HBO v ČR.

V ČR provozuje HBO společnost HBO Europe s.r.o. Programová skladba je i zde tvořena především vysokorozpočtovými filmovými trháky a původní, nejen seriálovou, tvorbou (z produkce HBO je např. populární Hra o Trůny)  Společnost HBO Česká republika v ČR kromě programu HBO provozuje ještě další filmové kanály, kterými jsou HBO2, HBO3 (dříve HBO Comedy), Cinemax, Cinemax2 a služby HBO OD (video na požádání) a HBO GO (on-line videotéka). Všechny programy HBO jsou dostupné také ve vysokém rozlišení (HD).  HBO zahájilo své vysílání v České republice v pátek 18. listopadu 1994 v 17:30 hod. Na Slovensku začalo HBO vysílat 1. dubna 1997. HBO tehdy představilo zcela nový produkt v oblasti kabelové televize, který se svým charakterem podstatně odlišuje od ostatních televizních kanálů. V začátcích HBO vysílalo pouze 6,5 hodiny denně.Od 1. října 1997 se vysílací schéma HBO rozšířilo na 18 hodin denně a od 1. října 1998 začalo vysílat nepřetržitě během víkendů (18 h po-pá, 24 h so-ne). V současnosti stanice HBO vysílá nepřetržitě. Od roku 2016 fungují v non-stop režimu (24 hodin denně, 7 dní v týdnu) všechny kanály z nabídky HBO.  Kanály HBO jsou dostupné všem divákům v České a Slovenské republice prostřednictvím nabídek satelitních, kabelových a IPTV operátorů.  Od roku 2008 má HBO Europe s.r.o centrálu v pražských Holešovicích na adrese Jankovcova 1037/49, 170 00 Praha 7. Aktuálním jednatelem HBO Europe s. r. o. je od 1. srpna 2016 Michal Mizera. Za obchodní operace na českém a slovenském trhu nově od 1. září zodpovídá Country Manager polské pobočky HBO Europe Michal Kozicki.

Program HBO.

Kromě filmových trháků a seriálů třetích stran je HBO proslulé obsahem vlastní produkce. Do této kategorie spadají kromě filmů a seriálů např. dokumentární filmy, filmové magazíny, portréty filmových celebrit, dokumenty z natáčení a koncerty světových i domácích hudebních hvězd.  HBO pravidelně pořizuje též práva na vysílání prestižních událostí ze světa filmu a zábavy – udílení Oscarů, Zlatých glóbů, Emmy či Evropských filmových cen či Filmových cen Britské akademie (BAFTA).  HBO na svých projektech velmi intenzivně spolupracuje s předními světovými vysílateli jako BBC, Sky nebo Rai.  Originální produkce HBO je často kriticky ceněna.

Česká produkce.

HBO vyrábělo společně s produkční společností Total HelpArt T.H.A. zábavný pořad "Na stojáka". Prvním počinem HBO Česká republika v oblasti dramatické tvorby byl filmový debut režiséra Jaroslava Fuita "Dvojka". Následoval seriál "Terapie" s Karlem Rodenem v hlavní roli. V roce 2013 HBO uvedlo kritikou i diváky velmi dobře přijaté třídílné drama "Hořící keř". Zatím poslední velkou původní tvorbou HBO je seriál "Pustina".

HBO Go.

Vedle klasického televizního vysílání umožňuje HBO sledovat svojí nabídku také přes online službu HBO Go. Ta podobně jako Netflix, Disney+ či Amazon Prime nabízí za měsíční předplatné divákům přístup do knihovny všech aktuálně vysíláných filmů a seriálů a všech produkcí od HBO. Služba HBO Go dříve fungovala automaticky s předplatným HBO zakoupeným od operátorů, v listopadu 2017 spustilo HBO možnost objednat si přístup do HBO Go napřímo, i bez nutnosti smlouvy s operátorem. Služba je dostupná na webu www.hbogo.cz a také jako aplikace pro mobilní telefony, tablety a vybrané chytré televize.

HBO (Home Box Office) je komerční televizní stanice. Byla založena v roce 1972 v USA. Vysílání HBO je zpoplatněné a stanice se soustřeďuje zejména na filmovou a seriálovou tvorbu.

HBO(英语:Home Box Office的缩写,直译为家庭票房)是一个美国的付费有线和卫星联播网,为华纳媒体公司所拥有,由Home Box Office公司负责营运。HBO主要播出曾在戏院放映的电影和独立制播的电视系列剧,此外也有为电视而制作的电影、纪录片、拳击赛,以及偶尔播出的喜剧脱口秀和演唱会特别节目。


Taxonomie.

Perutýn ohnivý je dnes zpravidla řazen do čeledi ropušnicovití (Scorpaenidae), rodu perutýn ("Pterois"). Platným vědeckým jménem je "Pterois volitans" (Linné, 1758), ačkoliv Linné popsal stejný druh rovněž jako "Gasterosteus volitans", tedy jako zástupce rodu koljuška ("Gasterosteus"). Temminck a Schlegel v roce 1843 použili chybně pro perutýna ohnivého názvu "Pterois lunulata", ten je však dnes označením pro zcela jiný druh, česky označovaný jako perutýn pestrý.  Vlivem pokroku molekulární fylogenetiky je možné nahlédnout i do evoluce perutýnů. Zdá se, že perutýn ohnivý tvoří spolu s blízce příbuzným druhem "Pterois miles" v rámci rodu "Pterois" samostatnou vývojovou větev (někdy označována jako "„Pterois“ clade"). Tyto druhy se pravděpodobně oddělily před 2,4-8,3 miliony lety na základě procesu speciace, a to buď "alopatrické" (tzn. druhy byly zcela odděleny neznámou bariérou) nebo "parapatrické" (došlo k částečnému oddělení). Je však také možné, že "P. volitans" a "P. miles" nejsou dva druhy, ale pouze jeden, v rámci něhož však došlo k vytvoření dvou populací s mírně odlišnými geny (konkrétně proces třídění linií).

Popis.

Jedná se o rybu s typicky načervenalým zbarvením, které narušuje bílé pruhování. Toto zbarvení slouží jako maskování, ale také jako výstraha potenciálním predátorům, že je jedinec jedovatý. Dorůstá délky přes 30 cm, výjimečně až 38 cm. Maximální zaznamenaná hmotnost jedince byla 1,2 kg a maximální věk 10 let. Jeho tělo je kolem celého těla vybaveno ploutevními paprsky. Tam, kde se dotýkají kůže, se nacházejí jedové žlázy, ze kterých vylučují jedovatý sekret. Tyto paprsky jsou přeměněnými ploutvemi a s jejich pomocí ryba vypadá větší, čehož využívá v ohrožení. Tehdy se ryba zastaví a roztáhne ploutevní paprsky, čímž opticky zvětší svojí velikost a připraví bodce s jedem.

Jed.

Perutýn ohnivý vylučuje z jedových žláz na konci hřbetní, břišní a řitní ploutve toxin (ze skupiny ichthyotoxinů, tedy toxinů ryb). Celkem je těchto žláz na těle 17-18, nejvíce na hřbetu. Samotným jedem je zřejmě určitý protein o molekulové hmotnosti 150 000 Daltonů, ale tekutina obsahuje také acetylcholin s neurotoxickým účinkem a rovněž další toxin s účinkem na nervosvalový přenos vzruchů. Byl však také detekován jeden jed nebílkovinného složení. Nebezpečný ichthyotoxin je možné pro výzkumné účely odebrat pouze z živého perutýna, po jeho smrti se toxin rozpadá.  Člověk s jedem nejčastěji přijde do kontaktu, když čistí jejich akvárium nebo s rybami manipuluje. Pokud zasáhne člověka, způsobuje značnou bolest, nejintenzivnější v první hodině až hodině a půl, ale trvající až 6-12 hodin. Vzácně může bolest vytrvat až čtyři dny, v některých případech až měsíc. Zasažený člověk se začne silně potit, trpí bolestmi a mohou se u něj objevit i dýchací potíže. První pomocí je obvykle ponoření zasažené části do 45 stupňů Celsia horké vody, což umožňuje snížit bolest a pomáhá inaktivovat jed. V některých případech však horká voda nevykazuje účinek. Odborníci dále doporučují odstranit zasaženou pokožku a případné zbytky jedových trnů z ryby, aplikovat vakcínu proti tetanu a použít antibiotika a analgetika. Pokusy naznačují, že vhodným protijedem je toxin z odrance pravého.

Potrava.

Perutýn ohnivý je dravá ryba, které loví převážně malé rybky, korýše, krevety, kraby či garnáty za šera, kdy je v oblasti korálových útesů aktivita života nejvyšší. Denní tvorové se stahují do nocovišť, kdežto noční začínají být aktivní. Toto nahromadění života klade minimální nároky na výdej energie perutýna, který vyčkává na svou kořist. Ve většině korálových společenství se jedná o dravce na vrcholku potravního řetězce. Nejvíce kořisti uloví během první hodiny své večerní aktivity. K rybě se pomalu přiblíží a následně velmi rychlým otevřením tlamy nasaje vodu i s kořistí do jícnu, kde je voda následně vyloučena a ponechána pouze kořist. Jedná se o akt často tak rychlý, že okolní rybky v hejnu ani nepostřehnou první útok.  V otevřených vodách byla pozorována i další technika lovu. Perutýn vyčkává nedaleko mořské hladiny a parazituje na unikajících rybkách lovených jiným predátorem.  Mláďata perutýna denně spořádají v průměru 5,5 až 13,5 gramu potravy, dospělý jedinec pak až 14,6 gramu. Pokud je nasycen, nemusí perutýn jíst po dobu přesahující až 24 hodin. Perutýn se chová kanibalisticky, tj. požírá mláďata vlastního druhu, pokud na ně narazí.  Perutýni jsou napadání žraloky, murénami anebo loveni lidmi.

Rozmnožování.

Perutýn je samotářská ryba, která se do společnosti dalších jedinců vydává pouze v období reprodukce. V tomto období většinou jeden sameček vytvoří skupinu se 3 až 8 samičkami. V období reprodukce mění svůj vzhled. Samečkové tmavnou a jejich pruhování částečně mizí, jejich povrch je pak méně různorodý. Oproti tomu samičky v době zralosti vajíček blednou. V oblasti břicha a tlamy mají pak až stříbrně bílou barvu.  Se začátkem stmívání se začne sameček dvořit. Jakmile si najde samičku, která opětuje jeho dvoření, vydají se spolu blíže mořské hladině, kde dojde k pohlavnímu aktu. Samička uvolňuje do vody dva svazky s velkým množstvím vajíček (2000 až 15 000), která jsou oplodněna mlíčím vypouštěným samečkem. Oplodněná vajíčka jsou následně unášena mořskými proudy do širokého okolí. Zpočátku jsou spojena k sobě a až časem se rozdělí na menší celky.  Přibližně 12 hodin po oplodnění vajíčka se začne tvořit embryo. Za 18 hodin vzniká hlava a oči a za 36 hodin již vzniká celá larva. Po čtyřech dnech již larva může sama velmi dobře plavat a přijímat samostatně potravu.

Výskyt.

Perutýn ohnivý se vyskytuje v teplých tropických mořských vodách v oblasti Indického a Tichého oceánu, kde žije mezi korálovými útesy. Obývá tak pobřežní vody od Nového Zélandu a Austrálie, přes Malajsii, Japonsko až po Jižní Koreu. Vyskytuje se přibližně do hloubky 50 metrů. Na západ od Sumatry až do Rudého moře se perutýn ohnivý nevyskytuje, ačkoliv je z této oblasti často hlášen pro svou podobnost s perutýnem "Pterois miles". Také nálezy z Mosambiku zřejmě souvisí s druhem "P. miles". Přes den je perutýn schovaný ve skalních dutinách, pod převisy, či v jiných vhodných úkrytech. Pokud se cítí ohrožen, začne předvádět svoje paprskové ostny vyzbrojené jedem.  Od roku 1992 se vyskytuje jako nepůvodní druh v oblasti Key Biscayne na Floridě, kam se dostal během hurikánu Andrew, který poškodil soukromá akvária ve zdejším oceanáriu, ze kterých uniklo 6 kusů. Během let 2004 až 2006 došlo až k 50 % nárůstu jeho populace. U pobřeží Severní Karolíny se mezi lety 2004 až 2008 dokonce zdesetinásobila. Odborníci zatím nevědí, jaké dopady to bude mít na zdejší ekosystém. Z této oblasti se začal druh rychle šířit a v současnosti je možné se s nimi setkat na východním pobřeží Spojených států od Floridy až po New York, včetně pobřeží Bahamských ostrovů, kde jako nový invazivní druh začíná narušovat potravní řetězec, a decimovat tak přirozený ekosystém. Směr tohoto rozšíření je značně urychlen mořským prouděním v oblasti, kdy postupující Golfský proud odnáší vajíčka z Floridy do severnějších oblastí. Předpokládá se, že se bude jednat o největší ekologickou katastrofu invazním druhem v oceánu, kterou člověk způsobil.

Hospodářský význam.

Perutýn ohnivý je velmi ceněnou rybou v gastronomii a je považován za vyhlášenou pochoutku. Pro její přípravu je ale nutné umět odstranit jedové žlázy. Perutýn ohnivý se také často chová v mořských akváriích jako dekorační ryba. Roční obrat z jejich prodeje přesahuje miliardu amerických dolarů. Jejich chov je poměrně nenáročný a ryba si rychle na nové podmínky zvykne. Jediným úskalím je rozmnožování, které je v zajetí nanejvýš složité.  V oblasti Karibiku se předpokládá, že přemnožení perutýna a následný rozvrat ekosystému bude mít nepříznivý dopad na místní rybáře a oblibu oblasti mezi potápěči, což povede ke ztrátě příjmů.

Perutýn ohnivý ("Pterois volitans") je jedovatá dravá ryba z čeledi ropušnicovitých (Scorpaenidae) žijící v Indickém, Tichém a nejnověji i v Atlantském oceánu, a to převážně v mělkých vodách a na korálových útesech. Pro člověka není jeho jed obvykle smrtelně jedovatý, ale zasažení bývá značně bolestivé s dlouhotrvající rekonvalescencí. Perutýn využívá jed pouze k sebeobraně, a pokud není ohrožen, sám neútočí.

魔鬼蓑鲉("Pterois volitans"),又名翱翔蓑鲉(鲉音同由),是蓑鲉属的模式种,是一种珊瑚礁鱼,和多种蓑鲉亚科鱼类常因其特殊外型一同被称作狮子鱼(但与狮子鱼科之鱼种并非近缘)、蝴蝶鱼、红须鱼。


Charakteristika.

Medvědí ostrov má tvar trojúhelníka směřujícího na jih. Rozloha ostrova je 178 kilometrů čtverečních a jeho délka v severojižním směru je asi dvacet a šířka přibližně 15,5 kilometru. Jižní část ostrova je hornatá s množstvím kopců s plochými vrcholy pohybující ve výšce mezi 360–440 metrů nad mořem. Na východě ostrova se nachází pohoří "Miseryfjellet" s vrcholy "Urd" (536 m n. m.), "Vardan" (462 m n. m.) a "Skuld" (454 m n. m.), dalšími pohořími jsou "Antarcticfjellet" na jihovýchodě a "Fuglefjellet", "Hamburgfjellet", a "Alfredfjellet" na jihozápadě. Severní část ostrova je rovinatá.  Průměrná teplota se v lednu pohybuje kolem −7,9 °C a v letních měsících okolo +4,4 stupňů Celsia. Průměrné roční srážky se zde pohybují kolem 350 milimetrů za rok. Polární noc zde trvá od 8. listopadu do 3. února a polární den od 2. května do 11. srpna. Jedinými obyvateli Medvědího ostrova je asi deset zaměstnanců místní meteorologické a rádiové stanice na severu ostrova v Herwighamne.

Dějiny.

Ostrov byl objeven 10. června roku 1596 Barentsovou expedicí. Protože se jejím členům podařilo zde zabít ledního medvěda, byl ostrov pojmenován "Medvědí ostrov". Ostrov byl zmapován švédskými a norskými výzkumníky.  V minulosti se ostrov stával základnou pro ruské a norské velrybáře, kteří zde přezimovávali. Trvalé osídlení zde nebylo až do roku 1916, kdy se na ostrově krátce těžilo uhlí.  Během druhé světové války a později i za studené války byly vody kolem Medvědího ostrova strategicky důležité pro lodě plující z Atlantiku do Murmansku a dalších přístavů v Bílém moři. Ačkoliv nebyly Špicberky během druhé světové války nikdy okupovány nacistickým Německem, tak zde Němci postavili několik meteorologických stanic. Roku 1941 byla na Medvědím ostrově umístěna radiostanice. Ve vodách kolem Medvědího ostrova německé síly několikrát zaútočily na atlantské konvoje s dodávkami pomoci pro Sovětský svaz. Konvoj PQ-17 zde v červnu 1942 utrpěl těžké ztráty. Vody jižně od ostrova byly dějištěm mnoha námořních bitev roku 1943. V listopadu 1944 Sovětský svaz navrhl zrušení "Špicberské smlouvy" se záměrem získat kontrolu na Medvědím ostrovem. Nicméně vyjednávání s norskou vládou v exilu však nevedlo k jejímu souhlasu až do konce války a sovětské návrhy nebyly nikdy realizovány. Sovětský svaz a později Rusko si však na Špicberkách udržovaly svou přítomnost.  7. dubna 1989 se 180 km jihozápadně od ostrova potopila sovětská jaderná ponorka K-278 Komsomolec. Vrak leží na souřadnicích 73° 46,3' severní šířky a 13° 15,9' východní délky a do okolí stále uniká radioaktivita.

Medvědí ostrov (norsky ) je ostrov patřící Norskému království. Na ostrově je umístěna meteorologická stanice. Nachází se v Severním ledovém oceánu mezi samotným Norskem a Špicberky, s nimiž vytváří administrativní oblast "Svalbard". Rozloha ostrova je 178 km2. V roce 2002 byl celý Medvědí ostrov s výjimkou 1,2 kilometru čtverečních kolem norské meteorologické stanice v Herwighamne vyhlášen přírodní rezervací, jejíž území sahá až čtyři námořní míle (7,4 kilometrů) do moře.

熊岛(),挪威在北冰洋内一岛屿,位于巴伦支海西缘,北角和斯瓦尔巴群岛航线的中途,面积178平方公里,无常驻人口。


Členové řádu.

Celkem bylo pět členů řádu Istari:

Gandalf.

Gandalf Šedý (později Bílý, ve Valinoru zvaný Olórin a elfy nazýván Mithrandir) byl podle valinorského postavení druhý nejvyšší člen řádu Istari. Patřil do domu Irmova, učil se u Nienny a jako třetího vyslance si jej vyžádal sám Manwë. Varda však už tehdy nesouhlasila s tím, aby byl považován za třetího.  Do Středozemě přijel jako poslední, zhruba když byly zpozorovány první známky povstávajícího stínu, opětné objevení a šíření se zlých tvorů. Círdan v něm rozpoznal nejmoudřejšího z řádu a předal mu Naryu, Prsten ohně, s mocí povzbuzovat ostatní k boji proti zlému a probouzet víru v naději. Gandalf cestoval po Středozemi, ale nezajímala ho příliš centra moci stojící proti Sauronovi vyjma časů jejich slabosti. Spíše se přátelil s elfy a dalšími dobrými bytostmi, jejichž přirozenou hodnotu vnímal. Zkoumal jejich srdce a povzbuzoval je k odvážným činům. Byl ostražitý vůči známkám probouzení Nepřítele. Seznámil se s hobity a nakonec objevil Jeden prsten. Vedl Společenstvo prstenu a ve chvíli nebezpečí se pro dobro ostatních obětoval, postavil se proti Balrogovi v Morii a poté, co jej zahubil, zemřel také.  Byl však znovu vzkříšen a posílen, aby dokončil své poslání. Stal se Gandalfem Bílým a vzhledem ke zradě a pádu Sarumana hlavou řádu Istari. Velel armádám Západu ve Válce o Prsten a především jeho strategií a zásluhou se nakonec podařilo Saurona porazit. Pak odplul za Moře.

Saruman.

Saruman Bílý (jméno pochází od Seveřanů s významem „dovedný muž“, Curunír 'Lân v sindarštině, Curumo v quenijštině) byl hlavou řádu Istari, prvním z vyslanců, z Aulëho lidu. Mezi jeho přednosti patřily dovedné ruce, schopnost odhalovat tajemství a jeho přesvědčivý hlas. Nejprve cestoval po Východě a pak se usadil v Orthanku v kruhu Železného pasu. Nejvíce studoval Sauronovy praktiky a proto se stal předsedou Bílé rady.  Saruman se stal pyšným a netrpělivým, miloval moc a snažil se Saurona odstranit silou a vychytralostí, bez ohledu na ty, v jejichž prospěch měl konat, a padl do jeho pasti. S žárlivostí pohlížel na Gandalfa, až tyto jeho pocity vyústily v utajenou a pak i zjevnou zlovůli. Nakonec sám pěstoval skřety a zaútočil na svého souseda, Rohan. Po porážce jej Gandalf sesadil, zlomil mu hůl. Saruman odmítl nabízené druhé šance a nakonec zcela pokořen zahynul rukou Červivce, potlačovaného otroka. Jeho duch odešel ze Středozemě a již se do ní nevrátil.Saruman, jakožto Maia, ve skutečnosti nezemřel, ale jeho nahý duch se nyní bez jakékoliv moci potácí po Středozemi.

Radagast.

Radagast (jméno je ve starém númenorejském jazyce a znamená „pečovatel o zvířata“, ve Valinoru jej zvali Aiwendil) nepatřil mezi tři původně vybrané vyslance, byl až čtvrtý. Radagast měl mnohem menší moc a moudrost než Gandalf. Sarumanovi jej „vnutila“ Yavanna, která ho prosila, aby jej vzal s sebou. Velmi jí záleželo na tom, aby mezi Istari patřil někdo se zvláštní láskou vůči věcem, které stvořila. Tato informace pocházející z "Nedokončených příběhů" je poněkud v rozporu s tím, že v "Silmarillionu" se říká, že Saruman byl první a Radagast přišel až po něm.  Radagast se usadil v Rhosgobelu na okraji Temného hvozdu. V příběhu hrál jen drobnou úlohu, když jej Saruman využil k tomu, aby Gandalfa vlákal do pasti. Jinak jím opovrhoval. Radagast ale, i když byl manipulován, jednal v dobré víře, splnil Gandalfovo přání a poslal do Orthanku posla, díky čemuž byl Gandalf vysvobozen. Celkově Radagast selhal, zanedbal hlavní poslání, opustil elfy i lidi a trávil svůj čas s divokými zvířaty. Někteří ovšem říkají, že právě to byl úkol, který mu uložila Yavanna.

Modří čarodějové.

V knize "Pán prstenů" vystupují tři čarodějové, Gandalf, Saruman a Radagast. První narážka na další dva zde zazněla z úst Sarumana, který se v hněvu zmínil o prutech Pěti čarodějů. Počet pěti je potvrzen i v dodatcích v Návratu krále, není zde ale řečeno nic bližšího. V roce 1956 Tolkien v dopise uvedl, že jména a příběhy zbylých čarodějů neexistují ani v jeho poznámkách. V dalším dopise z roku 1958 Tolkien opakuje, že o příběhu těch dvou nic neví, a obává se, že selhali, byť jiným způsobem než Saruman a stali se zakladateli tajných kultů a 'čarodějných' tradic, které přežily Sauronův pád.  Podrobnější informace lze najít v knize "Nedokončené příběhy", kde je v eseji o Istari zmíněno, že tito čarodějové na Západě (ve Středozemi) neměli jména, protože odešli s Curunírem na východ, odkud se nevrátili. Říkalo se jim jen "Ithyn Luin", „Modří čarodějové“. V této knize je představen i další zajímavý materiál se stručným popisem rady Valar, na níž byli vybráni jednotliví vyslanci. Původní rozhodnutí bylo poslat tři vyslance. Alatar, první z Modrých čarodějů, předstoupil na radě jako druhý z vyslanců (po Curumovi), poslal ho Oromë. Později si nad rámec původního počtu tří vzal Alatar svého přítele Pallanda. J. R. R. Tolkien ho přiřadil též k Oromëmu, i když původně přemýšlel i o jeho zařazení k Mandosovi a Nienně. Christopher Tolkien spatřuje důvod této volby v tom, že Oromë ze všech Valar nejlépe znal vzdálené končiny Středozemě. Jméno Pallando podle Christophera Tolkiena patrně vychází ze slova "palan" („z dálky“), nacházející se například ve slově palantír.  Další odlišnou verzi publikoval Christopher Tolkien v knize "The Peoples of Middle-Earth" na základě poznámek svého otce, které dříve nebyl schopen interpretovat. Příjezd Modrých čarodějů v ní je na rozdíl od předchozích kladen už do Druhého věku, do času, kdy přijel i elf Glorfindel. Jsou jmenováni Morinehtar a Rómestámo, v angličtině Darkness-slayer a East-helper (což lze přeložit jako „Zabíječ temnoty“ a „Pomocník východu“). Jejich úkolem bylo zaskočit Saurona tím, že budou pomáhat lidem, kteří odmítají uctívání Melkora, podporovat vzpoury, rozbroje a zmatky na dalekém Východě. Po Sauronově prvním pádu hledali místo, kde se skryl (ale v tom selhali). Měli silný vliv na historii Druhého a Třetího věku, bránili Sauronovi přečíslit Západ.

Čarodějové (quenijsky Istari, tj. Moudří) ve fantasy příbězích ze Středozemě J. R. R. Tolkiena jsou skupinou pěti vyslanců z Nejzazšího Západu poslaných Valar, aby pomohli svobodným národům čelit Sauronovu stínu.

巫师(英语:Wizard)即埃斯塔力(Istari),是J·R·R·托尔金奇幻小说《魔戒》里中土大陆的一支种族,本为居住在维林诺的迈雅,后于第三纪元被派来中土大陆协助对抗黑暗魔君索伦。共有五位:白袍巫师萨鲁曼(Saruman)、灰袍巫师甘道夫(Gandalf)、褐袍巫师瑞达加斯特(Radagast)及两位蓝袍巫师罗密斯达奴(Rómestámo)和摩列达(Morinehtar)。巫师们与艾尔达精灵王者一同组建了圣白议会(White Council)。


Historie.

Přestože limské metro je poměrně mladé (jeho první a zatím jediný úsek byl otevřen v roce 2003), první návrhy se objevovaly již ve studii konsorcia "METROLIMA" z let 1972 a 1973. Projekt v ceně přes 300 milionů USD však v tehdejší situaci, kdy zemi sužovala ekonomická krize, uskutečněn nebyl. Teprve v druhé polovině let osmdesátých (1986) se opět situace pohnula. Vládním dekretem č. 001-86 MIPRE byla zřízena organizace "Autoridad Autónoma del Proyecto Especial Sistema Eléctrico de Transporte Masivo de Lima y Callao", která měla za úkol ještě upřesnit, jak bude systém městské dráhy vypadat. Nakonec se začalo na počátku 90. let s výstavbou, která byla ovšem několikrát přerušena. První zkušební vlaky vyjely na trať v roce 1995, avšak normální provoz, který měl následovně začít, byl neustále odkládán. Dobudovaný úsek zatím tvoří pouze polovinu plánované linky, a to její jižní část (stále chybí úsek o zhruba dvojnásobné délce přes centrální a severní část města). Cestující se mohli metrem svézt již 18. února 2003, avšak provoz byl vzhledem k nedostatku finančních prostředků od července 2003 do ledna 2004 přerušen.  Současný projekt tak počítá výhledově se sítí sedmi linek (existovala ale i jiná schémata, například síť s pěti linkami), které zajistí dopravu po celém městě. Výstavbu dalších úseků, hlavně dobudování první linky 1 do centra města a pak také prvního úseku linky 2 zajistí investoři hlavně ze Španělska, Japonska, Německa a Itálie. Vláda Peru již dohodla jistá partnerství jednak s veřejným sektorem, jednak se španělskou vládou.

Vozový park.

S cestujícími běžně jezdí elektrické pětivozové soupravy, dlouhé celkem 107 m. Jejich výrobcem je Ansaldo Breda, napětí v troleji je jmenovitých 1500 V.  V roce 2016 začaly dodávky další řady vozidel, určených pro linku 2 a větev linky 4, kde budou jezdit v automatickém režimu bez strojvedoucího. V roce 2014 bylo objednáno celkem 42 šestivozových souprav, jejichž výrobcem je Hitachi Rail Italy (nástupce firmy AnsaldoBreda), závod v Reggio di Calabria. Zatímco první souprava byla dodána v září 2016 do Peru, jiná souprava podstupovala typové zkoušky na Železničním zkušebním okruhu v Cerhenicích.

Metro v Limě () tvoří významný druh dopravy v hlavním městě Peru. V současné době existuje jediná linka o délce 9,8 km a sedmi stanicích, nachází se ve východní části města. Na rozdíl od ostatních měst zde metro není vedeno primárně v tunelu, ale na vyvýšených estakádách, jako například na některých úsecích je metro v Ciudad de México.

利马地铁()是秘鲁首都利马的地铁系统。目前,利马地铁只有1号线,全长34.6公里,共26个站。1号线拥有32节车厢和7个站台。由于乘客运量不足,长期运营的支出难以收回,加上意大利政府的2.26亿合资被指控为贿赂,该线路的通车拖延了将近20年。


Život.

Narodil se v německém Mindenu. Jeho prarodiče byli Židé. I když Franz Boas později odmítal jak antisemitismus, tak konverzi ke křesťanství, ve skutečnosti se za Žida nikdy nepovažoval. Již od mateřské školy projevoval zájem o historii. Vydal mnoho publikací na různorodá témata. Původním vzděláním byl přírodovědec, vystudoval geografii a fyziku (doktorát obhájil v roce 1881 ) a matematiku na univerzitách v Heidelbergu, Bonnu a Kielu.  Rozhodující převrat v jeho životě znamenala účast na expedici do Baffinovy země v roce 1883, kde se věnoval výzkumu eskymácké kultury. Na základě svých výzkumů prokázal, že eskymácká kultura není mechanicky determinována přírodním prostředím, ale že různé skupiny Eskymáků kontrolují a využívají podobné přírodní prostředí odlišným způsobem. Kontakt s eskymáckými kulturami jej natolik ovlivnil, že po návratu do Německa začal pracovat v Královském etnografickém muzeu v Berlíně a jako soukromý docent přednášel na zdejší univerzitě. Od roku 1895 prováděl Boas jako jeden z prvních antropologů systematický průzkum indiánů severozápadního pobřeží Ameriky. Studoval zde kmeny Cimšjanů, Tlinkitů, Haidů, Nutků, Selišů, Bellakulů aj. Ve středu jeho zájmu stál především kmen Kwakiutlů z ostrova Vancouver. Hlavním předmětem Boasových výzkumů byla mytologie, folklór, jazyk a umění. Spolu s E. Goddardem má osobní podíl na vzniku nejvýznamnějšího časopisu pro výzkum amerických domorodých jazyků, Mezinárodního časopisu americké lingvistiky  Vedle Boasových terénních výzkumů je významná i jeho činnost organizátorská a pedagogická. Boas v roce 1887 založil časopis Science, organizoval antropologické sbírky pro chicagskou světovou výstavu (1893) nebo modernizoval časopis American Anthropologist (1898). Byl jedním ze zakladatelů Americké antropologické společnosti, působil jako správce antropologických sbírek v Americkém muzeu přírodní historie. V roce 1889 stanul v čele nově založené katedry antropologie na Kolumbijské univerzitě, která se za jeho života stala centrem moderních antropologických výzkumů.

Dílo.

Na rozdíl od francouzských sociologů se Boas nezabýval teoretickými úvahami, ale kladl důraz na empirický výzkum. Byl ovlivněm představiteli difuzionismu, zejména Fridrichem Ratzelem, ale stýkal se i s evolucionisty Adolfem Bastianem a Edwardem Taylorem. V roce 1886 odešel do USA, kde působil na několika vysokých školách. Franz Boas zavedl v americké antropologii interdisciplinární přístup, založený na datech z archeologie, etnografie, jazykovědy a fyzické antropologie. Kulturu Boas chápe jako komplex, složený z kulturních znaků, který se přizpůsobuje změnám přírodního prostředí. Tento synchronní přístup spojuje s důrazem na historii jednotlivých kulturních fenoménů. Boas neusiloval o sestavení vývojové řady od nejjednoduššího k nejsložitějšímu, jak se o to snažili evolucionisté (např. Herbert Spencer), ale o analýzu společného původu společenství, které se vyznačovaly obdobnými kulturními znaky. Každá kultura je proto považována za jedinečný sociální útvar, který má svou vlastní historii.  První vážný útok na základy evolucionismu učinil Boas ve své slavné přednášce Omezení komparativní metody v antropologii, se kterou vystoupil na vědeckém sympoziu v roce 1896. Zdůraznil zde, že podobnost kulturních prvků není důkazem jejich historických vztahů. Realističtější přístup při zkoumání jednoty kulturních procesů spočívá podle jeho názoru ve výzkumu historického původu konkrétních kulturních prvků. Boas zdůrazňoval lingvistický aspekt antropologického výzkumu. Jazyk pokládal za neodmyslitelnou součást studované kultury a prvořadé svědectví o jejím charakteru. Franze Boase můžeme považovat za zakladatele lingvistické antropologie. Boas tvrdil, že základním předpokladem úspěšného terénního výzkumu je antropologova znalost jazyka společnosti, kterou zkoumá. V názorech na předmět a cíl antropologických výzkumů byl Boas ovlivněn evropskou filozofií druhé poloviny 19. století, především novokantovstvím řešením vztahu přírodních a společenských věd. Proto Boas definuje kulturní antropologii jako historickou vědu, která se zabývá dějinami lidské společnosti : „Předmět antropologie vyžaduje historickou vědu, jednu z věd, jejichž zájem se koncentruje na pochopení individuálního fenoménu více než na ustanovení všeobecných zákonů, které budou nesmírně vágní“. Základní úkol antropologie vidí v rekonstrukci kulturní historie, objasnění příčin dynamiky kultury, pochopení podstaty sociálních vztahů a významu kulturních jevů v konkrétním historickém kontextu.  Boas rozlišuje dva základní typy faktorů, které ovlivňují vývoj kultury. První typ představují faktory „limitující“ (vnější a statické), které vystupují především jako vnější prostředí. Podle Boase geografické nebo ekologické činitele nepředstavují rozhodující determinanty kulturních procesů. Podstatně větší pozornost věnoval druhému typu faktorů, které vystupují jako „tvořivé“ (vnitřní a dynamické) a projevují se především jako tendence modifikovat převzaté kulturní prvky a reinterpretovat je v novém kontextu. Charakteristickým rysem Boasových výzkumů byla vždy snaha proniknout za oponu, která nás dělí od modelů jednání a myšlení cizích kultur a porozumět jim z perspektivy členů zkoumané společnosti. Tento přístup logicky vyústil v kritiku evropocentrismu, který považoval kulturu preliterálních společností za projev retardujícího nebo nevyspělého intelektuálního vývoje. Zprávy podávané například cestovateli proto Boas označoval za nepochopení a chybnou snahu hodnotit cizí kultury evropskými měřítky.  Boasův interdisciplinární přístup s důrazem na empirismus a terénní výzkum je dodnes charakteristický pro americkou kulturní antropologii. Ostře vystupuje proti pokusům koncipovat teorii kultury jako filozofický nebo logický systém založený na spekulaci. Základním východiskem jsou podle něho empirická data získaná prostřednictvím terénních výzkumů. Při výzkumu kultury proto rozpracoval přísně empirické metody induktivního charakteru, které mohou jako jediné podle něho sloužit jako základ konzistentní vědecké teorie. Mezi nástupce konfiguracionistické školy Franze Boase se řadí většina jeho žáků. Franz Boas a jeho studenti vnesli do americké antropologie novou metodologii a perspektivu. Jako profesor Kolumbijské univerzity vychoval tak významné představitele kulturní antropologie, jakými jsou Alfred Louis Kroeber, Robert Lowie, Edward Sapir, Melville J. Herskovits, Paul Radin, Ruth Benedictová.

Franz Boas (9. července 1858, Minden, Vestfálsko – 21. prosince 1942, New York) byl americký průkopník moderní antropologie. Často nazýván „otec americké antropologie“.

弗朗茨·博厄斯(,1858年-7月9日-1942年-12月21日),是德国裔美国人类学家,现代人类学的先驱之一,享有“美国人类学之父”的名号。他也是语言学家,美国语言学研究的先驱。他开创了人类学的四大分支:体质人类学、语言学、考古学以及文化人类学。如同许多当年的先驱者,他的学科训练来自其他学科;他获得物理学博士,并从事地理学的博士后研究。他将科学研究方法运用于人类文化与社会的研究,这个领域先前植基于围绕着奇闻轶事的巨型理论论述。


Historie.

Národní park Yoho byl založen v roce 1886 a je společně s Národním parkem Glacier, který byl založen ve stejný den, druhým nejstarším národním parkem v Kanadě. Rozvoj oblasti je neodmyslitelně spojen s Canadian Pacific Railway, železnicí, která protíná Kanadu od západního pobřeží k východnímu. Právě na území parku protíná železnice své nejvyšší místo – průsmyk Kicking Horse Pass, který se nachází ve výšce 1627 metrů. Než se vlak do takové výšky dostal, musel překonat obrovské stoupání zvané Field Hill, které dosahovalo až 4,5 %, a bylo tak nejprudším stoupáním na hlavní železniční trase v Severní Americe. Tento úsek byl dostavěn v roce 1884. V roce 1909 se pak vedení železnice po několika nehodách rozhodlo postavit místo přímé trasy tunely ve tvaru spirály, které dokázaly rozmělnit stoupání na přijatelných 2,2 %. V roce 1962 průsmyk Kicking Horse Pass a i celý park proťala také Transkanadská dálnice.

Field.

Je městečko o zhruba 300 obyvatelích nacházející se na železnici v údolí řeky Kicking Horse. Bylo vybudováno při stavbě železnice v roce 1884 a dostalo název po americkém podnikateli Cyrusi West Fieldovi, který se zasloužil o první telegrafní spojení mezi Evropou a Amerikou a který město před tím navštívil ve speciálním vlaku. Původně měl Field úlohu stanice pro lokomotivy, které pomáhaly při překonávání velkého stoupání do průsmyku Kicking Horse Pass, dnes je to centrum celého parku, kde se nachází návštěvnické centrum a několik hotýlků a hostelů.

Zajímavá místa.

V parku se nachází 28 vrcholů vyšších než 3000 metrů a 400 km turistických stezek. Pravděpodobně největší atrakcí parku jsou vodopády Takakkaw (název opět pochází z jazyku Cree a znamená „je to nádherné“), které jsou se svojí celkovou výškou 384 metrů (samotný volný pád má 254 m) druhými nejvyššími v Kanadě. Menší, ale o to mohutnější jsou vodopády Wapta, které se nacházejí na řece Kicking Horse. Na výšku mají 30 metrů, ale na šířku 152 m, takže připomínají Niagarské vodopády. Vyhlášenými jsou také jezera Emerald a O'Hara, přičemž to druhé je dostupné pouze pěšky nebo autobusovou dopravou. Kousek od jezera Emerald se nachází Přírodní most, kde si řeka našla cestu skrz stěnu. V parku se nalézá několik ledovců, z nichž nejznámějším je pravděpodobně Yoho Glacier. Atrakcí je i samotná železnice a to především její spirálovité tunely.

Národní park Yoho, jehož název pochází z jazyku kmene Cree a znamená úctu nebo také bázeň, se nachází na západní straně kanadských Skalnatých hor v provincii Britská Kolumbie. Na východě hraničí s národním parkem Banff. Hranici mezi parky tvoří hranice mezi provinciemi Britská Kolumbie a Alberta. Na jihu pak sousedí s národním parkem Kootenay. Společně se třemi provincionálními parky, Hamber, Mount Assiniboine a Mount Robson a národními parky Kootenay, Banff a Jasper tvoří Světové přírodní dědictví parků kanadských Skalnatých hor, za které byly prohlášeny organizací UNESCO v roce 1984.

幽鹤国家公园(英语:Yoho National Park)坐落于加拿大落基山脉,沿着北美洲大陆分水岭的西坡。它位于不列颠哥伦比亚的东部,南面是库特尼国家公园,东面与班夫国家公园毗邻。公园名称“Yoho”来自克里语,表示惊异。


Poloha.

Malé Karpaty jsou nejzápadnější pohoří karpatského oblouku, vybíhající jako dlouhý úzký klín do Karpatské kotliny. Táhnou se víceméně přímo ve směru jihozápad–severovýchod a ostře od sebe oddělují Vídeňskou pánev (resp. její část Záhorskou nížinu, na západě) a Malou Dunajskou nížinu (resp. Podunajskou nížinu, na jihovýchodě). Na severu přecházejí v Myjavskou pahorkatinu a na severovýchodním konci na ně směrově navazuje Považské podolie (údolí Váhu). Na opačném, jihozápadním konci (v Rakousku) na ně po přerušení Bruckou branou geologicky navazují Litavské vrchy (již součást alpské podsoustavy).

Geomorfologie Malých Karpat.

Malé Karpaty patří do skupiny tzv. nízkých vysočin (skupina horstev s výškovým rozpětím 300–800 m n. m.). I přes relativně nízkou nadmořskou výšku však vzhledem k tomu, že se zvedají ze širé roviny, působí mohutným dojmem a jsou zdaleka viditelné. To platí zejména pro styk pohoří s Podunajskou a Záhorskou nížinou, kde od úpatí vystupují o 450–550 výškových metrů.  Morfologické hranice Malých Karpat se Záhorskou a Podunajskou nížinou jsou ostré, na přechodu k Bílým Karpatům je hranice méně výrazná.  Slovenská část Malých Karpat se geomorfologicky dělí na čtyři základní podcelky – od severovýchodu Čachtické Karpaty (nejvyšší vrch Salášky 588 m n.m.), Brezovské Karpaty (Klenová 585 m), Pezinské Karpaty (Záruby 768 m) a Devínské Karpaty (Devínská Kobyla 514 m). Rakouskou část pohoří pak tvoří Hainburské vrchy ("Hainburger Berge", nejvyšší bod Hundsheimer Berg 480 m). Nejvyšších poloh pohoří dosahují výhradně Pezinské Karpaty, kde se kromě nejvyššího vrcholu Zárub nachází dalších 10 vrchů vyšších než 700 m (Vysoká 754, Vápenná 752, Čertův kopec 752 atd.) a dalších 19 vrchů vyšších než 600 m (viz seznam vrcholů v Malých Karpatech).  Kromě Brezovských Karpat se slovenské podcelky ještě dále člení na menší oblasti:  Pohoří lze rozdělit na několik výškových stupňů. Výšce 300 – 450 m n. m. odpovídají svahy pohoří na styku s nížinami a svahy říční erozní sítě. Stupni 450 – 550 metrů odpovídají zarovnané, málo rozčleněné plošiny, které charakteristicky dotvářejí ráz pohoří. Nejhojněji se vyskytují pod hlavním hřebenem, hlavně v oblasti Bílých hor. Výškový stupeň 550 – 768 m n.m. tvoří nejstarší zbytky reliéfu, v podobě výrazně modelovaných, kulisové uspořádaných hřebenů.  Dnešní povrchová tvárnost Malých Karpat je výsledkem dlouhotrvajícího působení geomorfologických procesů a symbiózou působení exogenní a endogenních sil.  Kromě plošin jsou velmi rozšířenou geomorfologickou formou údolí. Jsou orientovány převážně kolmo na směr pohoří; pouze některé jdou rovnoběžně s pohořím. Jejich průměrná hloubka na začátku dosahuje kolem 50 metrů. Lemované jsou mírnějším stráněmi. Směrem k úpatím vrcholů a směrem ke svým koncům se více zahlubují (dosahují hloubky 75 – 100 metrů).

Geologické poměry.

Malé Karpaty představují hrásťovou strukturu, která se nachází v severozápadní části Panonské pánve a odděluje od sebe Vídeňskou a Dunajskou pánev. Jádro hrásti představují komplexy krystalinických hornin předalpínskeho věku a jejich druhohorní obal, překrytý dvěma alpínskými příkrovovými jednotkami.  Mezi Jablonicí a Trstínem se pohoří dělí na dvě části: jižní a jihovýchodní se sestává hlavně z krystalického jádra s druhohorním obalem (tatrikum). Krystalinikum Malých Karpat se částečně liší od ostatního tatrika, člení se na spodní Pezinská-Perneckou a vrchní harmónskou sérii. Krystalinikum bylo původně tvořeno prvohorních sedimenty, během Hercynský vrásnění však byly přeměněny v důsledku intruzí žul na více místech na fylity. Žuly tvoří dva masivy: bratislavský a modřanský, které od sebe dělí linie krystalických břidlic mezi Pezinkem a Pernekem (tzv. Pezinská-Pernecká série). Také poměrně četné paleozoické bazické sopečné horniny byly přeměněny na amfibolity. V permu bylo území Malých Karpat souší. V triasu byla jeho část zaplavena mořem, v jeho průběhu se však několikrát vynořily, čímž se liší od ostatních jádrových pohoří Slovenska.  Severozápadní část Malých Karpat je tvořena hlavně příkrovem mezozoika. Jsou to hlavně triasové až křídové vápence a bazalty chočského a krížňanský příkrovu (jeho vysocká jednotka). Příkrovy jsou však porušeny postkřidovými zpětnými přesmyky. Vyskytuje se zde i sedimentární obal tatrika a popříkrovové svrchnokřídové a neogenní sedimenty. Tatrický obal tvoří čtyři jednotky (Devínska kuchyňská kadloubecká a solírovská). Z podloží tatrika zde vystupují i horniny infratatrika, které reprezentuje borinská a orešianska jednotka.  Podél okrajů pohoří na některých místech vystupují i paleogénní a neogenní horniny, které byly zabudovány do jeho stavby při otevírání Vídeňské a Dunajské pánve ve středním miocénu.  Vodní toky vytvořili v pohoří četné doliny, v horních částech se zachovaly široké náhorní plošiny s vystupujícími izolovanými vrchy a krátkými hřebeny.

Kras Malých Karpat.

Jednou ze zvláštností Malých Karpat je jejich kras. Na relativně malé ploše pohoří vyniká bohatstvím krasových jevů. Malokarpatský kras zabírá plochu téměř 180 km.  Kras v Malých Karpatech je zastoupen podzemním, ale i povrchovým krasovým fenoménem. Jeho příkladem je několik vyvěraček a vodních toků krasového charakteru (vyvěračka nad Limbachem, potok nad Měděnými hamry, Stupavský potok, vyvěračka Mariáš u Dobré Vody, vyvěračky v Sološníckém údolí). Značný počet povrchových krasových jevů nacházíme v Plaveckém krasu, Kuchynsko-orešanskom krasu a Smolenickém krasu (zde se ve stejnojmenné údolí nachází i jediný vodopád Malých Karpat - Hlbočiansky).  Podzemní kras má zastoupení v podobě několika jeskyní a závrtů. Mnoho krasových jam a jeskyní je v pásu vápenců Vápenná, na planině Báborská a na planině Pohanská. Několik z jeskyní jsou významnými paleontologickými a archeologickými nalezišti, např. Děravá skála nad Plaveckým Mikulášem nebo jeskyně Pohanská na stejnojmenném kopci nad Plaveckým podhradím. Na východním úbočí pohoří jsou krasové jevy v okolí Lošonce a Smolenic (s jedinou veřejnosti přístupnou jeskyní Malých Karpat – Driny).  K nejvýznamnějším, ale veřejnosti nepřístupným jeskyním, patří Děravá skála, Tmavá skála, Čachtická jeskyně a jeskyně podél Borinského potoka.

Hydrologické poměry.

Vodní toky území Malých Karpat patří výlučně do povodí Dunaje a jeho přítoků (Morava, Váh). Severozápadní úbočí odvodňuje Myjava s přítokem Brezovský potok, dále Rudava, Malina, Suchý potok, Stupavský potok (vše přítoky Moravy). Malou část území na jihu odvodňuje potok Vydrica, protékající skrz pohoří na území Bratislavy a ústící přímo do Dunaje. Do Malého Dunaje pak ústí potok Černá voda, který odvodňuje jihovýchodní svahy. Sběrnicí vod z východních svahů Malých Karpat je říčka Dudváh s přítoky Gidra, Parná, Trnávka, Blava, Holeška nebo Jablonka.

Klimatologické poměry.

Klimatický charakter Malých Karpat vyplývá z jejich téměř kolmé polohy na převažující severozápadní proudění vzduchu v této oblasti. Vzhledem k přízemnímu proudění v oblasti Devínské a Lamačské brány patří okolí Bratislavy k největrnějším místům nižších poloh na Slovensku. Malé Karpaty povětrnostně patří do teplé až mírně teplé oblasti s průměrnými lednovými teplotami kolem –3 °C a červencovými 18 – 20 °C; průměrná roční teplota dosahuje 7 – 9 °C. Průměrný úhrn srážek představuje kolem 650 – 900 mm; nejvýraznější je na svazích vrchů, směrem do nížin klesá na 600 – 650 mm.

Rostlinstvo a živočišstvo.

Fytogeograficky Malé Karpaty oatří do oblasti předkarpatské (panonské) flóry s převažujícím zastoupením teplomilných rostlin. Slabě zastoupeny jsou nížinné druhy, které zde nemají vhodné stanoviště. Z lesních porostů převažují dubohabrové lesy v nižších polohách; vyšším polohám zcela dominují bučiny, místy přecházející do jasanového-javorových lesů. Z jehličnatých stromů jsou zastoupeny jedle bělokorá ("Abies alba") nad Modrou, tis ("Taxus") v okolí Plaveckého Mikuláše a borovice lesní ("Pinus sylvestris"), sekundární vysazená zejména na západním předhůří.  Povaha rostlinného pokryvu ovlivňuje pestré geologické složení. Vzhledem k tomu, je území Malých Karpat považovány v mnoha ohledech za endemickou lokalitu. Roste zde množství druhů, neznámých z jiných oblastí Slovenska. Z fytogeografického hlediska je zajímavá oblast vrchu Devínská Kobyla u Bratislavy, zejména její jižní svahy. Vyskytují se zde teplomilné druhy, např. koniklec načernalé ("Pulsatilla nigricans"), koniklec velkokvětý ("Pulsatilla grandis") divizna tmavočervený ("Verbascum phoeniceum"), len chlupatý ("Linum hirsutum"), řešetlák skalní ("Rhamnus saxatilis"), více druhů čeledi vstavačovitých ("Orchidaceae") a další druhy. Hojný je výskyt trav.  Jinou významnou lokalitou se svébytnou flórou (i faunou) je kopec Sandberg (260 m n. m.) nad Devínskou Novou Vsí s pískomilnými druhy.  Na vápencových a dolomitických horninách v masívu hřebene Vysoké roste několik horských druhů – huseník alpský ("Arabis alpina"), vápnička skalní ("Kernera saxatilis"), večernice sněžná ("Hesperis nivea") či zvonečník hlavatý ("Phyteuma orbiculare").  Druhové složení fauny odpovídá geografickým podmínkám Malých Karpat. Z jednotlivých podcelků hor zvláštní postavení zajímá Devínská Kobyla (514 m n. m.), vyznačující se velkými přírodními hodnotami. Našlo se zde např.přes šest set druhů motýlů ("Lepidoptera"), z nichž mnohé teplomilné druhy se na jiných územích Slovenska nevyskytují. Z jiných řadů hmyzu ("Insecta") si pozornost zaslouží kobylka sága ("Saga peda"), kudlanka nábožná ("Mantis religiosa") a největší brouk Slovenska roháč obecný ("Lucanus cervus"). Žije zde i největší pavouk Slovenska slíďák tatarský ("Lycosa singoriensis")  Z plazů ("Reptilia") se v Malých Karpatech lze běžně setkat např. ještěrku zelenou ("Lacerta viridis") či nejdelším hadem Slovenska užovkou stromovou ("Elaphe longissima"). Pestrá je druhová skladba ptáků ("Aves") zejména zpěvných. Z dravců zde žije raroh velký ("Falco cherrug") a sokol stěhovavý ("Falco peregrinus"). K vzácnějším druhům patří sova pálená ("Tyto alba"), skalník zpěvný ("Monticone saxatilis") a čáp černý ("Ciconia nigra"). Ze savců ("Mammalia") zde žije několik druhů hlodavců, z šelem např. Liška obecná ("Vulpes vulpes"), kočka divoká ("Felis silvestris"), kuna skalní ("Martes Foin") i kuna lesní ("Martes martes"). Významné je zastoupení zvěře - jelen lesní ("Cervus elaphus"), daněk evropský ("Dama dama"), muflon ("Ovis musimon") a prase divoké ("Sus scrofa").

Osídlení a hospodářské poměry.

Malé Karpaty a přiléhající území bylo díky výhodné geografické poloze a příznivým klimatickým podmínkám velmi intenzivně osídlenou lokalitou v rámci současného Slovenska. Jednotlivé lokality často sloužily dalšímu osídlení jiných kultur. Mnohá města a obce vznikly na původních sídlištích raných kultur. Proto se na území Malých Karpat nacházejí významné archeologické stopy z vícero období.

Vývoj osídlení.

Na více místech jihozápadního Slovenska nacházíme pozůstatky osídlení až ze starší doby kamenné. Přímo v pohoří významným dokladem osídlení z tohoto období jsou jeskyně Děravá skála u Plaveckého Mikuláše, mladopaleolitická osada u Sološnice i sídliště u Vrbového. V mladší době kamenné, jejíž počátky spadají na území Slovenska přibližně do 3. tisíciletí př. Kr., již můžeme hovořit o trvalém osídlení malokarpatské oblasti.  V době železné se jihozápadní Slovensko stalo místem střídání východních a západních kultur. Asi v 6. - 5. století př. n.l. zde přišli kočovní Skythové, které později vytlačili Keltové. Toto entikum brzy téměř souvisle obsadilo celé jižní Slovensko, Malokarpatská oblast nevyjímaje. Keltové budovali dobře opevněná sídliště, která byla odkryta na více místech v této oblastí: Bratislava, Devín. Jedním z nejvýznamnějších keltských osídlení na zdejším území bylo mohutné hradiště Pohanská na stejnojmenném vrchu nad Plaveckým Podhradím. Jinou významnou lokalitou tohoto období je hradiště Neštich u Svatého Jura.  Kelty na přelomu letopočtu vystřídaly bojovní Germáni, které postupně vytlačovalo římské etnikum, zajišťující si severní hranici říše soustavou pohraničních pevností zvanou Limes Romanus. Z malokarpatské oblasti jsou známé římské nálezy z Bratislavy, Děvína, Stupavy, Plaveckého Čtvrtku.  Konec 5. století se spojuje s příchodem prvních slovanských kmenů do Podunají. Ve starším období vytvářely kmenová svazy na obranu proti kočovným Avarům. Archeologické nálezy smíšeného slovansko-avarského charakteru jsou poměrně četné; jedním z nejvýznamnějších je raně slovanské hradiště na vrchu Molpír nad obcí Smolenice.  Po vzniku raně uherského státu začátkem 11. století se síť původních velkomoravských hradišť (z nichž už tehdy byla významná dnešní Bratislava) začala přizpůsobovat novým politickým poměrům. Na jejich základech vyrostla v 13. století soustava pohraničních hradů chránících nejen hranice mladého státu ale i tzv. Českou cestu, procházející u Holíče do Uher a Záhořím na Jablonici a Trnavou směrem k Ostřihomi a Budínu. Patřily k nim Devínský hrad, Ostrý Kámen, Branč a Korlátka. Ve vnitřním pohoří kromě toho vznikly hrady Pajštún, Bílý Kámen a Plavecký hrad. Strážní službu na několika z nich vykonávali kmeny Kumáni (Plavci), dle kterých je pojmenován Plavecký hrad.  V 12. a 13. století zasáhla jižní část pohoří vlna germánské kolonizace. Podhorské oblasti Malých Karpat osídlili kromě řemeslníků a kupců především vinaři. Usadili se v Rači, Svatém Juru, Pezinku, Modré nebo v Limbachu.  Z Bratislavy (německy "Pressburg", maďarsky "Pozsony") se vyvinulo jedno z hlavních center Uherska a po nějakou dobu i uherské korunovační město. Severní část Malých Karpat (Brezovsko) se v 19. století stala jedním z ohnisek slovenského národního obrození, z podhůří (Košariska) pocházel i Milan Rastislav Štefánik. Po roce 1918 připadly Malé Karpaty včetně Bratislavy jako součást Slovenska nově vzniklému Československu (kromě jihovýchodní výspy, kterou získalo Rakousko).

Současné osídlení.

Zdaleka největším a nejvýznamnějším sídlem v prostoru Malých Karpat je Bratislava, zahrnující celé Devínské Karpaty a jižní okraj Pezinských Karpat.  Po jihovýchodním úpatí se dále táhne pás historických měst Svatý Jur, Pezinok a Modra. Střediskem jižních svahů pohoří v jeho střední části je pak Smolenice a v severní části Vrbové. Na úpatí nejsevernějšího výběžku pohoří se nachází Nové Mesto nad Váhom, Čachtice a Bzince pod Javorinou.  Na západní (záhorské) straně jsou největšími sídly rakouský Hainburg a na Slovensku pak Devínská Nová Ves a Záhorská Bystrica (části Bratislavy), Stupava, Lozorno, Rohožník, Jablonica, Brezová pod Bradlom.

Administrativní začlenění.

V uherských dobách byly Malé Karpaty rozděleny mezi župu Nitranskou (severní část), Bratislavskou (střední a jižní) a Mošoňskou (jižně od Dunaje).  Po roce 1918 byly součástí země slovenské, správní reformou roku 1949 připadly celé Bratislavskému kraji a roku 1960 kraji Západoslovenskému. V jeho rámci byly rozděleny mezi okresy Bratislava-mesto, Bratislava-vidiek, Senica, Trnava (mezi těmito dvěma tvořily hranici) a Trenčín.  Podle současného (2009) územního a správního členění Slovenska území Malých Karpat zasahuje do tří krajů a devíti okresů. Nejjižnější část leží ve dvou městských okresech Bratislavy (Bratislava III a Bratislava IV) a dvou dalších okresech Bratislavského kraje – Malacky a Pezinok. Střední část protíná Trnavský kraj a zasahuje do tří okresů (Piešťany, Senica a Trnava). Severní část patří do dvou okresů Trenčínského kraje (Myjava a Nové Mesto nad Váhom). Do pohoří zasahují katastry sedmi měst (Bratislava, Stupava, Svätý Jur, Pezinok, Modra, Brezová pod Bradlom a Nové Město nad Váhom) a čtyřiceti šesti obcí.  Rakouská část pohoří náleží převážně do Dolních Rakous (okres Bruck an der Leitha, město Hainburg a obce Berg, Hundsheim, Prellenkirchen a Wolfsthal), výběžkem sem zasahuje Burgenland (obec Edelsthal).

Doprava.

Malé Karpaty tvoří v kontextu okolní roviny významnou dopravní bariéru, která je překonávána jen v několika přirozených průchodech (sedla, průsmyky). Hlavní a nejfrekventovanější je Lamačská brána (160 m n.m.) v prostoru Bratislavy, kudy prochází dálnice D2 (evropská silnice E65) a páteřní železnice z Bratislavy směr Brno a Vídeň. Nedaleká Devínská brána (průlom Dunaje) má spíše jen lokální dopravní význam (silnice Karlova Ves – Devín, stará státní silnice Bratislava–Hainburg–Vídeň a trať Schwechat–Wolfsthal).  Ve střední části pohoří má největší význam Jablonické sedlo (325 m), kudy vede silnice č. 51 Trnava – Senica a železnice v téže trase (překonávající hlavní hřeben krátkým tunelem). Jižně od něj prochází pohořím ještě silnice Trstín – Plavecký Peter sedlem v obci Buková (320 m).  Mezi Lamačským a Bukovským sedlem, vzdálenými od sebe asi 50 km, překonává pohoří pouze silnice č. 503 Pezinok – Pernek přes horské sedlo Baba (527 m).  Asi 15 km východně od Jablonického sedla prochází skrz pohoří silnice č. 499 Vrbové – Brezová, zde Malé Karpaty nabývají spíše charakteru hornatiny bez jasného hlavního hřebene. Ten se opět objevuje v nejsevernější části, kde je rozdělen hlubokým průlomovým údolím Jablonky, kudy prochází železnice Nové Mesto n.V. – Veselí nad Moravou.  Po dlouhém úpatí Malých Karpat pak vede na jihovýchodní straně silnice č. 502 Bratislava–Pezinok–Trstín–Vrbové a dále č. 504 do Nového Mesta, na severozápadní straně silnice č. 2 Bratislava–Stupava–Lozorno a odtud č. 501 přes Pernek, Rohožník, Plavecký Mikuláš a Jablonicu do Brezové pod Bradlom.  Železnice vede po malokarpatských úpatích jen částečně. Velmi frekventovaný je úsek Bratislava – Pezinok na hlavní trati do Trnavy. Naopak na záhorské lokální trati (Zohor –) Lozorno – Plavecký Mikuláš je pouze sezónní turistický provoz a na trati z Jablonice do Brezové pod Bradlom je osobní doprava od roku 2003 zastavená zcela.

Hospodářské využití.

Hlavním bohatstvím Malých Karpat jsou od nejstarších dob lesy. Dřevní hmota byla důležitou surovinou pro výrobní podniky roztroušené v podhůří.  Významnou složkou hospodářství bylo v minulosti také hornictví. V okolí Pezinku to bylo dolování zlata, které od 18. století postupně upadalo, a později antimonu. V oblasti obcí Borinka, Jablonové a Stupava se těžil mangan, u Marianky zase břidlice. Do současnosti je významným odvětvím zpracování vápence (cementárny v Rohožníku). Pro hospodářství je důležitý chemický podnik (výroba barviv) sídlící v Smolenicích.  Z hospodářského hlediska zvláštní význam mají jihovýchodní svahy Malých Karpat. Příznivé klimatické podmínky zde umožnily rozvoj vinařství. Vznikla zde nejrozsáhlejší a nejsouvislejší vinařská oblast na Slovensku. Pěstování révy a její zpracování proslavilo několik měst a obcí na podhůří (Limbach, Pezinok, Modra, Rača).

Turismus a ochrana přírody.

Malé Karpaty jsou významnou lokalitou z hlediska turismu; představují důležité turisticko-poznávací zázemí zejména pro obyvatele velkých měst. Prakticky celé horstvo je dostupné bohatou sítí dobře značených a udržovaných turistických stezek. Hlavním hřebenem pohoří se vine nejdůležitější červeně značená turistická magistrála - Cesta hrdinů SNP, která v úseku Devín - Mohyla Milana Rastislava Štefánika v Bradlech nese označení Štefánikova magistrála. Atraktivitu území znásobuje řetězec hradů (Devínsky hrad, Pajštún, Ostrý Kámen, Korlátka, Dobrovodský hrad), v době největší slávy chránících důležitou česko-uherskou hranici. Svými ruinami tvoří neodmyslitelnou kulisu okolní krajiny. Neméně zajímavé jsou městečka a obce v podhůří se svými zachovalými historickými památkami.  Dominantní postavení v turistice Malých Karpat má pěší turistika. Turistické stezky zpřístupňují nejatraktivnější zákoutí pohoří; velmi oblíbené jsou vrcholové túry (např. na nejvyšší vrch Záruby, na Vysokou či Vápennou) a dálkové pochody. Velmi zajímavým az hlediska objevování přírodních krás poutavým je přechod hlavním hřebenem táhnoucím se od bratislavského Kamzíku (439 m n. m.) po obec Dobrá Voda. Velmi hojně jsou navštěvovány hlavní turistické atrakce pohoří - jeskyně Driny a hrad Červený Kameň.  Kromě pěší turistiky oblast Malých Karpat poskytuje i možnosti cykloturistiky, mototuristiky, lyžování (např. Pezinská Baba, Zochova chata) a zimní turistiky.  Pohoří Malých Karpat je esteticky působivou částí země západního Slovenska. Svým přírodovědecky hodnotným územím, význačnými přírodními útvary, vzácnými rostlinnými a živočišnými druhy a biologickými společenstvími představuje významný článek přírodoochranářského řetězce Slovenska. Současně je významným zdrojem turistického a rekreačního využití obyvatel. Díky těmto charakteristikám byla v roce 1976 na území pohoří vyhlášena Chráněná krajinná oblast Malé Karpaty. Podle vyhlášky z roku 2001 má rozlohu 64 610 ha. Správa CHKO sídlí v Modré. Součástí chráněné krajinné oblasti je několik přírodních rezervací, přírodních památek a jeden chráněný areál.

Malé Karpaty (německy "Kleine Karpaten") jsou horský krajinný celek Fatransko-tatranské oblasti na západním Slovensku s přesahem do Rakouska. Patří k Alpsko-himálajské soustavě, do podsoustavy Karpaty, provincie Západní Karpaty a subprovincie Vnitřní Západní Karpaty.

小喀尔巴阡山脉(,,)是一段低矮的、约100千米长的山脉,是喀尔巴阡山脉的一部分。位于斯洛伐克西部,包括从布拉迪斯拉发到瓦赫河畔新梅斯托一带的山。 西部是Záhori、东部是多瑙河低地。


Vývoj.

Podle Wilsonova vyjádření vznikl popud k vynálezu při jeho pobytu v observatoři na skotském vrchu Ben Nevis v roce 1894. Pozoroval tam různé světelné jevy na mlze a mracích, obklopujících často observatoř. Po návratu do Cambridge se rozhodl jevy uměle reprodukovat v laboratoři. Wilson sestavil svou aparaturu z několika lahví, které umožňovaly během krátkého okamžiku snížit tlak vzduchu o desítky procent. Díky této expanzi poklesla teplota sytých par pod rosný bod a začala vznikat mlha.  Podle prací Johna Aitkena (1880) věděl, že podchlazené páry se srážejí na kondenzačních jádrech. Po řadě pokusů se kvůli vysrážení vody kolem částic prachu tyto částice smyly do vody a mlha dále při poklesu tlaku nevznikala. Wilson dále zjistil, že i po vyčištění vzduchu se při expanzi o více než 25 % začala mlha opět tvořit. Při expanzích ještě větších se mu dokonce podařilo získat mlhu podobných vlastností, jako na Ben Nevisu. Tento výzkum jej ale nezaujal tolik, jako vznik mlhy při nízkých podtlacích.  V roce 1896 požádal Wilson kolegu J. Thompsona o zapůjčení aparatury produkující rentgenové záření, jehož výzkum v Cambridgi právě započal. Pokusem ověřil, že toto záření zajistí vznik kondenzačních jader. Tento objev publikoval v témže roce.  V následujících letech Wilson svou aparaturu zdokonaloval. Rozhodl se, že je třeba dráhy částic zachytit během krátkého okamžiku. Proto svou aparaturu vybavil obloukovou lampou s mohutným kondenzorem, mechanikou pro rychlý pokles tlaku a fotoaparátem. První pozorování tímto zdokonaleným typem komory provedl v roce 1911.  V dalších letech pozoroval řadu dalších druhů částic a záření, jeho objev ale nezískal širší ohlas.  Větší rozvoj výzkumů pomocí Wilsonovy komory pozvolna začal až po 1. světové válce. Nejdůležitějším zdokonalením bylo vložení komory mezi póly magnetu. Díky tomu bylo možno studovat elektrické vlastnosti částic na základě zakřivení jejich dráhy magnetickým polem. Komora byla v dalších letech dále zdokonalována, ale ve druhé polovině 20. století byla postupně vytlačena dokonalejší bublinkovou komorou.

Současnost.

Moderní mlžné komory jsou stále využívány a vyvíjeny. Přestože v dnešní době byly ve vědě nahrazeny elektronickými přístroji, názornost mlžné komory zůstává nepřekonána. Nové technologie umožňují zobrazování mlžných stop v nevídaném kontrastu a jsou tak využívány především jako učební pomůcky a nástroje pro popularizaci radioaktivity.  Jedny z nejmodernějších mlžných komor vyrábí česká společnost Nuledo, která mezi své klienty řadí například i CERN ve Švýcarské Ženevě, kde je mlžná komora umístěna na výstavě Microcosm.

Wilsonova mlžná komora je fyzikální přístroj umožňující pozorovat dráhy elektricky nabitých částic. Částice prolétávající vzduchem obsahujícím podchlazené páry v něm zanechávají stopu v podobě vysrážených kapiček vody. Tyto stopy lze následně vyfotografovat.

云室(英语:Cloud chamber)是个用来侦测游离辐射的粒子侦测器。由英国物理学家查尔斯·威耳逊发明,因此又称为威尔逊云室(Wilson cloud chamber)。最简单的云室,只是一个密封的环境,里面充满过饱和的水蒸气或酒精。当一束带电粒子(α粒子或β粒子)与云室内的混合物相互作用时,会将混合物离子化,造成的离子会扮演云凝结核的角色,使离子的周围产生雾气(因为这些混合物刚好正处于凝结点)。带电荷粒子走过的时候,会产生很多离子,所以就留下了它们走过的轨迹。这些轨迹的形状独特(如α粒子的轨迹较阔,显示出碰撞造成的弯转痕迹,β粒子较细与直)。当施加垂直的均匀磁场于云室时,这些带电粒子会偏转,带正电的偏转向一边,带负电的会偏转向另一边,遵守洛仑兹力定律。


Mládí.

Šamir se narodil v Ružanech v carském Rusku (dnešní Bělorusko) Šlomovi a Pnině Jizernickim. Vystudoval hebrejskou střední školu v polském Białystoku a ve čtrnácti letech, v roce 1929, vstoupil do mládežnického revizionisticko-sionistického hnutí Bejtar. V roce 1932 se přestěhoval se do Varšavy, kde studoval práva na Varšavské univerzitě. Studium však ve 20 letech přerušil a v roce 1935 podnikl aliju do britské mandátní Palestiny, kde se zapsal ke studiu na Hebrejské univerzitě v Jeruzalémě (studium však nikdy nedokončil). V témže roce si hebraizoval příjmení na Šamir, což významově znamená trn, osten či bodlák. Rozhodnutí odejít do Palestiny mu zachránilo život, neboť většina jeho rodiny, včetně rodičů, zahynula v nacistických vyhlazovacích táborech během holocaustu.

Začátky v mandátní Palestině.

Po příchodu do mandátní Palestiny nejprve pracoval jako účetní a stavební dělník, ale po arabském povstání v roce 1936 se o rok později rozhodl vstoupit do podzemní židovské vojenské organizace revizionistického hnutí – Irgun, známé též pod jejím akronymem Ecel. Ideově vycházel Irgun z myšlenek Vladimíra Žabotinského, jenž byl i

Vůdce Lechi, vězení a internace.

V Lechi používal Šamir přezdívku Michael, která vychází ze jména Michaela Collinse z Irské republikánské armády (IRA). Šamir totiž irské republikány obdivoval a snažil se je následovat v jejich protibritském boji. V roce 1941 však byl za své aktivity zatčen britskou správou a zadržován ve vězeňském táboře v Jizre'elském údolí, ze kterého se mu 31. srpna 1942 podařilo uprchnout. Po Sternově smrti (byl zastřelen Brity v únoru 1942) a útěku na svobodu se stal se klíčovou osobností Lechi, ředitelem jejích operací a sehrál hlavní roli v reorganizaci ústředního výboru této skupiny. Stal se členem triumvirátu Lechi (tří jeho vůdců) a zároveň jedním z nejhledanějších Židů v mandátní Palestině. Za jeho vedení stála Lechi

Soukromý život a Mosad.

Po zákazu Lechi se Šamir snažil o sestavení uskupení pro první parlamentní volby, složené z bývalých příslušníků organizace, ale jeho snahy nakonec nebyly úspěšné. Na zhruba sedm let odešel z veřejného života a věnoval se, ne příliš úspěšně, podnikání (mimo jiné též řídil sdružení majitelů kin). V roce 1955 byl Šamir naverbován do zpravodajské služby Mosad jejím tehdejším ředitelem Iserem Har'elem. Ten tak chtěl, v rámci své „politiky kooptace bývalých disidentů,“ využít zkušeností lidí, kteří se během protibritského odboje dostali do

Politická kariéra.

V roce 1970 vstoupil Šamir na popud Menachema Begina do strany Cherut (v té době byl Cherut součástí aliance Gachal), která byla následnicí revizionistického Irgunu. V 70. letech patřil ve straně mezi skupinu lidí (rovněž tak Ariel Šaron a Benjamin Netanjahu), která považovala Jordánsko za Palestinu. Mezi úvahy Šamirova kolegy Šarona, toho času izraelského generála, dokonce patřilo svržení jordánské vlády během Černého září v roce 1970. Jako Černé září se označuje konflikt mezi palestinskými Araby a králem Husajnem, během kterého zahynuly tisíce lidí, a jenž měl za následek vyhnání Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) z Jordánska. Svržením vlády by totiž palestinští Arabové získali vlastní stát, čímž by se izraelsko-palestinský konflikt přenesl za hranice.  V Cherutu byl Šamir členem výkonného výboru a ředitelem jejího imigračního oddělení. Před parlamentními volbami v roce 1973 se Cherut spojil s několika pravicovými stranami a vytvořil novou stranu Likud. Ta získala ve volbách 39 poslaneckých mandátů a jedním ze zvolených poslanců byl i Šamir, který se po volbách stal členem několika výborů Knesetu. Šlo o státní kontrolní výbor, vlivný výbor zahraničních věcí a obrany a výbor pro vnitřní záležitosti a životní prostředí. V rámci strany řídil organizační výbor a v roce 1975 byl zvolen předsedou výkonného výboru strany.

Historické vítězství Likudu a předseda Knesetu.

Parlamentní volby v roce 1977 byly historické a znamenaly předěl v izraelských dějinách. Pravici, v čele s Likudem, se totiž poprvé podařilo přerušit hegemonii labouristických vlád a vedení, které se datovalo dlouho před založením státu v roce 1948. Premiérem se stal vůdce Likudu Menachem Begin, který sestavil pravicovou vládu. V červnu téhož roku byl Šamir jmenován předsedou Knesetu a stal se prvním pravicovým politikem, který tuto funkci zastával. V době

Ministr zahraničních věcí.

V březnu 1980 byl Šamir, po rezignaci Moše Dajana, jmenován ministrem zahraničních věcí. Z této funkce byl zodpovědný za implementaci mírových dohod dosažených s Egyptem a jeho postoj vůči dojednaným dohodám doznal změn. Jedním ze Šamirových cílů v čele ministerstva bylo napravit diplomatické vztahy s africkými státy po jomkipurské válce z roku 1973, po níž mnoho států své diplomatické styky s Izraelem přerušilo. Šamir podporoval legislativu zavedenou na počátku 80. let, na jejímž základě byl (1980) a anektovány Golanské výšiny (1981). Rovněž tak podporoval Beginem schválenou vojenskou operaci s kódovým označením Opera, při níž byl izraelským letectvem vybombardován irácký jaderný reaktor Osirak, nedaleko Bagdádu. V roce 1981 se konaly parlamentní volby, ve kterých opět zvítězil Likud a Šamir si i po volbách udržel svoji ministerskou funkci. Izrael se v tomto období potýkal s ekonomickou krizí a rostoucím arabským násilím jak na Západním břehu Jordánu, tak přeshraničně z jižního Libanonu, nad kterým ztratila libanonská vláda kontrolu. Z území ovládnutého OOP pak byl sever Izraele ostřelován

Poprvé ministerským předsedou.

Dne 15. září 1983 předal Menachem Begin prezidentu Chajimu Herzogovi rezignační dopis. Za oficiální důvod rezignace byl uveden zdravotní stav, dalšími faktory však byly tlak veřejnosti po libanonské válce a masakru v Sabře a Šatíle a jak uvádí Terner (1991) též „faktické ztroskotání hospodářské politiky.“ Po neúspěšných pokusech přemluvit jej k návratu do politiky Begina ve funkci premiéra nahradil Šamir. Přestože Reich (1990) uvádí, že Šamir byl kompromisní kandidát, Rosenzweig (2008) poukazuje, že Šamirovo nástupnictví bylo přirozené, neboť „se v Cherutu těšil značné prestiži pro své zásluhy v boji proti Britům v době mandátu.“ Bezprostředně po pověření prezidentem začal sestavovat novou vládu na půdorysu původní Beginovy vlády. Ke své funkci premiéra si ponechal post ministra zahraničních věcí, což někteří pozorovatelé chápali jako Šamirův předpoklad Beginova návratu do vlády.

Volební pat a ministrem zahraničních věcí.

Ve volbách zvítězil s těsným rozdílem Ma'arach vedený Šimonem Peresem (44 vs. 41 mandátů), výsledek však znamenal volební pat. Ani jeden z nejsilnějších subjektů totiž nebyl s to sestavit vládu. Následně byla, po 39 dnech jednání, kompromisů a ústupků, vytvořena vláda národní jednoty mezi oběma stranami. Součástí koaliční dohody byl netradiční rotační systém na postu premiéra, v jehož rámci měli postupně oba na dobu 2 let zastávat post premiéra, zatímco ten druhý funkci ministra zahraničních věcí a úřadujícího premiéra. Nejprve se stal předsedou vlády Peres a Šamir až do října 1986 zastával zbylé dvě funkce. Vláda měla celkem 25 ministrů a 97 poslanců ve 120členném Knesetu. Za účelem snazšího rozhodování byl vytvořen užší kabinet, v němž měl Likud i Ma'arach po pěti členech a obě strany tak měly právo veta. Nová vláda měla složitou pozici, neboť levice a pravice vždy zastávala v Izraeli odlišné postoje, přesto však byla témata, kde mezi oběma subjekty došlo ke shodě. Jednalo se oblasti, kde panoval široký konsenzus; tedy ukončit izraelskou přítomnost v Libanonu, bojovat s ekonomickou krizí, pokusit

Rotace s Peresem a podruhé ministerským předsedou.

Dne 21. října 1986 si Peres se Šamirem vyměnili funkce a Jicchak Šamir se tak stal podruhé premiérem. Během jeho vlády došlo k naprostému zmražení mírových aktivit, jelikož nebyl ochotný jakýmkoliv územním ústupkům ve prospěch Arabů. Rovněž tak zablokoval snahy ministra zahraničních věcí Perese o konání mezinárodní mírové konference, kterou Peres v roce 1987 dohodl s jordánským králem Husajnem v takzvané Londýnské dohodě. Proti dojednané dohodě se Šamir postavil ze dvou důvodu; jednak se mu nelíbilo, že Peres jednal za jeho zády (dokonce odmítl Šamirovi odevzdat kopii dojednané dohody) a jednak zásadně odmítal koncept mezinárodní konference, které by se účastnily světové mocnosti. O mezinárodní mírové konferenci dokonce prohlásil, že je pro něj jako „prase v Chrámu.“ Za jeho vlády rovněž došlo k výrazné podpoře osadnické politiky. V době Šamirova působení ve funkci premiéra zasáhlo Izrael vypuknutí první intifády (: انتفاضة,

Volby a premiérem bez rotace.

Kampani před volbami v listopadu 1988 se nemohla vyhnout intifáda, obě strany se v ní však rovněž také věnovaly zahraničním tématům a obě artikulovaly své postoje k mírovému procesu. Stejně jako volby před čtyřmi lety, i tyto volby ukázaly nejasnou preferenci volebních elektorátů obou stran, když volby skončily těsným vítězstvím Likudu o jeden poslanecký mandát (40 vs. 39). Naopak posílily malé radikální strany v obou částech politického spektra. Na volební výsledku se značně podepsala intifáda. Ve volbách se totiž utkali populární Peres (v době, kdy skončilo jeho dvouleté působení v úřadu premiéra dosahovala jeho popularita 80 %) se zastáncem tvrdé linie Šamirem. Zároveň se uplatnila rovnice, podle které Izraelci chápali boj Arabů za sebeurčení za terorismus, a pravidlo, že s teroristy se nevyjednává. Proto byla podle Ternera (1991) většina Izraelců pro to, aby bylo „proti bojujícím Palestincům postupováno velmi tvrdě“ a odmítala jednání s OOP. Sestavením vlády byl pověřen Šamir,

Pád vlády, alija a válka v Zálivu.

Šamirova neústupnost a vnitrovládní problém vedly Perese v roce 1990 ke svržení vlády a postupu, který jeho stranický kolega a dlouholetý rival Jicchak Rabin označil jako „odporně páchnoucí manévr“ (celá aféra získala název špinavý trik). Šamir totiž stále odmítal návrhy na konání mezinárodní konference. Peres proto uzavřel, prostřednictvím svého chráněnce Chajima Ramona, tajnou dohodu s Arje Derim a jeho stranou Šas o politické alianci. Následně dal Šamirovi ultimátum, podle něhož labouristé opustí vládu, pakliže Šamir nebude souhlasit s návrhem amerického ministra zahraničí Jamese Bakera na konání mírové konference. V reakci na ultimátum propustil Šamir Perese z vlády a 15. března téhož roku podali všichni labourističtí ministři demisi. Téhož dne se konalo hlasování o nedůvěře vládě a díky pěti poslancům strany Šas, kteří se hlasování zdrželi, Šamirova vláda padla. Stala se tak

Mírová konference.

Po porážce Saddáma Husajna probíhala od jara 1991 jednání amerického ministra zahraničí Jamese Bakera se státy Blízkého východu a po naléhání všechny státy souhlasily s účastí na mezinárodní konferenci. Šamir se zprvu Madridské mírové konference odmítal účastnit, nakonec však nabídku přijal, neboť doufal, že Sýrie nabídku účasti odmítne. Poté co však Sýrie nabídku účasti na konferenci přijala, již nemohl couvnout. Podmínkou však bylo, aby se konference neúčastnila OOP. Palestinská delegace (bez OOP) se účastnila konference v rámci jordánské delegace. Madridská konference začala za účasti SSSR, USA, Jordánska, Libanonu, Sýrie a Izraele, 1. listopadu 1991 v Palacio Parcen v Madridu. V

Volební porážka a důchod.

Po konferenci vyzval ministr vlády Ariel Šaron Šamira k souboji o funkci předsedy a v Likudu se tak konaly vnitrostranické volby, které měly rozhodnout o tom, kdo povede stranu do voleb v červnu 1992. Kromě dvou zmíněných kandidátů se voleb zúčastnil i David Levy. Z primárek však vzešel vítězně Šamir a to se ziskem 42 % hlasů (Levy získal 31 % a Šaron 21 %). Navzdory tomu byl Likud na rozdíl od Strany práce vnitřně rozdělen, což mu ve volbách uškodilo.  V parlamentních volbách tak byl Šamirův Likud byl poražen Jicchakem Rabinem ze Strany práce (dříve Ma'arach). Po volební prohře Šamir prohlásil, že ústupky z Madridské konference nikdy nemyslel vážně, a že svou účastí na konferenci chtěl „pouze získat čas.“ Volební porážka měla řadu příčin. Jednalo se jak o důvody ekonomické – téměř 18 % populace bylo pod hranicí chudoby (dáno náhlým prudkým přílivem imigrantů), tak o důvody související s novými imigranty

Smrt a odkaz.

Jicchak Šamir zemřel 30. června 2012 v pečovatelském domě Bejt Juliana ve městě Herzlija. Státní pohřeb se konal na Har Herzel v Jeruzalémě 2. července 2012. Předseda vlády státu Izrael Benjamin Netanjahu ve smuteční řeči ocenil jeho zásadový postoj ve věci národních zájmů izraelského národa, aliju etiopských Židů, diplomatické schopnosti, které mu umožnily navázat diplomatické styky s Čínou, Sovětským svazem a

Ocenění.

V roce 2001 byla Šamirovi udělena Izraelská cena za jeho celoživotní přínos a zvláštní přispění společnosti a Státu Izrael. Ta je udílena od roku 1953 a patří mezi nejvyšší izraelská státní vyznamenání. V roce 2005 byl v internetové soutěži 200 největších Izraelců deníku Ynet zvolen 29. největším Izraelcem všech dob.

Jicchak Šamir (:, rodným jménem Jicchak Jizernicki, : יצחק יזרניצקי; narozen 15. října 1915 – 30. června 2012) byl izraelský politik, vůdce předstátní organizace Lechi a agent Mosadu. Dvakrát zastával funkci premiéra, poprvé jakožto v pořadí osmý izraelský premiér v letech 1983 až 1984 a podruhé coby v pořadí desátý premiér v letech 1986 až 1992.

伊扎克·沙米尔(,1915年-10月22日-2012年-6月30日),以色列政治人物。曾于1983年10月至1984年9月、1986年10月至1992年7月两度担任以色列总理。他是以色列鹰派政治人物之一。


Technická specifikace.

Pro zpětnou kompatibilitu s hrami pro konzole Game Boy a Game Boy Color obsahuje koprocesor typu Z80 s frekvencí 8,4 MHz.

Modely.

Game Boy Advance SP.

Začátkem roku 2003 vylepšilo Nintendo konzoli Game Boy Advance. Přibylo čelní světlo, které bylo možné zhasnout, akumulátorové baterie Li-Ion, displej byl mnohem kontrastnější, celý přístroj byl menší a ve tvaru mobilních telefonů „véčko“. Toto vše mělo napravit vlastnosti původního přístroje, které zákazníci kritizovali.  Přibližně v době vydání konzole Game Boy Micro vydalo Nintendo v USA novou verzi s podsvětlením (občas označovanou jako „GBA SP+“). Vypínač světla přepínal mezi různými intenzitami jasu.

Game Boy micro.

V září 2005 vydalo Nintendo druhou edici Game Boy Advance orientovanou horizontálně, podobně jako původní verze, byla ale menší a úhlednější, čelní kryt bylo možné měnit za různobarevné. Nintendo doufalo, že módní výměnné kryty zacílí na novou skupinu, podobně jako Wii.  Na rozdíl od předchozích modelů konzole Game Boy Advance není schopná Game Boy micro přehrávat hry pro původní konzole Game Boy a Game Boy Color.

Konkurence.

Konkurence na trhu této konzole byly Neo Geo Pocket Color, Bandai SwanCrystal, Game Park 32, Tapwave Zodiac a Nokia N-Gage. Přes úsilí všech konkurentů si Nintendo udrželo většinu tržního podílu.

Podomácku vyrobený software.

Mnoho amatérů vyvinulo vlastní software, který běží na Game Boy Advance. Typicky se testuje na emulátorech, teprve odladěný software se ukládá na cartridge, aby se dal spustit na skutečné konzoli. Většina takových vývojářů používá GNU Compiler Collection a programují buď v C nebo v C++.

Game Boy Advance (japonsky ゲームボーイアドバンス, výslovnost "Gēmu Bōi Adobansu", zkráceně GBA) je 32bitová kapesní herní konzole firmy Nintendo, následník populárních konzolí Game Boy a Game Boy Color. V Japonsku vyšla 31. března 2001, v USA 11. června, v Evropě i Austrálii 22. června 2001 a v Číně (mimo Hongkong) 8. června 2004.

是任天堂公司于2001年3月21日发售的便携式游戏机,最大特点是采用了彩色的TFT液晶屏幕。售价9800日元,可向下兼容上一代的的Game Boy和Game Boy Color的游戏。Game Boy Advance是任天堂经历了上一代拥有彩色液晶显示屏的Game Boy Color后推出的。


Koncepce kvality – historické pozadí.

Koncepce kvality, tak jak ji vnímáme v současnosti, vychází z kořenů průmyslová revoluce. Dříve bylo zboží vyráběné od počátku do konce jednou nebo pár osobami (řemeslníkem nebo manufakturně), a ti přirozeně přispívali k vylepšování produktu a definování „kritéria kvality“. Masová produkce přinesla ohromné týmy pracovníků pracujících společně na specifickém stupni výroby, kde jedna osoba není schopna obsáhnout produkt kompletně od počátku po jeho dokončení.  Na konci 19. století průkopníci jako Frederick Winslow Taylor a Henry Ford včas rozpoznali limity metod používaných v masové výrobě a následné kolísání kvality výstupu. Taylor založil oddělení kvality, aby dohlížela na kvalitu produktů a napravovala chyby, Ford zdůraznil standardizaci návrhu a standardy součástek k zajištění výroby standardního produktu. Management kvality byl zodpovědný za oddělení kvality a prováděl inspekci produktů k „vychytání chyb“.  Aplikování statistických kontrol přinesly později produkční metody světové války. Systém řízení jakosti byl přímým důsledkem díla statistika W. Edwards Deminga, po kterém je pojmenována Demingova cena pro kvalitu.  Kvalita, jako povolání a manažerský proces spojený s funkcemi kvality, byl zaveden v průběhu druhé poloviny 20. století, a od té doby rozvíjeno. Žádné další povolání nezažilo tolik změn jako profese managementu kvality.  Profese managementu kvality rostla od jednoduché kontroly, přes navrhování, až k systémovému inženýrství. Činnosti kontroly kvality byly dominantní od 40. let 20. století. V 70. letech byla éra inženýringu kvality a v 90. letech se systémy kvality rozvinuly v širokou oblast působení. Podobně jako medicína, účetnictví, projektování, i management kvality dosáhl stav uznávané profese.

Systém řízení jakosti (anglická zkratka QMS = "Quality Management System") je definován jako skupina postojů, procesů a procedur vyžadovaných pro plánování a provádění (výroba/služby) v oblasti hlavní činnosti organizace. QMS spojuje různorodé vnitřní procesy v organizaci a směřuje k procesnímu přístupu při provádění projektu. QMS umožňuje v organizacích rozpoznávání, měření a zlepšování různorodých procesů tak, že vedou k zlepšení výkonu společnosti.

品质系统(Quality system,简称QS)在品质方面指挥和控制组织的管理系统,品质管理系统是组织的管理系统的一部分,它致力于实现与品质目标有关的结果。品质管理系统提供了一个能够持续改进的框架,帮助组织增进顾客满意,提升顾客和其他相关方满意的机率。品质管理系统还能够针对提供持续满足要求的产品向组织及其顾客提供信任。目前最常见的品质系统, 以ISO为主。


Biografie.

Dětství.

Narodila se v nemocnici „Muskogee Regional Medical Center“ a vyrůstala na farmě svých rodičů v Checotahu v Oklahomě. Je třetí a zároveň nejmladší dcerou Stephena a Carole Underwoodových. Má dvě starší sestry, Shanu Underwood Means (narozena v roce 1970) a Stephanie Underwood Shelton (narozena v roce 1973). Obě jsou učitelkami na základních školách v Oklahomě. V dětství se zúčastnila show „Robbins Memorial Talent Show“. Je členkou sdružení kostelů „Free Will Baptist Church“. Jako malá zpívávála v kostele, pro Old Settler's Day and Lion's Club a na místních akcích v Checotahu. Ve třinácti letech, v roce 1996 se její tehdejší manažer snažil zařídit nahrávací smlouvu u Capitol Records. Avšak díky změnám ve vedení této společnosti se to nikdy nestalo. V roce 2001 ukončila „Checotah High School“. Poté šla na Northeastern State University v Tahlequahu, kde v roce 2006 promovala s hodnocením „magna cum laude“, s bakalářským titulem v oboru masové komunikace se zaměřením na žurnalistiku. Carrie je členem spolku Sigma Sigma Sigma a také spolku Muscogee Creek Nation v Oklahomě. V průběhu dvou let během léta vystupovala v show v Tahlequahu. Zúčastnila se také soutěže o královnu krásy na univerzitě a skončila druhá.  Momentálně bydlí v předměstí města Nashville, kterému se říká Franklin, v Tennessee.

"American Idol".

V létě 2004, se zúčastnila castingu soutěže "American Idol" v St. Louis. 22. března 2005 zazpívala své provedení písně "Alone" od skupiny Heart a tvrdý porotce Simon Cowell jí předpověděl, že nejenomže soutěž vyhraje, ale v prodejích předčí všechny předchozí účastníky soutěže. Stala se druhou vítězkou, která se během hlasování v jednotlivých finálových večerech nikdy nedostala na jedno z posledních třech míst. Během show se vytvořil její fanklub, kterému se říkalo „Carrie's Care Bears.“ 25. května 2005 Carrie soutěž vyhrála a předběhla tak Bo Bice.  Vystoupila v šesté řadě této soutěže již se svojí písní "Wasted". To bylo od jejího vítězství již její čtvrté vystoupení v této soutěži. Vystupovala na koncertě „Idol Gives Back“ se svou novou písní "I'll Stand By You" (coververze písně od skupiny Pretenders) spolu s Kelly Clarksonovou, Rascal Flatts a dalšími. Tuto píseň zpívala už ve finále soutěže American Idol a od publika se jí dostalo potlesku ve stoje.

2005-2007: "Some Hearts".

Její debutové album, nazvané "Some Hearts" bylo vydáno 15. listopadu 2005 a do hitparády Billboard 200 vstoupilo s počtem již 315000 prodaných kusů. Hned v prvním týdnu se album dostalo na první místo v hitparádě „Billboard Top Country Albums“.  Druhý singl z alba, "Jesus, Take The Wheel" byl uveden do rozhlasových stanic 18. října 2005. Hrál se tak často, že debutoval na 39. místě v hitparádě Billboard Country Chart hned první týden a trhnul tak rekord. Poté se dostal na první příčku a zstal tam celých šest týdnů a chyběly mu už jen dva týdny, aby pokořil rekord Connie Smithovou z let 1964-1965 s jejím hitem "Once a Day".  Její třetí singl "Some Hearts" byl uveden pouze do některých rozhlasových stanic. Singl "Don't Forget To Remember Me", druhý, který se dostal do country rádií, se dostal na druhé místo v hitparádě „Billboard Hot Country Chart“ a na 49. místo v hitparádě Billboard Hot 100. Dostal se na jeden týden na první místo do hitparády „Radio & Records Country Singles Chart“.  Oba singly "Jesus, Take The Wheel" a "Don't Forget To Remember Me" se dostaly na první místa v hitparádách křesťanských rádií. "Jesus, Take the Wheel" získal cenu za nejlepší country singl roku od asociace „Gospel Music Association“. Píseň "Jesus, Take the Wheel" zpívala 23. května 2006 na udělování cen ACM awards a od publika se jí dostalo potlesku ve stoje. Odnesla si ceny za Singl roku za píseň, kterou tam předvedla a nejlepší novou ženskou zpěvačku. Byla také nominována na píseň roku a nejlepší zpěvačku roku, avšak tyto ceny nezískala. Na podzim toho roku vydala další singl "Before He Cheats". Dostal se na první místo hitparády „Billboard's Hot Country Songs“ a na tomto místě zůstal pět týdnů za sebou. V hitparádě Billboard Hot 100 se dostala na místo osmé. Po roce od vydání singl stále v žebříčku zůstává. 21. listopadu 2006 získala na předávání cen American Music Awards jednu cenu ze dvou, na které byla nominována. Odnesla si tak cenu za průlomového umělce roku. Nezískala však cenu za nejlepší ženskou country umělkyni. Zúčastnila se také předávání cen 2006 Billboard Music Awards dne 4. prosince 2006 a odnesla si z něj pět cen. Vyhrála v kategoriích vyhledávané album roku, top 200 ženská umělkyně roku, ženská country umělkyně roku, nováček country a country album roku. Byla nominována na 5 cen u příležitosti udělování cen od Academy of Country Music v roce 2007. Vyhrála však jen dvě ceny a to album roku a zpěvačka roku. 11. dubna 2007 se dostal další singl "Wasted" na první místo hitparády „Hot Country Songs Chart“ a na 37. místo hitparády „Billboard Hot 100“. Na udělování cen „CMT Awards 2007“ v Nashvillu v Tennessee 16. dubna si odnesla všechny tři ceny, na které byla nominována (za video Before He Cheats): video roku, video roku – ženy, nejlepší režie videa. Na tomto udílení také vystoupila a to s písní "Before He Cheats".  Na začátku dubna si dala pauzu od nahrávání svého druhého alba a vydala se do Jižní Afriky, aby se tam zúčastnila charitativního speciálu soutěže "American Idol" - „Idol Gives Back“. Pro tuto příležitost nahrála coververzi písně od skupiny The Pretenders "I'll Stand By You". V internetovém obchodě iTunes se tato píseň vyšplhala na druhé místo. Objevila se také na nejnovějším albu Brada Paisleyho, "5th Gear". Zazpívala si s ním píseň "Oh Love".

2007 Grammy Awards.

7. prosince 2006 bylo její album "Some Hearts" nominováno na čtyři ceny Grammy, z nichž získala dvě – za nejlepšího nováčka a za nejlepší pěvecký country výkon. Stala se první vítězkou soutěže "American Idol", která byla nominována na cenu nováčka roku. Ceremonie se konala 11. února 2007 v Staples Center v Los Angeles v Kalifornii. Také si zazpívala po boku Rascal Flatts.  24. března 2007 byla hudebním hostem v show "Saturday Night Live", kterou moderoval Peyton Manning. Vystoupila se svými písněmi "Before He Cheats" a "Wasted" a tak zajistila show jednu z nejvyšších sledovaností za posledních deset měsíců. Byla teprve jedenáctým country umělcem, který v této show vystoupil (přecházeli jí Garth Brooks, Randy Travis, Dolly Parton, Dwight Yoakam, Faith Hill, The Charlie Daniels Band, Dixie Chicks, Willie Nelson, Johnny Cash a Keith Urban) a zároveň třetím účastníkem soutěže "American Idol", který v této show vystoupil (předcházeli jí Clay Aiken a Kelly Clarkson).

2007: Carnival Ride.

Její druhé album se jmenuje "Carnival Ride". Textařsky se na něm podílela více než na svém debutu. Její první singl z desky je "So Small".

2009.

Třetí album vydala 3. listopadu 2009 pod názvem "Play On".

2012 – současnost.

Carrie vydala 1. května 2012 čtvrté album s názvem Blown Away. Album se trochu liší od předešlých zejména prvky a písněmi, které jsou, jak sama uvedla "„s tmavším dějem"". Prvním singlem z alba se stala píseň "„Good Girl“", ke které brzy vydala videoklip. Druhým singlem se stala píseň se stejným názvem jako album "„Blown Away"". Tato skladba se stala stejně jako album platinovou a umístila se v Top 20 v americké hitparádě Billboard Hot 100. Album se stalo sedmým nejprodávanějším albem v USA roku 2012 a nejprodávanějším country albem roku 2012. Třetím singlem vydaným 26. listopadu je song "„Two Black Cadillacs"".  Spolu s albem rozjela turné "„Blown Away World Tour"" po severní Americe. Turné zahrnovalo koncert ve Velké Británii tak i v Austrálii.  Začátkem roku 2013 měla Carrie na svém kontě přes 13 miliónů prodaných alb a přes 27 miliónů skladeb prodaných digitálně. Byla jmenována nejvíce vydělávající "„American Idol"" zpěvačkou a zároveň ji Billboard jmenoval šestnáctou nejvíce vydělávající hvězdou v období února 2012 až února 2013.  21. ledna 2013 vydala duet s rockovou kapelou Aerosmith "„Can't Stop Lovin' You"".

Osobní zájmy.

Při castingu v soutěži "American Idol" porotcům prozradila, že její oblíbenou zpěvačkou je Martina McBride. Během jejího účinkování v soutěži byla předvedena různá videa, ve kterých zpívala píseň "Independence Day", což je jedna z nejznámějších písní Martiny McBride. Tuto píseň vydala jako B-stranu svého singlu "Inside Your Heaven".  Hraje také dobře na kytaru, s jejíž pomocí se doprovázela při písních "Don't Forget To Remember Me" nebo "Inside Your Heaven" jak na některých koncertech, tak na albu. Dalším jejím koníčkem jsou zvířata. Je vegetariánka, ve svých třinácti letech přestala jíst maso, protože se nedokázala vyrovnat s myšlenkou, že by musela sníst jedno ze svých zvířat. Organizací PETA byla zvolena „Nejvíce sexy vegetariánkou“.  Podporuje organizaci HSUS (Humane Society of the United States).  Pro své rodné město Checotah napsala píseň "I Ain't in Checotah Anymore". V prosinci roku 2005 byla zvolena Oklahomankou roku časopisem "Oklahoma Today".  Společnost Victoria's Secret ji nedávno jmenovala nejvíce sexy zpěvačkou/muzikantkou (v mužské kategorii toto ocenění získal Justin Timberlake). Byla také uvedena na seznamu nejkrásnějších lidí časopisu "People".

Carrie Marie Underwood (* 10. března 1983, Checotah, Oklahoma, USA) je americká zpěvačka popu, country, která vyhrála čtvrtou řadu soutěže "American Idol". Od té doby získala multiplatinovou desku za své album "Some Hearts" (přesněji řečeno, bylo 6 krát platinové) a to se stalo nejrychleji prodávaným debutem v historii systému Nielsen SoundScan. Stala se první vítězkou "American Idol", která posbírala ocenění na třech nejdůležitějších předáváních cen během jednoho jediného roku. Získala jednu cenu American Music Award, pět cen Billboard Music Award a dvě ceny cenu Grammy (včetně ceny za nejlepšího nováčka). Její album se stalo nejlépe prodávaným ze všech účastníků soutěže American Idol. Z jejího alba "Some Hearts" vzešlo pět hitů, které se v různých hitparádách v USA a Kanadě dostaly na první místo. Mezi ně patří například "Inside Your Heaven", "Jesus, Take the Wheel" a 'Before He Cheats". Její druhé album, které vyšlo nedávno se jmenuje "Carnival Ride".

凯莉·玛丽·菲许儿(英语:Carrie Marie Fisher,1983年-3月10日),婚前名为卡丽·玛丽·安德伍(英语:Carrie Marie Underwood),是一名美国歌手、词曲作家及演员。卡丽是电视真人秀歌唱比赛《美国偶像》第四季的冠军。之后更是成为了一位唱片销量歌手、7座格莱美奖获得者以及乡村乐至高殿堂会员,也是乡村音乐学院奖(ACM)和乡村音乐协会奖(CMA)的“年度最佳女歌手”,还是ACM的至高大奖“年度艺人”获得者。 首张专辑《》在美国得到七白金唱片认证,被认证为销售最快的首发乡村音乐专辑,同时也是乡村乐历史上最高销量的女歌手处子专辑。其中产生了三首美国乡村音乐榜上的冠军单曲:《》, 《》和《》,后者也是她迄今销量最高的单曲之一。


Historie.

Broadway vznikla na místě indiánské stezky "Wickquasgeck", která vedla hustým porostem ostrova Manhattan. Původně se kroutila močály a skalinami podél celého ostrova. Po příchodu Nizozemců se brzy proměnila v hlavní dopravní tepnu z Nového Amsterodamu na jižní cíp ostrova. Nizozemský objevitel David de Vries ji poprvé zmiňuje ve svém deníku z roku 1642 ("„stezka Wickquasgeck, po které Indiáni denně procházeli“"). Nizozemci ji pojmenovali "Heerestraat" Současný název ulice ale pochází z anglického překladu nizozemského jména "Breede weg" ("Široká ulice").  V 18. století Broadway končila v městské části severně od Wall Street, odkud byla propojena ulicemi jiných jmen ("Eastern Post Road" a "Bloomingdale Road") s oblastí East Side a západem ostrova. V závěru 19. století byla rozšířena a upravena severnější část Bloomingdale Road nazývána "Boulevard", ale od konce století se celé ulici říká Broadway.

Trasa a dopravní provoz.

Broadway vede po celé délce Manhattanu z Bowling Greenu na jihu až po Inwood na severu. Na některých kříženích se nacházejí náměstí jako Union Square, Madison Square či Times Square, které nese jméno od zdejšího sídla listu "New York Times". Poblíž se nalézá i pověstný úsek plný divadel. V minulosti bylo náměstí „čtvrtí červených luceren“ s veřejnými domy, nyní je významným střediskem turistického ruchu.  Na "Herald Square" se nachází obchodní dům Marcy's, jeden z největších na světě. Uprostřed své délky se Broadway dotýká Central Parku a vede kolem Lincolnova střediska a Julliard School.  Dále na severu leží u Broadwaye campus Columbia University, konec ulice se nachází tam, kde se stává částí dálnice US 9.  Podél Broadwaye vedou linky newyorského metra. V minulosti zde byla provozována i tramvajová doprava, ale od 30. let 20. století. Na Broadwayi je po celé délce umožněn automobilový provoz, v minulosti byl obousměrný, ale nyní je jednosměrný, převážně v jižním směru.  V létě 2008 bylo sedm bloků Broadwaye zúženo z čtyř pruhů na dva. V květnu 2009 byly její části, mezi nimi i Times Square, na zkoušku uzavřeny pro auta. Prostor se zaplnil stoly, lavičkami, květináči. Původně šlo o dočasný experiment. Po půl roce už bylo jasné, že zůstane natrvalo. Změna byla přijatá veřejností a je často považována za velký úspěch.

"Velká bílá ulice".

Za "Great White Way" ("Velkou bílou ulici") je označována část Broadwaye u Times Square mezi 42. a 53. ulicí. Téměř jednu míli dlouhý úsek ulice byl v roce 1880 osvětlen obloukovými lampami Charlese F. Brushe jako vůbec první třída ve Spojených státech. Nadpis "„Založeno na Velké bílé ulici“" ("„Found on the Great White Way“") se objevil poprvé 3. února 1902 na titulu deníku "New York Evening Telegram".

Divadla na Broadwayi.

V divadelním okrsku na Broadwayi se nachází 40 velkých stálých profesionálních scén s 500 a více místy pro diváky, které se věnují činohře či muzikálu. Divadelní produkce uváděné na Broadwayi jsou považovány za vrchol amerického divadelnictví a v anglicky hovořícím světě se jim v prestiži rovnají jen divadla provozovaná v londýnském West Endu. Již dlouhou dobu má (v angličtině tak nazývaný) divadelní průmysl na Broadwayi roční obrat v řádu deseti miliard dolarů a více. V roce 2005 navštívilo zdejší představení bezmála 12 milionů diváků, přibližně stejně jako v londýnském West Endu. Tato návštěvnost zůstala od té doby zhruba zachována.  Představení a show jsou obvykle inscenovány komerčními společnostmi s cílem produkovat zisk. Obvykle jsou uváděny v sérii představení bez předem určené derniéry, počet repríz se řídí existencí nebo neexistencí pokračujícího úspěchu u publika. Nejdelší série představení zaznamenávají muzikály, "Fantom opery" překonal již 9. ledna 2006 broadwayský rekord muzikálu "Kočky" svým 7 486. uvedením v Majestic Theatre, nyní již počet repríz překročil 8 000. Některé scény na Broadwayi mají nicméně i charakter neziskového či repertoárového divadla.  Sériová představení jsou uváděna pravidelně ve večerních časech od 20 hodin od úterý do soboty a v odpoledních časech ve 14 hodin ve středu a v sobotu a v 15 hodin v neděli. Některá představení jsou uváděna na Národním broadwayském turné, pro která ale producenti obvykle najímají jiná obsazení, aby nemuseli přerušit uvádění svých show přímo na Broadwayi.  Herci a jiní umělci účinkující na Broadwayi jsou v některých případech specialisté na jevištní herectví, mnohdy ale také hvězdy filmu či televize, angažované s cílem přitáhnout více diváků. Jsou zastupování odborovými svazy jako "Actors‘ Equity Association" ("Sdružením herecké rovnosti") či "American Federation of Musicians" ("Americkou federací hudebníků"), podobné unie má i další umělecký i provozní divadelní personál.  Majitelé divadel a broadwayští producenti jsou sdruženi v "League of American Theatres and Producers" ("Lize amerických divadel a producentů"). Jejím cílem je propagovat Broadway jako celek, vyjednávat smlouvy s odborovými svazy a spoluřídí udílení cen Tony.

Významná broadwayská divadla.

Mezi významná velká broadwayská divadla patří:

Broadway je velká ulice (bulvár) v Manhattanu v New Yorku vedoucí také do Bronxu a Westchester County. Jedná se o nejstarší hlavní severojižní ulici ve městě, která vznikla už v éře Nového Amsterodamu na místě bývalé indiánské stezky. Jde o jednu z mála newyorských ulic, která nedodržuje přísný pravoúhlý systém newyorských veřejných komunikací.

百老汇大道(英语:Broadway)为美国纽约市重要的南北向道路,南起砲台公园,由南向北纵贯曼哈顿岛。纽约地铁百老汇线(、、、)及纽约地铁第七大道线(、、)均通过此路底下。由于此路两旁分布着为数众多的剧院,是美国戏剧和音乐剧的重要发扬地,因此成为了音乐剧的代名词。


Záměr.

V době, kdy se v Evropě konaly automobilové Velké ceny, představil závod v Le Mans poněkud odlišný test tehdejšího automobilového průmyslu. Místo, aby vedl snažení automobilek k výrobě co možná nejrychlejších strojů současnosti, se chtělo Le Mans zaměřit na schopnosti výrobců tvořit spolehlivé vozy. To bylo hnací silou inovací nejen ve spolehlivosti a vytrvalosti, ale ve snížení spotřeby paliva, jelikož povaha vytrvalostních závodů vyžaduje trávit v boxech jen tolik času, kolik je nezbytně nutné.  V této době začala být pozornost při navrhování závodních vozů upřena na zlepšování aerodynamiky a stability vozů, aby bylo dosahováno vyšších rychlostí. Oproti závodním tratím, které vznikaly v tehdejší Evropě, se však Le Mans výrazně lišilo. Zatímco většina ostatních tratí vznikala jako čistě závodní, okruh de la Sarthe je složen převážně z veřejných silnic, zejména potom dlouhé rovinky Les Hunaudières. Fakt, že okruh tvoří běžné silnice může za to, že není tak dokonale udržován jako permanentní okruhy. To způsobuje větší opotřebovávání mechanických součástí a tedy větší důraz na jejich spolehlivost.  Na začátku 70. let 20. století vedl celosvětový požadavek na úsporu paliva závodní série k přijetí palivově hospodárných vozů, známých jako skupina C, pro kterou byl vývoj motorů omezován spotřebou. Ačkoliv bylo upuštěno od skupiny C v momentě, kdy byly týmy schopny zvládnout palivové předpisy, hospodárnost paliva je stále důležitá, protože se při vytrvalostních závodech úzce váže na čas strávený v boxech.  Tyto závody však nejsou samoúčelné. Mnohé z pokročilých technologií použitých a závodních vozem nalezlo o několik let později své uplatnění při výrobě sériových vozů. Tento závod také vede výrobce ke snaze vyvíjet stále pokročilejší vozy, což se také přenáší do sériové výroby.

Závod.

Vozy.

Startovní pole je obvykle složeno většinou z několika desítek vozů, které se dělí do několika skupin. Na konci se vyhlašuje jak celkové pořadí, tak pořadí jednotlivých skupin.  Rozdělení skupin a jejich technické specifikace se postupně měnily. V současné době jsou vypisovány čtyři kategorie: "LMP1", "LMP2", "GTE Pro" a "GTE Am". První dvě jsou kategorie prototypů (LM P - "Le Mans Prototypes") od základů stavěných pro účely vytrvalostních závodů. Další dvě kategorie jsou pak tvořeny GT vozy - původně civilními sportovními auty, zde však výrazně upravenými pro závody.

LMP1.

Nejrychlejší, nejnákladnější a zároveň nejprestižnější třída. Je takřka nemožné, aby celkové vítězství získal vůz jiné kategorie, ačkoli pravidla to nezakazují. Hlavně kvůli svým vysokým nákladům je třída LMP1 určená převážně pro tovární týmy.  "Technické regule": Minimální hmotnost 900 kg. Maximální objem pro atmosférické motory je 3400 cm3, turbo a kompresorové motory mohou mít 2000 cm3 a diesely 3700 cm3. Počet válců neomezen. Objem nádrže max. 75 litrů pro benzinové motory, 73 l pro hybridní benzinové motory, 65 l pro dieselové motory a 71 l pro hybridní diesely. Maximální průměr kol 720 mm, maximální šířka 410 mm. Výkon současných prototypů je udáván kolem 410 kW (cca 550 koňských sil) a na nejdelší rovině okruhu "La Sarthe" dosahují rychlostí kolem 340 km/h.

LMP2.

Slabší a levnější třída než LMP1, na rozdíl od ní určená převážně pro soukromé týmy. V posledních letech prodělala změny pravidel, které vedly k jejímu zlevnění, ale zároveň i k lehkému zpomalení.  "Technické regule": Minimální hmotnost 900 kg. Povoleny jen upravené původně produkční motory, přičemž diesely jsou zakázány zcela. Objem atmosférických motorů max. 5000 cm3 při max. počtu osmi válců. Turbodmychadla a kompresory povoleny při max. objemu 3200 cm3 a max. počtu šesti válců. Max. objem nádrže 75 litrů je společný pro všechny typy motorů. Max. průměr kol 580 mm, max. šířka 360 mm. Motory LMP2 vozů produkují kolem 340 kW (cca 450 koňských sil), jejich nejvyšší rychlost se v Le Mans blíží k hranici 300 km/h.

Jezdci.

Původně nebyla stanovena žádná pravidla ohledně toho, kolik jezdců může obsahovat posádka jednoho vozu a kolik toho mohou jezdci odjezdit. Ačkoliv v prvních desetiletích prakticky všechny týmy využívaly dvou jezdců, někteří jezdci se pokoušeli o zdolání celého závodu sami v nadějí, že ušetří čas, který jiní potřebují na střídání jezdců v boxech. Jednočlenné posádky však byly brzy zakázány.  Dvoučlenné posádky se hojně vyskytovaly až do konce osmdesátých let, kdy se podle změny v pravidlech musela každá posádka sestávat minimálně ze tří jezdců.  Další změny v pravidlech přinesla devadesátá léta. Díky vyšší rychlosti vozů a tím většího zatížení jezdců bylo rozhodnuto, že žádný z jezdců nemůže souvisle řídit více než čtyři hodiny a více než čtrnáct hodin celkově. To vše ve snaze ulehčit posádkám již tak náročný závod.

24 hodin Le Mans (francouzsky "24 Heures du Mans") je proslulý vytrvalostní závod sportovních prototypů a GT vozů konaný každoročně od roku 1923 (s výjimkou válečných let) poblíž města Le Mans ve Francii na okruhu de la Sarthe. Je pořádán Automobile Club de I'Ouest (ACO). Tento závod se jezdí na trati skládající se z uzavřených veřejných silnic a nebyl míněn jen jako test schopností vozů a posádek být rychlý, ale také vydržet nasazení trvající 24 hodin.

利曼24小时耐力赛()是一场每年夏天都会在法国巴黎西南200公里的小城利曼举行的原型赛车与房车赛耐力赛 (赛车),自首次举办,是世界上还持续举办的汽车耐力赛事中历史最悠久者。利曼24小时大赛是由西部汽车俱乐部(,缩写ACO)主办,由于比赛场地萨尔特赛道()是一条长度超过13公里、由专用赛道与一般道路组合成的高速赛道,由于赛道特性,直线路段较多,因此以超高的平均车速著称。在1980年代末期,场上的最高车速曾一度超过时速400公里,但后来因安全考量修改了跑道路线而受到抑制。