Životopis.

Narodila se v Devonu v Anglii. Její matka Fiona (narozená Jackson) je instruktorkou fitness a její otec Charles Andrew Huntington-Whiteley je autorizovaným inspektorem. Má dva mladší sourozence; bratra Tobyho a sestru Florence. Její prapradědeček z otcovy strany byl politik Sir Herbert Huntington-Whiteley.  Vyrůstala v Tavistocku v Devonu na farmě. Když vyrůstala, byla ve škole šikanována a ztrapňována za to, že měla dvě příjmení, malá prsa a plné rty (které jsou dnes jednou z jejích největších předností). Protože byla znuděná ze života na farmě, dychtila po tom dostat se do Londýna. V roce 2003 při studiu na Tavistock College ji objevila modelingová agentura "Profile Model Management", když hledala v Londýně praxi u několika modelingových agentur. Její první vystoupení před kamerou se odehrálo v jejích šestnácti letech, v reklamě na značku Levi's.

Kariéra.

Victoria's Secret a modeling.

Od roku 2006 do roku 2011 byla jedním z andílku americké značky se spodním prádlem a zkrašlovacími produkty "Victoria's Secret". Její debut na mole pro tuto značku přišel v roce 2006 na módní přehlídce v Los Angeles.  V módním průmyslu zůstala neznámou až do roku 2008, kdy si jí všiml kreativní ředitel Christopher Bailey a obsadil ji do kampaně podzim/zima pro značku Burberry spolu s hercem Samem Rileym. V kampani nahradila modelku Agyness Deyn. V listopadu 2008 se poprvé objevila na obálce britského Vogue po boku Eden Clark a Jourdan Dunn. Následující rok byla tváří reklamní kolekce jaro/ léto 2009 značky Karen Millen. Ve stejném roce ještě získala cenu "Elle Style Award" v kategorii „Modelka roku“. Zahrála si v krátkém filmu pro značku Agent Provocateur, kde hrála ženu, jejíž přítel zapomněl na Valentýna. Na podzim a zimu 2009 byla modelkou kampaní pro Godiva a Miss Sixty. Na konci roku 2009 se oficiálně stala tváří značky Victoria's Secret, když byla modelkou na "Victoria's Secret Fashion Show" v New Yorku.  V roce 2010 pózovala nahá pro kalendář Pirelli Calendar, který fotografoval Terry Richardson. Ve stejném roce předváděla pro značku Prada v Miláně a pro značku Giles Deacon v Paříži. V březnu spolupracovala každodenně se stránkou VOGUE.COM, aby sdílela své volby outfity pro každý den v rubrice "Today I'm Wearing (Dnes mám na sobě)". V květnu 2010 se objevila na obálce ruského "Harper's Bazaar" a anglického "GQ". Módní fotograf Rankin ji věnoval album s jejími fotografiemi pojmenované "Ten Times Rosie (Desetkrát Rosie)". Rankin si myslí, že Rosie dává rozmanitost opět do módy a říká: "Dívali jsme se po velmi, velmi hubené dívce, téměř s chlapeckými rysy po dlouhou dobu. Rosie je opravdu modelkou okamžiku. Je herečkou okamžiku. Určitě se stane mnohem, mnohem větší“. Maskér celebrit, Ruby Hammer, který s Rosie pracoval roky ji popsal jako „klíčová“ anglická růže.  V březnu 2011 se poprvé objevila sama na obálce britského Vogue. V květnu byla zvolena "Nejpřitažlivější ženou světa" podle magazínu Maxim. V červenci se objevila na obálkách anglické Elle a GQ.  Je tváří nové vůně značky Burberry s názvem "Burberry Body", která vyšla v červenci 2011.  Také v červenci 2011 se objevila na patnáctém místě v žebříčku „The Money Girls“ a na třetím místě v seznamu 20 nejpřitažlivějších modelek“ na stránkách MODELS.COM.

Hraní (2011- současnost).

V květnu 2011 bylo oznámeno, že Rosie se objeví v hlavní ženské roli v pokračování trilogie "Transformers" s názvem "Transformers 3" a nahradí Megan Fox. Předtím pracovala s režisérem filmu, Michaelem Bayem na reklamě pro Victoria's Secret. "MTV Networks' NextMovie.com" ji jmenoval jako jednu z „Průlomových hvězd, na které stojí za to se dívat v roce 2011“. Před premiérou filmu ještě vyhrála cenu „Ženská hvězda zítřka“ na CinemaCon Awards.

Osobní život.

Od srpna 2007 do října 2009 chodila s Tyronem Woodem, nejmladším synem hudebníka Ronnieho Wooda. Když se pár rozešel, začala se scházet s francouzským hercem Olivierem Martinezem, ale jejich vztah skončil na začátku roku 2010. V dubnu 2010 bylo oznámeno, že chodí s anglickým hercem Jasonem Stathamem, poté co byli spolu viděni na Coachella Festival.  Má dva byty; jeden v New Yorku a druhý v Londýně.

Rosie Alice Huntington-Whiteley (* 18. dubna 1987) je anglická modelka a herečka. Je známa především pro práci se značkou Victoria's Secret a také pro svou roli Carly Spencer ve filmu "Transformers 3"

萝西·爱丽丝·杭亭顿-怀特莉(英语:Rosie Alice Huntington-Whiteley,1987年-4月18日)是一位英国女超级名模,亦是知名内衣品牌维多利亚的秘密及时装品牌Burberry的模特儿,她被称为下一位姬·摩丝。2010年换下了梅根·福克斯,参演《变形金刚3》,在其中担任女主角卡莉·斯宾塞。2015年她参与《疯狂麦斯:愤怒道》电影,在该片担任女配角安格海菈。


根纳季·安德烈耶维奇·久加诺夫

Životopis.

Narodil se 26. června 1944 v učitelské rodině ve vesnici Mymrino (okolo 100 km od Orlu). Dle přiznání Zjuganova se narodil nedonošený – jako sedmiměsíční.  Otec Andrej Michajlovič Zjuganov (1910–1990), který byl velitelem dělostřelecké jednotky. Dle slov Gennadije Zjuganova přišel o nohu pod Sevastopolem. Po válce učil na Mymrinské střední škole většinu předmětů, včetně základů zemědělství, cizí jazyky, ruštinu a literaturu. Matka – Marfa Petrovna, (1915—2004), učila na prvním stupni Mymrinské školy.  Poté co dokončil s vyznamenáním Mymrinskou střední školu Chotyněckého okresu Orlovské oblasti v roce 1961, rok v ní pracoval jako učitel. V roce 1962 byl přijat na matematicko-fyzikální fakultu Orlovského pedagogického institutu, jehož studium ukončil s vyznamenáním v roce 1969.  V letech 1963–1966 sloužil v četě radiačního a chemického průzkumu v Německu (v současné době plukovník chemických vojsk v záloze).  Dle oficiální verze vyučoval mezi léty 1969 až 1970 na Orlovském pedagogickém institutu. Zároveň se zabýval prací v odborech, Komsomolu a straně.  V roce 1966 vstoupil do KSSS. Od r. 1967 byl v orgánech Komsomolu a pracoval ve volených orgánech okresní, městské a oblastní úrovně.  Od r. 1972 do r. 1974 pracoval jako první tajemník Orlovského výboru Komsomolu. V letech 1974–1983 byl tajemníkem okresního výboru, druhým tajemníkem Orlovského výboru Komunistické strany Sovětského svazu. Mezi léty 1973 až 1977 byl členem Orlovské městské rady, Od r. 1980 do r. 1983 byl zástupcem Orlovské oblastní rady lidových zástupců.  V letech 1978–1980 studoval na hlavním oboru Akademie sociálních věd při ÚV KSSS, absolvoval postgraduální studium jako externí student. V roce 1980 obhájil disertační práci pro dosáhnutí titulu a hodnosti kandidáta filosofických věd na téma „Hlavní směry rozvoje socialistického městského života na příkladu velkých měst v zemi“ (specialita – 09.00.02 „Teorie vědeckého komunismu“).  Mezi léty 1989—1990 byl zástupcem vedoucího ideologického oddělení ÚV KSSS. Byl delegátem XXIII. sjezdu (červen 1990) jako představitel RSFSR – Ustavujícího sjezdu Komunistické strany RSFSR (červen – září 1990).

Prezidentské volby.

V sovětských dobách působil jako stranický funkcionář. V letech 1983-1991 pracoval v ústředním výboru KSSS jako instruktor, vedoucí sektoru severního Kavkazu, první náměstek vedoucího ideologického oddělení, vedoucí oddělení organizačně-stranické práce. Zjuganov kandidoval v ruských prezidentských volbách v letech 1996, 2000, 2008 a 2012. Ve volbách roku 1996 se umístil na druhém místě za úřadujícím prezidentem Borisem Jelcinem, když v prvním kolem získal 32,5 % a v kole druhém 40,7 %. V následujících volbách z roku 2000 skončil opět druhý s 29,5%, vítězný kandidát Vladimir Putin vyhrál již v prvním kole. V roce 2004 proti Putinovi nekandidoval, stranickou nominaci přenechal Nikolaji Charitonovi. V roce 2008 již Putin kandidovat nemohl, Zjuganov se proto rozhodl vyzvat vládního kandidáta Dmitrije Medvěděva. Přestože skončil druhý, připsal si jen necelých 18 % všech hlasů a Medvěděv vyhrál již v prvním kole. Zatím poslední Zjuganovova účast v prezidentských volbách byla ta z března 2012, kdy se ziskem 17,14 % (druhé místo) podruhé neuspěl v souboji s Vladimirem Putinem.  K 70. narozeninám (2014) obdržel G. A. Zjuganov od prezidenta Putina "Řád Alexandra Něvského". Patriarcha Ruské pravoslavné církve Kirill mu při této příležitosti udělil "Řád slávy a cti" a v oslavném poselství uvedl, že Zjuganov si ocenění zaslouží jako „jeden z nejznámějších ruských politiků, který projevuje zájem o prospěch národa a ochranu tradičních morálních hodnot".

Gennadij Andrejevič Zjuganov (; * 26. června 1944, Mymrino) je ruský politik, od roku 1993 předseda Ústředního výboru Komunistické strany Ruské federace, předseda Sdružení komunistických stran - Komunistické strany Sovětského svazu a poslanec Státní dumy (1993).

根纳季·安德烈耶维奇·久加诺夫(;1944年-6月26日-?),俄罗斯政治家,1993年起任俄罗斯联邦共产党中央执行委员会主席(后改称中央委员会主席)。他曾四次参选总统,均落败。


Účel.

V podnikání, význam funkce návratnost investic (z angl. „return on investment“, ROI) je změřit, za určité období, míru návratnosti peněz investovaných do nějaké ekonomické entity, za účelem zjištění, zda je výhodné danou investici provést. Současně je také využíván jako indikátor k porovnávání různých investicí v rámci jednoho portfolia. Investice s nejvyšší hodnotou ROI je zpravidla upřednostňována, i přes to, že je vždy nutné brát v potaz i rozložení hodnot ROI v průběhu celého období investice. V poslední době byl tento koncept aplikován na investice vědeckých grantových agentur (např. National Science Foudnation) do výzkumů otevřeného hardware a navazujících návratů pro přímé digitální replikace. ROI a podobné funkce poskytují nástin výnosnosti, přizpůsobený velikosti investičních aktiv vázaných v daném podniku. Hodnota ROI je často porovnávána s očekávanou (nebo požadovanou) mírou návratnosti investovaných peněz. ROI není upravována ke konkrétnímu času (na rozdíl od např. čisté současné hodnoty): většina učebnic jí popisuje pomocí investice v „Roce 0“ a dvěma až třemi roky příjmů. Marketingová rozhodnutí mají jasnou potenciální souvislost s čitatelem hodnoty ROI (zisk), ale tato rozhodnutí často ovlivňují užívání aktiv a hlavních požadavků (na příklad, pohledávek a zásob). Marketingoví pracovníci by měli mít představu o postavení jejich společnosti a očekávané návratnosti. V průzkumu zahrnujícím téměř 200 marketingových manažerů, 77 procent odpovědělo, že shledávají funkci návratnosti investic velmi užitečnou. Termín návratnost investic je možné použít i jinak než pouze ve významu finančního zisku. Například, sociální návratnost investic (angl. „social return on investment“, SROI) je metoda hodnotového přístupu na měření nepeněžních hodnot (př. sociální hodnoty a hodnoty životního prostředí, které v současnosti nejsou reflektovány v konvenčních finančních účtech) v souvislosti s investovanými zdroji. Může být použita jakoukoliv entitou k vyhodnocení dopadu na zainteresované subjekty, identifikaci způsobů ke zlepšení výkonu a k posílení výkonu investic.  Riziko používání ROI  Jednoduchost vzorce ROI umožňuje uživatelům volný výběr proměnných, např. délku doby výpočtu, zahrnutí režijních nákladů nebo faktory, jež jsou užity pro výpočet příjmu či nákladových komponentů. Použití ROI jako indikátoru upřednostňování investičních projektů je riskantní, jelikož ROI nebývá doprovázena vysvětlením vlastního složení.  U dlouhotrvajících investic je potřeba přizpůsobit čistou současnou hodnotu.  Jedním z největších rizik spojených s tradičním výpočtem ROI je skutečnost, že plně „nezachycuje krátko - či dlouhodobý význam, hodnotu či rizika spojená s přírodním a sociálním kapitálem“, jelikož nezodpovídá za environmentální, sociální a vládní provedení organizace. Vzhledem k chybějícímu systému pro měření krátko- a dlouhodobého environmentálního, sociálního a vládního provedení firmy plánují rozhodující osoby budoucnost bez ohledů na rozsah dopadů spojených s jejich rozhodnutími.

Výpočet.

Pro jednorázové přezkoumání vydělte návratnost (čistý výnos) zavázanými zdroji (investicí).  návratnost investice = čistý výnos / investice  kde:  čistý výnos = hrubý zisk − výdaje  investice = nesplacené akcie + nároky  nebo  návratnost investice = (výnos investice – investiční náklady) / investiční náklady  nebo  návratnost investice = (příjem – náklady na prodané zboží) / náklady na prodané zboží

Vlastnictví.

Komplikace při výpočtu návratnosti investice mohou nastat při refinancování majetku nebo při uzavření druhé hypotéky. Úrok z druhé nebo refinancované půjčky se může zvýšit a mohou být účtovány poplatky za půjčky, které mohou snížit návratnost investic, pokud jsou nová čísla použita v rovnici návratnosti investice. Může také dojít ke zvýšení nákladů na údržbu a majetkové daně, a ke zvýšení sazeb za služby, pokud vlastník rezidenčního nájemného nebo komerčního majetku tyto náklady platí.  Komplexní výpočty mohou být rovněž vyžadovány u majetku zakoupeného s hypotékou s nastavitelnou sazbou (ARM) s proměnlivou sazbou zvyšující se úroky účtovanou ročně po dobu trvání půjčky.

Protokol „Spread Fees“ (SFP – z angličtiny Spread Fees Protocol) (návratnost investice na základě kryptoměny).

Protokol „Spread Fees“, který byl poprvé představen platformou blockchain Radium Core, je novým přístupem ke klasické architektuře Proof of Stake pro získání odměny v síti výměnou za zabezpečení sítě. Sítě blockchainu spravuje mnoho různých jednotlivců a každý z těchto uzlů si zaslouží malou odměnu, kdykoli někdo zaznamená nová data do SmartChain. Historicky byly transakční poplatky zahrnuty jako odměna do bloku, ve kterém transakce probíhaly. SFP diktuje, že by to mohlo být nespravedlivé, protože peněženky s více mincemi by s větší pravděpodobností dostaly tyto bloky s vyššími odměnami. S protokolem o rozložených poplatcích jsou poplatky vyplaceny zpět sázkařům pomalu, v následujících 1440 blocích, nikoli všechny najednou, což zajišťuje, že žádný mocný sázkař nemůže získat všechny odměny. Většina vsazených bloků bude mít odměnu mírně vyšší než uvedená bloková odměna, což je výsledek tohoto protokolu. Čím více bude síť používána a jak bude odesíláno více transakcí, budou se další odměny z poplatků za rozpětí úměrně zvyšovat.

Marketingové investice.

Marketing neovlivňuje jen čistý zisk, může ovlivnit i úroveň investic. Nové továrny a vybavení, majetek a pohledávky jsou tři hlavní druhy investic, které mohou být ovlivněny volbou marketingu. Dle studií mohou partnerství s “mikroinfluencery” přinést větší ROI než spolupráce s významnějšími osobnostmi.  V závislosti na definici “investice” rozlišujeme především příbuzné ukazatele RoA, RoNA, RoC a RoIC.  Návratnost investice je oblíbeným ukazatelem pro přerozdělení rozpočtu marketingu. Návratnost investice pomáhá rozdělit marketingové aktivity na ty, které se vyplatí dále financovat a ty, které je výhodnější ukončit.

Return on Integration (ROInt).

Aby se vyřešil problém nedostatku integrace krátkodobého i dlouhodobého významu, hodnot a rizik spojených s přírodním i sociálním kapitálem v tradičních ukazatelích ROI, společnosti hodnotí svůj výkon v oblasti životního prostředí a sociální správy (ESG) skrze přístup tzv. Integrované správy, který rozšiřuje tradiční ukazatel ROI na úroveň tzv. Return of Integration (ROInt). Ten firmám umožňuje hodnotit investice nejen na základě finanční návratnosti, ale i dlouhodobého dopadu z hlediska životního prostředí a společnosti. Díky důrazu na oblast životního prostředí a sociální správy mohou činitelé objevovat nové možnosti tvorby hodnot, které by při využití tradičních finančních výkazů patrné nebyly. Například uhlíková stopa je jedna z hodnot, které lze zakomponovat do výpočtů ROInt a ukázat tak dopad z investic plynoucí produkce skleníkových plynů na společnost. Mluvíme tedy o integrovaném přístupu, který podporuje rozhodování na základě principů tzv. Integrované zodpovědnosti, dále rozšiřující myšlenky tzv. Trojí zodpovědnosti („triple bottom line“), a kombinuje finanční, environmentální a společenský výkon v jeden ukazatel. Ten činitelům umožňuje odhalit možnosti tvorby hodnot, přispívajících k růstu a změnám v rámci organizace.

Termín návratnost investice (angl. "Rate of return", ROR, nebo "Return on investment", ROI) znamená poměr mezi čistým výnosem (po určitou dobu) a investičními náklady (vyplývajícími z investice z určitých zdrojů v určitém okamžiku). Vysoká návratnost investice znamená, že investice přinesla vysoké zisky v porovnání s jejími náklady. ROI se používá jakožto měřítko k vyhodnocení efektivnosti investice nebo k porovnání efektivností několika různých investic. Z ekonomického hlediska jde o jeden ze způsobů, jak uvést do souvislosti zisky a investovaný kapitál.

投资报酬率(return on investment,简称 ROI),经济学名词,指投资后所得的收益与成本间的百分比率。


Historie románu.

Po velkém úspěchu předchozího románu "Ocelové jeskyně" bylo Isaacu Asimovovi jasné, že bude nezbytné napsat pokračování. V roce 1954 se však věnoval popularizaci vědy, což jej bavilo a tak se k napsání "Nahého slunce" dostal až v říjnu 1955. Psaní mu nečinilo větší potíže, kniha v mnoha směrech vyvažuje předchozí díl a obsahuje také skrytý milostný motiv, tedy něco, co není v autorových knihách zrovna časté.  Když bylo dílo hotovo, Asimov z něj měl dobrý pocit. Nabídl román redaktoru amerického sci-fi časopisu "Astounding Science Fiction" Johnu W. Campbellovi, jenž ho okamžitě přijal. Příběh vyšel v jeho časopisu na pokračování ve třech částech (říjen, listopad a prosinec 1956) a v roce 1957 následovalo knižní vydání v nakladatelství Doubleday. Kniha byla stejně jako předchozí díl velmi úspěšná.

Kapitoly.

ISAAC ASIMOV Pravda o románech o robotech O autorovi

Děj.

Poté, co detektiv Elijáš Baley objasní vraždu vesmířana dr. Sartona (v předchozí knize "Ocelové jeskyně"), spokojeně žije se svou rodinou do doby, než je opět povolán k vraždě občana Solarie. Předvolá si jej podsekretář pozemského Úřadu bezpečnosti Albert Minnim a vysvětlí mu instrukce. Mimo vyšetřování si má Baley všímat veškerého dění kolem. Tyto informace budou využity, neboť Země je ve vztahu k Intermitentním planetám v nezáviděníhodné situaci, neví nic o jejich slabinách. Baley má mimo vyšetřování provádět určitou vyzvědačskou činnost.  Po příletu na Solarii již na něj čeká jeho přítel R. Daneel Olivaw, humanoidní robot. Baley ví, že je ve zcela cizím prostředí a jeho úzkost z otevřeného prostoru by jej velmi omezovala a proto se snaží ji překonat. Nakonec se odhodlá opustit byt a vyjít ven, přestože mu to Daneel vymlouvá. Detektiv rovněž ví, že tři zákony robotiky zabudované v jeho kolegovi mu budou v určitých chvílích překážet, protože robot jej nenechá vykonat vše, dle jeho názoru to bude nebezpečné. Proto jej lstí oklame a pátrá jistou dobu na vlastní pěst. Na Solarii navíc nevědí, že R. Daneel Olivaw je robot, vypadá velmi lidsky.  Elijáš Baley zahajuje vyšetřování, potřebuje poznat místní kulturu a zvyky. Setkává se zde s až chorobně robotizovanou civilizací. Jeden člověk vlastní přibližně deset tisíc robotů. Lidé se téměř nestýkají, kromě plození dětí, což považují jen za povinnost. Vzájemná setkání uskutečňují pomocí projekce.  Baley se setká s Hannisem Gruerem, šéfem bezpečnosti Solarie, jenž mu poskytne první údaje a poté se spojí s Gladií Delmarrovou, manželkou zavražděného, aby ji vyzpovídal. Daneel si všimne, že na Elijáše udělala dojem. Když se vyšetřovatelům dostane do rukou zpráva o vraždě, objeví se nová informace, na místě vraždy byl nalezen porouchaný robot. Musel být svědkem vraždy, což způsobilo přetížení jeho pozitronického mozku.  Pozemský detektiv nutí místní obyvatele k osobnímu setkání, což je jim krajně nepříjemné, ale jemu to poskytuje možnost zaznamenat bezprostřední reakce, než kdyby se s nimi měl spojit pouze pomocí projekce. Když hovoří s Gruerem (tentokrát projekčně), je svědkem pokusu o jeho otrávení. Následně se vrah pokusí zabít i jeho samotného, když se Baley odváží vyjít ven na zahradu farmy, kde roboti vychovávají mladé Solariány. Děti si zde hrají s luky a jedno z nich je navedeno, aby vystřelilo otrávený šíp na detektiva. Baley má štěstí, šíp jej nezasáhne.  Když hovoří postupně s hlavním lékařem, sociologem, asistentkou zavražděného Delmarra a robotikem, začíná mít dojem, že tahle planeta se vydala špatným směrem. V některých momentech musí jednat autoritativně, aby se někam posunul. Přijde tak na stopu, Delmarre byl považován za dobrého občana - tradicionalistu a než byl zavražděn, byl blízko odhalení vážného komplotu. Pod vlivem těchto nových faktů se mu podaří odhalit skutečného viníka - robotika Jothana Leebiga, jenž spolupracoval s Delmarrem. Leebig plánoval zkonstruovat roboty, kteří by nebyli tolik vázaní zákony robotiky a také automatizované kosmické lodě k napadení ostatních planet. Leebig věděl i o tom, že Delmarrova žena Gladia je citlivější a touží po silnějším lidském kontaktu, což její muž odmítal, proto jej nenáviděla. Leebig využil její nenávisti, aby pro něj odstranila nepohodlného svědka jeho plánů.  Jothan Leebig se nenechá dopadnout a raději spolkne kapsli s jedem. Elijáš Baley se před odletem setká s Gladií, která mu oznámí své rozhodnutí přestěhovat se na Auroru. Baley ji v tom podpoří. Mezi ním a Gladií přeskočila jiskra, Delmarrová překoná své předsudky a dotkne se jej.  Detektiv, jenž také překonal svou agorafobii, odlétá zpět na Zemi a podává zprávu o Solarii. Nepředstavuje nebezpečí, neboť pomalu a jistě degeneruje. Jsou tu však ještě další Vnější světy, které nemají takové sociologické extrémy.

Nahé slunce (v angl. originále "The Naked Sun") je druhý díl série o robotech z pera amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1957.

《裸阳》(英语:The Naked Sun),是美国作家以撒·艾西莫夫出版于1957年的科幻小说,第二部以以利亚·贝莱为主角的科幻推理小说,艾西莫夫以实例说明科幻小说有多种可能发展性,不必自我设限。


Popis.

Paznehtníkovité jsou jednoleté nebo vytrvalé byliny, polokeře a keře, řidčeji až 20 metrů vysoké stromy ("Bravaisia", "Trichantera") nebo liány ("Thunbergia", "Mendoncia"), výjimečně i vodní rostliny (některé druhy rodu "Hygrophila"). Rostliny jsou lysé nebo chlupaté jednoduchými nebo žlaznatými chlup. Mladé stonky jsou oblé nebo často čtyřhranné, většinou se ztlustlými uzlinami. Někdy jsou na rostlinách ostny vzniklé přeměnou listů. U většiny zástupců jsou v pokožce přítomny cystolity uhličitanu vápenatéhou některých podčeledí a rodů chybějí. Listy jsou jednoduché, vstřícné nebo řidčeji přeslenité, celistvé, přisedlé nebo řapíkaté, se zpeřenou žilnatinou a bez palistů. Čepel listů je celokrajná, výjimečně na okraji ostnitě zubatá.  Květenství jsou vrcholová nebo úžlabní, nejčastěji klasy, vrcholíky, hrozny nebo thyrsy. Květenství jsou často hustá, s nápadnými a někdy i barevnými listeny podpírajícími květy. Květy jsou pravidelné až dvoustranně souměrné, oboupohlavné, nezřídka velké a nápadné. Kalich je srostlý z 5 lístků, obvykle hluboce 4 nebo 5laločný, případně celokrajný nebo zubatý. Koruna je srostlá z 5 lístků, s válcovitou až nálevkovitou trubkou, u některých druhů otočená o 180 °. Ústí koruny je dvoupyské nebo pěticípé. Tyčinky jsou obvykle 2 nebo 4, přirostlé ke korunní trubce. Semeník je svrchní, srostlý ze 2 plodolistů, obvykle dvoupouzdrý, s jedinou nitkovitou čnělkou. Placentace je axilární nebo řidčeji parietální. V každém pouzdře jsou 2 až mnoho vajíček. Okolo báze semeníku je obvykle kruhovitý nektáriový disk. Plodem je pouzdrosečná tobolka nebo peckovice. Každé semeno je zpravidla podepřeno speciální kápovitou strukturou vzniklou z tkáně semeníku zvanou retinákulum nebo jakulátor, která při otevření tobolky vyvrhuje semena. Semena jsou zpravidla kulatá nebo zploštělá, lysá nebo chlupatá.

Ekologické interakce.

Květy paznehtníkovitých jsou opylovány nejčastěji včelami, motýly, netopýry a kolibříky.  Nejklasičtější zástupci paznehtníkovitých jsou keře s jasně zbarvenými květy produkujícími nektar, uspořádanými v hustých nápadných květenstvích. Každý den se rozvine jen 1 nebo 2 nové květy a květenství je tak opylováno postupně. Když blizna dozraje, nachází se přímo nad již puklými prašníky. V průběhu odpoledne se blizny květů stáčejí dolů k prašníkům a zajišťují tak samoopylení, pokud již nebyly předtím opyleny.  Sladkou šťávu vylučovanou červci sajícími na některých rostlinách vyhledávají mravenci, kteří posléze tyto rostliny chrání před býložravci.  Ze zralých tobolek jsou semena vystřelována až do vzdálenosti 5 metrů. Semena některých druhů jsou pokryta chlupy které za vlhka slizovatějí. Lepkavé plody se lepí na nohy ptáků a mohou být transportovány i na velké vzdálenosti, jak je tomu např. u druhu "Dicliptera sexangularis".

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 4000 druhů ve 229 rodech. Největší rody jsou justície ("Justicia", asi 600 druhů), barlerie ("Barleria", 300), strobilantes ("Strobilanthes", 250), ruélie ("Ruellia", 250), afelandra ("Aphelandra", 170), "Staurogyne" (140) a thunbergie ("Thunbergia", 90 druhů). Vyskytuje se v tropech celého světa s četnými přesahy do teplých oblastí mírného pásu. Existuje celkem 5 hlavních center druhové diverzity: v Indomalajsii, v tropické Africe a na Madagaskaru, v Brazílii, v jihoamerických Andách a ve Střední Americe.  Paznehtníkovité rostou na nejrůznějších stanovištích, v lesích i otevřené krajině, ponejvíce v nadmořské výšce do 3000 metrů. Paznehtník "Acanthus illicifolius" je jednou z charakteristických složek mangrovových porostů v tropech Starého světa.  V květeně ČR není čeleď zastoupena. V jižní Evropě květeně rostou 3 druhy paznehtníku ("Acanthus"). Paznehtník měkký ("Acanthus mollis") roste téměř v celém Středomoří, paznehtník balkánský ("A. balcanicus") a paznehtník ostnitý ("A. spinosus") v jeho východní části.

Taxonomie.

Příbuzenské vztahy paznehtníkovitých k ostatním čeledím řádu nejsou v současnosti úplně vyřešeny. Mezi blízce příbuzné čeledi náleží zejména sporýšovité ("Verbenaceae"), trubačovité ("Bignoniaceae") a bublinatkovité ("Lentibulariaceae").  Do čeledi byl vřazen mangrovový rod kolíkovník ("Avicennia"), dříve řazený do čeledi krtičníkovité ("Scrophulariaceae"), případně do samostatné čeledi kolíkovníkovité ("Avicenniaceae"). Někdy byl také oddělován rod "Thunbergia" do samostatné čeledi.  V současné taxonomii je čeleď paznehtníkovité dělena do 4 podčeledí:

Význam.

Paznehtníkovité jsou významné zejména jako okrasné rostliny. Některé druhy jsou používány jako léčivky nebo jako zdroj barviva.

Okrasné rostliny.

V tropických zemích mají paznehtníkovité využití především jako okrasné keře a liány a pěstuje se jich velké množství druhů. Mezi liány s velkými nápadnými květy patří především různé druhy thunbergií, zejména "Thunbergia grandiflora", "Thunbergia mysorensis" a "Thunbergia coccinea".  V našich podmínkách se paznehtníkovité uplatní především jako pokojové rostliny. Mezi pokojovky s nápadnými květy náleží zejména tlustoklasec žlutý ("Pachystachys lutea") a "Crossandra indibuliformis", ozdobné listem jsou například druhy rodů fitónie ("Fittonia") a podrostovka ("Hypoestes").  Jako okrasná letnička je pod jménem černooká zuzana pěstován druh "Thunbergia alata".

Léčivé rostliny.

Kořeny paznehtníku měkkého ("Acanthus mollis") jsou v některých zemích Evropy používány k léčení průjmů. Odvar z listů paznehtníku "Acanthus ebracteatus" je v Malajsii používán na kašel. Právenka "Andrographis paniculata" je velmi hořká vlivem obsahu glykosidů a je v jihovýchodní Asii velmi populární při zažívacích potížích a na posílení organismu. Ruélie "Ruellia tuberosa" je keř pocházející z tropické Ameriky, ale rostoucí zplaněle např. ve Vietnamu, kde je v tradiční medicíně ceněn jako 'ženšen jihu' na choroby ledvin a jako účinné tonikum.

Technické rostliny.

Justície "Justicia spicigera" známá jako'mexické indigo' je zdrojem modrého barviva. Namodralý roztok získaný vylouhováním rozdrcených listů "Justicia spicigera" v horké vodě je ve Střední Americe používán k bělení prádla.

Umění.

Listy paznehtníku "Acanthus spinosus" inspirovaly stylizované ornamenty používané ve starém Řecku i ve středověku a známé jako akanty.

Přehled rodů.

"Acanthopale", "Acanthopsis", "Acanthostelma", "Acanthura", "Acanthus", "Achyrocalyx", "Aechmanthera", "Afrofittonia", "Ambongia", "Ancistranthus", "Andrographis", "Angkalanthus", "Anisacanthus", "Anisosepalum", "Anisotes", "Anomacanthus", "Anthacanthus", "Apassalus", "Aphanosperma", "Aphelandra", "Aphelandrella", "Ascotheca", "Asystasia", "Asystasiella", "Avicennia", "Ballochia", "Barleria", "Barleriola", "Benoicanthus", "Blechum", "Blepharis", "Borneacanthus", "Boutonia", "Brachystephanus", "Bravaisia", "Brillantaisia", "Brunoniella", "Buceragenia", "Calacanthus", "Calycacanthus", "Camarotea", "Carlowrightia", "Celerina", "Centrilla", "Cephalacanthus", "Chaetacanthus", "Chalarothyrsus", "Chamaeranthemum", "Chileranthemum", "Chlamydacanthus", "Chlamydocardia", "Chlamydostachya", "Chroesthes", "Clinacanthus", "Clistax", "Codonacanthus", "Conocalyx", "Cosmianthemum", "Crabbea", "Crossandra", "Crossandrella", "Cyclacanthus", "Cylindrosolenium", "Cyphacanthus", "Cystacanthus", "Danguya", "Dasytropis", "Dichazothece", "Dicladanthera", "Dicliptera", "Diotacanthus", "Dischistocalyx", "Dolichostachys", "Drejera", "Duosperma", "Dyschoriste", "Ecbolium", "Echinacanthus", "Elytraria", "Encephalosphaera", "Epiclastopelma", "Eranthemum", "Eremomastax", "Eusiphon", "Filetia", "Fittonia", "Forcipella", "Geissomeria", "Glossochilus", "Golaea", "Graphandra", "Graptophyllum", "Gymnostachyum", "Gynocraterium", "Gypsacanthus", "Habracanthus", "Haplanthodes", "Harpochilus", "Hemigraphis", "Henrya", "Herpetacanthus", "Heteradelphia", "Holographis", "Hoverdenia", "Hulemacanthus", "Hygrophila", "Hypoestes", "Indoneesiella", "Ionacanthus", "Isoglossa", "Isotheca", "Jadunia", "Juruasia", "Justicia", "Kalbreyeriella", "Kolobochilus", "Kosmosiphon", "Kudoacanthus", "Lankesteria", "Lasiocladus", "Leandriella", "Lepidagathis", "Leptosiphonium", "Leptostachya", "Linariantha", "Lindauea", "Lophostachys", "Louteridium", "Lychniothyrsus", "Mackaya", "Marcania", "Megalochlamys", "Megalostoma", "Megaskepasma", "Melittacanthus", "Mellera", "Mendoncia", "Metarungia", "Mexacanthus", "Meyenia", "Mimulopsis", "Mirandea", "Monechma", "Monothecium", "Morsacanthus", "Nelsonia", "Neohallia", "Neriacanthus", "Neuracanthus", "Odontonema", "Ophiorrhiziphyllon", "Oplonia", "Oreacanthus", "Orophochilus", "Pachystachys", "Pararuellia", "Pelecostemon", "Pentstemonacanthus", "Perenideboles", "Pericalypta", "Peristrophe", "Petalidium", "Phaulopsis", "Phialacanthus", "Phlogacanthus", "Physacanthus", "Podorungia", "Poikilacanthus", "Polylychnis", "Populina", "Pranceacanthus", "Pseuderanthemum", "Pseudocalyx", "Pseudodicliptera", "Pseudoruellia", "Psilanthele", "Ptyssiglottis", "Pulchranthus", "Razisea", "Rhinacanthus", "Rhombochlamys", "Ritonia", "Ruellia", "Ruelliopsis", "Rungia", "Ruspolia", "Ruttya", "Saintpauliopsis", "Salpixantha", "Samuelssonia", "Sanchezia", "Sapphoa", "Satanocrater", "Sautiera", "Schaueria", "Sciaphyllum", "Sclerochiton", "Sebastiano-Schaueria", "Siphonoglossa", "Spathacanthus", "Sphacanthus", "Sphinctacanthus", "Spirostigma", "Standleyacanthus", "Staurogyne", "Stenandriopsis", "Stenandrium", "Stenosiphonium", "Stenostephanus", "Stenothyrsus", "Streblacanthus", "Streptosiphon", "Strobilacanthus", "Strobilanthes", "Strobilanthopsis", "Styasasia", "Suessenguthia", "Tacoanthus", "Teliostachya", "Tessmanniacanthus", "Tetramerium", "Thunbergia", "Thysanostigma", "Tremacanthus", "Trichanthera", "Trichocalyx", "Trichosanchezia", "Vavara", "Vindasia", "Whitfieldia", "Xantheranthemum", "Xerothamnella", "Yeatesia", "Zygoruellia"

Paznehtníkovité ("Acanthaceae") je velká čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Čeleď zahrnuje byliny i dřeviny se vstřícnými listy a dvoustranně souměrnými květy uspořádanými často v nápadných květenstvích. Paznehtníkovité jsou rozšířeny v tropech celého světa. Některé druhy se pěstují jako pokojové rostliny či letničky. Patří také k nápadným rostlinám ve sklenících botanických zahrad. V jižní Evropě je tato čeleď zastoupena několika druhy paznehtníku.

爵床科是双子叶植物纲中一个大科,大约包括250个属,2500余种植物。爵床科的模式属为老鼠簕属("Acanthus")。


Stavba.

Projekt stavby tří jednotek této třídy realizuje konsorcium Air Warfare Destroyers Alliance (AWD) v rámci australského obranného programu SEA 4000 v hodnotě 8 miliard dolarů. Ten je reakcí na zaostávání australských lodí v protivzdušné obraně – raketové torpédoborce třídy "Perth" byly vyřazeny, fregaty třídy "Adelaide" zastarávají a omezené možnosti třídy "Anzac" má teprve napravit modernizační program testovaný na fregatě "Perth". Třída "Hobart" proto má mít schopnost zajišťovat prostorovou protivzdušnou obranu.  Požadavky na celý projekt byly vypsány v roce 2003. Zareagovaly na ně americké loděnice Gibbs & Cox s modifikací torpédoborců třídy "Arleigh Burke" a španělská Navantia s úpravou platformy F100 (třída "Álvaro de Bazán") označenou F105. V lednu 2006 bylo oznámeno, že torpédoborce ponesou tradiční jména "Hobart" (39), "Brisbane" (41) a "Sydney" (42). V roce 2007 byl jako vítězný vybrán projekt Navantie.  Plavidla mají modulární konstrukci. Jednotlivé části staví loděnice ASC (dříve Australian Submarine Corporation) v Osborne, BAE Systems v Melbourne a FORGACS Group v Newcastlu. Finální kompletace a instalace vybavení proběhne v loděnici ASC. V současnosti jsou vyráběny různé moduly pro všechny tři jednotky.  Torpédoborce třídy "Hobart" mají vstoupit do služby v letech 2014, 2016 a 2017. Podíl australského průmyslu na celém programu je odhadován na 55%.  Kýl prototypové jednotky HMAS "Hobart" byl založen v září 2012 v loděnici v australském Adelaide. V červnu 2013 byly do Austrálie dodány poslední stavební bloky plavidla.  Program stavby třídy "Hobart" konsorciem AWD se do roku 2014 dostal do 15–21 skluzu a o 300 milionů překročil stanovený rozpočet ve výši 8,45 miliardy australských dolarů, což není konečné číslo. Způsobila to jak nezkušenost australských loděnic, tak špatná koordinace s loděnicí Navantia, která například dodala chybné plány.  Prototypový torpédoborec "Hobart" zahájil dne 13. září 2016 námořní zkoušky. Zkoušky plavidlo úspěšně dokončilo 6. března 2017. Do služby bylo přijato 23. září 2017.  Jednotky třídy "Hobart":

Konstrukce.

Plavidla jako první australské válečné lodě ponesou zbraňový systém Aegis úrovně Baseline 7.1 a radar AN/SPY-1D(V). Budou vybavena trupovým a vlečným sonarem. V dělové věži na přídi bude jeden 127mm kanón BAE Systems Mk 45 Mod 4 o délce hlavně 62 ráží. Za dělovou věží se bude nacházet 48násobné vertikální odpalovací zařízení Mk 41. Do něj půjde uložit protiletadlové řízené střely typů Standard SM-2 Block IIIB, Standard SM-6 a ESSM. Ve středu trupu budou umístěny dva čtyřnásobné kontejnery protilodních střel RGM-84 Harpoon. K obraně proti potilodním střelám lodě ponesou jeden 20mm systém Phalanx Block 1B a australský vrhač klamných cílů Nulka. Torpédoborce dále ponesou dva dvojhlavňové 324mm torpédomety Mk32 Mod9 pro lehká protiponorková torpéda MU90. Plavidla budou vybavena přistávací plochou a hangárem pro uskladnění jednoho protiponorkového vrtulníku či bezpilotních prostředků.  Pohonný systém bude koncepce CODAG. Tvoří ho dvě plynové turbíny General Electric LM2500 a dva diesely. Nejvyšší rychlost přesáhne 28 uzlů.

Třída Hobart je lodní třída univerzálních torpédoborců australského námořnictva. Plavidla budou sloužit zejména pro zajištění prostorové protivzdušné obrany v okruhu 150 km. Austrálie objednala stavbu celkem tří jednotek, s jejichž dodáním se počítá v letech 2017–2020. Ve službě nahradí fregaty třídy "Adelaide".

荷巴特级驱逐舰(英文:"Hobart"-class destroyer)是澳大利亚皇家海军所操作、一系列为数共三艘的神盾驱逐舰。


Konkurenční doložka v pracovním právu.

Historie.

V českém prostředí bylo konkurenční jednání upraveno zákonem již od poloviny 19. století, zákonná úprava konkurenčního jednání zaměstnance po skončení pracovního poměru však přišla až se zákonem č. 20/1910 ř. z., o obchodních pomocnících. Tento zákon byl inspirován německou právní úpravou a později byl skrze tzv. recepční normu přejat do právního řádu první republiky.  Obdobná úprava se nacházela i v zákoně o soukromých zaměstnancích z r. 1934, kde se hovořilo o „soutěžní doložce“. Mohla být sjednána jen u zaměstnanců, kteří měli „možnosti nahlédnouti do výrobních nebo obchodních tajemství zaměstnavatelových“ a kteří dosahovali určitého výdělku.  Zákon o soukromých zaměstnancích byl účinný až do poloviny 60. let 20. století, ustanovení o soutěžní doložce však v období komunismu prakticky neměla smysl. Zákoník práce z r. 1965 podobnou úpravu vůbec neobsahoval. V 90. letech byla možnost sjednání konkurenční doložky spornou otázkou.  Zákonem byla konkurenční doložka upravena až v r. 2000, kdy byla novelou přidána do § 23 zákoníku práce. Později se přesunula do § 23a, ze kterého vychází i úprava konkurenční doložky v zákoníku práce z r. 2006.

Sjednání konkurenční doložky.

Konkurenční doložka může být sjednána přímo v pracovní smlouvě nebo i mimo ni. Nezbytnou podmínkou je, aby byla sjednána v písemné podobně, jinak je neplatná. Dále zákon vyžaduje, aby součástí dohody bylo i poskytnutí přiměřeného peněžitého vyrovnání ze strany zaměstnavatele, a to nejméně ve výši jedné poloviny průměrného měsíčního výdělku za každý měsíc, kdy je zaměstnanec konkurenční doložkou omezen. Konkurenční doložka v pracovním právu nesmí být sjednána na dobu delší než jeden rok.  Sjednat konkurenční doložku lze jen za předpokladu, že to je možné od zaměstnance spravedlivě požadovat s ohledem na povahu informací, poznatků, znalostí pracovních a technologických postupů, které získal v zaměstnání u zaměstnavatele. Dále je podmínkou, aby využití těchto informací, poznatků a znalostí při další výdělečné činnosti zaměstnance mohlo původnímu zaměstnavateli závažným způsobem ztížit jeho činnost.  Činnost, jejíž výkon zaměstnancem je po skončení pracovního poměru omezen, musí být činností výdělečnou. To ovšem neznamená, že by muselo jít výhradně o pracovní poměr. Výdělečnou činnost může představovat i dohoda o provedení práce, podnikání na základě živnostenského listu, výdělek podle občanského zákoníku apod.  Pro případ porušení povinností plynoucích zaměstnanci z konkurenční doložky je možné sjednat smluvní pokutu. Ta musí být přiměřená povaze a významu stanovených podmínek, tedy i výši peněžitého vyrovnání, které poskytuje zaměstnavatel. Jestliže bývalý zaměstnanec poruší svou povinnost podle konkurenční doložky a zaplatí smluvní pokutu, jeho závazek tím zaniká. Tím se toto pojetí smluvní pokuty liší od pojetí obecné smluvní pokuty podle občanského zákoníku, podle kterého by původní závazek zaplacením smluvní pokuty nezanikal.

Nemožnost sjednání.

Je čistě na vůli smluvních stran (zaměstnance a zaměstnavatele), zda konkurenční doložku sjednají či nikoli. Konkurenční doložku však není možné použít na pedagogické pracovníky škol a školských zařízení zřizovaných Ministerstvem školství, mládeže a tělovýchovy, krajem, obcí a dobrovolným svazkem obcí, jehož předmětem činnosti jsou úkoly v oblasti školství, a na pedagogické pracovníky v zařízeních sociálních služeb.

Porušení.

Poruší-li bývalý zaměstnanec svou povinnost a bude vykonávat výdělečnou činnost, která je podle konkurenční doložky zakázána, může se jeho bývalý zaměstnavatel domáhat upuštění od této činnosti. Tohoto svého práva se může domáhat i soudní cestou. Je-li stanovena smluvní pokuta, může se zaměstnavatel domáhat jejího zaplacení. V případě státních zaměstnanců je tato částka stanovena jako dvojnásobek poměrné části peněžitého vyrovnání, která se určí počtem dnů od počátku porušení zákazu konkurence do konce jeho trvání.

Výpověď a odstoupení.

Zaměstnavatel může od konkurenční doložky odstoupit pouze po dobu trvání pracovního poměru zaměstnance. Odstoupení znamená zánik závazku od samého počátku, hledí se na něj, jako by nikdy nevznikl. Zaměstnanec může konkurenční doložku vypovědět, a následně provozovat činnosti, kterou mu zakazovala, jestliže mu zaměstnavatel nevyplatil peněžité vyrovnání. Nicméně konkurenční doložka zaniká až začátkem následujícího měsíce.

Konkurenční doložka u státních zaměstnanců.

Zákon o státní službě sjednání konkurenční doložky v případě státních zaměstnanců nevylučuje, hovoří o ní jako o zákazu konkurence. Oproti obecné úpravě v zákoníku práce obsahuje určité odlišnosti. Například peněžité vyrovnání, které stát v případě sjednání zákazu konkurence vyplácí některým bývalým zaměstnancům, není stanoveno v minimální výši jedné poloviny průměrného výdělku, ale paušálně jako celý průměrný výdělek.

Konkurenční doložka v obchodním právu.

Ačkoli je konkurenční doložka typická pro právo pracovní, může se vyskytovat i v oblasti obchodního práva. V té nejde o pracovněprávní vztah a ustanovení zákoníku práce se neuplatní.

Konkurenční doložka v obchodním zastoupení.

Podle občanského zákoníku může být ujednáno, že obchodní zástupce po zániku obchodního zastoupení nesmí vykonávat činnost, která by měla soutěžní povahu ve vztahu k podnikání zastoupeného. Toto omezení se vztahuje na určené území nebo vůči určenému okruhu osob na tomto území a nezáleží na tom, zda obchodní zástupce bude činnost vykonávat na vlastní či cizí účet.  Zákon zde vychází ze staré úpravy v obchodním zákoníku. Konkurenční doložka podle občanského zákoníku je limitována, na rozdíl od zákoníku práce, na dva roky. Je-li tato doba překročena, je konkurenční doložka neplatná a neplatnost by se vztahovala na celou konkurenční doložku. Zásadním rozdílem je také to, že součástí závazku nemusí být peněžité vyrovnání. Na druhou stranu zákon výslovně dává možnost soudu konkurenční doložku omezit v případě, že do práv obchodního zástupce zasahuje ve zbytečné míře. Půjde o případy, kdy konkurenční doložka, zejména svou délkou zákazu konkurence, by byla nepřiměřená a neodpovídala by pravidlům poctivého obchodního styku.

Zakázaná konkurenční doložka.

V oblasti hospodářské soutěže občanský zákoník stanoví jistá omezení pro podobu konkurenční doložky. Dotčena je konkurenční doložka obecně, tedy ve smyslu jakéhokoli ujednání, které druhé smluvní straně zakazuje soutěžní činnost na určitém území, vůči určitému okruhu činnosti a okruhu osob. Nejde tedy pouze o konkurenční doložku v obchodním zastoupení.  Zákon zakazuje ujednání konkurenční doložky na dobu neurčitou či více než pět let. Navíc nesmí být konkurenční doložka ujednána v míře, která by zavázanou stranu zbytečně omezovala. Poruší-li se tento zákaz, může soud na návrh dotčené strany konkurenční doložku omezit, zrušit, nebo prohlásit za neplatnou.

Konkurenční doložka v pracovním právu je smluvním ujednáním mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem, které omezuje výdělečné činnosti zaměstnance po skončení zaměstnání, maximálně však na dobu jednoho roku. Může se vztahovat pouze k pracovní činnosti, která by byla shodná s předmětem činnosti zaměstnavatele nebo která by vůči němu měla konkurenční povahu. Součástí konkurenční doložky je závazek zaměstnavatele, že poskytne zaměstnanci přiměřené peněžité vyrovnání. Předmětem závazku je ochrana předmětu činnosti zaměstnavatele (know-how) pro dobu po skončení pracovního vztahu zaměstnance.

竞业条款(Business Strife Limitation Clause of Labor Contract),又称「同行竞业条款」或「竞业禁止条款」(non-compete clause),为雇主与受雇的员工之间所订的一种劳动契约,其内容通常规定:劳动契约终止后的一段特定期间之内,受雇者不得在相同产业中从事竞争行为,以保障先前雇主之权益。


Biografie.

Původ a mládí.

Thyra se narodila jako třetí, nejmladší dcera ze šesti dětí dánského krále Kristiána IX. a jeho manželky Luisy Hesensko-Kasselské. Jejímu otci se přezdívalo "tchán Evropy", neboť jeho děti se staly manželi či manželkami významných evropských monarchů, jejichž děti obsadily další trůny – jejími sourozenci byli:

Skandál na dánském dvoře.

Královna Luisa předpokládala, že její nejmladší dcera uzavře stejně dobrý sňatek jako její starší sestry. Prvním Thyřiným nápadníkem byl nizozemský král Vilém III., byl však o 36 let starší, a proto byl odmítnut.  Matčiny plány zhatila sama princezna. Sotva sedmnáctiletá princezna se zamilovala do poručíka kavalerie měštanského původu, Viléma Friedemanna Marchera (1841–1872). Jejich vztah nezůstal bez následků, neboť princezna zakrátko otěhotněla. Aby skandál nevypukl naplno, nabídl jí její bratr, řecký král Jiří I., aby odcestovala slehnout k němu do Athén; dánský tisk informoval, že princezna onemocněla žloutenkou. Thyra nicméně porodila na zámku v německém Glücksburgu. Děvčátko, které se narodilo 8. listopadu roku 1871, adoptovali krátce po narození "Rasmus a Anna Marie Jørgensenovi" z Odense a dali mu jméno "Marie Kateřina (Kate)" (1871–1964); provdala se v roce 1902 za "Frode Pløyen-Holsteina" a zemřela v roce 1964. Otec dítěte, poručík Marcher, spáchal po konfrontaci s králem Kristiánem IX. 4. ledna roku 1872 sebevraždu.

Manželství a potomci.

Po tomto pro všechny těžkém období poslali Thyru na cestu do Itálie, kde poznala hannoverského korunního prince Ernesta Augusta, vévodu z Cumberlandu (1845–1923), jediného syna slepého krále Jiřího V. Hannoverského (1819–1878) a jeho manželky Marie Sasko-Altenburské (1818–1907). Provdala se za něj 22. prosince roku 1878 v Kodani. Tímto sňatkem se Thyra stala vévodkyní z Cumberlandu a Teviotdale, vévodkyní von Brunswick-Lüneburg a členkou britské královské rodiny; byla titulární hannoverskou královnou, neboť ani její tchán (který zemřel šest měsíců před její svatbou), ani manžel se nikdy nezřekli hannoverského trůnu po anexi jejich monarchie Pruskem v roce 1866.  Z jejich šťastného manželství vzešlo šest potomků:  Poté, co se v Kodani vzali, odešli do exilu do Gmundenu v Horních Rakousích. Zde nechal Arnošt August vystavět reprezentativní zámek. Zemřel v roce 1923, v 78 letech.  Thyra oznámila 1. ledna roku 1933 svou cestu do Alexandrie s posledním ze svých nápadníků, hrabětem de Thera, její tělo však bylo nalezeno o měsíc později, v únoru, v Gmundenu.

Princezna Thyra Dánská plným jménem a tituly dánsky "Prinsesse af Danmark, Kronprinsesse af Hannover, Hertuginde af Cumberland," (29. září 1853, Kodaň – 26. února 1933, Gmunden, Rakousko) byla rodem dánská princezna a sňatkem britská a hannoverská princezna, vévodkyně z Cumberlandu a brunšvicko-lüneburská vévodkyně.

提拉·爱美莉·卡罗琳·夏洛特·安娜(Thyra Amalie Caroline Charlotte Anna,1853年-9月29日-1933年-2月26日),头衔为:汉诺威王储妃(Crown Princess of Hanover)。是丹麦公主(Princess Thyra of Denmark)、不伦瑞克公爵夫人(Duchess of Brunswick)、联合王国第三代坎伯兰和特维奥特戴尔公爵夫人(Duchess of Cumberland and Teviotdale)。


Casting.

Thomas vysvětlil, že Marshalla a Lily založil na sobě a na své ženě Rebece. Ta na něj byla ze začátku trochu naštvaná, ale od té doby, co se stala fanynkou seriálu "Buffy, přemožitelka upírů", souhlasila pod podmínkou, že ji bude hrát Alyson Hannigan. Hannigan chtěla dělat spíše komedii, protože předtím hrála v tetralogii prci, prci, prcičky a pro show byla tedy volná.

Životopis.

Lily vyrostla v Brooklynu v New Yorku. Je vnučka ženy jménem Lois a dcera Janice Aldrin, kterou Lily popisuje jako feministku. Autoři trvají na tom, že neexistují důkazy popírající, že její dědeček je Buzz Aldrin – a jako Buzz Aldrin, její dědeček říká, že bojoval v korejské válce. Její otec se jmenuje Mickey a je neúspěšný autor stolních her, který žije u svých rodičů. Janice a Mickey se rozvedli, když byla Lily malá. Mickey po mnoha letech Lily potkává na Den díkůvzdání v roce 2009.  Během její střední a vysoké školy byla součástí gothické subkultury a měla načerno obarvené vlasy. Chodila s klukem jménem Scooter, s výmluvou jen proto, že vypadal jako Kurt Cobain. Marshalla potkala během prvního ročníku na Wesleyan University v roce 1996 a chodila s ním od vysoké školy. V epizodě „Say Cheese“, vysílané 22. března 2010 je Lily 32 let. Z toho se dá usoudit (alespoň podle Tedových vzpomínek), že se narodila v roce 1978.

Historie postavy.

Lily a Marshall se zasnoubili na podzim 2005, jak je ukázáno v díle „Pilot“. Ke konci první sezóny se svěří Robin, že neměla vedlejší myšlenky kromě svatby a že si před vztahem s Marshallem moc neužila života. Tyto pochybnosti zesílí, když podá přihlášku na výtvarný kurz v San Francisku. Původně Tedovi řekne, že se kurzu nezúčastní, protože nezvládla přípravný kurz, ale Marshall se dozví, že zvládla a přijali ji. Poté se pohádá s Marshallem a rozejdou se a Lily odjíždí na tříměsíční stáž.  Po svém návratu do New Yorku přizná, že její přesvědčení odjet byla chyba, ale až za několik epizod se dá s Marshallem znovu dohromady. Po krátké době obnoví své zasnoubení. V desáté epizodě druhé série bylo zmíněno, že se Marshall s Lily do roku vezmou. Tak se nakonec stalo v poslední epizodě druhé série s názvem "Something Borrowed". Lily se rozhodne, že si nechá své příjmení.  V roce 2005 na Den díkůvzdání je Lily zadržena za veřejné močení v St. Cloud v Minnesotě, když vyzkouší těhotenský test po návštěvě Marshallovy rodiny (jak bylo vysvětleno v epizodě "Belly Full of Turkey".)  V třetí sérii bylo zjištěno, že Lily je shopaholička a chodí nakupovat (hlavně boty a kozačky), kdykoliv se stane něco špatného. Její kreditní karty jsou uchovány v „krabici hanby“ (epizoda "Cupcake"). Po zničení jejich svatebních šatů se jí prodavačka ptá, jak bude platit a Lily odpoví: „Kreditní...mi kartami“. S Marshallem bojovala s jejími účty z kreditních karet, když si chtěli kupovat nový byt a nakonec si Marshall našel práci ve velké podnikové firmě. Nakonec zjistili, že v blízkosti domu je čistička odpadních vod a je tam křivá podlaha. Ve čtvrté sérii se s Marshallem přestěhují do jejich nového domova.  Na rozdíl od ostatních postav jako jediná poznala, že se Barney zamiloval do Robin v první epizodě čtvrté série s názvem "Do I Know You?". Lily, spolu s Tedem a Marshallem také příležitostně kouřili bagety (výraz Budoucího Teda pro marihuanu) během studií na koleji.  V mnoha epizodách je ukázána s bisexuálními vlastnostmi. V první epizodě páté série přesvědčí Robin a Barneyho, aby se přiznali, že jsou pár. Udělala to tak, že když byli v pokoji, tak z druhé strany dveří vytáhla kliku a čekala, až si konečně promluví o jejich vztahu a napíšou jejich definici na papír. Robin a Barney nakonec na papír napsali nějaké poznámky, aby Lily uspokojili, ale přiznali se, že lhali, ale Lily poznamenala, že si neuvědomili, že nelhali. Bylo objeveno, že má dvojnici Jasmine, která je striptérka. Lily je tím neobvykle nadšená a je jí tolik uchvácená, že zaplatí sobě a Marshallovi soukromý tanec. Na konci večera se Lily s Jasmine vymění a k Marshallově hrůze spadne z pódia.  I přes jejich špatné zkušenosti s dvojitými randemi Lily a Marshall zkusí další pokus. Pozvou Barneyho a Robin na společnou večeři, ale skončí bídně a Robin s Barneym řeknou Tedovi, že to byl nejvíce nudný večer vůbec. Barney a Robin si ale nakonec uvědomí, že Marshalla a Lily ztratili a jdou se jim omluvit. V epizodě „Bagpipes“ se Lily a Marshall dostanou kvůli špinavému nádobí do velké hádky a Barney naléhá na Marshalla, že by za to neměl být vůbec odpovědný. Lily ho vyhodí, po jeho nesouvislé argumentaci, která vyústí v několik dalších problémů. Když Barney a Robin přiznají Marshallovi a Lily své vlastní problémy, uvědomí si, jak mají pevný vztah a okamžitě jeden druhému odpustí.  Když Barney popisuje Marshallovi svůj vztah jako depresivní, zjistí že je Barney nešťastný. Marshall spolu s Tedem požádá Lily, aby jim pomohla rozdělit Barneyho a Robin, vzhledem k jejím bohatým zkušenostem s plánováním rozchodů. Lily se snaží, aby se dostali do velké hádky; to sice nevyjde, ale ve společném rozhovoru si Barney a Robin uvědomí že spolu jako pár nefungují a rozejdou se.  V epizodě „Big Days“ se Marshall a Lily pohádají o jejím plánovaném těhotenství. Lily plánovala romantickou večeři doma se svíčkami a banjo hudbou, ale zjistila, že Marshall volal svému otci a řekl mu, že se pokoušejí, aby byla Lily těhotná. Marshall argumentuje, že otec je součástí jeho života a že si to zaslouží vědět, ale Lily pana Eriksena nemůže vystát za jeho neustálé telefonáty a dominantní osobnost. Nakonec se oba usmíří a Marshall připouští, že je jeho otec poněkud šílený a velmi nadšený stejně jako Marshall.  Ve čtvrté epizodě šesté série Lily a Marshall diskutují o svých obavách, že nejsou ještě připraveni mít dítě. Poté společně souhlasí, že na to, aby se stali rodiči nemusí spěchat a spontánně se rozhodnou, že se pojedou bavit na Coney Island.  Lily a Marshall navštíví Stuarta a Claudii (epizoda "Baby Talk"), kteří mají potíže s pojmenováním jejich právě narozeného dítěte. Lily a Marshall se snaží každý sám vymyslet jméno pro jejich dítě- Marshallova jména pro kluka Lily odmítá kvůli jejím předchozím zkušenostem s problémovými žáky ve školce a Marshall zase odmítá Lilyina jména pro holčičku kvůli jeho zkušenostem z krásnou dívkou od něj ze třídy a striptérkou. Nakonec se Lily s Marshallem rozhodnou dát dítěti neutrální jméno Jamie, vhodné jak pro chlapečka, tak pro holčičku. Lily ale později toto jméno, odmítne, protože problémový kluk v její třídě se jmenuje Jamie.  V poslední epizodě šesté série si Lily myslí, že má otravu jídlem, na konci epizody ale vyjde najevo, že je těhotná.

Spjaté postavy.

Marshall Eriksen.

Marshall a Lily se potkali první den na Wesleyan University. Chodili spolu, zamilovali se do sebe a byli spolu 10 let. Plánovali se vzít dříve, ale Lily z toho nakonec vycouvala a jela na tříměsíční výtvarný kurz do San Franciska. Když se vrátí, zpočátku jí Marshall odmítal vzít zpět, ale po nějaké době se usmířili a obnovili zasnoubení. Vzali se na břehu moře, ale jejich sňatek trval pouhých 12 sekund. Podruhé se vzali v zahradě s jejich nejbližšími přáteli a napotřetí, pár minut po jejich druhé svatbě se vzali oficiálně potřetí a naposledy.

Scooter.

Scooter (nebo Bill, jak se jmenuje teď) byl Lilyn přítel ze střední školy, s kterým chodila jen proto, že vypadal jako Kurt Cobain. Připouští Marshallovi, že se ze Scooterem dostali do fyzické intimity, ale neměli sex. Pokusí se narušit svatbu Marshalla a Lily, aby získal Lily zpět, ale nepovede se mu to. Scootera hraje herec David Burtka, ve skutečnosti přítel Neila Patricka Harrise.

Robin Scherbatská.

Lily několikrát přiznala, i když většinou jako vtip, že shledává svou nejlepší kamarádku Robin sexuálně atraktivní. Ve skutečnosti, když si Lily stěžovala, že její vztah s Marshallem znamenal „žádné lesbické zkušenosti na vysoké“, Robin ji políbí. V epizodě „The Scorpion and the Toad“ z druhé série Lily řekne, že má Robin skvělý zadek. V epizodě čtvrté série s názvem „Do I Know You?“ Lily přiznává Barneymu, že si nemohla nevšimnout Robinina skvělého těla. V epizodě páté série s názvem „Robin 101“ Lily prozradí, že Robin byla předmětem jejích některých sexuálně „matoucích snů“. V epizodě „The Perfect Cocktail“ zjistíme, že kdykoliv Lily pije martini, chce se jí líbat s Robin.

Barney Stinson.

Lily projevila zájem a zároveň i znechucení k sexuálnímu životu Barneyho. Ve druhé sérii v epizodě "World's Greatest Couple" usnou ve společné posteli, což vede k Barneyho panickému záchvatu, že jsou ve vztahu. Lily také ukazuje nevhodnou úroveň zájmu o Barneyho ložnici, zvláště v epizodách „The Goat“, „Miracles“, „The Naked Man“ a „The Rough Patch“. Když v epizodě „Bagpipes“ Barney cítí, že Lily Marshalla využívá, tak mu popisuje kroky, jak by se k ní měl jako přítel choval.

Lily Aldrinová je fiktivní postava z amerického seriálu "Jak jsem poznal vaši matku", kterou vytvořili Carter Bays a Craig Thomas. Postavu Lily hraje americká herečka Alyson Hannigan. Je žena Marshalla Eriksena a nejlepší kamarádka Robin Scherbatské. Lily je učitelka v mateřské školce a amatérská malířka.

莉莉·艾尔德林(Lillian "Lily" Aldrin)(1978年3月22日出生)是美国影集《追爱总动员》里的一个角色。由Alyson Hannigan饰演。她是剧中另一个角色马修·艾利克森的妻子,也是罗宾·什贝斯基的好朋友。莉莉是幼稚园教师与业余画家。


Historie.

Superligaen nahradila v roce 1991 dánskou 1. division, která byla do té doby nejvyšší fotbalovou ligovou soutěží v zemi (a poté se stala dánskou druhou ligou). Superligaen se účastnilo od jejího založení až po sezónu 1995/96 vždy 10 týmů. V roce 1991 se premiérová sezóna odehrála na jaře, každý celek hrál se všemi ostatními dvakrát (každý tým tedy absolvoval 18 zápasů). Od léta 1991 se struktura soutěže rozdělila do dvou let: v první podzimní polovině sezóny se hrál systém každý dvakrát s každým (čili opět 18 zápasů pro každý klub). V jarní části poslední dva týmy nehrály, body osmi zbývajících klubů se podělily dvěma a pokračovalo se v systému každý s každým (nyní tedy jen 14 zápasů pro jednotlivé celky). Dohromady tak těchto osm mužstev odehrálo v sezóně 32 utkání.  Z tohoto systému se upustilo před sezónou 1995/96, kdy se počet soutěžících týmů zvedl na dvanáct. Od tohoto ročníku se hrálo třikrát každý s každým (= 33 zápasů pro jednotlivá mužstva za sezónu). V první sezóně reorganizované ligy se stala sponzorem společnost Coca-Cola (název ligy zněl Coca-Cola Ligaen). Po ní v následující sezóně 1996/97 převzala sponzorství společnost Faxe Brewery a liga dostala název Faxe Kondi Ligaen. Před sezónou 2001/02 se stala hlavním sponzorem skandinávská letecká společnost Scandinavian Airlines System a jméno ligy se opět měnilo, tentokrát na SAS Ligaen. Od počátku sezóny 2010/11 byl přijat název Superligaen. Od ledna 2015 byl přijat nový sponzorský název soutěže Alka Superliga.  Před sezónou 2016/17 se počet týmů zvýšil na 14 a zavedl se nový systém ligy. Ročník se hraje stylem dvakrát každý s každým (tedy 26 zápasů pro každé mužstvo, jednou na domácím hřišti, jednou na hřišti soupeře). Poté se hrají dvě skupiny, osmičlenná o udržení (z ní vzejdou 2 sestupující) a šestičlenná o titul (vzejde z ní nový mistr ligy) se složitějším formátem.

Superligaen je nejvyšší dánská fotbalová soutěž. V soutěži hraje 14 klubů, na konci sezóny poslední dva sestupují do nižší soutěže, dánské první divize. Mistrem za sezónu 2016/17 je FC Kodaň.

丹麦足球超级联赛(丹麦语:Superligaen,获冠名赞助称为SAS Ligaen),通常简称“丹超”,是由丹麦足球协会管理,丹麦顶级足球联赛。丹超联赛队伍共有 14 支。超级联赛始于 1991–92 年球季。原本是于1946年成立的丹麦甲组足球联赛,至1991年联赛规格升级,变成现在的丹麦超级足球联赛。


Mládí.

Anna Atkinsová se narodila v Tonbridge v hrabství Kent v roce 1799. Její matka Hester Anne zemřela v roce 1800 na zdravotní porodní komplikace. Annu vychovával její otec John George Children, což byl vědec mnoha zájmů, například byl na jeho počest pojmenován minerál childrenite nebo krajta "Antaresia childreni". Na ženu ve své době „"získala neobvyklé vědecké vzdělání"“. Její detailní rytiny korýšů byly použity jako ilustrace překladu Lamarckova spisu "Genera of Shells", který byl v překladu jejího otce vydán v roce 1823.  V roce 1825 si vzala Johna Pelly Atkinse a přestěhovali se na Halstead Place, domova rodiny Atkinsů v distriktu Sevenoaks, Kent. Poté se věnovala svým zájmům v oblasti botaniky, například sběru sušených rostlin.

Fotografie.

John George Children a John Pelly Atkins byli přátelé Williama Foxe Talbota. Anna Atkins se naučila umění fotografie přímo od Talbota, a sice dva z jeho fotografických objevů: techniku fotogenické kresby (photogenic drawing) (při kterém je objekt kladen na fotocitlivý papír, který se exponuje na Slunci až vznikne negativ) a proces kalotypie.  Je známo, že Atkinsová získala svůj první fotoaparát v roce 1841. Některé zdroje tvrdí, že Atkinsová byla první žena fotografka. Jiné zdroje jako první fotografku uvádějí Constance Talbotovou, manželku Williama Foxe Talbota. Jelikož se nedochoval žádný snímek pořízený fotoaparátem Anny Atkinsové ani žádná fotografie Constance Talbotové, tato záležitost se pravděpodobně nikdy nevyřeší.

Publikace.

Sir John Herschel, přítel Atkinse a Childrena, vynalezl fotografický proces kyanotypie v roce 1842. Během jednoho roku Atkinsová tento proces aplikovala na řasy (konkrétně mořské řasy) a zhotovovala kyanotypické fotogramy kontaktních kopií „"umísťováním sušených řas přímo na kyanotypický papír"“.  Atkinsová vydala ve vlastním nákladu své fotogramy v prvním díle "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" v říjnu 1843. Jednalo se o soukromé vydání v omezeném počtu kusů a ručně psaným textem "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" a jedná se o první knihu ilustrovanou fotografiemi. Teprve o osm měsíců později, v červnu 1844, vyšla knížka Williama Henryho Foxe Talbota "Tužka přírody"; tato kniha byla „"první kniha ilustrovaná fotografiemi ke komerčnímu vydání"“ nebo „"první komerčně publikovaná kniha ilustrovaná fotografiemi"“.  Atkinsová vydala celkem tři díly "Photographs of British Algae: Cyanotype Impressions" mezi lety 1843 a 1853. Je známá existence pouze 17 výtisků této knihy, v různých úrovních kompletnosti. Exempláře jsou v majetku převážně těchto institucí:  Protože jsou knihy sběratelskou raritou a mají velký historický význam, jsou hodně drahé. Jeden výtisk knihy se 411 deskami ve třech svazcích byl na aukci v roce 1996 prodán za 133 500 liber šterlinků. Další kopie s 382 printy ve dvou svazcích, které vlastnil vědec Robert Hunt (1807-1887), byly prodány za 229 250 liber na aukci v roce 2004.

Pozdější život a dílo.

V 50. letech Atkinsová spolupracovala s Annou Dixonovou (1799–1864), která pro ni byla „"jako vlastní sestra"“ a společně vydaly nejméně tři alba kyanotypických fotogramů:  Kromě toho vydala knihy s nefotografickými pracemi:  Atkinsová zemřela na Halstead Place v roce 1871 na „"ochrnutí, revmatismus a vyčerpání"“ ve věku 72 let.

Anna Atkinsová (nepřechýleně Atkins, roz. Anna Children) (16. března 1799 Tonbridge, Kent, Anglie – 9. června 1871) byla anglická botanička a fotografka. Je často považována za první osobu, která vydala knihu ilustrovanou fotografickými obrázky. Některé zdroje ji označují za první ženu, která zhotovila fotografii.

安娜·阿特金斯(英语:Anna Atkins,1799年-3月16日-1871年-6月9日),植物学家、插画家,出生于英国;父亲John George Children(1777年-1852年)为博物学家。


Popis.

"Carlemanniaceae" jsou vytrvalé byliny, keře a polokeře dorůstající výšky do 2 metrů. Listy jsou jednoduché, vstřícné, řapíkaté, víceméně asymetrické, na okraji zubaté nebo vroubkovaně pilovité, bez palistů. Rostliny jsou často poněkud dužnaté.  Květy jsou čtyřčetné nebo pětičetné, oboupohlavné, poněkud dvoustranně souměrné, uspořádané v úžlabních nebo terminálních vrcholících nebo chocholících. Kališní i korunní lístky jsou srostlé. Kalich je 4 nebo 5cípý, kališní trubka je přirostlá k semeníku. Tyčinky jsou 2, s krátkými nitkami, přirostlé asi v polovině korunní trubky. V květech je přítomen nektáriový disk. Semeník je spodní, srostlý ze 2 plodolistů, se 2 pouzdry s mnoha vajíčky. Placentace je bazální až axilární. Plodem je mnohasemenná tobolka.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje pouze 5 druhů ve 2 rodech. Je rozšířena podél jižního podhůří Himálají od Sikkimu na východ a přes jižní Čínu (Yun-nan) až po severní Vietnam. Druh "Carlemannia tetragona" byl nalezen i na severovýchodní Sumatře. Oblast rozšíření rodu "Carlemannia" se víceméně překrývá s rozšířením čeledi, areál rodu "Silvianthus" je poněkud menší a sahá od indického Assamu po severní Vietnam.  Zástupci čeledi jsou v přírodě nalézáni poměrně vzácně. Rostou ve vlhkých montánních lesích a podél vodních toků v nadmořských výškách od 650 do 1600 metrů.

Taxonomie.

Pozice obou rodů čeledi "Carlemanniaceae" v taxonomickém systému byla dlouho nejistá. Nejčastěji byly řazeny do čeledí "Caprifoliaceae" nebo "Rubiaceae" či do jejich blízkosti. Tachtadžjan řadil čeleď "Carlemanniaceae" do řádu mořenotvaré ("Rubiales"), Cronquist řadil oba rody do čeledi zimolezovité ("Caprifoliaceae").  Čeleď "Carlemanniaceae" je podle fylogenetických kladogramů sesterskou větví čeledi olivovníkovité ("Oleaceae") a je jednou z bazálních skupin řádu hluchavkotvaré ("Lamiales").

Přehled rodů.

"Carlemannia", "Silvianthus"

Carlemanniaceae je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu hluchavkotvaré ("Lamiales"). Zahrnuje 5 druhů bylin a keřů se vstřícnými listy a 4 nebo 5četnými, téměř pravidelnými květy. Jsou rozšířeny pouze v Asii od podhůří Himálají po severní Vietnam a sv. Sumatru. V přírodě jsou nalézány vzácně.

香茜科又名四角果科,共有2属5种,分布在热带东南亚,中国有2属3种,仅存于云南。


Přehledy.

Nejlidnatějším kontinentem je Asie (60 % světové populace), přičemž samy dva nejlidnatější státy Asie - Čína a Indie - tvoří 37 %. Asi 15 % světové populace žije v Africe, 11 % v Evropě, 9 % v Latinské Americe, 5 % v Severní Americe a 0,5 % v Austrálii a Oceánii. Evropská unie s více než 502 miliony obyvatel (2011) tvoří 7,2 % světové populace, umístila by se tak na třetím místě.  Přibližně třetina světové populace žije v nadmořských výškách do 100 m (medián je 194 m a průměr 435 m). Medián hustoty obyvatel je 262 obyvatel na kilometr čtvereční, což je například přibližně dvojnásobek hustoty osídlení v ČR a desetina hustoty osídlení v Praze.

Porodnost.

Na vývoji populace se podílí jak porodnost (natalita), tak úmrtnost (mortalita). Modely vývoje populace však obvykle počítají se střední očekávanou délkou života při narození.

Historický vývoj populace.

Počet lidí na Zemi: I když v polovině 14. století došlo k mírnému poklesu kvůli morovým epidemiím v Evropě (populace byla nestabilní i dříve v neolitu) a v polovině 17. století kvůli válkám a epidemiím, k roku 1750 - kdy začínají spolehlivější data - žilo na Zemi asi 790 milionů lidí.  Tabulka ukazuje roky, kdy populace vzrostla o další miliardu, a zároveň počet roků, kdy ke změně došlo.

Vývoj populace podle oblastí.

Ačkoli světová populace v historické době (tj. za posledních asi 2500 let) vzrostla více než stokrát, procentuální podíly jednotlivých hlavních oblastí se příliš nezměnily (viz graf). Od 19. století výrazně vzrostl podíl obou Amerik a od počátku 20. století se snížil podíl Evropy.  Následující tabulky zachycují vývoj populace po oblastech jednak v milionech, jednak v procentních podílech na celku světové populace. Území bývalého Sovětského svazu jsou započtena do Evropy. Latinská Amerika zahrnuje Mexiko, Střední a Jižní Ameriku a Karibik.

Urbanizace.

Významným jevem ve vývoji světové populace v posledních dvou stoletích je urbanizace, růst populace, která žije v sídlech s více než 5 000 obyvateli. Roku 1800 žila ve městech 3 % světové populace, roku 2010 to bylo 50,5 %. Městská populace tak od roku 2010 tvoří více než polovinu celé populace.

Světová populace je v demografii souhrn všech lidí, kteří k určitému datu žili, žijí nebo budou žít na planetě Zemi. Údaje jsou vždy přibližné, protože pro minulost chybí přesné údaje a budoucnost je předmětem odhadu a výpočtu. Podle amerického úřadu pro sčítání lidu žilo k 1. 7. 2019 na Zemi 7,7 miliardy lidí.

在人口统计学中,世界人口是目前全球的总人数。世界人口已在2019年5月达到77亿人。联合国估计,在2100年将进一步增加到112亿。


Historie.

Podle legendy odešel opat Médéric z kláštera Saint-Martin d'Autun (Saône-et-Loire) a žil jako poustevník v chatrči, kde zemřel 29. srpna 700. V roce 884 nechal biskup Gozlin jeho ostatky přenést do Paříže a svatý Merri byl vybrán jako patron pravého břehu. Byl uložen v nově postaveném kostele. Na počátku 11. století zde vznikla farnost, věnovaná kolem roku 1005 kapitule Notre-Dame a sloužila společenství kanovníků. Kostel byl přestavěn ve 12. a 13. století, ale demografický vývoj ve čtvrti Halles a na předměstí si vyžádal novou výstavbu.  Současná stavba pochází z let 1515–1612. Krypta, hlavní loď a boční loď vznikly v období 1515–1520, transept v letech 1526–1530 a chór a apsida byly dokončeny v roce 1552. Stavební práce skončily v roce 1612, když byla zvýšena zvonice. Kněžiště pochází ze 16. století a v roce 1731 bylo upraveno. V 18. století proběhly v kostele i jiné úpravy: v roce 1709 bylo odstraněno lektorium z roku 1558, v roce 1759 byl přestavěn chór, stěny a podlaha byly obloženy mramorem a vyzdobeny štuky. Vitráže byly částečně nahrazeny čirým sklem.  V roce 1793 byl kostel během Francouzské revoluce uzavřen a přeměněn na továrnu na ledek. V období 1797–1801 sloužil občanskému náboženství jako "chrám obchodu". V roce 1803 byl vrácen katolické církvi. Od roku 1862 je kostel chráněn jako historická památka.

Architektura.

Kostel je vystaven v gotickém slohu beze stopy renesanční architektury.  Fasáda ve stylu plaménkové gotiky je pokryta baldachýny, slepými arkádami a vlysy rostlin a fantastických zvířat včetně ostění. Hlavní portál se skládá ze tří bran. V obloucích je vytesáno mnoho soch mučedníků a andělů. Dveře z doby Ludvíka Filipa, dvacet sošek podle některých soch noterdamských. Sochy na fasádě byly zničeny během Francouzské revoluce a byly obnoveny v roce 1842. V roce 1743 byla u kostela postavena kaple Saint-Sacrement a Sacré Coeur se sochařskou výzdobou od bratrů Slodtz (René-Michel, Antoine-Sebastien a Paul), která byla v roce 1760 stavebně spojena s kostelem. Zvonice kostela byla v roce 1612 vybavena třetím patrem a po požáru v roce 1871 se vrátila do své původní výšky dvou podlaží. Krypta byla dokončena v roce 1515 pod pátou kaplí na levé straně lodi a od roku 1884 je zde hrob s ostatky svatého Mederika.  Interiér kostela zdobí vitráže z počátku 16. století v hlavní lodi zobrazující život sv. Mikuláše, sv. Františka z Assisi, sv. Anežky a sv. Máří Magdalény. Většina oken však byla v roce 1753 nahrazena bílým sklem kvůli snadnému čtení při bohoslužbách. Ze 16. století pocházejí ještě vitráže zachycující životy sv. Josefa a apoštola Petra. Vitráže o zmrtvýchvstání Ježíše Krista v apsidě vznikly v 19. století.  V kostele je velká sbírka obrazů a uměleckých děl ze 17. až 19. století, mj. freska z roku 1843 Théodora Chassériau, obraz "Legenda o svaté Filoméně" (Eugène Emmanuel Amaury Duval) nebo "Pokání svatého Petra" (Joseph Maria Vien) z roku 1784. Hlavní oltář je z mramoru (1863) se sochami andělů od Paula Duboise.  Varhany vytvořil François de Heman v letech 1647–1650. V roce 1779 je zvětšil François-Henri Clicquot, v letech 1855–1857 upravil Aristide Cavaillé-Coll a roku 1947 Victor Gonzalez. Ke zdejším varhaníkům patřil mj. i hudebník Camille Saint-Saëns.  K dalším pamětihodnostem patří dřevěná kazatelna z roku 1753, křtitelnice s erby Ludvíka XII. a Anny Bretaňské a nejstarší zvon v Paříži z roku 1331, který unikl zničení během Francouzské revoluce.

Kostel dnes.

Kromě duchovního života slouží Saint-Merri také ke kulturním účelům. Pravidelně se zde konají koncerty, divadelní představení i výstavy současného umění.  Farnost se rovněž stará o skupiny nelegálních cizinců a také spolupracuje s asociací gay křesťanů "David et Jonathan".

Římskokatolický kostel svatého Mederika (francouzsky église Saint-Merri nebo église Saint-Merry s ohledem na běžné zkracování jména tohoto světce) je farní kostel ve 4. obvodu v Paříži. Nachází se poblíž Centre Georges Pompidou na křižovatce ulic "Rue Saint-Martin" a "Rue de la Verrerie". Ostatky patrona kostela jsou uloženy v kryptě kostela.

圣梅里教堂 (Église Saint-Merri) 是巴黎的一座教堂,位于右岸繁忙的圣马丁街。


Výkonná moc.

Panovník.

Hlavou státu a symbolem jeho jednoty je král (aktuálně, od června 2014, Filip VI.). Z Ústavy má pravomoci vyhlašovat zákony, velet ozbrojeným silám, jmenovat kandidáta na funkci předsedy vlády a jmenovat kandidáty navržené do funkcí ministrů. Pokud není vláda sestavena do dvou měsíců od voleb, král rozpouští parlament a vypisuje nové volby. Také má pravomoc vypsat referendum (dle ustanovení Ústavy), uděluje milosti a jmenuje velvyslance. Avšak všechny jeho aktivity podléhají kontrasignaci ministrů či premiéra. Veškerá moc je odvozena od legitimity lidu.

Vláda a ministerský předseda.

Hlavním tělesem výkonné moci je vláda, kterou určuje princip kolektivní odpovědnosti. Přední místo zastává ministerský předseda (Presidente del Gobierno), který vybírá další členy vlády. Po volbách, kandidát na předsedu, navržený králem, předkládá Kongresu poslanců politický program vlády, kterou hodlá sestavit a žádá Kongres o důvěru. Důvěru obdrží při absolutní většině všech poslanců. Vláda musí být sestavena do dvou měsíců od voleb, jinak je rozpuštěn celý Parlament (Generální kortesy). Z německého systému byl převzat princip konstruktivního vyjádření nedůvěry, vládě tedy může být vyslovena nedůvěra jen tehdy, když se většina shodne i na novém (budoucím) premiérovi. Nejvyšším poradním orgánem vlády je Státní rada.

Zákonodárná moc.

Nejvyšším tělesem zákonodárné moci je dvoukomorový parlament (Generální kortesy).

Kongres poslanců.

Dolní komora, Kongres poslanců (Congreso de Diputados), má výraznější pravomoci a je volena na čtyři roky v přímých volbách proporčním způsobem uzavřených kandidátních listin a přepočtem pomocí D'Hondtovy metody. Počet poslanců se pohybuje mezi 300 až 400 (aktuálně 350).

Senát.

Horní komora, Senát (Senado), má také čtyřleté funkční období. Část senátorů (208) je volena většinově a druhá část (51) je delegováno jednotlivými autonomními komunitami (regiony). Senát má výrazně slabší pravomoci a postavení (senátní veto je přehlasovatelné absolutní většinou či po dvou měsících již jen prostou většinou). Významnější roli má Senát jen při přijímání ústavních dodatků.

Soudní moc.

Vrcholnou soudní instancí mimo ústavní záležitosti je Nejvyšší soud. Ústavní soud řeší ústavnost zákonů a s pory mezi státem a autonomními komunitami. Ústavní soud tvoří dvanáct soudců jmenovaných formálně králem na devítileté období, třetina se každé tři roky proměňuje. Čtyři soudce navrhuje Kongres poslanců po schválení třípětinovou většinou. Čtyři také navrhuje Senát, opět třípětinovou většinou. Dva soudce navrhuje vláda. Dva další Generální rada soudní moci.

Parlamentní strany.

Mezi lety 1939 a 1976, během období frankismu, vládla jedna strana, a to Falange Española de las JONS. Během přechodu k demokracii dominovala původně koalice reformních proudů a později jednotná strana Unión de Centro Democrático (UCD) premiéra Adolfa Suáreze. UCD vyhrála volby 1977 a 1979. Od voleb 1982 již nastalo období tradičních silných stran sociálnědemokratické Partido Socialista Obrero Español (PSOE) a konzervativní Partido Popular (PP). Ačkoliv volby probíhají na poměrném principu ve stranickém systému multipartismu a bez uzavírací klauzule (v Parlamentu je obvykle přes deset politických stran), systém se vyvinul právě do systému dvou silných stran, které od voleb 1982 získávaly vždy přes 25 % hlasů každá (obvykle přes 35 % hlasů). Ani jedna z nich ovšem obvykle nezískala většinu (vyjma voleb 1982, 1986, 2000 a 2011). Zvláště u levicové PSOE to vedlo k řadě menšinových vlád, které byly obvykle podporovány malými regionálními stranami.  Mezi lety 1977 a 1982 ve Španělsku vládla strana Unión de Centro Democrático (UCD). Mezi lety 1982 až 1996 strana Partido Socialista Obrero Español (PSOE) v čele s premiérem Felipem Gonzálezem. V letech 1996 až 2004 došlo k alternaci a k vládnutí se dostala strana Partido Popular (PP) v čele s premiérem Josém Máriou Aznarem. V letech 2004 až 2008 došlo znovu k alternaci a k moci se vrátila Partido Socialista Obrero Español (PSOE), tentokrát v čele s premiérem Josém Luisem Rodriguezem Zapaterem. V roce 2011 došlo k nové obměně a do čela státu se podruhé dostala Partido Popular (PP) v čele s premiérem Marianem Rajoyem.  Pro volby 2015 se očekával otřes tradičních stran a úspěch protestních a protiúsporných uskupení Podemos a Ciudadanos. Ty nakonec obsadily třetí a čtvrtou příčku a dohromady obdržely 109 mandátů. Fragmentace parlamentu znamenala zablokování možnosti sestavit funkční vládu a proto došlo v červnu 2016 k předčasným volbám, které ovšem dopadly obdobně, jako ty z prosince 2015. Po volbách bylo v parlamentu poprvé od roku 1977 zastoupeno méně než deset stran.  V červnu 2018 poslanci vyjádřili Rajoyově vládě nedůvěru, stalo se tak poprvé v novodobé historii Španělska. V konstruktivním vyjádřeníá nedůvěry byl novým premiérem navržen socialista Pedro Sánchez. Ten ihned poté sestavil menšinovou vládu s historicky nejméně mandáty (85). Vládu podpořily strany Podemos (71 mandátů), Katalánská republikánská levice (9), Národní strana Baskicka (5) a koalice menších regionálních stran. Socialisté dostali podporu od regionálních stran především z důvodu vyjádření protestu proti konzervativně centralistické vládě Rayoje. Dubnové volby 2019 byly velkou porážkou pro Lidovou stranu, kterou od roku 2018 vedl nový předseda Pablo Casado. Strana ve volbách přišla o 74 mandátů ve sněmovně a 55 mandátů v senátu. Úspěchem naopak byla pro socialisty, kteří zvítězili s 28,68 % hlasů a 123 mandáty (nejvíce od voleb r. 2008). Postupovala také fragmentarizace parlamentu, kdy poprvé v novodobé španělské historii zaznamenalo celkem pět stran zisk více než 10 % hlasů. Volby z dubna 2019 přinesly také úspěch nové straně Vox (24 mandátů), která se stala prvním krajně pravicovým uskupením v parlamentu od přechodu k demokracii po pádu frankismu v roce 1977. Po selhání sestavit vládu byly vyhlášeny předčasné volby na listopad 2019.  Ve volbách z listopadu 2019 zopakovali své vítězství socialisté. Lidovci zastavili propad a dokázali zpě získat třetinu poslaneckých a polovinu senátorských mandátů. Výrazně posílila krajně pravicová strana Vox, která od dubna získala téměř milion nových voličů. Volby byly velkým neúspěchem Ciudadanos a znamenaly politický konec jejich předsedy Alberta Rivery. Další propad zaznamenala i levicová volební aliance Unidas Podemos, která přišla o 600 tisíc voličů. Po volbách podepsali socialisté a Unidas Podemos první koaliční smlouvu od přechodu k demokracii. Nechali si ji schválit členy ve vnitrostranických referendech a následně se se společnými 155 mandáty (menšinovými) ucházeli o důvěru Kongresu poslanců.

Seznam parlamentních politických stran.

Dle parlamentních voleb v listopadu 2019.

Španělské království je konstituční monarchie s parlamentní formou vlády. Král je hlava státu a premiér je hlava vlády. Současná Ústava byla přijata v roce 1978.

西班牙政治确立于1978年宪法制定的框架下。它采用议会制君主立宪制作为其政体——即国王为国家元首与西班牙三军统帅,首相(正式名称为政府主席)则是政府首脑,并掌握行政权,经国会多数党提名后由国王任命。政府下辖的外交、国防等国务部门各设有一位大臣(部长),而立法权则由两院制的议会施行,议会由参众两院组成:参议院为地区代表院,208名参议员由各省普选产生,另有51名由各自治区议会委任;众议院有350名议员,各地按人口比例民选产生。司法权独立于行政和立法机关,由法官和地方法官代表国王执行司法。西班牙最高法院是全国最高法院,管辖权辐射所有西班牙领土,对诸事务的判决中地位最高,除了宪法事务——由独立的宪法法院管辖。


Rozšíření.

Je to bylina pocházející ze Severní Ameriky, kde roste od jihu Kanady přes Spojené státy severoamerické až po sever Mexika. Pro své velké svítivé květy se začala pěstovat v mírném klimatu téměř po celém světě. V mnoha oblastech Evropy i Austrálie zplaněla a rozšiřuje se sama ve volné přírodě. Ve své domovině roste na okrajích lesů a křovinatých porostů, na loukách, pastvinách i polích. Zplanělé rostliny se nejčastěji uchycují na propustných, vlhčích půdách podél vodních toků, cest, železničních tratí, v blízkosti lidských sídel, na rumištích a skládkách. Potřebuje hodně slunečního svitu, v polostínu roste s méně vybarvenými květy. Snáší i silný občasný vítr, ne však trvale větrnou polohu.  V České republice lze třapatku srstnatou nejčastěji spatřit v teplejších oblastech, kde je považována za invazivní neofyt vytlačující původní floru. Na území nynější ČR byla poprvé zaznamenána, rostoucí v přírodě bez lidského přičinění, již v roce 1873.

Popis.

Je to dvouletá až krátce vytrvalá chlupatá rostlina dorůstající do výšky, v závislosti na výživnosti a vlhkosti půdy, od 30 do 100 cm. Z hlavního kořene bez oddenku vyrůstá přímá lodyha, která je pouze někdy v horní části rozvětvená a celá je řídce střídavě porostlá šedě zelenými listy. Spodní listy mají křídlatý řapík a jejich čepel je eliptická až kopinatá. Horní listy jsou bez řapíku, tvar mají kopinatý až čárkovitě kopinatý, bývají dlouhé 16 a široké 5 cm. Všechny listy jsou oboustranně chlupaté, celistvé, celokrajné nebo mělce vroubkovaně pilovité, zřetelně žilnaté. Rostlina je běžně mrazuvzdorná do -20 °C.  Úbory na stopkách dlouhých 5 až 20 cm vyrůstající na koncích lodyh dosahují velikosti 6, max. 8 cm. Trubkovité oboupohlavné květy ve vypouklém, půlkulovitým terči květního lůžka jsou hnědočerné až tmavě purpurové. Plevy jsou tmavě fialové. Neplodné jazykovité květy na obvodu disku, nejčastěji jich bývá 8 až 20, mají jazýčky, dlouhé až 3 cm, barvy bledě žluté až oranžově žluté, někdy mají u báze tmavou skvrnu. Zákrov je dvouřadý, vnější drsné listeny o délce do 3 cm jsou ohnuté zpět, vnitřní jsou rovné. Květy opyluje létající hmyz, nejčastěji včely, mouchy a motýli. Kvete od července do října,  Semena jsou černé, 4hranné nažky dlouhé 1,5 až 2,5 mm, jemné chlupaté. Tisíc semen váží asi 2 gramy. Rostlina se rozmnožuje výhradně semeny. Chromozómové číslo: 2n = 38.

Význam.

Třapatka srstnatá se vysazuje do zahrad a parků kde její květy upoutávají pozornost. Pěstuje se řada kultivarů, které se od sebe odlišují především barvou květů. Šlechtěním se zahradníci především snaží o sytost barev, pestrost vybarvení, velikost a uspořádání jazykovitých květů, důležitá je také odolnost rostlin proti nemocem, hlavně plísním.  Při výsadbě se vysévají počátkem března do skleníku a přepichované sazeničky se vysazují v půli května na záhony. Semeno klíčí i na světle, ale po vysetí ze přikrývá slabou vrstvou substrátu. Rostliny vykvétají asi za 12 až 4 týdnů po výsevu, tj. od poloviny června až poloviny července. Nejčastěji jsou u nás vysazované nízké odrůdy (do 30 cm) 'Becky', 'Toto' a vysoké 'Cordoba', 'Corona', 'May', 'Moreno' a 'Sonora'.  Kořenů se používá v lékařství, infuze z nich jsou vhodné k léčbě nachlazení, vodnatelnosti, a proti červům u dětí, teplý nálev z kořene se používá na mytí otevřených ran, vředů a na proplachování rány po uštknutí hadem a konečně extrakt z kořene v podobě kapek se užívá proti bolestem uší. Z květů lze získat žluté barvivo na tkaniny. Rostlina je pokládána za zdraví škodlivou pro skot, ovce a prasata. Semena jsou pochoutkou pro některé ptáky, např. stehlíky.

Taxonomie.

V místech svého původu, v Severní Americe, rozlišují čtyři variety třapatky srstnaté:

Odkazy.

Externí odkazy.

Třapatka srstnatá ("Rudbeckia hirta") je druh až 1 m vysoké rostliny pěstované na záhonech v zahradách nebo parcích pro své barevné květy o velikosti do 8 cm.

黑心金光菊(学名:)是菊科金光菊属的植物,为北美洲的特有植物。分布于美洲等地,目前已由人工引种栽培。


Ubytování.

V Selçuku je možné se ubytovat nejen v hotelích různé úrovně, ale také v penzionech. Kdo má zájem o klidné místo u moře, může se též ubytovat v motelu Dereli, který leží přímo na pláži 7 km od Selçuku a je vynikající. Vynikající má i restauraci s vyhlášenou kuchyní. V Pamucaku jsou též dva 5* hotely.

Obyvatelstvo.

Tvoří ho především muslimové (sunnité). Jsou velice přátelští, ochotní pomoci. V roce 2011 bylo v Selçuku 27 900 obyvatel.

Historie, pamětihodnosti.

Nejvýznamnějším počinem byl v r. 1923 zánik Osmanské říše a vznik republiky. O to se zasloužil Kemal Atatürk, jehož sochy jsou vidět nejen v Selçuku. V nedalekém Kusadasi na kopci nad přístavem ční obrovská socha otce zakladatele. V Selçuku najdeme mnoho míst a budov, které pocházejí z doby Byzantské říše. Významnou památkou je Artemidin chrám, ze kterého bohužel zbyl jen jediný sloup. Další pamětihodností je 3 km vzdálené antické město Ephesus (Efes)s obrovským amfiteátrem. Téměř v centru Selçuku je pevnost sv. Johna, jehož vstupní brána pochází ze 7. století n. l. Velice navštěvovaným místem je mešita sultána Isa Bay ze 14. stol. V Kusadasi (14 km) je taktéž krásná zachovalá pevnost. V Selçuku můžeme vidět akvadukty.  Kulturní střediska v Selçuku, ale i jinde, mají jedno společné, přijíždějícím turistům zajistit knížky o historii města a o památkách v různých jazycích (čeština, němčina, ruština, angličtina,...). Podrobné mapy jsou k dostání v každém info koutku, kterých je hodně a na autobusovém nádraží. Jsou velice podrobné i s vyobrazením památek.

Průmysl a obchod.

Selçuk je spíše zemědělskou oblastí. Známý je velký bazar, který se koná ve středu a v sobotu nedaleko autobusového nádraží. Obchody mají většinou otevřeny do 22h. Nedaleká vesnici Sirince, což je vesnička v kopcích, je známá díky výrobě ovocných vín (jahody, borůvky, granátové jablko...), v menší míře vín klasických.

Doprava.

Na silnicích, které jsou ve vynikajícím stavu velké množství aut nevidíme, častěji je vidět motorka, kolo. Důvod je jednoduchý, ceny pohonných hmot jsou dost vysoké (r. 2011 - benzín 95 - 44 Kč/l; nafta 38 Kč/l).  Místní doprava je v Selçuku a okolí (ale i v celém Turecku) zajišťována malými autobusy, tzv. Dolmuši. Jízdní řád neexistuje, řidiči Dolmušů na konečných čekají na cestující a pokud dojde k naplnění aspoň 1/3 autobusu, tak vyjede. Zastávky existují, přesto Dolmuš zastaví kdekoliv na mávnutí, třeba i pár metrů za zastávkou. Jedná se o unikátní, cenově přístupnou dopravu.  V Selçuku je také vlakové nádraží, ze kterého je možné jet do Izmiru - cca 2,5 hod.

Sport.

Nejoblíbenějším sportem je fotbal. Hřiště jsou, nejen v Selçuku, většinou spojena s atletickým okruhem. V nedalekém Sirince je též základna pro neprofesionální fotbal.  Selçuk, Kusadasi, Pamukale, Izmir a další oblasti mají velkou gymnastickou základnu. Od roku 2008 se v Izmirské provincii koná Mezinárodní gymnastický festival (v roce 2011 konaný v Selçuku a Kusadasi), který je pro všechny věkové kategorie, i seniory. Tento festival je oblíbený a je hojně navštěvován nejen místními lidmi, ale i turisty. Dalším oblíbeným sportem je basketbal.

Selçuk je centrální město Izmirské provincie, která patří k Egejskému regionu, rozkládá se na západní straně Turecka. Město Selçuk je od Izmirského letiště Adnan (ADB), vzdáleno cca 70 km. Přístup k moři ze Selçuku přímo není, stačí poodjet cca 7 km do Pamucaku, kde se již rozkládá veřejná pláž, ale i pláže několika hotelů.

塞尔丘克("Selçuk")是土耳其伊兹密尔省塞尔丘克县的县治,库萨达瑟东北20千米,以弗所东北5千米。它原来的名字是神学家约翰(Ayios Theologos,希腊语:Άγιος Θεολόγος),1914年更名塞尔丘克,因为在12世纪,塞尔柱土耳其人在该地区定居。1954年之前一直属于库萨达瑟县,1954年-1957年属于托尔巴勒县。1957年单独设县。它的邻居,北面是托尔巴勒,东北是蒂雷,东为盖尔门哲克,南面是库萨达瑟,西面是爱琴海,西北是门德斯。


Formát.

Původně okruh ITF tvořily tzv. satelity – několik turnajů organizovaných národními tenisovými svazy, které standardně trvaly čtyři týdny. Na konci 90. let ITF zavedla tzv. turnaje Futures (ITF Futures tennis tournaments), jež nabízely větší časovou flexibilitu v organizaci, stejně jako lepší možnost výběru pro hráče. Postupně se poměr událostí Futures vůči satelitům zvyšoval až na konci sezóny 2006 byly satelity úplně zrušeny. Poslední satelit byl odehrán v německém Kamenu v závěru 2006.  V sezóně 2019 došlo ke změnám a okruh byl přejmenován na ITF World Tennis Tour, jakožto zastřešující projekt pro profesionální okruh ITF dospělých a juniorský okruh, s cílem umožnit juniorům snazší přechod do mužského tenisu. Od března 2017 měl plán nové podoby okruhu přechodný název ITF Transition Tour. Jednou z příčin oddělit bodově provázané okruhy ATP a ITF byl nárůst profesionálů a korupce při obchodování se zápasy. Zreformovaný okruh ITF přinesl pro tenisty nižší finanční náklady, vyšší efektivitu rozdělování prize money, nárůst počtu turnajů a zvýšení lokálního charakteru pořadatelství. Do roku 2019 turnaje Futures hráčům umožňovaly získávat body do žebříčku ATP ze všech kol a tím postupovat do dvou vyšších okruhů. V lednu 2019 došlo k zavedení odděleného žebříčku ITF a bodové hodnocení do klasifikace ATP nadále náleželo jen semifinalistům, finalistům a vítězům turnajů s dotací 25 tisíc dolarů.  Turnaje trvají jeden týden, hrají se v mužské dvouhře a čtyřhře. Sezóna 2011 obsahovala 534 těchto událostí a sezóna 2016 již 646. Rozpočet každého turnaje do sezóny 2016 činil 10 000 nebo 15 000 dolarů a vítězové do žebříčku získali od 17 do 33 bodů. Od sezóny 2017 se dotace jedné události zvýšila na 15 či 25 tisíc dolarů.  Turnaje obvykle také obsahují kvalifikaci, která hráčům bez bodového hodnocení umožňuje postoupit do hlavní soutěže turnaje a tím také do profesionálního tenisu.

Hospitality.

Turnaj ́nabízející tzv. Hospitality musí splňovat konkrétní minimální nároky vycházející z požadavků Mezinárodní tenisové federace. Každý hráč hlavní soutěže dvouhry nebo čtyřhry musí mít zajištěno lůžko a snídani dva dny před zahájením soutěže a to až do dne, který následuje po jeho vyřazení ("dle požadavků ITF 2013").

Mužský okruh ITF, anglicky ITF Men's Circuit, je celosvětový okruh profesionálních tenisových turnajů mužů organizovaný Mezinárodní tenisovou federací (ITF). Představuje třetí a nejnižší úroveň mužského profesionálního tenisu.

国际网联男子巡回赛()是由国际网球联合会在世界各地所举办的一系列职业男子网球赛事的总称。国际网联男子巡回赛是男子职业网球赛事中的最低级别,但是本项赛事的积分被纳入ATP排名,为年轻选手提供了迈入更高级别职业赛事——ATP挑战赛的机会。


Historie.

Mezinárodní tenisová federace přijala odpovědnost za organizaci celosvětového okruhu v ženském tenisu, vedle WTA Tour, roku 1984. Do té doby byly turnaje pořádány Evropskou tenisovou asociací a Americkým tenisovým svazem s celkovou dotací 340 tisíc dolarů pro sezónu 1983 v rámci 26 turnajů na evropském kontinentu, 14 ve Spojených státech a třech dalších akcí v Austrálii s dotací 10 tisíc dolarů.  Hlavním cílem bylo vytvoření jednotných pravidel pro turnaje ve všech pořadatelských státech, což se ukázalo jako nelehký problém. Během roku 1985 pokračovalo hledání shody a komunikace s Ženskou tenisovou asociací, což vyústilo v premiérový ročník okruhu ITF v sezóně 1986. Dotace jednotlivých událostí činila 5–50 tisíc dolarů. Grandslamový Wimbledon přispěl do začátku částkou 100 tisíc liber, při vnímání okruhu, jakožto základny rozvoje tenisových talentů. V roce 1986 se k wimbledonské podpoře přidaly i French Open a US Open, se zřízením podpůrného fondu Grand Slam Trust Fund. Prostřednictvím tohoto fondu uspořádala v závěru roku 1986 první 12týdenní sérii akcí Jižní Amerika. Asie se připojila organizací 14týdenní turnajové šňůry s celkovým rozpočtem 115 tisíc dolarů. Na konci sezóny 1986 již na programu existovalo 108 turnajů s úhrnnou dotací 1 075 000 dolarů.  V sezóně 2019 došlo ke změnám a okruh byl přejmenován na ITF World Tennis Tour, jakožto zastřešující projekt pro profesionální okruh ITF dospělých a juniorský okruh, s cílem umožnit juniorkám rychlejší přechod do ženského tenisu. Od března 2017 měl plán nové podoby okruhu přechodný název ITF Transition Tour. Jednou z příčin oddělit bodově provázané okruhy ATP a ITF byl nárůst profesionálek a korupce při obchodování se zápasy. Zreformovaný okruh ITF přinesl tenistkám nižší finanční náklady, vyšší efektivitu rozdělování prize money, nárůst počtu turnajů a zvýšení jejich lokálního charakteru pořadatelství.

Kategorie a body.

Za postup do příslušného kola konkrétního turnaje, který je definován kategorií, získá tenistka předem stanovený počet bodů. Tabulka ukazuje přidělované body hráčkám na turnajích okruhu ITF.  K sezóně 2014 bylo organizováno kolem 400 turnajů v 60 státech světa a v roce 2016 se odehrálo již 572 turnajů, v jejichž rámci dosáhla nejvyššího počtu osmi titulů Němka Katharina Hobgarská.  Do sezóny 2016 činily rozpočty turnajů 10, 15, 25, 50, 75 a 100 000 dolarů. V sezóně 2017 došlo ke změně některých kategorií a turnaje začaly být hrány s celkovou dotací 15, 25, 60, 80 a 100 000 dolarů. Některé z nich hráčkám zajišťují ubytování, tzv. Hospitality (+H).

Hospitality.

Turnaj nabízející tzv. Hospitality musí splňovat konkrétní minimální nároky vycházející z požadavků Mezinárodní tenisové federace. Každá hráčka hlavní soutěže dvouhry má nárok na pokoj s lůžkem, a to minimálně v počtu čtyř noclehů, ne dříve než den před zahájením hlavní soutěže, dále v průběhu turnaje a to až do dne následujícího po vyřazení. Každá hráčka hlavní soutěže čtyřhry má nárok na pokoj v den sign-in, minimálně na dva noclehy, dále pak v průběhu turnaje a to až do noci ve dni, kdy odehrála poslední zápas. Kvalifikantkám postupujícím do hlavní soutěže jsou poskytnuty stejné podmínky.

Ženský okruh ITF, anglicky ITF Women's Circuit, je celosvětový okruh profesionálních tenisových turnajů žen organizovaný Mezinárodní tenisovou federací (ITF). Představuje nižší úroveň ženského profesionálního tenisu. Částečné bodové začlenění do hodnocení žebříčku WTA umožňuje mladým tenistkám postup do vyšších úrovní – okruhů WTA 125K Series a WTA Tour, které jsou organizovány Ženskou tenisovou asociací (WTA).

ITF女子巡回赛事(ITF Women's Circuits)是国际网球总会(ITF)为女子职业网球选手设立的职业网球赛事。这被视为衔接女子网球联合会(WTA)赛事的基础赛事。目前每年在六十多国举办约四百场赛事,提供6种等级、1万至10万美元不等的赛事总奖金与相应积分,使女子球员得以累积足够积分来参与WTA赛事。


Biografie.

Původ, mládí.

Vilemína se narodila jako třetí dítě (jediná dcera) ze čtyř potomků pruského prince Augusta Viléma (1722–1758) (druhého syna pruského krále Fridricha Viléma I.) a jeho manželky Luisy Amálie Brunšvicko-Wolfenbüttelské.

Manželství, potomci.

4. října roku 1767 se v Berlíně provdala za nizozemského místodržitele Viléma V. Oranžského. Toto manželské spojení bylo dojednáno z podnětu strýce Vilemíny, pruského krále Fridricha II. Z manželství vzešlo pět potomků, první syn však zemřel den po narození a třetí dítě se narodilo předčasně mrtvé; dospělosti se dožili dcera a dva synové:

Politické aktivity.

Vilemína byla velmi inteligentní žena se značnými politickými ambicemi. Se svým strýcem, pruským králem Fridrichem Velikým, jehož byla oblíbenkyní, vedla čilou korespondenci s politickým zaměřením. Opírajíc se o jeho rady, dosáhla v Nizozemí politického vlivu.  Vilém V. Oranžský se dostal po roce 1781 do politického konfliktu s vlasteneckým hnutím ("Patrioti". Tyto demokratické síly zmohutněly po pro Holandsko neúspěšném konci Čtvrté anglo-holandské války (1780–1784) a Vilém byl jako generální velitel provincie sesazen - v roce 1785 byl přinucen opustit Haag a žádán o abdikaci;Vilemína ho přesvědčila, aby tak neučinil. V roce 1787 vypukla v Holandsku revoluce a Vilém přesídlil s dvorem do Guelders, provincie vzdálené od centra státu. Vilemína se v červenci roku 1787 vydala na provokativní cestu z Nimwegen, sídla oranžského dvora, do Haagu, její dřívější rezidence v Holandsku, aby zde sebrala dohromady své přívržence. V blízkosti Goudy jí byla cesta zatarasena. Princezna byla po krátkém uvěznění poslána zpět, poté co jí jeden z důstojníků, aniž by smekl klobouk, nabídl pivo a tabák. Vilemína žádala o zadostiučinění u svého bratra Fridricha Viléma II., jenž její potupu přijal za svou a vzal ji jako záminku pro diplomatické ultimátum Pruska vůči Holandsku. Když se Holansko zdráhalo, bylo 13. září roku 1787 obsazeno armádou o síle 20 000 mužů a moc oranžských místodržitelů byla opět nastolena. "Patrioti" prchli do Francie, kam se dostali právě ve vypjaté době počátku Velké francouzské revoluce, když byl svržen z trůnu král Ludvík XVI.  Vilemína povolala do funkce "Raadspensionaris" (Velký penzionář, obdoba regenta) schopného "Laurense Pietere van de Spiegela" a snažila se znovu o politický vliv. V roce 1795 se však podporováni Francií vrátili z Paříže "Patrioti" bojovat ve vlasti; panovníkem v Holandsku se jako král stal Napoleonův bratr Ludvík Bonaparte. Místodržitelský pár byl Francouzi v lednu 1795 vypuzen a uchýlil se do exilu do Anglie ke svému spojenci, bratranci Jiřímu III. Žili potom střídavě v Kew, Nassau a Braunschweigu, kde Vilém V. roku 1806 zemřel. Vilemína se po Napoleonově porážce v roce 1813 vrátila zpět do Nizozemí a dožila se toho, že roku 1815 byl její syn Vilém provolán nizozemským králem.

Smrt.

Vilemína zemřela 9. června roku 1820 ve věku 69 let. Pochována byla v Královské hrobce v Nieuwe Kerk v Delftu.

Frederika Žofie Vilemína Pruská (německy "Friederike Sophie Wilhelmine Prinzessin von Preußen"; (7. srpna 1751, Berlín – 9. června 1820, palác Het Loo, Apeldoorn) byla rodem pruská princezna a sňatkem manželka Viléma V. Oranžského (1748–1806), nizozemského místodržitele.

威廉明娜(英语:Wilhelmina,1751年-8月7日-1820年-6月9日)是荷兰奥兰治亲王妃和普鲁士王国公主。她是奥兰治亲王威廉五世的妻子。


Základní pravidla.

Ve všech verzích této hry se proti sobě staví hráč a bankéř. Cílem je se co nejvíce přiblížit hodnotě 9 a tím přehrát soupeře. Oba obdrží dvě karty. Nyní se podle typu hry pokračuje. V "Punto Banco" jsou přesně daná pravidla pro každou situaci, což z ní dělá hru čistě náhody. Naopak u "Chemin de Fer" a "Baccarat Banque" je v přesně určených situacích možnost volby pro tah třetí karty.  Další odlišnosti jsou v souvislosti s pozicí bankéře, který zakládá bank a pokrývá sázky ostatních účastníků hry. V "Punto Banco" drží bank většinou kasino a jeden z hráčů vykonává roli bankéře, tím že rozdává karty.  Ve verzi "Chemin de Fer" ovšem bank drží vždy jeden z hráčů a hráči tak sázejí proti sobě. Role bankéře postupuje kolem stolu. Pokud hráč nechce roli bankéře, posune ji následujícímu hráči v pořadí.

Hodnota karet.

Karty od 2 do 9 mají svou nominální hodnotu. Desítky a obrázkové karty mají nulovou hodnotu a esa jsou za jeden bod. Na rozdíl od Blackjacku, u Baccaratu se nikdy nepřesáhne povolený součet. Pokud je součet hodnot karet větší než deset, desítkový řád se vynechává a výsledná hodnota je určena pouze poslední cifrou.  2+3=5  8+5=13=3  8+5+4=17=7  A+9=10=0  Počet bodů mezi nulou a pěti je označován jako Baccara. Součet osm a devět je označován jako „natural“ (přirozený), ve Francii je součet 8 nazýván „la petite“ (malý) a součet 9 „la grande“ (velký).  A+8=9 natural  Hru vyhrává strana, která je blíže hodnotě 9.

Sázky.

V baccaratu jsou pouze tři možnosti sázek. Na bankéře (banco), na hráče (punto) nebo na remízu. Účastnící si tedy vyberou jednu ze tří možností a vsadí. V případě výhry bankéře nebo hráče se vyplácí rovná sázka (vyplácí se vsazená hodnota). Při remíze se většinou vyplácí výhra v poměru 8:1 nebo 9:1. Vzhledem k vysoké hodnotě house edge je tato sázka nevýhodná.  Hodnoty minimálních sázek se podle typu hry liší, ale pořád se jedná o hru s velmi vysokými sázkami. V amerických kasinech se minimální hodnoty sázky pohybují kolem 20 dolarů, maximální sázky do 10 000 dolarů. Po domluvě hráčů s kasinem se však může hrát s neomezenými sázkami.

Strategie.

Na počátku to byla hra vysoce postavených, kterým spíše než o hazard šlo o společenskou akci. Samozřejmě, vysoké sázky měly u Baccaratu vždy své místo, činí ji totiž ještě zajímavější. S příchodem do společnosti dalších populárních kasinových her začaly vznikat teorie a strategie pro hru. V dnešní době jich existuje několik, např. 1-3-2-6 System Baccarat, Avant Dernier atd.

Hra.

Na začátku hry dealer zamíchá karty. Hraje se s 4 až 8 balíčky karet. Jeden s hráčů umístí karty do sáněk. Jakmile jsou ukončeny sázky, dealer rozdá každému dvě karty. Podle pravidel a situace se táhne třetí karta. Podle tažených dvou nebo tří karet se oznámí vítěz hry.  Baccarat je více společenskou zábavou, zvláště "Chemin de Fer" a "Baccarat Banque". Jejich průběh je velmi pomalý a drží se striktních pravidel a herních rituálů.  V amerických kasinech je označován jako „big money game“. Během několika minut je možné vyhrát či prohrát i miliony dolarů.

Baccarat, též Baccara je karetní hazardní hra. V Evropě je známa již od konce 15. století, kdy se za vlády Karla VIII. dostala z Itálie do Francie. Do Nevady přišla již v moderní podobě a upravena pro americký styl. V dnešní době existuje ve třech podobách. "Punto Banco, Chemin de Fer" a "Baccarat Banque" (nebo také deux tableaux). Jedná se o hru s velmi malou výhodou kasina (House Edge).

百家乐(或)是扑克游戏,亦是赌场中常见的赌博游戏之一。百家乐源于意大利,十五世纪时期传入法国,及至十九世纪时盛传于英法等地。时至今日,百家乐是世界各地赌场中受欢迎的赌戏之一。于澳门的赌场中,百家乐赌桌的数目更是全球赌场之中最多,下注金额与获利也占澳门赌场之冠。