Vznik.

Virový obal vzniká vypučením virové kapsidy z buněčné membrány, zpravidla v pozdních fázích dozrávání virionů. K obalení virů může docházet v době, kdy je už kapsida zcela sestavená, nicméně někdy sestavení kapsidy a virového obalu probíhají zároveň (u ortomyxovirů). Virový obal navíc může vzniknout prakticky z jakékoliv buněčné membrány. Velmi často jí je přímo cytoplazmatická membrána (Arenaviridae, Filoviridae, Orthomyxoviridae, Paramyxoviridae, Retroviridae, Rhabdoviridae, Togaviridae). Jindy se viriony obalují membránou původem z endoplazmatického retikula (Flaviviridae, Hepadnaviridae), z Golgiho aparátu (Bunyaviridae) či z váčků mezi Golgi a ER (Coronaviridae, Poxviridae) či dokonce z membrány jaderného obalu (Herpesviridae).

Struktura.

V membráně (lipidické dvouvrstvě), která je tvořena převážně fosfolipidy a dalšími lipidy, jsou přítomny četné virové membránové proteiny (nejčastěji glykoproteiny).

Fosfolipidové složení.

Fosfolipidové složení virových membrán je poměrně proměnlivé a závisí zejména na tom, z jaké buněčné membrány pochází virový obal (jiné fosfolipidy jsou typické pro plazmatickou membránu, jiné pro endoplazmatické retikulum,...). Viry zřejmě tolerují široké spektrum různých membrán s odlišným zastoupením jednotlivých fosfolipidů. Studie ukazují, že celá řada virů pučí ze zvláštních okrsků membrány, známých jako lipidové rafty. Tyto oblasti mají vysoké zastoupení tzv. sfingolipidů (sfingomyelin, sfingoglykolipidy) a cholesterolu. Bylo prokázáno, že příslušné viry jsou opravdu obohacené těmito typy membránových lipidů.

Membránové proteiny.

Membránové proteiny umožňují virům např. vazbu na povrchové receptory, fúzi s membránou buňky, jíž se chystají infikovat, dále jsou významné pro skládání virových částic a rovněž umožňují vazbu na kapsidu či na matrixové proteiny. Může se jednat jak o membránové proteiny integrální uvnitř lipidické dvouvrstvy, tak i o proteiny periferní. Často jsou glykosylované a mají SS můstky, což naznačuje, že prošly enzymatickou mašinérií uvnitř endoplazmatického retikula a Golgiho aparátu. V membráně virového obalu dokonce mohou být i kanály, např. M2 kanál chřipkového viru.

Virový obal je membrána (lipidová dvouvrstva), která obaluje virové částice některých virů. Viry, které mají virový obal, se označují jako obalené viry.

大部分病毒(如流感病毒等许多动物病毒)都拥有病毒包膜(英语:viral envelopes)结构,覆盖在核衣壳的外面。病毒包膜物质通常源自于宿主的细胞膜(携带宿主的磷脂和蛋白质),但也包含有病毒的糖蛋白。病毒包膜帮助病毒躲避宿主的免疫系统的监视。包膜表面的糖蛋白可以用于识别并激活宿主细胞膜表面的受体,在病毒进入细胞后,病毒包膜会与宿主的细胞膜融合在一起,使得病毒的衣壳和基因组可以进入并感染宿主细胞。


Biografie.

Původ, mládí.

Valdemar se narodil jako nejmladší dítě ze šesti dětí dánského krále Kristiána IX. a jeho manželky Luisy Hesensko-Kasselské. Vychováván byl v dánském královském paláci společně s nejmladší ze svých tří sester princeznou Thyrou.  V létě roku 1874 doprovázel svého otce při jeho návštěvě na Islandu při oslavách milénia. Po konfirmaci v tomtéž roce zahájil, jak to bylo obvyklé u princů v té době, vojenské vzdělání na námořní akademii. V roce 1879 se stal podporučíkem a v roce 1880 poručíkem. Stal se vášnivým námořníkem a v následujících letech se účastnil řady námořních expedic.

Manželství, potomci.

V roce 1885 se princ Valdemar oženil s francouzskou princeznou Marií Orleánskou (1865–1909), pravnučkou posledního francouzského krále Ludvíka Filipa I. Nejdříve se uskutečnil 20. října civilní sňatek v Paříži, o dva dny později 22. října pak církevní obřad na zámku v Eu, v rezidenci prince Filipa, hraběte pařížského. Mezi nejváženější hosty na svatbě patřili Valdemarova matka, královna Luisa, princ a princezna z Walesu a Mariini rodiče, vévoda a vévodkyně z Chartres. Sňatek byl zřejmě motivován politicky, ale mezi manželi panovala skutečná láska. Z jejich spokojeného manželství vzešlo pět potomků, čtyři synové a nejmladší dcera:  Vzhledem k tomu, že manželé byli rozdílného náboženského vyznání, bylo předem dohodnuto, že synové budou vychováváni v luteránské víře, již vyznával otec, a dcery v katolické víře matčině. Tak se také skutečně stalo - čtyři jejich synové se stali luterány, kdežto jediná dcera katoličkou a provdala se posléze za katolického prince.  Marie Orleánská sdílela Valdemarovu lásku k moři a námořnictví, na výraz této sounáležitosti si nechala na rameno vytetovat kotvu.  Jeho bratru Vilémovi byl nabídnut řecký trůn a on se stal v roce 1863 řeckým králem pod jménem Jiří I. Podobně i princi Valdemarovi byla nabídnuta možnost usednout na některý z evropských trůnů, a to dokonce dvakrát: poprvé mu jeho švagr, ruský car Alexandr III. v roce 1887 nabídl trůn Bulharského knížectví, který se uprázdnil po abdikaci dosavadního knížete Alexandra, Valdemar však odmítl, mimo jiné proto, že mezi Bulharskem a Řeckem panovalo nepřátelství, což by znamenalo, že by stál proti svému bratrovi; kromě toho nechtěl přivést svou milovanou ženu do nestabilního prostředí balkánského knížectví. Když mu byl roku 1905 nabídnut (ruským carem Mikulášem II. a německým císařem Vilémem II.) dosud neobsazený trůn Norska, odmítl i tuto nabídku; norským králem se pak stal Valdemarův synovec Carl (syn staršího bratra Frederika VIII.). Valdemar se celoživotně věnoval námořní kariéře; třebaže to zcela neodpovídalo jeho společenskému statusu královského prince, zcela to vyhovovalo jeho založení a zálibám.  Princ Valdemar zemřel ve věku 80 let 14. ledna roku 1939. Jeho ostatky byly pochovány v katedrále v Roskilde, místě posledního odpočinku dánské královské rodiny.

Valdemar Dánský (27. října 1858, zámek Bernstorff na ostrově Sjælland – 14. ledna 1939, Kodaň) byl dánský princ, nejmladší syn dánského krále Kristiána IX.

瓦尔德马王子(;1858年-10月27日-1939年-1月14日),是丹麦国王克里斯蒂安九世和黑森-卡塞尔的露易丝最小的儿子。


Dějiny.

Ve snaze o prevenci hrůz druhé světové války, ale také jako prostředek dohledu nad dalším případným německým zbrojením, uzavřelo šest západoevropských států v dubnu 1951 Pařížskou instituční smlouvu, která založila Evropské společenství uhlí a oceli (Montánní unie, ESUO). Tato dohoda vstoupila v platnost v roce 1952. Právě uhlí a ocel byly považovány za hlavní strategické suroviny té doby. Základem této smlouvy byl tzv. Schumanův plán, který 9. května 1950 předložil francouzský ministr zahraničních věcí Robert Schuman.  V březnu 1957 pak tyto státy uzavřely další – tzv. Římské smlouvy, kterými s platností od 1. ledna 1958 vzniklo Evropské hospodářské společenství (EHS) a Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom). Jelikož se koncepce nadstátního řízení osvědčila v rámci činnosti ESUO, byl stejný model zvolen i pro práci v nově vzniklých organizacích.  Po 1. červenci 1967 se po sloučení tří společenství (ESUO, EHS a Euratom) začalo hovořit o Evropských společenstvích (ES). Počátkem sedmdesátých let, v době ropné krize, se ES poprvé rozšiřují. K Spolkové republice Německo (SRN), Francii, Itálii, Belgii, Lucembursku a Nizozemsku se k 1. lednu 1973 přidalo Spojené království, Irsko a Dánsko. Desátým členem je od 1. ledna 1981 Řecko a k 1. lednu 1986 přistoupilo Španělsko a Portugalsko. V roce 1985 ovšem Evropské společenství opustilo Grónsko, které si odchod odhlasovalo v referendu v roce 1982.  Jednotný evropský akt (JEA), jehož východiskem byla Bílá kniha Komise specifikující přibližně tři sta opatření směřujících k zajištění jednotného vnitřního trhu, znamenal změnu strategie a přístupu k harmonizaci práva. Ve stejné době, ačkoliv odlišnou formou, a to prostřednictvím mezinárodní smlouvy, se Francie, SRN, Belgie, Nizozemsko a Lucembursko rozhodli řešit otázku fyzického uvolnění pohybu zboží a služeb. V roce 1985 tak byla přijata Schengenská dohoda o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích. V roce 1990 byla podepsána i druhá Schengenská dohoda (Schengenská prováděcí úmluva), jež

Geografie.

Evropská unie zasahuje na území o rozloze přibližně 4,25 mil. km2, jež ohraničuje na severovýchodě Finsko, na jihovýchodě Kypr, na jihozápadě Portugalsko a na severozápadě Irsko. Součástí Evropské unie jsou i četná zámořská území a závislá území (španělské Kanárské ostrovy, Ceuta a Melilla; za Portugalsko Azory a Madeira a francouzská území Réunion, Francouzská Guyana, Martinik, Guadeloupe, Mayotte, Saint-Martin), zatímco jindy nejsou území přidružená k členským států součástí EU (například Grónsko, Aruba, Curaçao, Sint Maarten, Karibské Nizozemsko, Svatý Bartoloměj, Francouzská Polynésie, Wallis a Futuna či Nová Kaledonie) a mají statut přidruženého území.  Kromě toho je k Evropské unii řada území "asociovaných", existují také území pod správou členských států Evropské unie, které do EU nepatří a podobně, viz Oblasti EU se zvláštním statusem (především v oblasti Karibiku a Pacifiku).  Nejvyšší hora na území Unie je Mont Blanc (4808 m) na hranici Francie a Itálie (kdyby do EU vstoupilo Turecko, stal by se nejvyšší horou Ararat s 5166 m). Vänern na jihu Švédska je s plochou 5650 km2 jezerem s největší rozlohou povrchu a zároveň s objemem 153 km3 jezerem s největším objemem. Nejdelší řeka EU je Dunaj (2850 km, pramení v německém pohoří Schwarzwald a ústí do Černého moře u rumunsko-ukrajinských hranic).  EU leží převážně v mírném klimatickém pásmu, severní oblasti Finska spadají do subarktického pásma a Středomoří do pásma subtropického. Jednotlivé země EU mají rozmanité klimatické podmínky. Například v Helsinkách je průměrná teplota v lednu −5,6 °C a v červenci 17,8 °C, naproti tomu na Maltě je průměrná teplota v lednu 12,8 °C a v červenci 25,6 °C.

Členské státy.

Při prvních rozšířeních evropských společenství nebyla stanovena žádná kritéria, která by noví členové museli splnit (kromě obecných podmínek stanovených v zakládacích smlouvách). Situace zemí střední a východní Evropy se značně odlišovala od předchozích přistupujících zemí, Evropská rada proto v červnu 1993 v Kodani určila obecné závazné podmínky, tzv. Kodaňská kritéria:  Evropská unie měla do 31. ledna 2020 28 členských států a přibližně 500 miliónů obyvatel (2009; lidnatější jsou jen Čína, 1 306 mil.,

Bývalí členové.

Spojené království.

Spojené království bylo členem EU od prvního rozšíření v roce 1973. Má vyjednané trvalé výjimky z členství v Evropské měnové unii (eurozóna) a v dalších smlouvách.  V červnu 2016 proběhlo referendum o členství Spojeného království v Evropské unii, ve kterém voliči zvolili vystoupení Spojeného království z unie. Referendum mělo doporučující charakter ve věci zahájení procesu vystoupení, který upravuje nikdy předtím nepoužitý článek 50 Smlouvy o Evropské unii. Tehdejší britský premiér David Cameron přenechal aktivaci tohoto článku svému nástupci ve funkci. Tím se stala Theresa Mayová, která záhy zahájila přípravy k aktivaci článku. 29. března 2017 zaslala předsedovi Evropské rady Donaldovi Tuskovi dopis, jímž oficiálně započala vystoupení země z EU dle čl. 50 Smlouvy o EU. Evropskou unii oficiálně opustilo dne 31. ledna 2020.

Kandidátské země.

V současné době je pět kandidátských zemí (stav k červenci 2019): Albánie (přihláška 2009), Černá Hora (přihláška 2008), Severní Makedonie (přihláška 2004), Srbsko (přihláška 2009) a Turecko (přihláška 1987). O členství zažádaly v minulosti i Norsko, Švýcarsko a Island, ale své přihlášky následně stáhly či zamrazily. Bosna a Hercegovina a Kosovo jsou potenciálními kandidátskými státy, z toho Bosna a Hercegovina již v roce 2016 podala přihlášku.  Srbsko a Černá Hora by se mohly k Evropské unii připojit v roce 2025. Očekává se, že Severní Makedonie a Albánie zahájí jednání o přístupu do konce roku 2019 a připojit by se tak mohly po roce 2025.

Turecko.

O možném vstupu Turecka do EU se vedou debaty již od padesátých let 20. století. První asociační dohoda mezi Tureckem a tehdejším Evropským hospodářským společenstvím byla uzavřena v roce 1963. Přihlášku ke členství v EU podalo Turecko roku 1987, ale kandidátský status dostalo až po summitu v Helsinkách v roce 1999 a rozhovory o vstupu s ním byly zahájeny 3. října 2005. Z celkem 35 přístupových kapitol jich bylo zatím otevřeno 13 a uzavřena 1.  Zastánci přijetí Turecka poukazují na to, že by to znamenalo stabilizaci jeho institucí a právního řádu a posílilo by to význam ekonomiky EU ve světě. Zároveň by přinesl také výrazné navýšení pracovní síly a populace Evropské unie. Pokud by Turecko splnilo všechny podmínky pro přijetí, není podle nich možné

Severní Makedonie.

Prvním v přístupovém procesu Makedonie k Evropské unii bylo podepsání Stabilizační a asociační dohody s EU v roce 2001. Dohoda vstoupila v platnost v roce 2004, kdy také Makedonie podala oficiální přihlášku. Po kladném doporučení Evropské komise byl Makedonii v roce 2005 udělen status kandidátské země, ale

Černá Hora.

Černá Hora podala přihlášku do EU 15. prosince 2008. Dohoda o stabilizaci

Srbsko.

Srbsko se stalo

Albánie.

Albánie získala status kandidátské země 24. června 2014.

Postsovětské státy s asociační dohodou.

Tři postsovětské republiky ratifikovaly asociační dohody s EU: Gruzie, Moldavsko a Ukrajina a vstoupily do tzv. Hluboké a komplexní zóny volného obchodu s EU, čímž vstoupily do Evropského jednotného trhu ve vybraných sektorech hospodářství a jsou postupně harmonizovány s ekonomikou EU. V roce 2014

Sousední země.

Norsko.

Norsko se dvakrát neúspěšně pokoušelo vstoupit do tehdejšího EHS, v letech 1963 a 1967 bylo jeho přistoupení vetováno Francií (stejně jako přistoupení dalších 4 zemí, které byly součástí daného vyjednávání), dále v letech 1972 (do EHS) a 1994 (do EU) se potom norští občané vyjádřili proti vstupu v referendech. Norové se obávají ztráty suverenity, hlavně při rozhodování o svém rybářském průmyslu. Norsko je bohatý stát s velkými

Švýcarsko.

Švýcarsko proslulo tradiční neutralitou, zároveň je ale kontinentální zemí, která je v současnosti obklopená Evropskou unií. Díky těmto skutečnostem bylo a je nuceno balancovat mezi neutralitou a tlaky okolního vývoje.  V roce 1960 Švýcarsko spoluzaložilo Evropské sdružení volného obchodu a v roce 1972 dokonce uzavřelo s EHS bilaterální dohodu o volném obchodu. Na začátku 90. let se Švýcarsko účastnilo

Island.

Island podal 16. července 2009 oficiální přihlášku do EU. Evropská komise v rekordním čase žádost zpracovala a 24. února 2010 vydala zprávu o připravenosti Islandu ke vstupu do EU, na jejímž základě doporučila Evropské radě udělit Islandu status kandidátské země a zahájit tak oficiální vyjednávání o členství. Status kandidátského státu byl Islandu udělen 17. června 2010. Island je od roku 1994 členem Evropského hospodářského prostoru a od roku 2000 také Schengenského prostoru, do svojí legislativy tedy již implementoval podstatnou část legislativy Evropské unie.  Vstup Islandu

Grónsko.

Grónsko bylo společně s Dánskem do Evropského společenství začleněno v roce 1973. Grónská veřejnost v referendu dne 23. února 1982 těsnou většinou (53 %) hlasovala pro opuštění EHS. Tento proces byl završen v roce 1985.

Instituce.

Ve struktuře Evropské unie má nejdůležitější úlohu „trojúhelník“ Evropská komise – Rada Evropské unie – Evropský parlament, doplněný o Soudní dvůr EU. Zatímco Komise navrhuje a zajišťuje uplatňování politik EU, Evropský parlament se podílí na legislativním procesu, doporučuje a kontroluje, a Rada Evropské unie rozhoduje o zásadních strategických otázkách. Soudní dvůr Evropské unie pak řeší spory.  Za účelem sdílení pravomocí, které byly dříve v kompetenci jednotlivých členských států, vznikla řada společných evropských institucí. Základ institucionálního rámce tvoří sedm orgánů Evropské unie, které jsou vyjmenovány v čl. 13 Smlouvy o Evropské unii. Jedná se o Evropský parlament, Evropskou radu, Radu Evropské unie, Evropskou komisi, Soudní dvůr Evropské unie, Evropskou centrální banku a Evropský účetní dvůr. Kromě toho existují ještě poradní a další instituce – Hospodářský a sociální výbor, Výbor regionů, dále také Evropská investiční banka, Evropský veřejný ochránce práv, Evropský inspektor ochrany údajů a několik agentur a úřadů (Evropská agentura pro životní prostředí, Evropská agentura pro leteckou bezpečnost, Agentura Evropské unie pro základní práva, Úřad pro harmonizaci ve vnitřním trhu, Europol a Eurojust).  Evropská komise má sídlo v Bruselu (budova "Berlaymont"), jen některá oddělení jsou umístěna v Lucembursku. V Bruselu sídlí rovněž Evropská rada a stejně tak i Rada Evropské unie (budova "Justus Lipsius)", s výjimkou dubna, června a října, kdy se schůze rady koná v Lucemburku. V Bruselu dále sídlí Evropský hospodářský a sociální výbor a Výbor regionů. Evropský parlament má sídlo ve Štrasburku (budova "Louise Weiss)" a hostuje dvanáct měsíčních plenárních zasedání (včetně rozpočtového zasedání). Evropský soudní dvůr, hlavní soud, účetní dvůr a Evropská investiční banka mají sídlo v Lucemburku. Hlavní město Lucemburského velkovévodství také hostí Sekretariát Evropského parlamentu. Evropská centrální banka má sídlo v německém finančním středisku Frankfurtu nad Mohanem.

Evropský parlament.

Základní rámec činnosti Evropského parlamentu (EP) je vymezen v ustanovení čl. 14 Smlouvy o Evropské unii. Evropský parlament vykonává – společně s Radou Evropské unie – legislativní a rozpočtovou funkci. Skládá se ze zástupců občanů Unie. Po posledním rozšíření EU o Chorvatsko čítá Evropský parlament 751 členů, ve volbách v roce 2014 bylo zvoleno 751

Rada Evropské unie.

Rada Evropské unie (dříve Rada ministrů) má za úkol zastupovat zájmy členských států. Společně s Evropským parlamentem přijímá schvaluje právní předpisy EU a koordinuje politiku EU.  Rada jedná v celkem deseti různých složeních (v závislosti na projednávaném tématu – například zasedání Rady v otázkách hospodářských a finančních věci se účastní ministři financí členských zemí) na různých úrovních. Nejvyšší úrovní je Rada složená z resortních ministrů nebo státních tajemníků jednotlivých států, kteří se scházejí podle potřeby. Jejich úkolem je projednávání, pozměňování a schvalování právních předpisů a společná koordinace jednotlivých politik. Jménem vlád členských států ministři přijímají závazky k provedení kroků

Evropská rada.

Evropská rada sdružuje nejvyšší představitele EU a představuje nejvyšší úroveň politické spolupráce mezi zeměmi EU. Evropská rada sestává z oficiálních hlav států, předsedů vlád členských států, předsedy Evropské rady, předsedy Evropské komise a vysokého představitele pro zahraniční věci a bezpečnostní politiku. Ti dohromady na její půdě vytvářejí společný politický program EU. Rozhoduje o celkovém směřování EU a jejích nejzávažnějších politických a ekonomických prioritách. Zabývá se nejsložitějšími a nejcitlivějšími otázkami, včetně společné zahraniční a bezpečností

Evropská komise.

Evropská komise sleduje zájmy Evropské unie jako celku. Vytváří tak protiváhu zájmům jednotlivých členských států reprezentovaným zejména Radou EU. Je výkonným orgánem EU, navrhuje a vymáhá dodržování právních předpisů a provádění politiky EU.  Komise je jedinou institucí, která má právo iniciovat legislativní návrhy. Vypracovává rozpočet EU a kontroluje jeho plnění. Dále dohlíží na prosazování práva EU a nakládání s finančními prostředky EU ve členských státech a na dodržování zakládacích smluv EU. Komise má na starosti reprezentaci Unie

Soudní dvůr Evropské unie.

Soudní dvůr Evropské unie dbá nad jednotným výkladem evropského práva. Zajišťuje stejný výklad a uplatňování práva EU ve všech

Evropská centrální banka.

Evropská centrální banka (ECB) se sídlem ve Frankfurtu nad Mohanem, která spolu s národními centrálními bankami tvoří Evropský systém centrálních bank, je

Evropský účetní dvůr.

Evropský účetní dvůr kontroluje

Hospodářský a sociální výbor a Výbor regionů.

Hospodářský a sociální výbor a Výbor regionů jsou poradní a konzultativní orgány

Politiky Evropské unie.

V letech 1993 až 2009 sestávala Evropské unie z tzv. "tří pilířů", zavedených Maastrichtskou smlouvou. Ty definovaly základní oblasti působnosti EU (politiky EU). Tzv. „Maastrichtský chrám“ rozděloval pravomoci v rámci EU na nadnárodní rovinu (s přesunutou suverenitou na společné orgány EU, 1. pilíř) a mezivládní rovinu, kde byly státy i nadále suverénní v rozhodování o politikách ve vytčených oblastech (2. a 3. pilíř). První pilíř, nadstátní, zastřešoval všechna tři dosavadní Společenství, druhý a třetí pilíř zaváděly nové oblasti

Ekonomika Evropské unie.

Evropská unie se dlouhodobě těší jedné z nejvyšších životní úrovní na světě. Z ekonomického hlediska EU svými politikami usiluje především o snižování ekonomických a sociálních rozdílů mezi jednotlivými regiony, integraci přeshraničních regionů pomocí rozvoje infrastruktury, politikou zaměstnanosti či ochranou životního prostředí.  HDP Evropské unie se v roce 2018 odhaduje na 18,8 bilionu eur (v paritě kupní síly). Aktuálně je tak druhou největší ekonomikou světa. EU má dlouhodobě aktivní saldo běžného účtu platební bilance a nízkou inflaci (zvláště v zemích bývalé „patnáctky“); finanční krize let 2008–2009 však vážně postihla především jižní státy. Ty se dostaly do ekonomických obtíží s narůstající měrou nezaměstnanosti a rostoucím veřejným dluhem. Zatímco státy střední, západní a severní Evropy často přestály krizi s pouhým zpomalením tempa ekonomického růstu, státy v jižní části EU se obvykle propadly do hospodářské recese.  EU je významným aktérem mezinárodního obchodu. Export z členských zemí dosahoval v roce 2016 15,6 % celkového světového exportu, což řadí EU na druhé místo světových vývozců za Čínu a před Spojené státy. Přes 64 % celkového objemu obchodu členských států EU se odehrává mezi těmito zeměmi navzájem.  Od velké recese v roce 2009 se v EU prohlubuje dluhová krize některých členských států. Situace je špatná zejména v Řecku, ale také v Itálii, Portugalsku, Belgii nebo Španělsku.

Ekonomické rozdíly mezi členskými státy.

HDP i další ukazatele životní úrovně se v jednotlivých členských státech liší. Nejvyšší HDP na obyvatele v paritě kupní síly má Lucembursko, nejnižší pak Bulharsko. Ekonomické rozdíly mezi starými

Koordinace hospodářských politik členských zemí.

V rámci EU je většina hospodářských aktivit buď koordinována na mezivládní úrovni (např. sociální politika), nebo je zcela v pravomoci institucí Evropské unie (např. obchodní politika). Implementace politik (pravomoc vydávat direktivy a uzavírat mezinárodní dohody) v ekonomické oblasti tedy podléhá různému stupni koordinace ze strany institucí Evropské unie.

Evropský jednotný trh.

Jednotný vnitřní trh je prostor bez vnitřních hranic, definovaný Maastrichtskou smlouvou, kterého se účastní všechny státy EU. Několik dalších zemí je zapojeno v různě omezené míře. Evropský

Evropská měnová unie.

Devatenáct zemí EU (Belgie, Estonsko, Finsko, Francie, Irsko, Itálie, Kypr, Litva, Lotyšsko, Lucembursko, Malta, Německo, Nizozemsko, Portugalsko, Rakousko, Řecko, Slovensko, Slovinsko

Financování a rozpočet EU.

Evropská unie má jako mezinárodní organizace specifická hloubkou provázanosti svých členů i vlastní rozpočet, který tato specifika reflektuje. Cílem rozpočtu je financování výdajů spojených s prioritami EU, jako například vyrovnávání rozdílů mezi prosperitou jednotlivých regionů, podpora zemědělské politiky, bezpečnosti, ochrana spotřebitelů, nebo ochrana životního prostředí. Rozpočet Evropské unie

Česká republika a Evropská unie.

Proces začleňování Československa do západoevropských organizací začal bezprostředně po sametové revoluci v roce 1989. Integrace do západoevropských struktur byla jedním z hlavních zahraničněpolitických cílů Československa. V rámci nové koncepce zahraniční politiky – tzv. „Návrat do Evropy“ – zahájili hlavní aktéři československé zahraniční politiky (především Václav Havel a Jiří Dienstbier) politický dialog s Evropskými společenstvími.  Otevření hranic po pádu železné opony a odstranění řady dovozních omezení bylo první významnou změnou otevírající prostor pro intenzivnější spolupráci se státy západní Evropy. Před Československem a později před Českou a Slovenskou republikou tedy stál obtížný úkol transformovat centrálně plánovanou ekonomiku na tržní tak, jak to požadovala EU.  Jako nástroj předvstupní pomoci by již v roce 1989 založen fond PHARE, jehož úkolem bylo pomáhat Polsku a Maďarsku při přechodu na tržní ekonomiku prostřednictvím finančních grantů a poradenské činnosti. Postupně se jeho působnost rozšířila i na další státy bývalého východního bloku. Československo k němu přistoupilo v roce 1990.

Asociační dohody.

V prosinci 1990 zahájilo Československo s Evropskými společenstvími rozhovory o uzavření tzv. asociační dohody (též dohody o přidružení nebo Eurodohody). Asociační dohoda tvořila základní právní rámec vztahů mezi Českou republikou a Evropskými společenstvími, neznamenala však nárok ČR na přijetí do EU (resp. v té době ještě Evropských společenství). Umožňovala ovšem lepší politický dialog, institucionální spolupráci a odstraňování obchodních bariér (Evropská unie se zavázala snižovat svoje cla a kvóty rychleji než východní státy, aby zmírnila dopady na jejich ekonomiky). Dohody byly během první poloviny 90. let uzavírány i s dalšími postkomunistickými zeměmi. Československo, Maďarsko a Polsko podepsaly asociační dohody společně v roce 1991.  Po rozpadu Československa v roce 1993 ES přístupový proces pozastavila. Česká diplomacie v čele s ministrem zahraničí Josefem Zieleniecem

Přístupová jednání.

Česká republika podala "žádost o členství" v EU prostřednictvím předsedy vlády Václava Klause 17. ledna 1996. Česká zahraniční politika měla vstup do EU jako jednu z prioritních oblastí. Přístupový proces měl významné dopady také na domácí politickou a ekonomickou situaci (např. nutnost postupné implementace acquis communautaire do českého právního řádu). V červenci 1997 vydala Evropská komise Agendu 2000, která se stala základním metodologickým dokumentem k přijímání nových členských zemí. Agenda obsahovala základní zásady pro přijímání nových členských zemí a metodiku zpracování posudků na nově přistupující země ohledně plnění nutných podmínek členství v EU. Na jejím základě Evropská komise doporučila zahájit přístupová jednání s Českou republikou, Estonskem, Kyprem, Maďarskem, Polskem a Slovinskem, která byla zahájena v březnu 1998. I v následujících letech vydávala EK každoroční posudky hodnotící pokroky kandidátských zemí v ekonomické, právní, politické i dalších oblastech. Na helsinském summitu v roce 1999 byly zahájeny přístupové rozhovory s dalšími kandidátskými zeměmi: Bulharskem, Litvou, Lotyšskem, Maltou, Rumunskem a Slovenskem (tzv. "Helsinská skupina", skupina, v níž byla i Česká republika, se nazývala "Lucemburská").  Kvůli

ČR a EU v současnosti.

Česká republika se řadí mezi "čisté příjemce" ze společného evropského rozpočtu. Dle informací Ministerstva financí ČR odvedla ČR od svého vstupu do EU v květnu 2004 do konce roku 2018 do společného rozpočtu EU 565 miliard Kč, oproti tomu získala přes 1,31 bilionu Kč. Celkově tak Česká republika má kladné saldo okolo 741,3 miliard Kč. Tato bilance znamená, že ČR získala od EU na každého obyvatele zhruba 70 tisíc Kč.  Nejvíce prostředků z rozpočtu EU získala Česká republika přes strukturální fondy a tzv. Fond soudružnosti. Peníze z těchto fondů jsou určeny k vyrovnávání ekonomických rozdílů mezi jednotlivými regiony a zeměmi EU. Skrze ně se realizuje celá řada tzv. operačních programů (například Operační program Doprava, Operační program Podnikání a inovace

Obyvatelstvo.

Demografie Evropské unie představuje vysoce zalidněnou a kulturně rozmanitou unii 27 členských států. K 1. lednu 2009 žilo v Evropské unii celkem 499,7 milionů obyvatel. Mnoho zemí očekává pokles populace v následujících desetiletích, což by mohlo být v rámci celku vyrovnáno vstupem nových států do EU v horizontu příštích 20 let.  Nejlidnatějším členským státem je Německo s odhadovaným počtem 82,1 milionu obyvatel, zatímco nejméně lidnatým členským státem je Malta se 400 tisíci obyvateli. Porodnost je v EU nízká; v průměru připadá na jednu ženu 1,5 dítěte. Nejvyšší je porodnost v Irsku, kde je 16,9 ‰ a ve Francii, kde je 13 ‰. Nejnižší porodnost má v EU Německo s 8,2 ‰.

Náboženství.

EU má významnou náboženskou rozmanitost, která se zrcadlí v rozmanitosti dějin a kultury. Nominální většina obyvatel vyznává křesťanství, převážně římský katolicismus, protestantství a pravoslaví. Navzdory tomu ne všechny státy EU mají křesťanské většiny (v Česku a Estonsku mají například většinu ateisté).  Nedávný příliv přistěhovalců do bohatých

Jazyk.

Většina z úředních jazyků 27 členských zemí má status oficiálního jazyku Evropské unie. V únoru 2020 tak má EU celkem 24 úředních jazyků (nejnovějšími úředními jazyky jsou irština, bulharština, rumunština a úplně poslední chorvatština). Ne všechny národní jazyky dostaly status úředních jazyků EU. Mezi

Imigrace.

Mezi lety 2010 až 2013 imigrovalo do Evropské unie každý rok okolo 1,4 milionu lidí. V roce 2016 získalo občanství v členských státech Evropské

Kultura.

Titul Evropské hlavní město kultury je vždy na jeden rok propůjčován Evropskou unií jednomu či více evropským městům, která tak mají po celý rok možnost představit Evropě svůj kulturní život a jeho rozvoj. Původně byla tato města volena na základě kulturní historie, naplánovaných akcích a schopnosti projekt podpořit finančními prostředky a infrastrukturou.

Evropská unie (EU) je oficiálně politická a ekonomická unie, která si klade za cíl zlepšit spolupráci v Evropě. De facto se jedná o entitu sui generis, která má částečně pravomoci mezinárodní organizace, ale také jednotného státu. K 1. únoru 2020 tvořilo EU 27 evropských států s 446,8 miliony obyvatel (2019, přibližně 5,7 % světové populace). Evropská unie vznikla formálně dne 1. listopadu 1993 na základě Smlouvy o Evropské unii, známější jako Maastrichtská smlouva. Nahradila tak Evropské společenství a je jeho právní nástupkyní. Evropská integrace probíhá již od konce druhé světové války. Doposud se stupňovala a také počet členských a přidružených států se zvětšoval, avšak v roce 2016 bylo v britském referendu rozhodnuto o odchodu Spojeného království (tzv. brexit) z Evropské unie. Spojené království opustilo Evropskou unii 31. ledna 2020 ve 24:00 SEČ.

欧盟(英语:European Union;西班牙语:Unión Europea; ;),简称欧盟(英语:EU;西班牙语:UE;;),是欧洲多国共同建立的政治及经济联盟,现拥有27个成员国,正式官方语言有24种。规范欧盟的条约经修订,目前欧盟的运作方式依照《里斯本条约》。政治上所有成员国均为议会民主国家(2008年《经济学人》民主状态调查);经济上为世界上第二大经济实体,德国、法国为欧盟两大核心成员国;军事上除瑞典、芬兰、爱尔兰、奥地利、马耳他与塞浦路斯六国以外(其中前五国在国际上为永久中立国),其余21个欧盟成员国均为北大西洋公约组织的成员国。


Nástin děje.

Tichomořský deník Adama Ewinga.

První a zároveň poslední kapitola knihy je deník Adama Ewinga, amerického notáře a účetního, který se plaví z Chathamových ostrovů u Nového Zélandu zpět do Spojených států. Deník využívá spisovného a občas archaického jazyka, aby popsal život na těchto vzdálených ostrovech, jejich kolonizaci, násilné zavádění křesťanského náboženství a místní kulturu Maorů.  Během cesty po Tichém oceánu zachrání Adam život ukrytému moriorskému otrokovi Autuovi a zajistí mu na lodi práci námořníka. Společně s posádkou ještě cestuje doktor Henry Goose, Ewingův jediný domnělý přítel, který ho léčí před nebezpečným parazitem. Ewingův stav se však přes všechnu léčbu neustále zhoršuje, než vyjde najevo, že Goosův záměr byl Ewinga otrávit a odcizit mu jeho cennosti a finance. Život mu na poslední chvíli zachraňuje Autua, který mu po doplutí k Havaji zajistí lékařskou péči. Ewing přísahá, že se pod návratu do San Franciska připojí k abolicionistům, aby pomohl zrušit otroctví.

Dopisy ze Zedelghemu.

V druhé kapitole, jež je psána formou dopisů, se setkáváme s bohémským anglickým hudebníkem Robertem Frobisherem, který přijíždí roku 1931 do belgického zámku Zedelghem, aby se zde ucházel o místo orchestrátora a pomocníka hudebního skladatele Vyvyana Ayrse. Místo získává a začíná se na zámku zabydlovat. Zatímco většinu času rozvádí Ayrsovy nápady, začíná Frobisher také pracovat na svém vlastním díle, sextetu Atlas Mraků. Po nějaké době se rozvíjí i milostný románek mezi ním a Ayrsovou manželkou Jocastou, zatímco s jejich dcerou Evou nemůže najít Robert společnou řeč. Až po jejím návratu ze Švýcarska se zdá, že Eva jeví o Roberta zájem.  Na zámku dojde k několika konfliktům se syfilidou postiženým Ayrsem, který už pouze vykrádá Frobisherovu invenci a ten narychlo odchází do Brugg, aby zde vyznal lásku Evě. Ta se však již dávno zasnoubila a zdrcený Frobisher páchá po dokončení sextetu sebevraždu. Poslední dopis společně s deníkem Adama Ewinga, který na zámku nalezl a jehož pravost zpochybňuje, zasílá Frobisher svému blízkému příteli Rufusi Sixsmithovi.

Poločasy rozpadu: První záhada Luisy Reyové.

Třetí kapitola knihy sleduje v thrillerové detektivce ze 70. let americkou novinářku Luisu Reyovou, která píše pro bulvární plátek Spyglass. Jednoho večera se Luisa setkává s britským fyzikem Rufusem Sixsmithem, který jí věnuje několik dopisů od Roberta Frobishera. Luisa využívá tohoto přátelství a na vlastní pěst se rozhodne vytvořit reportáž o energetické společnosti Seaboard, pro niž napsal Sixsmith zprávu kritizující jejich reaktor Hydra. Luisa se však se svojí investigativní novinařinou ocitá v ohrožení života, když je nejprve zabit samotný Sixsmith, vrchní představitelé společnosti a poté téměř i ona. Luisa však v rozplétání záhad pokračuje, značně jí v tom pomáhá jeden z bývalých nájemných zabijáků společnosti Seaboard, Joe Napier. Společně zjišťují, že je vedlejším produktem reaktoru uran a na zachování chodu společnosti tak má velký zájem i samotné ministerstvo obrany. Po sérii nebezpečných a téměř smrtících událostí získávají oba dva Sixsmithovu zprávu, těsně poté je však zabit Joe Napier. Luisa zprávu zveřejňuje a dočkává se tak, i se zbývajícími Frobisherovámi dopisy, prvního sólokapra.

Hrůzostrašná muka Timothyho Cavendishe.

Čtvrtý příběh sleduje ve 21. století anglického postaršího vydavatele Timothyho Cavendishe, který se i přes úspěch svého bestselleru ocitá ve finančních potížích. Život mu s nelibostí zachrání jeho bratr, který mu na venkově zajišťuje ubytování v hotelu Aurora, ze kterého se však vyklube domov důchodců. Cavendish je zde proti své vůli uvězněn a po zotavení se z mozkové mrtvice spřádá s několika novými přáteli útěk. Cavendish nejprve předstírá smrt, aby zamkl ve svém pokoji nepřátelskou vrchní sestru, poté přivolají syna jedné z postarších dam a ujedou v jeho automobilu. Cavendish se vrací do Londýna a na základě svého zážitku sepisuje úspěšnou autobiografii, jež se dočká zfilmování.  Do kanceláře je mu taktéž zaslána zbeletrizovaná forma Poločasů rozpadu. Příběh je psán jako intelektuální komedie s množstvím odkazů, skrytých vtípků a typickým anglickým humorem.

Orison Sonmi~451.

Pátá kapitola je přepisem rozhovoru mezi Archivářem a dívkou Sonmi~451 odehrávajícím se v dystopické budoucnosti. Orison je název pro zvláštní druh záznamového zařízení.  Sonmi~451 je druhem servanta, speciálně vytvořeným klonem, jež v tomto případě plní funkci jídlonošky v rychlém občerstvení Papá Songa ve státě Nea So Copros, jež zabírá oblast dnešní Koreje a Japonska. Sonmi~451, je stejně jako ostatní jídlonošky upravena tak, aby mohla pracovat 19 hodin denně po dobu 12 let pouze na základě stravování se speciální substancí nazvanou Mýdlo. Jeden z dalších klonů, Juna~939, však vykazuje podivné chování neslučující se s tradičním chováním servantů a je později v jednom incidentu zastřelena.  U hrdinky příběhu se toto „povznesení“ začíná také projevovat a Sonmi~451 se začíná více chovat jako obyčejný „čistokrevný“ člověk. S pomocí pana Čena a rady Mephiho uniká od Papá Songa do univerzity Taemosan, kde se začíná vzdělávat pod záminkou jejího zkoumání tamními studenty. Spřátelí se zde s mladým mužem jménem Hae-Ju a společně pak při razii proti univerzitě unikají. Sonmi zjišťuje, že Hae-Ju je členem Unie, protivládní skupiny, jež má za cíl povznést miliony servantů a společně s podlidmi na okraji společnosti svrhnout totalitní vládu Korporatokracie. Sonmi a Hae-Ju se ukrývají v horách a dostávají se i na loď, která má odvážet po 12 letech vysloužilé servantky do Ráje na Havaj. Ty jsou však pouze zabity a přetvořeny v Mýdlo, což je proces, se kterým není široká veřejnost seznámena. Sonmi sepisuje s členy Unie deklaraci a je poté zatčena, aby se stala obětí obrovského procesu a po své popravě následně mučednicí. Z jejího rozhovoru s Archivářem plyne, že je na konci příběhu přesvědčena, že vše, co se stalo po jejím odchodu z rychlého občerstvení bylo připraveno vládnoucí Korporatokracií a Hae-Ju i rada Mephiho jednali z popudu Korporatokracie s cílem, aby upevnila své postavení a potlačila snahy o přiznání lidských práv servantům.  Posledním přáním Sonmi~451 je dokoukat autobiografický film Timothyho Cavendishe.

Jak to bylo u Slooshova brodu, a co se pak seběhlo.

Šestá kapitola se odehrává na Havaji v postapokalyptické vzdálené budoucnosti. Hlavní postavou je Zachry, domorodec žijící primitivním životem poté, co většina lidstva zemřela během „Pádu“.  Zachry vypráví svůj příběh retrospektivně jako stařec. V mládí mu zabil divoký kmen Kónů otce a unesl bratra. Zachry žil v mírumilovném Údolí s matkou a několika obyvateli do doby, než zde jako každý rok zakotvila loď Jasnozřivých (poslední zbytky moderní lidské civilizace), aby zde protentokrát vysadila Meronym, ženu, která má strávit v komunitě několik měsíců za účelem jejího studia. Zachry je nejprve nedůvěřivý, avšak postupně se mezi ním a Meronym rozroste přátelství, které vyvrcholí výstupem na sopku Mauna Kea a návštěvou tamní observatoře. Zachry je po cestě mámen jistým ztělesněním ďábla Starym Georgiem k tomu, aby Meronym zabil. Oba se však v pořádku vrací do Údolí. Den před odjezdem Meronym napadnou přilehlé městečko Kónové a zotročí Zachryho. Je však zachráněn Meronym a společně s ní přeplují s posledními Jasnozřivými na sousední ostrov. V příběhu se vyskytuje jeden z orisonů, na kterém je přehráván výslech Sonmi, která je považována v této společnosti za Bohyni. Kapitola je psána nespisovným „vesnickým“ jazykem.

Filmová adaptace.

V roce 2012 měl premiéru americký film "Atlas mraků" (: ), jehož režie se ujali Tom Tykwer, Lana Wachowski a Andy Wachowski.

Atlas mraků (: ) je postmoderní sci-fi román britského spisovatele Davida Mitchella. Román vyšel roku 2004, česky v roce 2006 v překladu Jany Housarové. V roce 2012 byl i zfilmován Tomem Tykwerem a sourozenci Wachowskými.

《云图》(英语:"Cloud Atlas")是一部2004年出版的小说,为英国作家大卫·米切尔所写的第三本书。小说由6个嵌套的故事组成,带领读者从十九世纪遥远的南太平洋一直到一个遥远的、后世界末日的未来。该书曾获得英国图书奖文学小说奖和Richard & Judy书籍年度奖,也曾入围2004年布克奖、星云奖最佳长篇和亚瑟·C·克拉克奖以及其他奖项。


Princip.

Třaskavka je inicializována (uvedena v činnost) najetím kola na třaskavku umístěnou na kolejnici, kdy mechanické zatížení uvede v činnost roznětku třaskaviny. Ve Francii byly vyvinuty třaskavky i v provedení, které nepoškozovalo pryžové obruče motorových vozů.

Bezpečnost.

Třaskavka je Řádem pro mezinárodní železniční přepravu nebezpečných věcí (RID) klasifikována jako předmět obsahující pyrotechnickou látku, která při nárazu vybuchuje se silným zvukovým efektem. Předměty jsou určeny k umístění na železničních kolejích.  Vzhledem k tomu, že je třaskavka předmět — zařízení, které svoji funkci vykonává výbuchem, vztahují se na ni odpovídající předpisy pro práci s výbušninami. Třaskavky jsou vedeny v seznamu nebezpečných látek pod UN číslem 0192 (třída 1.1), 0193 (třída 1.4), 0492 (třída 1.3) a 0493 (třída 1.4), všechny v podtřídě G. Z toho vyplývají povinnosti řádného skladování, ochrana obyvatelstva, požární riziko, znečištění a likvidace a první pomoc.

Zkoušky.

K bezpečnosti patří také zkoušky funkčnosti třaskavek, neboť nesprávná funkce (neexplodující) by naopak ohrozila jedoucí vlak. Například návěstní předpisy z roku 1920 předepisovaly prohlídku třaskavek alespoň dvakrát do roka a provedení zkoušek, byly-li třaskavky starší 20 let na vzorku 10 kusů. Při selhání poloviny zkoušených kusů muselo být informováno Ministerstvo železnic. O dva roky později byl interval zkoušek prodloužen. Příloha 5 Návěstních předpisů ČSD D1 z roku 1983 byla posledním předpisem upravujícím v ČR uchovávání a zkoušky třaskavek. S koncem jejich platnosti byly třaskavky zrušeny.

Historie.

Signalizaci pomocí traskavek navrhl v roce 1841 E. A. Cowper v Anglii. Po čtyřech letech byly zavedeny u Jihozápadní dráhy na trati z Londýna do Birminghamu. Důvodem pro používání třaskavek byla mlha, která snižovala možnost rozeznání návěstidla v poloze "Stůj". Pokládání třaskavek měl na starosti "„fogsignalman“" (muž, který při zhoršené viditelnosti návěstidel klade třaskavky v určeném místě). Postupně se používání třaskavek rozšířilo do ostatních zemí, v roce 1850 je začala používat Severní dráha císaře Ferdinanda, od roku 1865 byly používány v Prusku. Používání třaskavek bylo poměrně nebezpečné pro obsluhu, a proto v Anglii v roce 1859 sestrojil Brush automatický pokladač třaskavek, zkoušela se i doplňující řešení, jako doplňující optická signalizace, kterou v roce 1867 v Rakousku dořešil Ing. Kuttig třaskavkou, která vyvíjela červený dým. Francouzská konstrukce třaskavky v provedení, které nepoškozovalo pryžové obruče motorových vozů, byla v roce 1947 spisem č. 75756 patentována i v Československu.  Užití třaskavky jako signálu k zastavení vlaku je popsáno v návěstních předpisech příslušné dráhy; u ČSD a později u ČD to tak bylo do roku 1997, kdy bylo novelizací návěstního předpisu D1 její použití zrušeno.

Použití.

Doplňková návěst.

Třaskavky se používaly jako doplňková návěst, umisťovaná na kolej ručně nebo mechanismem spojeným s návěstidlem. U návěstidla v poloze stůj ležela třaskavka na kolejnici a při projetí návěstidla explozí upozornila strojvedoucího na projetí návěsti v poloze stůj. Podobným zařízením bylo smykadlo, které bylo upevněno na lokomotivě a při projetí návěstidla v poloze stůj rozhoupalo zvonec na lokomotivě. Oba případy vyžadovaly mechanické řešení, které umisťovalo třaskavku na koleje nebo aktivovalo smykadlo podle polohy návěstidla.

Pevně umístěné třaskavky.

Připevňují se na kolejnici pomocí ocelové spony — pružiny, která zajišťuje aby třaskavka nebyla nákolkem kola smýkána nebo odhozena stranou. Třaskavky na koleje umisťuje zaměstnanec (strojvedoucí, návěstník, obchůzkář, strážník oddílu, strážník trati, vedoucí drobného vozidla) podle příslušného předpisu - obvykle na zábrzdnou vzdálenost před kryté místo nebo před návěst zakazující jízdu.  Pro návěstění se v poslední verzi československého a následně českého předpisu používaly dvě třaskavky kladené na pravou kolejnici ve směru k překážce na zábrzdnou vzdálenost od ní ve vzájemném odstupu nejméně 20 metrů. Výbuch i jediné třaskavky znamenal návěst č. 62c "Stůj, zastavte všemi prostředky". Informoval strojvedoucího o neprůjezdnosti tratě v místě, kdy situace vznikne náhle, ke krytí nesjízdného místa nebo jako doplňková signalizace uzávěry kryté přenosnými návěstmi; nebyl-li čas na instalaci přenosných návěstí, užily se nejprve pouze třaskavky; přenosné návěsti se doplnily, jakmile to bylo možné. Pobyt nekrytých osob byl zakázán v okruhu 50 metrů od položené třaskavky.  Podle předchozí verze předpisu se instalovaly tři třaskavky na obě kolejnice střídavě v rozestupu několika desítek metrů.

Pohyblivé třaskavky.

Vzhledem k tomu, že vlak nemůže zastavit ihned, v místě umístění třaskavek, a ujede ještě zábrzdnou vzdálenost, vynalezl a nechal si patentovat v roce 1909 F. Petera z Gerstungenu poblíž Eisenachu pohyblivou třaskavku poháněnou raketkami. Třaskavka na malém vozíku se usadila na kolejnici ve směru proti přijíždějícímu vlaku a obsluha zapálila doutnák k raketovým motorkům. Po bezpečnostním zpoždění hoření doutnáku byly zažehnuty raketové motorky a vozík se s třaskavkou dal do pohybu proti přijíždějícímu vlaku. Signalizaci k zastavení dávaly nejen dýmové spaliny hoření motorků a následně, při nárazu na dvojkolí byl vyvolán i signál akustický. Použití v Českých zemích není známo, informace o tomto typu třaskavky pocházejí ze zahraničí.

Konstrukce železničních vozidel.

Aby přijíždějící železniční kolejové vozidlo některou svou částí, například písečníkem nebo smetadlem, třaskavku z kolejnice neshodilo nebo ji neodsunulo, je v předepsaném limitním obrysu pro vozidla s možností použití třaskavky počítáno.

Výrobce.

V Československu vyráběla třaskavky společnost Sellier & Bellot, a.s. Vlašim.

Třaskavka je v železniční dopravě explozivní - výbušný výrobek určený k vyvolání akustického efektu — třesku takové intenzity, který je slyšitelný pro strojvedoucího nebo obsluhu vlaku za jízdy; cílem je předat strojvedoucímu požadavek k zastavení vlaku všemi dostupnými prostředky. Deformace materiálu kolejnice nebo železničního kola dvojkolí jako následek je nežádoucí.

响炖(英语:railway detonator,北美洲称为英语:torpedo)是一种使用于铁道的声音号志,会发出声响以警示火车驾驶。因为它内藏火药,储存时有相当的危险性,在通讯系统进步之下,目前部分国家的铁路已经不再使用。


Fakulty.

Marylandská univerzita v College Parku nabízí 127 bakalářských a 112 navazujících programů administrovaných třinácti různými fakultami:

Kampus.

Univerzita se rozkládá na více než 5 kilometrech čtverečních ve městě College Park ležícím uvnitř Capital Beltway, dálničního obchvatu Washingtonu D.C. Kampusem prochází silnice US1, značená jako Baltimore Avenue. Většina kampusu leží nalevo od Baltimore avenue (při cestě z Washingtonu do Baltimoru). Napravo od US1 se nachází Ritchie Colliseum, basketbalová hala využívaná v letech 1932-55, Fraternity row (sídla bratrstev a sesterstev) a residentní čtvrť Leonardtown.  Středem kampusu ve směru východ-západ prochází silnice Campus drive, křižovatka s ulici Regents drive tvoří kruhový objezd s velkým písmenem "M", které je jednou z dominant kampusu. Po většinu roku kvete červeně nebo žlutě, jednou z barev státu Maryland. Na západě ohraničuje kampus silnice University Boulevard. Západně od ní leží golfové hřiště, také patřící univerzitě.  Střed kampusu tvoří park McKeldin Mall pojmenovaný po bývalém guvernérovi státu Maryland Robertu McKeldinovi. Na západním konci Mallu leží největší knihovna univerzity, McKeldin library, na východním potom administrativní budova. Na severní a jižní straně Mallu najdeme budovy pojmenované po významných osobnostech spojených s univerzitou nebo státem Maryland. Uspořádání připomíná střed Washingtonu D.C., kde na východním konci National Mall najdeme Washingtonův monument a na západním Kapitol Spojených států amerických.  Na Campus drive leží budova Adele H. Stamp Student Union, centrum studentských aktivit, basketbalová hala Cole Field House, využívaná v letech 1955 až 2002 nebo zastávka autobusů, jak washingtonského Metrobus, tak autobusů UM-Shuttle bus poskytujících spojení se stanicí metra College Park - University of Maryland, vzdálenějšími částmi kampusu či přilehlými oblastmi, kde jsou ubytováni někteří studenti na něž nevyzbylo místo na kolejích.  Ubytovací komplexy leží na jižním a severním konci kampusu. Nejstarší koleje potom také za McKeldin Library, tyto nesou jména podle okresů ve státě Maryland (Dorchester Hall, Queen Ann ́s Hall). Univerzita nabízí tradiční koleje i apartmány (Leonardtown, Campus Commons). Většina pokojů je klimatizována. V centru obou residentních oblastí leží menzy. V severním kampusu potom v akademickém roce 2011/12 bude otevřena třetí.  Větší severní kampus nabízí rekreační prostory pro studenty, především Eppley Recreation Center, třípatrovou budovu s posilovacími stroji, krytou běžeckou dráhou, dvěma bazény (jeden má olympijské parametry), tělocvičnami, kurty na racquetball a squash. K ECR přiléhá venkovní plovárna a hřiště na beach volleyball. Na severní části kampusu se potom nachází také všechny sportoviště univerzitního týmu Maryland Terrapins, tedy především stadion na Americký fotbal Byrd stadium s kapacitou 55 tisíc diváků. Stadion nese jméno Curleyho Byrda, dlouholetého prezidenta univerzity a fotbalového trenéra. V roce 1950 na něm britská královna Alžběta II a její manžel princ Filip sledovali svůj první zápas amerického fotbalu. S fotbalovým stadionem sousedí baseballový stánek Shipley Field. Atletický a fotbalový komplex Ludwig Field leží východním směrem. Na severním okraji kampusu byla v roce 2004 postavena největší sportovní dominanta Marylandské univerzity, basketbalová hala pro 18 tisíc diváků Comcast Center.

Maryland Terrapins.

Sportovní týmy Marylandské univerzity v College Parku se nazývají Maryland Terrapins. Pojmenování dostaly podle diamantových želv přirozeně žijících v oblasti Chesapeake Bay. Původně se sportovní týmy nazývaly Old Liners. Státu Maryland se přezdívá The Old Line State, ale v roce 1932 na přání tehdejšího fotbalového trenéra (a pozdějšího prezidenta univerzity) Harryho C. Byrda univerzita převzala nový název. Maskotem je želva Testudo. Týmy nastupují v bílých, červených, zlatých nebo černých dresech (barvy na vlajce státu Maryland).  Terrapins, nebo také zkráceně Terps, dosáhli na rovných 40 národních titulů. Nejvíce si připsal tým mužského lakrosu - celkem 11, poslední v roce 1975. Nejčerstvějšími šampiony se v roce 2011 staly pozemní hokejistky. Největší popularitě se těší především americký fotbal (tituly v letech 1953 a 1955) a basketbal (mužský titul v roce 2002 a ženský v roce 2006).  Týmy soupeří v nejvyšší divizi NCAA-I v konferenci Atlantic Coast Conference (ACC). Hlavními rivaly jsou Duke University (v basketbalu), Johns Hopkins University (lakros), Námořní akademie v Annapolisu, Penn State University, University of Virginia a West Virginia University (všechny americký fotbal). Především basketbalové zápasy s Duke Blue Devils prosluly výbušností a výtržnostmi marylandských studentů po domácích zápasech.  Od roku 1963 se 33 bývalých basketbalistů Maryland Terrapins dočkalo draftování do NBA. Buck Williams, draftovaný v roce 1983 jako trojka draftu týmem New Jersey Nets odehrál v NBA 1307. John Lucas (1976) a Joe Smith (1995) byli draftováni jako jedničky v prvním kole draftu. Fotbalový tým vychoval 3 budoucí vítěze Super bowlu. Dalšími úspěšnými atlety oblékajícími dres Maryland Terrapins byly Vicky Bulletová (ženský basketbal, olympijská vítězka 1988 a mistryně světa 1990), Maurice Edu (fotbalista Glasgow Rangers a americký reprezentant), gymnastka Dominique Dawesová (zlatá olympijská medaile z Atlanty 1996) nebo Renaldo Nehemiah (držitel světového rekordu na 55m překážek a bývalého světového rekordu na 110m překážek).

Významní absolventi.

Politici.

<br

Marylandská univerzita v College Parku (anglicky "University of Maryland, College Park", někdy označovaná jen jako "The University of Maryland", tedy Marylandská univerzita, nebo zkratkami UM, UMD či UMCP) sídlící ve městě College Park ve státě Maryland je hlavní složkou Marylandského univerzitního systému. S více než 37 tisíci studenty je největší univerzitou v Marylandu a v metropolitní oblasti Washingtonu D.C. Vznikla v roce 1856 jako "Maryland Agriculture College" (Marylandská zemědělská vysoká škola). Její sportovní tým, Maryland Terrapins, soupeří v Atlantic Coast Conference. Nejvyšší reputaci ve srovnání s ostatními americkými vysokými školami dosahují především ekonomické programy, programy leteckého a vesmírného inženýrství, žurnalistika a vzhledem k blízkosti hlavního města také politologické obory.

马里兰大学学院市分校(英语:University of Maryland, College Park,英文简称UM、UMD、UMCP或Maryland),或译马里兰大学科利奇帕克分校,是一所在美国排名前列,并在全世界范围内拥有一定知名度的公立研究性大学。大学创建于1856年,位于美国东北部马里兰州大学公园市,是马里兰大学系统的旗舰分校,同时也是马里兰州以及华盛顿都会区最大的大学,也被认为是公立常春藤院校之一。马大首位华裔校长陆道逵(Wallace D. Loh)于2010年11月1日正式上任。


Životopis.

Bridgit se narodila ve Washingtonu D.C. a je dcerou Sandy a Charlese Mendlera. Má bratra mladšího bratra Nicka. Když jí bylo osm let, přestěhovali se s rodiči a sestrou Zoey na západní pobřeží do města Mill Valley blízko San Francisca, kde se začala zajímat o herectví. Stala se nejmladší vystupující na festivalu San Francisco Fringe Festival. V 11 letech si najala agenta.

Kariéra.

2004-09: Začátky.

V roce 2004 získala první roli ve filmu "The Legend of Buddha". Ve 13 letech získala hostující Když slavila třinácté narozeniny a krátce nato se dočkala své první role v seriálu "General Hospital", ale neprosadila se. V roce 2007 získala roli ve filmu "Alice Upside Down, "po boku Alyson Stoner a Lucase Grabeela. V tom samém roce dělala konkurz na roli Sonny do seriálu "Sonny ve velkém světě", roli však získala Demi Lovato. S Lindsay Lohan se objevila ve filmu "Šéfe, jsem v tom!". V roce 2007 si také zahrála Penny v seriálu "Jonas L. A.", kde zpívala a hrála na kytaru s Nickem Jonasem. V roce 2008 si zahrála Kristen Gregory ve filmu "Dívčí parta". V roce 2009 získala vedlejší roli v Disney Channel seriálu "Kouzelníci z Waverly", po boku Seleny Gomez a Davida Henrieho. Dohromady se objevila v jedenácti epizodách.

2010-13: "Hodně štěstí, Charlie" a "Hello My Name Is...".

V roce 2010 nastal zlom v její kariéře. Začal se totiž točit seriál "Hodně štěstí, Charlie" a ona byla první adeptkou na hlavní roli Teddy Duncan. Sitcom měl v USA velký úspěch. Vypráví o jedné normální rodině se čtyřmi dětmi. Nejmladší je právě již zmíněná Charlie a její starší sestra v podání Bridgit ji točí video-deníček, čemu se má v období dospívání pokud možno vyhnout.  V roce 2011 získala roli Olivie White v Disney Channel původním filmu "Lemonade Mouth", kde mimo jiné prokázala i svůj pěvecký talent. Pro filmový soundtrack nahrála několik písniček. Písnička "Somebody" se umístila na 89. místě v žebříčku Billboard Hot 100. Druhý singl "Deteminate" se umístil na 51. místě žebříčku. V "Lemonade Mouth" si zahrála s Hayley Kiyoko, Adam Hicks, Naomi Scott a Blake Michael.  V roce 2011 byla obsazena do role Appoline ve filmu "Čivava z Beverly Hills 2. "V březnu 2011 bylo oznámeno, že podepsala nahrávací smlouvu s Hollywood Records a začala pracovat na svém debutovém albu. V tom samém roce si zahrála v původním filmu stanice Disney "". V roce 2012 si zahrála v jedné epizodě seriálu "Dr. House."  V létě 2012 oznámila, že její debutový singl bude "Ready Or Not". Singl byl vydán 7. srpna a umístil se na 49. místě ve Spojených státech a na 53. místě v Austrálii. Vyjela na své první turné po Severní Americe "Bridgit Mendler: Live in Concert". Její debutové album "Hello My Name Is" bylo vydáno 22. října v roce 2012. Album se umístilo na 30. místě na žebříčku "Billboard 200". Vydala dvě promo singly: "Forgot to Laugh" a "Top of the World".  12. února 2013 vydala svůj druhý singl "Hurricane" a umístil se na prvním místě žebříčku Billboard Bubbling Under Hot 100.V červnu vyjela na své druhé turné Summer Tour. 30. dubna vydala EP "Live in London".

2013–dosud: "Neranditelní "a druhé studiové album.

9. dubna 2013 potvrdila v rozhovoru s Billboard magazínem, že pracuje na druhém studiovém albu. 28. června 2014 začalo pokračování "Summer Tour" v Kanadě. V listopadu 2014 bylo oznámeno, že získala hlavní roli v druhé sérii seriálu stanice NBC "Neranditelní." V červenci 2015 bylo oznámeno, že opustila Hollywood Records. V roce 2016 vydala EP "Nemesis". V říjnu 2016 byla obsazena do role Ashley Wilkenson v seriálu "Nashville".

Osobní život.

27. března 2012 potvrdil Shane Harper v rozhovoru, že s Bridget tvoří pár. Dvojice se seznámila na natáčení seriálu "Hodně štěstí, Charlie". V listopadu 2015 prozradila, že se dvojice rozešla.  V roce 2017 začal chodit s Griffinem Cleverlym a v dubnu roku 2019 oznámili zásnuby.

Bridgit Claire Mendler (* 18. prosince 1992, Washington D.C., Spojené státy americké) je americká herečka a zpěvačka. Nejvíce se proslavila rolí Teddy Duncan v seriálu "Hodně štěstí, Charlie. "V roce 2012 vydala své debutové album "Hello My Name Is." V roce 2016 vydala EP "Nemesis". Dále se objevila ve filmech s "Alice Upside Down" (2007), "Dívčí parta" (2008), "Alvin a Chipmunkové 2" (2009), "Šéfe, jsem v tom!" (2009), "Lemonade Mouth" (2011) a "A zase ti Mupeti!" (2014). Během let 2015 až 2016 hrála v seriálu stanice NBC "Neranditelní" a v roce 2017 hrála v seriálu "Nashville".

布莉琪·门德勒(英语:Bridgit Claire Mendler,1992年-12月18日)是美国唱作人、音乐人、制作人以及女演员。她曾饰演过迪士尼原创影集我爱夏莉的泰蒂·邓肯(Teddy Duncan),并出演2009年电视电影 Labor Pains。2009年时,她也出演迪士尼原创影集少年魔法师中饰演配角。2009年12月,出演电影鼠来宝2 。在「少年魔法师」当中,布莉琪饰演的吸血鬼受到正面好评后,她开始主演迪士尼的系列「我爱夏莉」,并从2010年4月开始到2014年2月后完结。并也主演由该部影集改编的电视电影。


První vydání v ruštině.

Povídky původně vycházely v časopise "Sovremennik" v letech 1847-1852, knižně poprvé vyšly roku 1856 (tři povídky však autor doplnil až v letech 1870-1874) a svému autorovi přinesly velký úspěch. Jejich líčení ruského venkova a venkovanů významně přispěly ke zrušení nevolnictví. Patří mezi nejznámější díla klasické ruské literatury a stále vycházejí v mnoha jazycích.

Překlady do češtiny.

Do češtiny byly poprvé přeloženy Františkem Machem a vydány nakladatelstvím Ignáce Leopolda Kobera roku 1874.  Podruhé je přeložil Jaroslav Hrubý a vyšly v Ottově "Ruské knihovně" roku 1891.  V roce 1912 vyšel v nakladatelství Topič výbor pěti povídek z Lovcových zápisků v překladu Josefa Folprechta.  V roce 1921 vydal J. Otto první kompletní překlad od Pavla Papáčka.  V roce 1928 vyšel další výbor z Lovcových zápisků v překladu Hugo Sáňky v nakladatelství Dědictví Havlíčkovo v Brně  V následujícím roce dílo přeložil a vydal Stanislav Minařík v Praze.  V roce 1941 vyšel další výbor v překladu Petra Denka.  V roce 1950 byl vydán překlad Josefa Pelíška (nakladatelství Práce)  V roce 1962 následoval překlad Anny Novákové (nakladatelství Svět sovětů)

Rozhlasové zpracování.

V roce 1978 byla kniha zpracována v Československém rozhlasu jako dvanáctidílná dramatizovaná četba na pokračování. Byl použit překlad Josefa Pelíška, pořad připravila a režii měla Olga Valentová. Hráli: Miroslav Moravec, Jaroslav Moučka, Josef Větrovec, Jiří Pick, Růžena Merunková, Jiří Novotný, Vladimír Hlavatý, Jaromír Spal, Milan Neděla, Apolena Veldová, Miriam Kantorková, Jan Kotva, Vladimír Leraus, Viktor Preiss, Daniela Kolářová a další.

Lovcovy zápisky () je soubor 25 povídek ruského spisovatele I. S. Turgeněva. Popisují život a přírodu na ruském venkově očima lovce. Autor byl vášnivý lovec, na venkovské sídlo své matky ve vesnici Spasskoje (asi 35 km SV od města Orel) byl roku 1852 policejně vypovězen a i po své emigraci v roce 1854 tam pravidelně dojížděl.

《猎人笔记》(俄语:"Записки охотника"),俄罗斯作家伊万·谢尔盖耶维奇·屠格涅夫的成名作,共有中短篇小说25篇,是一位俄国中部地区的猎人的随笔集,作者从民主主义立场上,控诉农奴在农奴制度下的悲惨遭遇,揭露地主的残暴、奢侈。


Život.

Vyrůstala v Georgetownu v americkém státě Texas. Její matka byla katolička a otec navštěvoval episkopální církev. Otec zemřel, když jí bylo dvanáct let. Spolu s matkou se přestěhovala do Kalifornie. Chtěla zde studovat umění na místní Scripps College (1954-58), později se ale pod vlivem profesora Roberta Palmera, otevřeného ateisty, začala zajímat o filozofii a historii antického Řecka a Říma. Poslední rok na vysoké škole se provdala za Hermana Ruethera. Oba dva se věnovali akademické dráze. On politické vědě a ona sociální a intelektuální historii křesťanského myšlení a k tomu se jim povedlo vychovat tři děti. Poté co R. R. Ruether dokončila studia antiky, pokračovala doktorátem ve studiích antiky a patristiky na Vysoké škole teologie v Claremontu.  V 60. letech se ve věku 25 let zapojila do hnutí za lidská práva, nejdříve v Mississippi a potom ve Washingtonu. Zde se jí otevřely oči, když se setkala s rasismem a tvrdým bojem afroamerické komunity za spravedlnost. Tato zkušenost se prohloubila při jejím desetiletém působení na Howardské univerzitě (1966-76), kde se začala seznamovat s „černou“ feministickou teologií. Během svého pobytu ve Washingtonu se rovněž zapojila do mírového hnutí, účastnila se mnoha demonstrací a pochodů, a dokonce byla několikrát zatčena s ostatními radikálními katolíky a protestanty.  Ruether na rozdíl od radikálních feministek (jako např. Mary Daly) neopustila církev, částečně kvůli tomu, že zde měla v době po 2. vatikánském koncilu mnoho přátel (např. Thomase Mertona či George Bauma). V té samé době napsala svoji první knihu: Church against itself (1967), která kriticky reflektovala učení římskokatolické církve. Kritizovala především postoj církve k sexualitě a reprodukci.

Dílo.

Do češtiny není zatím žádné její důležité dílo přeloženo, nicméně mnohé její knihy jsou dostupné v ČR v originále.

Rosemary Radford Ruetherová (* 1936) je americká feministická teoložka. Její zakotvenost v historicko-kritické sociologii vědění, zájem o antiku, patristiku a raný judaismus na jedné straně a její politická angažovanost v záležitostech rasy, genderu a ekologie na druhé straně, vytváří dohromady kreativní napětí, které se line napříč mnoha jejími publikacemi. Mezi její oblasti zájmu patří také vztah mezi christologií a antisemitismem.

雷亚(Rosemary Radford Ruether)是女性主义神学主流的主要领袖之一。她执教于加瑞特(Garrett)福音派神学院,那所学校是附属位于伊利诺伊州伊凡斯顿市的西北大学。蕾亚是一位口齿伶俐又能言善道的讲员,同时也是一位多产的作家,她对女性主义神学的推广,以及妇女教会的建立,做出了巨大贡献。她的书包括《惟性主义与谈神:女性主义神学初探》(Sexism and God- Talk: Toward a Feminist Theology, 1983),以及《妇女教会:神学与实践》(Women – Church: Theology and Practice, 1986)


赫尔穆特·卡尔·贝恩哈特·冯·毛奇

Dětství a počátek kariéry.

Narodil se v meklenburském městě Parchim dánskému generálporučíkovi Friedrichu Philippovi Victorovi von Moltke (1768–1845). V roce 1805 se jeho otec usadil v Holštýnsku, v téže době se však ocitl zcela bez prostředků, když francouzská armáda spálila jeho venkovský dům a zplundrovala jeho dům v Lübecku, kde pobývala jeho manželka s dětmi za Války čtvrté koalice. Mladý Moltke tak vyrůstal v nelehkých podmínkách. V devíti byl poslán do Hohenfeldu v Holštýnsku a v jedenácti, coby budoucí příslušník dánské armády a dvora, nastoupil na kadetní školu v Kodani. V roce 1818 se stal pážetem na dvoře dánského krále a podporučíkem v dánském pěším pluku.  Ve věku 21 let se rozhodl vstoupit do služeb Pruska, a to i přes ztrátu seniority. V roce 1822 se stal podporučíkem 8. pěšího pluku ve Frankfurtu nad Odrou. Ve třiadvaceti mu bylo povoleno vstoupit do vojenské školy (pozdější Pruská vojenská akademie), kterou absolvoval po třech letech studia v roce 1826.

Slibný důstojník.

Rok velel kadetní škole ve Frankfurtu nad Odrou a poté tři roky strávil vojenským mapováním ve Slezsku a Poznaňsku. V roce 1832 byl vyslán ke generálnímu štábu v Berlíně, kam byl definitivně převelen roku 1833, zároveň s povýšením na poručíka. Již v té době byl svými nadřízenými, mimo jiné princem Vilémem, považován za brilantního důstojníka.  Americký historik Max Boot o něm napsal:  Byl dobře přijímán u dvora a v lepší berlínské společnosti. Táhlo ho to k literatuře, historii a cestování. Publikoval celou řadu esejí zaměřených na historii, vojenství, cestování a sociologii, ale i romány, básně a dopisy různým osobám, a to jak pod svým jménem, tak pod různými pseudonymy.  V roce 1832 podepsal smlouvu na překlad Gibbonova "Úpadku a pádu Římské říše" do němčiny, za což měl dostat 75 marek, které chtěl použít na koupi jezdeckého koně. Za osmnáct měsíců přeložil devět z dvanácti svazků tohoto rozsáhlého díla, vydavatel však nedokázal knihu publikovat, takže Moltke za veškerou svou práci nedostal víc než 25 marek zálohy.

Ve službách Osmanské říše.

V roce 1835, u příležitosti povýšení na kapitána, obdžel šestiměsíční dovolenou na cesty po jihovýchodní Evropě. Po krátkém pobytu v Istanbulu byl požádán sultánem Mahmutem II. o pomoc při modernizaci osmanské armády, kteroužto nabídku přijal poté, co mu Berlín udělil zmocnění. Zůstal v Istanbulu dva roky, naučil se turecky a pořídil detailní mapy Istanbulu, Bosporu a Dardanel. Procestoval Valašsko, Bulharsko a Rumélii (evropskou část Osmanské říše původně patřící Byzantské říši) a vykonal řadu dalších cest po obou stranách Úžin.  V roce 1838 byl vyslán jako poradce ke štábu osmanské armády v Anatolii, která měla porazit vojska vzbouřeného egyptského místokrále Muhammada Aliho. Během léta Moltke prováděl extenzivní výzvědnou a mapovací činnost. Najezdil několik tisíc mil, splavil Eufrat a navštívil a zmapoval velkou část Osmanské říše.  V roce 1839 vyrazila armáda na jih vstříc Egypťanům vedeným zkušeným generálem Ibrahímem Pašou. Turecký velitel Hafiz Paša odmítl jeho radu bojovat zpoza opevnění a, podnícen muslimskými duchovními, postavil se jim v otevřeném terénu. Moltke rezignoval na funkci štábního důstojníka a převzal velení nad dělostřelectvem. V následující Bitvě u Násibu (dnes "Nusaybin") byla 24. června 1839 osmanská armáda poražena a zcela rozprášena. Po bitvě si s velkými obtížemi probojoval cestu k Černému moři a odtud do Istanbulu. Sultán Mahmut II. mezitím zemřel a tak se vydal zpět do Berlína, kam se značně podlomeným zdravím dorazil v prosinci 1839.  V následujícím roce byl přidělen ke štábu 4. armádního sboru v Berlíně, takže se mohl věnovat společenskému životu, a v dubnu 1842 se oženil s mladičkou anglickou dívkou Marií Bertou Helenou Burtovou (1825-68), nevlastní dcerou své sestry Augusty. Jejich svazek byl považován za šťastný a příkladný, ačkoli neměli žádné potomky.  V roce 1841 publikoval některé své dopisy, které napsal během tažení v Anatolii, pod názvem "Briefe über Zustände und Begebenheiten in der Türkei aus den Jahren 1835 bis 1839". V následujících letech zveřejnil své mapy Istanbulu a, společně s několika dalšími německými cestovateli, novou mapu Malé Asie a popisy tamějších geografických podmínek. V roce 1845 pak ještě přidal soubor esejí "Der russisch-türkische Feldzug in der europäischen Türkei 1828 und 1829: mit Karten und Plänen".  Pro další vývoj jeho strategického myšlení a kariéry však byl určující jeho zájem o železniční dopravu. Stal se jedním z prvních ředitelů Hambursko-berlínské dráhy a v roce 1843 dokonce publikoval esej rozebírající ohledy, kterými by se mělo řídit vytyčování tras nových železnic.

Pobočník pruských princů.

V roce 1846 sloužil coby osobní pobočník prince Jindřicha Pruského, syna krále Viléma II., v Římě, čehož využil při tvorbě mapy "Věčného města", která byla publikována v roce 1852.  V roce 1856 sloužil coby osobní pobočník prince Fridricha (pozdějšího císaře Fridricha III. Pruského). Doprovázel též prince do Anglie na jeho svatbu s dcerou královny Viktorií Sasko-Koburskou v roce 1858, stejně jako do Paříže a do Petrohradu na korunovaci Alexandra II.

Náčelník německého generálního štábu.

Po návratu z Turecka byl povýšen na majora a po krátké mezihře na štábu armád v Rýnsku byl v roce 1849 jmenován náčelníkem štábu 4. armádního sboru v Magdeburgu, kde zůstal sedm let, během nichž byl povýšen nejprve na generálmajora a následně na generálplukovníka.  V roce 1857 byl jmenován náčelníkem pruského generálního štábu, v kteréžto funkci setrval následujících 30 let. Okamžitě po svém jmenování začal zavádět řadu změn do strategických a taktických metod pruské armády, do výzbroje a komunikačních systémů, do systému přípravy štábních důstojníků a do metod pro mobilizaci armády. Zavedl také studie evropské politiky s ohledem na plány možných budoucích válečných tažení. Tím položil základy moderního německého generálního štábu, který se stal vzorem pro všechny pozdější armády.  V roce 1859 byla pruská armáda za 2. války za sjednocení Itálie mobilizována, přestože se bojů nezúčastnila. Po mobilizaci byla armáda reorganizována a její síla téměř zdvojnásobena. Reorganizace byla dílem prince regenta Viléma a ministra války Albrechta von Roona, Moltke se na ní nepodílel. Pozoroval tažení v Itálii, o němž v roce 1862 vydal více než dvousetstránkový spis, pod kterým bylo ale jako autor podepsáno historické oddělení pruského generálního štábu (jako vůbec poprvé v dějinách vojenství).  V roce 1860 byl jmenován čestným členem Pruské akademie věd.

Válka s Dánskem.

V prosinci 1862 byl požádán o vyjádření k vojenským aspektům sporu s Dánskem. Domníval se, že problémem by bylo úspěšné ukončení války, protože dánská armáda by se bezpochyby stáhla na ostrovy, bylo-li by jí to umožněno, kde by se mohla spolehnout na dánskou námořní převahu, která by zabránila dalším střetům. Načrtl plán útoku na křídlo dánské obrany, který by odřízl Dánům ústupovou cestu předtím, než by byl zahájen útok na jejich hlavní síly ve Šlesvicku.  Když v únoru 1864 vypukla 2. šlesvická válka, on sám nebyl vyslán s pruským vojskem do pole, ale byl zadržen v Berlíně, a jeho operační plán německé velení naprosto nezvládlo. V souladu s jeho předpoklady se dánská armáda bez větších ztrát stáhla ze Šlesvicka a pod ochranou pevností Dybbøl a Fredericia se přepravila na ostrovy Als a Fyn. Obě pevnosti byly obleženy a přestože pevnost Dybbøl byla dobyta ztečí a Fredericia byla svými obránci opuštěna, aniž by došlo k boji, dánská armáda již byla bezpečně mimo dosah německých vojsk a konec války v nedohlednu.  Dne 30. dubna 1864 byl vyslán, aby stanul v čele štábu spojených německých vojsk. Po dvouměsíčním příměří, 29. června 1864, zaútočila německá vojska na ostrov Als. Dánové následně ostrov evakuovali a krátce poté přistoupili na německé mírové podmínky. Jeho přítomnost na bojišti změnila vývoj války a upevnil se také jeho vliv na pruského krále, takže v následující válce již byly jeho plány přijímány a prováděny i přes odpor většiny starších generálů.

Prusko-rakouská válka.

Moltke naplánoval a během roku 1866 osobně vedl většinu operací této války. Přestože Prusko stálo proti značné přesile lidské i materiální (rakouské jednotky byly vesměs lépe vycvičené i zásobené), dokázal si se všemi nevýhodami poradit a zvítězit. Navíc svých zkušeností využil k dalšímu posílení svých teorií a k nápravě oblastí, jež byly dříve zanedbány, jako bylo například využití vojenské rozvědky.  Na počátku války stála proti Prusům dvě silná armádní uskupení, rakousko-saská armáda čítající 270 000 mužů a armáda jejich německých spojenců o zhruba 120 000 mužů. Pruské síly byly asi o 60 000 mužů menší, Moltke však hodlal dosáhnout početní převahy tam, kde to bylo podstatné. Proti Rakousku vyslal armádu 278 000 mužů, zatímco k boji s německými spojenci Rakouska určil pouhých 48 000 mužů pod velením generála Falkensteina. Ten i přesto dokázal za méně než dva týdny zajmout celou hannoverskou armádu a následně rozprášit prorakouská jihoněmecká vojska.  Jeho první problém byl, jak získat strategickou iniciativu nezbytnou k provedení jeho plánů. Pruská armáda musela být na bojišti včas, ale pruský král Vilém I. z politických důvodů nemohl nařídit její mobilizaci, dokud tak neučinil i jeho protivník. Zde Moltkemu pomohl jeho zájem o železnice. Z různých míst v Prusku vedlo pět drah na jih. Jejich využití mu umožnilo přesunout všechny armádní sbory z mírových základen až na hranice s Rakouskem a Saskem.  Po bleskovém obsazení Saska se tamější vojska stáhla do Čech. Nyní měl k dispozici tři armády ("1. armádu", "2. armádu" a takzvanou "Labskou armádu"), které však navzájem dělilo asi 150 kilometrů. Problém byl, jak mezi ně vmanévrovat Rakušany, podobně jako se povedlo Wellingtonovi a Blücherovi sevřít mezi sebou Francouze u Waterloo. Rozhodl se k pochodu směrem na Jičín. Předpokládal přitom, že armáda vedená korunním princem Fridrichem by se mohla dostat do kontaktu s částí rakouské "Severní armády"; princ však měl k dispozici 100 000 mužů a nebylo pravděpodobné, že by Rakušané byli silnější.  Rakušané pod velením generála Benedeka pochodovali rychleji, než Moltke očekával, takže mohli ohrozit "1. armádu" prince Fridricha Karla čtyřmi nebo pěti sbory, ale Benedekova pozornost se cele soustředila na korunního prince Fridricha a jeho "2. armádu", takže jeho čtyři sbory, které postrádaly jednotné velení, byly rozbity jeden po druhém. Dne 1. července Benedek soustředil své otřesené jednotky nedaleko Hradce Králové. Moltkeho armády byly tou dobou vzdáleny pouze den pochodu od nepřítele i od sebe navzájem. Dne 3. července 1866 pruské armády zaútočily, jedna proti rakouskému čelu, druhá proti pravému křídlu. V následující bitvě u Hradce Králové byla rakouská armáda rozdrcena a tažení de facto skončilo Moltkeho vítězstvím.  Výsledkem bitvy ovšem nebyl zcela spokojen. Pokoušel se umístit "Labskou armádu" za Hradec Králové tak, aby odřízla Rakušanům ústupovou cestu, ale její velitel generál Bittenfeld nebyl na místě včas. Také se pokoušel zadržet "1. armádu", aby neútočila příliš důrazně, takže by Rakušané mohli být zdrženi ve svých pozicích tak dlouho, aby jim "2. armáda" znemožnila ústup, ale ani to se nezdařilo.  Během mírových jednání se Otto von Bismarck postavil přání svého krále anektovat Saské království a další území kromě těch, která již Prusové obsadili, protože se obával aktivní intervence Francie. On sám si však byl jist, že Prusko může v takovém případě porazit Francouze i Rakušany, a již tehdy předložil Bismarckovi svůj plán pro válku s Francií.  Po uzavření míru pruská vláda odhlasovala odměnu 30 000 marek, za kterou si pořídil statek v Kreisau (dnes Krzyżowa) nedaleko Svídnice ve Slezsku. Zde také v malé kapli, kterou nechal vystavět pro tento účel, pohřbil svou ženu, která zemřela 24. prosince 1868 v Berlíně.  V roce 1867 byla pod jeho osobním dozorem publikována studie, která popisovala události roku 1866 a která byla odbornou veřejností v té době považována ze velmi důkladnou a přesnou.

Prusko-francouzská válka.

Během let 1870 až 1871 naplánoval opět osobně vedl většinu operací této války, která otevřela cestu k definitivnímu sjednocení německých zemí a vzniku Německého císařství. Jak dokazují dokumenty zveřejněné po jeho smrti, různá hlediska takové války přitahovala jeho pozornost již od roku 1857. Vypracoval celou řadu podrobných plánů nasazení pruských a německých vojsk a každý rok pravidelně aktualizoval plán jejich železničního přesunu s ohledem na měnící se politické podmínky, rostoucí počty vojáků a zdokonalující se pruskou železniční síť.  Úspěšné tažení v roce 1866 posílilo jeho postavení, takže když 5. července 1870 přišel příkaz k mobilizaci pruských a jihoněmeckých vojsk, byly jeho plány přijaty bez diskuse. O pět dní později byl jmenován náčelníkem generálního štábu spojeneckých sil na dobu trvání války, což mu dalo právo velet s autoritou rovnající se královské.  V úmyslu měl soustředit všechna vojska jižně od Mohuče, ve strategicky významném prostoru, odkud mohla jediná armáda ovládat celou frontu. Pokud by Francouzi nerespektovali neutralitu Belgie a Lucemburska a zaútočili směrem na Kolín nad Rýnem (nebo kamkoli v jižním Porýní), německá armáda by mohla napadnout jejich křídlo. Rýn sám, s pevnostmi Koblenz, Kolín a Wesel, by tvořil vážnou překážku francouzskému postupu. Pokud by se Francouzi pokusili o invazi do jižního Německa, postup Němců podél Rýna by vážně ohrozil francouzské zásobovací linie. Zároveň s tím předpokládal, že Francouzi budou, vzhledem k uspořádání jejich železnic, donuceni soustředit větší část armády poblíž Mét a menší část nedaleko Štrasburku.  Německé síly byly uspořádány do tří armád; "1. armádě", na Mosele pod Trevírem, velel generál Steinmetz; "2. armádě", seskupené kolem Homburgu v Sársku, velel princ Fridrich Karel (měla 130 000 mužů a dalších 60 000 v zázemí jako zálohu); "3. armádě", poblíž Landau, velel korunní princ Fridrich (měla také 130 000 mužů). Tři další armádní sbory zůstaly v severovýchodním Německu pro případ, že by se Rakousko-Uhersko přidalo k Francii.  Podle jeho plánu se měly všechny tři armády během svého postupu otočit doprava, takže "1. armáda" na pravém křídle by dosáhla břehu řeky Mosely naproti Métám, zatímco zbývající armády by vyvíjely neustálý tlak na nepřítele, "3. armáda" by zneškodnila francouzské síly u Štrasburku a "2. armáda" by dosáhla Mosely poblíž Pont-à-Mousson. Pokud by se Francouzi objevili před "2. armádou", byli by touto napadeni zepředu a z křídel by na ně zaútočila "1. armáda" nebo "3. armáda" (případně obě). Pokud by francouzské síly byly objeveny na linii spojující Saarburg s Lunéville (nebo severně od ní), stále by mohly být napadeny ze dvou stran "2." a "3. armádou". Účelem tohoto manévru bylo zaútočit na hlavní francouzské síly z takového směru, aby byly zatlačeny k severu a odříznuty od Paříže. Métská pevnost měla být pouze pozorována a hlavní část německých sil, po porážce jádra francouzské armády, by následně pochodovala na Paříž.  Jeho plán se podařilo naplnit pouze v hrubých obrysech. Bitva u Reichshoffenu vypukla předčasně, takže místo k zajetí MacMahonovy armády vedla pouze k jejímu ústupu k Châlons. Bitva o Spichern vůbec do Moltkeho plánu nezapadala, protože zamýšlel Bazainovu armádu zadržovat na Sáře tak dlouho, aby na ni mohl zaútočit ze dvou stran "1." a "2. armádou". Ani tato neočekávaná vítězství však Moltkeho neodvedla od jeho původních záměrů překročit Moselu a zaútočit na sever, takže po bitvě u Gravelotte skončila Bazainova armáda i tak uzavřená v Métské pevnosti a odříznutá od Paříže.  Nic neukazuje hloubku jeho vnímání války lépe, než právě jeho odhodlání k bitvě u Gravelotte z 18. srpna 1870, kterou ostatní stratégové považovali za zbytečnou, protože podle jejich mínění bylo již strategického vítězství dosaženo a vítězství taktické se muselo zanedlouho zákonitě dostavit také. Přestože zde Prusové ztratili třikrát více vojáků než Francouzi, právě tato bitva rozhodla o výsledku války. (Velké ztráty utržené při zbytečném posledním útoku v této bitvě nebyly jeho chybou, ten si však později vyčítal, že mu svým vlivem na pruského krále nezabránil.)  Během noci následující po bitvě ponechal jednu armádu střežit Bazaina u Mét, zatímco zbylé dvě vyslal na pochod k Paříži, a to tak, že jižnější armáda byla vysunuta hlouběji na francouzské území, takže pokud by se tyto armády setkaly s MacMahonovým vojskem, hlavní útok by mohl být veden z jihu a MacMahon by musel ustoupit na sever. Dne 25. srpna byla MacMahonova armáda zpozorována, jak se pohybuje na severovýchod na pomoc Bazainovi. Jakmile byla tato informace pozitivně potvrzena, Moltke nařídil německým kolonám obrátit směr pochodu ze západního na severní. MacMahonovo pravé křídlo bylo napadeno u Beaumontu, zatímco se pokoušel překročit řeku Mázu - jeho postup byl zastaven a jeho armáda ustoupila k Sedanu.  V následují bitvě u Sedanu dne 1. září 1870 byla francouzská armáda zdecimována pruskými děly a druhý den sám Napoleon III., který ji doprovázel, nařídil vyvěsit bílou vlajku a vzdal se pruskému králi. Moltke pak pokračoval v pochodu na Paříž, kterou oblehl 19. září 1870.  Od tohoto okamžiku můžeme sledovat další ukázku jeho strategického myšlení, kdy se po dosažení hlavních cílů tažení nenechal zlákat k neekonomickému plýtvání silami ve zbytečných potyčkách. Kapitulace Métské pevnosti i Paříže byla jen otázkou času a jediným problémem tak zůstávalo udržet obležení a nedovolit zbylým francouzským silám osvobodit Paříž.  Maršál Bazaine se v Métách vzdal 27. října 1870. Obléhání Paříže bylo formálně ukončeno 28. ledna 1871, a tak válka oficiálně skončila - ještě předtím, 18. ledna 1871, však bylo na zámku ve Versailles vyhlášeno Německé císařství, čímž bylo dokončeno sjednocení Německa.  Po válce Moltke dohlížel na přípravu podrobné studie o jejím průběhu. Byla pak publikována generálním štábem mezi lety 1874 a 1881.

Závěr života.

V říjnu 1870 byl Moltkemu za jeho služby udělen dědičný titul pruského hraběte. V červnu 1871 byl dále odměněn povýšením do hodnosti polního maršála a německý říšský sněm mu věnoval dar ve výši jednoho miliónu marek. Dostal také celou řadu vyznamenání a řádů (je jedním ze čtyř lidí, kteří obdrželi slavného Modrého Maxe ve vojenské i civilní verzi), mnoho německých měst mu věnovalo různé pomníky i čestná občanství a pojmenovali po něm řadu ulic a náměstí, a to nejen v Německu.  Na svou funkci konečně rezignoval na funkci náčelníka německého generálního štábu v roce 1888, mimo jiné i pro odpor vůči způsobům a nápadům nového německého císaře Viléma II. Pruského. Přesto mu zbylo dostatek politického vlivu, aby prosadil jmenování generála Walderseeho svým nástupcem. Oficiálně se stáhl z aktivní služby 9. srpna 1888, pokračoval však ještě v práci coby předseda komise pro obranu říše.  Zemřel 24. srpna 1891 v 9.45 večer během služební návštěvy Berlína.  Jeho vysoká, hubená figura a opálená tvář, nesoucí obvykle výraz strohé vážnosti, mu vysloužila v tisku řadu karikatur. Jeho pronikavá inteligence byla zřejmá každému, kdo se s ním setkal – přestože však byl skvělým lingvistou a plodným literátem, býval neobyčejně zamlklý, což mu vyneslo přezdívku „Der große Schweiger“. (nebo též "„mlčící v sedmi jazycích“"). Neexistují záznamy o jím pronesené netaktnosti či nevlídném slovu a pro své kolegy byl "„Zlatým mužem“". Coby spisovatel je počítán mezi mistry německé prózy 19. století.

Moltkeho hlas.

Adelbert Theodor Wangemann, německý asistent Edisona, byl v roce 1889 odeslán na Světovou výstavu do Paříže, kde měl dohlížet na jeho fonograf. Během propagační cesty po Německu natočil řadu záznamů významných hlasů osobností, které byly později ztraceny a nalezeny až v roce 1957 v dřevěné krabici ve staré Edisonově laboratoři. Obsah těchto válečků, uložených v depozitáři, však zůstával neznámý, protože k nim nebyl připojen žádný popis, pouze na víku bylo vyškrábáno „Wangemann. Edison.“ Německá "Nadace Otto von Bismarcka", která měla doklad, že by někde měly existovat záznamy Bismarcka recitujícího Marseillaisu, mezitím roku 2005 vzdala své pátrání po nich a považovala je za definitivně ztracené.  V roce 1998 byl sestrojen archeofon, který umožnil digitalizaci starých nahrávek pořízených na válečcích mezi lety 1888 až 1929. Tento přístroj použil Jerry Fabris k digitalizaci dvanácti ze sedmnácti válečků ze záhadné dřevěné krabice uložené v Edisonově muzeu. Právě mezi nimi byly identifikovány dva válečky nahrané 21. října 1889 (původně byly nahrány čtyři, dva se nedochovaly), na kterých Moltke cituje Hamleta a Fausta a komentuje Edisonův vynález. Moltke je tedy jedinou osobou narozenou v 18. století, jejíž hlasový záznam má lidstvo k dispozici.

Moltkeho teorie války.

On sám se klonil spíše ke Clausewitzovi, s jeho snahou uchopit podstatu války, než k Jominiho pojetí války jako systému pravidel a pouček. Považoval strategii za praktické umění přizpůsobování dostupných prostředků stanoveným cílům. Byl prvním, kdo rozeznal obrovský obranný potenciál moderních palných zbraní, z čehož odvodil, že v budoucnu bude mnohem efektivnější křídelní útok s úmyslem obchvátit nepřítele než frontální útok s úmyslem prolomení jeho linií.  Do důsledků rozpracoval Napoleonovy metody, s ohledem na změněné podmínky své doby. Přitom se inspiroval jeho postupem v bitvě u Budyšína, kde císař nechal sbory maršála Neye samostatně zaútočit na křídlo protivníka, místo aby je před bitvou připojil ke svým vlastním silám; ale také akcemi kombinovaných spojeneckých sil v bitvě u Waterloo. Propracoval také již dříve částečně intuitivně užívaný systém přesunu velkých armádních útvarů a jejich zásobování. Několik armádních sborů utábořených blízko sebe nebylo možno zásobovat, především jídlem, déle než jeden či dva dny a po jedné cestě mohl pochodovat pouze jeden armádní sbor, jinak by útvary na konci kolony nebylo možno použít v bitvě - z toho Moltke dovodil, že podstatou strategie je organizace pohybu vojáků a jejich soustředění před bitvou. Aby byla nově vznikající vojska o stovkách či tisících tisíců mužů zvladatelná, bylo nezbytné je rozdělit do vícero armád či skupin, každou pod velením důstojníka oprávněného a schopného manévrovat a bojovat nezávisle, ovšem s ohledem na instrukce nadřízeného velení a cíle prováděné operace.  Moltke je rovněž autorem řady proslavených citátů, z nichž v češtině asi nejpoužívanější je, že „žádný plán nepřežije setkání s realitou“ či "„žádný plán nepřežije setkání s nepřítelem“". Ve skutečnosti se však jedná o natolik zjednodušenou parafrázi, že bývá občas užívána jako argument v opačném smyslu, než bylo Moltkeho úmyslem. Přesnější a smysluplnější je delší, ale méně užívaná verze: "„Žádný plán nepřežije první setkání s nepřítelem, přesto je důležité plánovat. Bez plánování si o neúspěch přímo říkáte.“" Moltke ustanovil přípravu operačních plánů jako jeden z hlavních úkolů generálního štábu, a to i v době míru. On sám vypracoval celou řadu takových plánů do nejmenších podrobností, zahrnujících tisíce možností, a přestože nikdy neváhal využít příležitosti, vždy považoval za nejdůležitější mít na paměti konečný cíl.  Aby naučil své důstojníky skloubit tyto často protichůdné požadavky moderního vedení války, zavedl také Moltke do přípravy štábní cvičení pomocí válečné hry "Kriegsspiel". Tuto prababičku všech pozdějších strategických her vymysleli již počátkem 19. století důstojníci pruské armády, otec a syn von Reiswitzové, teprve Moltke si však uvědomil její potenciál, podobně jako u celé řady ostatních myšlenek a nápadů, jejichž důležitost pro budoucí války Moltke dokázal rozeznat, a které spojil v ucelený koncept strategie moderního válečnictví.

Helmuth Karl Bernhard von Moltke (26. října 1800, Parchim, Meklenbursko-Zvěřínsko – 24. dubna 1891) byl německý polní maršál, který třicet let sloužil jako náčelník štábu pruské armády. Je považován za jednoho z největších stratégů 19. století a tvůrce moderních metod vedení války. Je často zmiňován jako Moltke starší, na rozdíl od svého synovce Helmutha Johanna Ludwiga von Moltke, který velel německé armádě na začátku 1. světové války.

赫尔穆特·卡尔·贝恩哈特·冯·毛奇(,1800年-10月26日-1891年-4月24日),通称老毛奇,普鲁士和德意志名将, 普鲁士和德意志总参谋长,军事家,德国陆军元帅。


Životopis.

Během středoškolského studia navštěvoval program na Governor School for the Arts v Norfolku ve Virginii pro muzikálové divadlo. V roce 2008 absolvoval Granby High School a začal navštěvovat BFA Music Theatre Program na Elon University v Severní Karolíně po dva roky. Opustil školu, aby mohl vzít roli Baby Johna v broadwayském revival turné muzikálu "West Side Story" a vystupoval od premiéry, která se konala 30. září 2010 až do 23. září 2011.  Dne 8. listopadu 2011 se poprvé objevil v hudebním televizním seriálu "Glee" jako Sebastian Smythe, otevřeně homosexuální student na Dalton Academy a později i hlavní zpěvák konkurenčního sboru The Warblers (Slavíci). Grant vyhrál roli po „vyčerpávajícím a dlouhé týdny trvajícím castingu“. Jeho postava, Sebastian, je popisována jako „promiskuitní“ a „intrikán“. S natáčením začal v pondělí 26. září, pár dní poté, co odehrál poslední představení "West Side Story".  Na konci května 2012 začal natáčet televizní film "Mateřský instinkt", určený pro televizní stanici Lifetime. V tomto projektu s ním účinkují i herečky Annabeth Gish a Jessica Lowndes a natáčí se v Kanadě.  Dne 11. července 2012 bylo oznámeno, že si zahraje hlavní roli v indie filmu s názvem "Affluenza". Dne 13. září 2013 bylo oznámeno, že se bude objevovat v roli Barryho Allena v druhé řadě seriálu "Arrow". Původně se měl objevit jen ve třech dílech a ta poslední měla sloužit jako příprava pro potenciální spin-off seriálu Flash. Namísto byl díl použit jako samotný pilot, nazvaný The Flash. Díky velké úspěšnosti u diváků byla natočena celá řada. Dne 11. března 2016 získal seriál třetí řadu. Gustin si tutéž roli také zopakoval v dílu seriálu "Supergirl". 30. března 2016 bylo oznámeno, že si zahraje ve filmu "Krystal".

Osobní život.

V lednu 2016 začal chodit s Andreou Thoma. Dvojice oznámila své zasnoubení 29. dubna roku 2017. Pár se vzal dne 15. prosince 2018.

Thomas Grant Gustin (* 14. ledna 1990, Norfolk, Virginie, Spojené státy americké) je americký divadelní a televizní herec a zpěvák. Mezi jeho nejznámější role patří Barry Allen v seriálu "Flash" a také Sebastian Smythe v seriálu "Glee".

汤玛士·葛兰特·格斯汀(英语:Thomas Grant Gustin,1990年-1月14日)或简称葛兰特·格斯汀(英语:Grant Gustin),是一位美国男演员和歌手。他出演较著名的角色为电视剧《欢乐合唱团》(2011年-2013年)中的赛巴斯汀·史迈士、2013年起CW电视绿箭宇宙系列电视剧饰演《闪电侠》的贝瑞·艾伦 / 闪电侠。