota nejteplejšího měsíce nepřekračuje 22 °C. Průměrná měsíční teplota nejstudenějšího měsíce je mezi 0 °C až 18 °C. Alespoň 4 měsíce musejí mít průměrnou teplotu nad 10 °C. Jinak je toto klima téměř stejné jako horké středozemní. Zimní teploty jsou stejné jako u horkého typu, letní teploty jsou však nižší, nejvyšší letní teploty bývají mezi 25 °C a 35 °C.

Středozemní podnebí je klima podobné klimatu ohraničující Středozemní moře. Mimo tuto oblast mají oblasti s podobným klimatem malé rozlohy. Obecně se tento druh klimatu nachází na západním pobřeží kontinentů, zhruba mezi 30° a 45° severní nebo jižní šířky. Pro středozemní klima je typické velmi suché a horké léto a mírná deštivá zima.

地中海式气候,又称作地中海气候 (英语:Mediterranean climate)、副热带夏干气候 (英语:dry summer climate),其分布于中纬度地区(约南北纬30至40度)的大陆西岸地区,包括地中海沿岸地区、黑海沿岸地区、美国的加利福尼亚州、澳洲西南部伯斯、南部阿德莱德一带,南非共和国的西南部,以及智利中部等地区。


O albu.

Kanye West jako hudební producent prorazil již roku 2000, kdy začal nahrávat skladby pro umělce z Roc-A-Fella Records, kterým vévodil rapper Jay-Z. Po vybudování si renomé jako producent však toužil být i rapperem, nicméně nahrávací společnosti ho odmítaly, jelikož odmítl rapovat v tehdy dominujícím mainstreamovém žánru gangsta rap, s tím ho odmítli například u Capitol Records. Brzy poté ho jako producenta upsal Damon Dash k Roc-A-Fella Records.  V roce 2002 přežil dopravní nehodu, při které si rozdrtil čelist. Později téhož roku ho tyto události přiměly nahrát píseň "Through The Wire", která mu otevřela cestu k nahrání alba. "The College Dropout" se začal nahrávat ve studiu The Record Plant v Los Angeles, ale produkce pocházela z různých zdrojů. V polovině roku 2003 bylo album hotové a okamžitě uniklo na internet, a to měsíc před oficiálním datem vydání v srpnu 2003. West se rozhodl nahrávky změnit, některé zremixoval, jiné zremastroval, dalším přidal sloky a některé zcela změnil. Nově stvořené album i proto bylo vydáno až v únoru 2004.

Singly.

Prvním singlem byla píseň "Through the Wire", která byla vydána v září 2003. Ta vstoupila do žebříčku Billboard Hot 100 na 94. příčce a v únoru 2004 dosáhla 15. příčky. Úspěchu dosáhla i ve Spojeném království, kde se umsíitla na 9. příčce v UK Singles Chart.  Druhý singl "Slow Jamz" byl společným singlem s rapperem Twista, který ho měl i na svém albu "Kamikaze", píseň se vyšplhala až na první příčku žebříčku.  Třetí singl "All Falls Down" vstoupil do žebříčku na desáté pozici a postupně se vyšplhal na sedmou. V USA se ho prodalo přes 500 000 kusů a získal certifikaci zlatý singl.  Čtvrtý singl "Jesus Walks" se v USA umístil na 11. příčce, ve Spojeném království poté na 16. příčce. I tento singl dosáhl certifikace zlatý singl.  Pátý singl "The New Workout Plan" již v žebříčcích nezabodoval.

Po vydání.

Album debutovalo na 2. příčce v žebříčku Billboard 200 s 441 000 prodanými kusy v první týden prodeje v USA. O druhý týden se prodalo 196 000 ks, ve třetí poté dalších 132 000 ks. V dubnu 2004 získalo album certifikaci platinová deska od společnosti RIAA. Dne 30. června získalo certifikaci 2x platinová deska. Celkem se v USA prodalo 3,3 milionů kusů, celosvětově poté přes 4 miliony kusů.

The College Dropout je debutové album amerického rappera a hudebního producenta Kanye Westa, které bylo vydáno v roce 2004 u nahrávacích společností Roc-A-Fella Records a Def Jam Recordings. Deska obdržela dvě ceny Grammy Award v kategoriích "Nejlepší rapové album" a "Nejlepší rapová píseň" za singl "Jesus Walks". Časopis Rolling Stone zařadil desku do žebříčku nejlepších desek roku 2004 a magazín "Spin" ji ve stejném žebříčku zařadil na 1. místo.

《远离校园》(The College Dropout)是美国嘻哈艺术家肯伊·威斯特的首张专辑,于Roc-A-Fella在2004年2月10日发布。录制工作从1999年开始,进行了四年。在发行这张专辑之前,威斯特为说唱歌手杰斯制作了《蓝图》(The Blueprint),显示出了威斯特非凡的音乐才华。杰斯、约翰传奇等为这张专辑作出了贡献,并且整张专辑的歌曲都由威斯特一人制作。


Horští myslivci ve 2. světové válce.

Během 2. světové války vznikl na popud Wehrmachtu a Zbraní SS poměrně velký počet horských jednotek.  Jedny z prvních řádných horských jednotek byly zformovány v Norsku roku 1941. Jejich divize měly lehké vybavení, přičemž přenos zásob byl zajišťován především mulami. Vojáci horských myslivců byli většinou vybaveni menším počtem automatických zbraní, jejich kulometčíci však měli naproti tomu k dispozici daleko více střeliva než tomu bylo u pěchotních kulometčíků. Příslušníci německých horských myslivců byli označeni symbolem alpské protěže na čepici a rukávu.  Horští myslivci se účastnili mnoha významných válečných operací jako např. Operace Weserübung, Operace stříbrná liška, Operace platinová liška, Operace arktická liška, bitvy o Kavkaz, Gothic Line, invaze na Krétu a vojenských operací ve francouzském departementu Vosges.

Horští myslivci v současnosti.

Německo.

Horské jednotky se po druhé světové válce navrátily do složek německé armády po jejím vzniku v roce 1957 a staly se její nedílnou součástí. Až do roku 2001 byly seskupeny v 1. Gebirgsdivision, která byla ovšem v rámci reformy armády rozpuštěna. Nástupcem této jednotky se stala "Gebirgsjägerbrigade 23" s velitelstvím v Bad Reichenhall (Bavorsko).  Seznam aktivních horských jednotek Bundeswehru (stav roku 2007):

Rakousko.

Současné rakouské horské jednotky jsou zorganizovány do 6. Jägerbrigade s velitelstvím v Innsbrucku, která sestává z:

Uniforma a tradice.

Příslušníci německých horských vojenských jednotek nosí kšiltovou čepici šedé barvy (něm.: „Bergmütze“) se symbolem protěže na její levé straně čímž se odlišují od všech ostatních složek armády, které nosí barety. Formální uniforma částečně vycházející z tradičních lyžařských oděvů, je též značně odlišná od standardní uniformy německého Bundeswehru a sestává ze zimního kabátu, širokých dlouhých kalhot a vysokých vojenských bot.  Jako tradiční slavnostní pochod využívají horské jednotky obou zemí od roku 1914 tzv. „Kaiserjägermarsch” (pochod císařských myslivců).

Horští myslivci (z německého Gebirgsjäger: "das Gebirge" – „hory“, "der Jäger" – „myslivec“) je označení pro německé a rakouské pěchotní vojsko speciálně uzpůsobené pro pohyb a boj v horském terénu. Slovo "lovec" resp. "myslivec" (jäger), je v němčině tradičně používáno pro označení jednotek lehké pěchoty a např. historie rakouské horské pěchoty sahá do období rakousko-uherských jednotek "Landesschützen". Německá horská pěchota navazuje na tradici tzv. "Alpenkorps", které působily za I. světové války, přičemž jednotky obou německy hovořících zemí jsou shodně označovány symbolem alpské protěže. Symbol protěže byl zvolen již roku 1907 císařem Františkem Josefem I., jakožto označení rakousko-uherských regimentů "Landesschützer". Tento symbol nosily jednotky na límci svých uniforem. Když v květnu 1915 přišly na pomoc Rakousku německé Alpenkorps, aby pomohly při obraně proti italskému útoku, vyjádřili vojáci jednotek Landesschützen svou vděčnost připnutím symbolu protěže na uniformy německých vojáků.

山地猎兵(德语:Gebirgsjäger)是一种德国及奥地利境内专职山地或高山区域作战的轻装步兵。「猎兵(Jäger,即猎人之意)」这个词是德语国家用以指称轻型步兵部队的军事术语。