Děj.

Burleska: Haylinin příběh.

Americká turistka Hayley (Alison Pillová) se během letního poznávání Věčného města zamiluje do mladého právníka Michelangela (Flavio Parenti), poskytujícího služby "pro bono", s nímž se následně zasnoubí. Její rodiče Jerry (Woody Allen) a Phyllis (Judy Davis) přilétají do Itálie za dcerou, aby poznali rodinu nastávajícího. Během prvního společného setkání Jerry odhalí mimořádný pěvecký talent Giancarla (Fabio Armiliato), právníkova otce, který si prozpěvuje árie ve sprše. Jerry je kritikou zneuznaný operní režisér v důchodu. Na Itala, provozujícího pohřební službu, naléhá, aby svůj talent nenechával dále dřímat. Přes prvotní odmítavou reakci se Giancarlo uvolí ke zkoušce před operními odborníky. Jeho výkon v Pucciniho árii „Nessun dorma“ je však velkým zklamáním. Michelangelo následně vyčítá Jerrymu, že otce trápí a obviňuje ho ze snahy oživit vlastní nepovedenou uměleckou dráhu. Američanova dcera však svého otce hájí. Mezi snoubence je zaseto semeno sváru.  Jerry si všímá, že Giancarlův skvostný tenorový projev je spojen s pocitem uvolnění, který se dostavuje výhradně při sprchování. Dostává tak nevšední nápad, navodit stejnou atmosféru i na jevišti. Myšlenku se mu daří prosadit a Ital koncertuje na prknech operního domu Teatro dell'Opera ve sprchovém koutu. Dostává se mu nadšeného ohlasu publika. Jerry zrealizuje nastudování Leoncavallovy opery "Komedianti". Scény jednotlivých dějství obsahují sprchový kout zasazený do kulis, v nichž Giancarlo pěvecky exceluje. Diváci jej odměňují bouřlivými ovacemi, zatímco Jerry netuší, že tisk odsoudil jeho špatnou režii, když nesprávně pochopí recenze psané v italštině. Sen o zářivé umělecké kariéře však Ital opouští. Upřednostňuje práci pohřebáka a „teplo rodinného krbu“. Přesto ocenil možnost prožít sen, který představovalo ztvárnění role Cania v "Komediantech". Mračna na nebi mladého páru s tím také odplula.

Komedie mravů: Antoniův příběh.

Novomanželé Antonio (Alessandro Tiberi) a Milly (Alessandra Mastronardiová) se plánují přestěhovat z venkova do metropole na Tibeře. Důvodem je nabídka práce pro Antonia v rodinném podniku ze strany bohatého strýce. Pár se ubytovává v jednom z římských hotelů. Milly se před schůzkou vydává upravit účes do kadeřnického salonu. Na cestě však zabloudí a mobilní telefon jí padá do kanálu. Z bezradnosti je vytržena až místními filmaři, když se ocitá na místě natáčení. Střetává se tak s oblíbenou herečkou Piu Fusariovou (Ornella Muti) a Lucou Saltem (Antonio Albanese), který je pro ni ztělesněním idolu. Přijímá od něj pozvání na oběd. Antonio si mezitím dělá o manželku starost, kde se před plánovaným důležitým obědem se snobskými příbuznými zdržela. Na dveře pokoje mu navíc nečekaně klepe luxusní prostitutka Anna (Penélope Cruzová), která si nevědomky spletla hotelový pokoj. Tvrdí, že zaplaceno již dostala a proto dárek – obšťastnit mladého muže, vyplní.  Navzdory protestům Antonia se oba po potyčce ocitají v choulostivé pozici na posteli, právě když do nastevřených dveří vstupují příbuzní. Antonio improvizuje. Přichází s nápaditou smyšlenkou, když lehkou děvu představuje jako manželku. Anna situaci alespoň prozatím zachraňuje a na tuto hru přistupuje. Naneštěstí se následný oběd odehrává v restauraci, kam si Luca přivádí skutečnou manželku mladého muže. Milly však nezaregistruje manželovu přítomnost a náramně se s hercem baví, což nic netušící příbuzní pobaveně komentují, coby milé flirtování. Žárlícího Antonia to však vyvádí z míry. Po obědě se s příbuznými vydává na honosnou party, kde zjišťuje, že ho s přítomným osazenstvem nespojují žádné zájmy. Naopak Anna zde potkává řadu mužů, kteří tvoří její klientelu. S novomanželem zachází na odlehlé místo zahrady, kde se jí Antonio podvoluje.  V té době se Milly nalézá v hercově hotelovém pokoji. Během přemítání, zdali má manžela podvést či nikoli, ji v koupelně přepadá hotelový lupič (Riccardo Scamarcio) s revolverem. Ve chvíli, kdy mu Salta ochotně vydává cennosti, se do pokoje snaží dobýt personál s hercovou manželkou a fotografem v zádech. Saltova žena dostala echo na manželův zálet a hodlá jej přistihnout "in flagranti". Lupič však narychlo souhlasí s rolí milence dívky, s níž uléhá pod jednu peřinu. Luca zatím mizí v koupelně. Personál nalézá jen dva neznámé hosty a v přesvědčeni o planém poplachu opouští s omluvou pokoj. Dvojice, kterou náhoda svedla do jednoho římského lože, se rozhoduje milostnou příležitost využít.  Poté, co se Milly vrátí zpět k manželovi do hotelu, mají již oba v plánu návrat na venkov, ale ještě předtím se hodlají pomilovat.

Groteska: Leopoldův příběh.

Leopoldo (Roberto Benigni) žije se ženou (Monica Nappo) a dvěma dětmi obyčejný život římského úředníčka. Nejvzrušenější momenty dne prožívá při pohledu na šéfovu sekretářku Serafinu (Cecilia Capriottiová), když korzuje kanceláří.  Jednoho rána zjišťuje, že se znenadání stal celonárodní celebritou. Neumí si vysvětlit proč a jak k tomu došlo, ale jeho pronásledování paparazzii na každém kroku, tento fakt potvrzuje. Dostává se do centra mediálního zájmu, je zván do televizí, na premiéry filmů a módní přehlídky. Novináři od něj požadují vyslovení se ke každé „významné záležitosti“, od složení snídaně, přes oblékání, zdali preferuje boxerky či slipy, až po odhad počasí.  Zvýšenou sexuální přitažlivostí pro ženy je dokladem skutečnosti, že být známý, je nejlepším afrodisiakem. V zaměstnání povyšuje na manažerskou pozici s vlastní kanceláří. Za osobní sekretářku je mu přidělena Serafina, která patří mezi zástup žen, s nimiž podvádí manželku.  Znenadání však celebritou přestává být. Během dalšího z pouličních rozhovorů si jeden z paparazzi všimne kolemjdoucího muže, který vypadá zajímavěji než Leopoldo. Smečka novinářů jej v mžiku opouští a zaměří se na novou vycházející „superstar“.  Nejdříve je úředník šťastný ze znovunabytého soukromí. Tento stav však rychle vyprchá – přece jen, být středem zájmu je droga. Na ulici se marně snaží upoutat pozornost lidí proudících kolem něho. Nikdo už nestojí o jeho názory a rady. Zjišťuje, že mnohem lepší je být zazobanou celebritou než chudým a obyčejným člověkem.

Romance: Johnův příběh.

Proslulý architekt John (Alec Baldwin) přijíždí do letního Říma se ženou a přáteli. Zhruba třicet let nazpět v něm žil a rád by oprášil vzpomínky na ztracené časy mládí, právě třeba nalezením tehdejšího příbytku. Během pátrání ve starobylých uličkách jej oslovuje student architektury Jack (Jesse Eisenberg), který v něm poznává slavného muže. K překvapení obou, mladík bydlí v hledaném domě. Rozhoduje se architekta pozvat nahoru a představit mu přítelkyni Sally (Greta Gerwigová). (V dalším vyprávění příběhu již John vstupuje do děje neočekávaně a nevysvětlitelně, promlouvá k Jackovi pravdivým zhodnocením nastalé situace; kritici vyvozovali závěr, že si buď Jack ve svých představách dovozuje, co by mu starší a zkušenější John sdělil, nebo se jednalo o znovuprožívání starých událostí v Johnově mysli.) Sally oznamuje příteli, že za nimi přijede kamarádka Monica (Ellen Page), profesí herečka, která se musí sebrat z frustrujícího rozchodu.  Podle Sally vyzařuje Monica sexuální vibrace, které účinně lámou mužská srdce. V souvislosti s návštěvou herečky předvídá John problémy, ale Jack nechápe, proč by se měl zaplétat s nejlepší přítelkyní jeho dívky. Po příletu se první rozhovor Moniky a budoucího architekta zužuje na popis hereččiných sexuálních zkušenosti s modelkou spodního prádla. Protože je Sally zaneprázdněná školou, bezostyšně Jacka žádá, aby nově příchozí ukázal krásy velkoměsta. Monica udělá na Jacka dojem znalostmi v literatuře a umění. John přitom mladíka varuje, že se právě řítí do potíží, stejně tak kritizuje její chatrnou pseudointelektuální fasádu. Přes opakovaná varování, začíná Jack podléhat dívčinu kouzlu. Sally má v plánu opuštěnou herečku spárovat s kamarádem Leonardem (Lino Guanciale). Student však k tomuto kroku pociťuje žárlivost. Jednoho večera, když doma s Monikou osiří, rozhoduje se herečka uvařit večeři, než dorazí Sally s Leonardem. Vzájemné flirtování končí polibkem na pohovce a sexem v autě.  Svedený Jack je nyní rozhodnut opustit přítelkyni a odjet s Monicou. Nepříjemnou novinu však hodlá Sally sdělit až po jejím zkouškovém období, aby mohla v klidu dostát studijním povinnostem. Po jejich absolvování si trojice vychází na oběd. Monice naznačuje, že se o rozchodu zmíní večer. Nový milenecký pár má v plánu procestovat Řecko a podívate se na Sicílii. Herečka však u oběda přijímá hovor zpoza oceánu. Právě jí byla nabídnuta role v hollywoodském trháku. Natáčení jí zabere pět měsíců v Los Angeles a Tokiu. Bez rozpaků mění plány, odkládá plánovanou cestu, a chce se plně soustředit na vysněnou příležitost. Až nyní padají studentovi klapky z očí, když uzří její povrchnost. John s ním opět kráčí k rohu uličky, kde na sebe poprvé narazili. Jejich cesty již odtud povedou jinými směry.

Produkce.

Impuls k natočení snímku "Do Říma s láskou" vzešel od římských distributorů, kteří Allenovi nabídli finanční záštitu během realizace projektu. Autor nabídku opětoval, když přivítal možnost natáčet v jím oblíbeném Věčném městě, stejně jako „"možnost rychlého zafinancování z jediného zdroje"“. Kontury čtyř příběhů v podobě poznámek měl již Allen v zásuvce, když je nastínil v průběhu předchozích let. Jednotlivé filmové postavy se potýkají s tématem „slávy a úspěchu“, ačkoli režisér prohlásil, že pro ně nezamýšlel konkrétní tematické propojení.  Allen film původně pojmenoval jako "Bop Decameron", s odkazem na věhlasnou knihu ze 14. století od Itala Giovanniho Boccaccia. Nicméně někteří odkazu na toto umělecké dílo nerozuměli a proto mu dal nový název "Nero Fiddles". I druhé jméno však vyvolávalo zmatení, což vedlo k třetí finální podobě "To Rome with Love", a to i přes Allenovo vyjádření, že tento název nenávidí.

Tržby.

Romantická komedie zaznamenala z hlediska Allenovy tvorby finanční úspěch, když do poloviny listopadu 2012 ve Spojených státech vydělala 16 685 867 dolarů.  K 27. listopadu 2012 dosáhly celosvětové tržby výše 73 039 208 dolarů, což představovalo čtvrtý nejvýdělečnější film Woodyho Allena.

Recenze.

Kritik A. O. Scott v deníku "The New York Times" shledal některé scény „"uspěchané a nahodile uspořádané"“, část dialogů označil za „"překombinované a nedokonale nazkoušené"“, přesto film doporučil ke zhlédnutí, když napsal: „"Jednou z nejrozkošnějších věcí na filmu 'Do Říma s láskou' je skutečnost, jak náhodně se v něm mísí věrohodnost se surreálností, a jak nestydatě se to předvádí v čiré pošetilosti."“  Naproti tomu David Denby v periodiku "The New Yorker", do kterého řadu let přispíval i Allen, označil film za „"lehký a rychlý, obsahující některé nejříznější dialogy a herectví, které se mu po dlouhé době podařilo převést na plátno."“  Jiří Peňás v deníku "Lidové noviny" uvedl, že Allen nepřišel s ničím novým. Přes ohranost a předvídatelnost smíchu, se přesto tvůrci podařilo vytvořit dosti gagů na to, aby se divák zasmál, jak je u Allena zvyklý a dodal: „"Ve filmu Do Říma s láskou jede Allen opravdu po známé trase: v lahodných kulisách města, v tomto případě tedy „věčného“, se odehrává několik „věčných příběhů“, jež jsou ponořeny do sladké šťávy genia loci."“  Kritička Mirka Spáčilová dala filmu na stránkách "MF DNES" 55% hodnocení. Kritice podrobila režisérovu neúspěšnou snahu o satiru, bezcílnost bloumání městem a dodala: „"Plnokrevnou šťavnatou výbušnost, chuť, vůně a barvy Itálie však Allen nepodchytil. Tvoří jen samovolnou příjemnou kulisu, do níž autor zasadil v podstatě nanicovaté leporelo několika vztahů s banálním vypravěčským rámcem... Ovšem kaleidoskop postav s více méně rovnocenným prostorem způsobí, že se divák k žádné z nich blíže nepřimkne, ačkoli zběžně komentované příhody několika párů mají pevné zázemí v herecké sestavě snů."“ Přesto ocenila některé bonmoty a herecký výkon Cameron Diazové, které přisoudila označení „Pretty Woman z Vatikánu“.

Do Říma s láskou (:) je romantická filmová komedie s prvky magického realismu z roku 2012, napsaná a režírovaná Woodym Allenem, který si také zahrál jednu z rolí.

《爱在罗马》(英语:To Rome with Love)是2012年伍迪·艾伦自编自导自演的魔幻现实主义爱情喜剧电影。影片于意大利罗马取景,2012年4月13日抢先登陆意大利院线,6月22日在洛杉矶和纽约首映,8月23日登陆香港,9月28日登陆台湾。影片展现了一场包括艾伦自己在内的群戏,剧情分成四个单独段落:一名醒来时发现自己成了大明星的文员、一名重返学生时代街头流浪生活的建筑师、一对蜜月中的夫妇和一位凭借出众的歌唱能力和一位美国歌剧导演成为姻亲的意大利葬礼布置人。


Život.

Původ a svatba s Placidií.

Olybrius pocházel ze starobylého a vlivného italského rodu Aniciů. Podle široce přijímané hypotézy byl potomkem Anicia Hermogeniana Olybria, konzula v roce 395, jehož manželka a sestřenice Anicia Juliana se jmenovala stejně jako Olybriova dcera. Někteří historikové toto zpochybňují a namítají, že Juliana bylo běžné ženské jméno vyskytující se v rodu Aniciů, přičemž Hermogenianus zřejmě zanechal jedinou dceru, jež složila řeholní slib. Další z teorií naznačuje, že Olybriovým otcem mohl být císař Petronius Maximus.  Olybrius se oženil s Placidií, mladší dcerou západořímského císaře Valentiniana III. a jeho manželky Licinie Eudoxie. Tím došlo k navázání příbuzenství mezi předním italským aristokratickým rodem a theodosiovskou dynastií, jehož cílem mohlo být upevnění Valentinianova politického postavení. Rok konání svatby sice není znám, z tvrzení historika Priska se nicméně dovozuje, že se tak mohlo stát někdy před vypleněním Říma Vandaly v roce 455. Mocný západořímský "patricius" a "magister militum" Aetius donutil Valentiniana, aby zasnoubil Placidii za svého syna Gaudentia. Olybrius se s ní tedy nemohl oženit dříve, než Aetius v září 454 podlehl atentátu ze strany císaře. Nelze vyloučit, že sňatek se uskutečnil až po Valentinianově zavraždění v březnu 455 a následném nástupu Petronia Maxima na trůn. Maximus si v zájmu konsolidace čerstvě nabyté vlády vzal za manželku Valentinianovu vdovu Licinii Eudoxii a svého syna Palladia oženil s Valentinianovou starší dcerou Eudokií. Historikové považující Olybria za Maximova syna se proto domnívají, že svatba mezi ním a Placidií se udála někdy mezi polovinou března a koncem května 455, kdy byl Maximus zabit. Někteří současní badatelé navíc poukazují na Hydatiovu kroniku, dle níž zůstala Placidie v této době neprovdaná. Ke svatbě mezi ní a Olybriem mohlo na základě této teorie dojít až na počátku šedesátých let.

Kandidát Vandalů.

Po Valentinianově smrti zasáhla západořímskou říši nestabilita, již využili Vandalové, vedení králem Geiserichem, k námořní výpravě do Itálie a vyplenění Říma. Poté se vrátili do Afriky, kam vedle četných senátorů odvedli jako rukojmí i Licinii Eudoxii a obě její dcery. Byzantský kronikář Ioannes Malalas k tomu uvádí, že Olybrius se tehdy nacházel v Konstantinopoli. Podle církevního historika Euagria Scholastika měl ovšem uprchnout z Říma při příchodu Geiserichova vojska. Během svého pobytu v Konstantinopoli Olybrius projevoval silný zájem o náboženské záležitosti. Mimo jiné navštívil asketického mnicha Daniela Stylitu, jenž měl předpovědět návrat Licinie Eudoxie ze zajetí v Africe.  Zatímco se Olybrius zdržoval na Východě, na Západě pokračovalo v rychlém sledu střídání císařů. Všemocný barbarský magister militum Ricimer zavraždil v roce 461 císaře Maioriana, načež Geiserich podpořil Olybria jako jeho nástupce. Geiserichův syn Hunerich se oženil s Eudokií, starší sestrou Placidie, čímž se stal Olybriovým švagrem. Geiserich by se tedy dosazením Olybria mohl na Západě domoci značného vlivu. Vandalský král propustil Licinii Eudoxii a Placidii ze zajetí. Zároveň vystupňoval svůj tlak vůči Ricimerovi soustavným drancováním pobřežních oblastí Sicílie a Itálie. Jeho záměr ztroskotal, neboť Ricimer ustavil novým císařem povolného senátora Libia Severa.  Placidie se v Konstantinopoli shledala se svým manželem a v roce 462 mu porodila dceru pojmenovanou Anicia Juliana. Společně pak nechali renovovat kostel svaté Euphemie, založený Placidiinou matkou Eudoxií. I přes Geiserichovy zjevné sympatie východní císař Leon I. poctil Olybria v roce 464 úřadem konzula. Když Libius Severus roku 465 zemřel, Geiserich získal opět příležitost k prosazování Olybria na uvolněný západní trůn. Leon nicméně s Ricimerovým svolením vybral za císaře Západu východního aristokrata Procopia Anthemia, s jehož pomocí hodlal vést válku proti Vandalům. V reakci na Anthemiovo jmenování vandalský král pokračoval v ničivém pustošení římského území.

Získání trůnu.

Olybrius setrval na Východě až do roku 472, kdy ho Leon vyslal do Itálie jako představitele římského senátu, aby tam urovnal nepřátelství mezi Anthemiem a Ricimerem. Jejich postupně se prohlubující odcizení přerostlo na počátku tohoto roku v otevřený konflikt, během něhož Ricimer několik měsíců obléhal Anthemia v Římě. Olybrius se měl potom odebrat do Afriky ke Geiserichovi, jehož měl přimět k usmíření s Leonem. Jakmile Olybrius odcestoval na západ, Leon poslal tajný dopis, v němž vybízel Anthemia, aby ho odstranil. Ricimerovy stráže v Portu ale tento dopis zadržely a předaly generálovi. Ten ho ukázal Olybriovi, čímž ho přesvědčil, aby přijal vládu.  Prameny se poněkud rozcházejí ohledně časové posloupnosti událostí vztahujících se k Olybriově intronizaci. Malalas popisuje, že Anthemius byl zabit v bazilice svatého Petra, načež Ricimer se souhlasem senátu ustavil Olybria za císaře. Podle dalších pramenů ho však generál dosadil na trůn ještě před tím, než byl Anthemius v červenci 472 zabit. Novodobí badatelé se vesměs shodují, že Ricimer prohlásil Olybria císařem proti Anthemiovi v dubnu 472. Olybrius, prominentní italský senátor, představoval pro tamější aristokracii mnohem přijatelnějšího kandidáta než Řek Anthemius. Jeho kontakty s Geiserichem mohly navíc posloužit k ukončení devastujícího nepřátelství s Vandaly.

Krátká vláda a smrt.

O Olybriově panování se nedochovaly téměř žádné informace. Jedinou zaznamenání hodnou událostí byla Ricimerova smrt v srpnu 472 a následné povýšení jeho synovce Gundobada do hodnosti patricius a magister militum. Olybrius se i nadále zabýval patrně jen náboženskými otázkami, což naznačují jím ražené zlaté mince. V rozporu s dosavadními zvyklostmi nechal razit solidy nesoucí křesťansky znějící nápis "Salus Mundi" („Blaho světa“) namísto tradičního "Salus Reipublicae" („Blaho státu“). Tuto zásadní změnu pravděpodobně inicioval sám císař, dávající tímto způsobem najevo svoji zbožnost.  Šest nebo sedm měsíců po nástupu na trůn Olybrius zemřel na vodnatelnost. Nejasnosti panují ohledně data jeho skonu, k němuž mělo dojít 22. října, případně 2. listopadu 472. O několik měsíců později učinil Gundobad Olybriovým nástupcem vojenského velitele Glyceria.  Olybrius představuje ukázkový příklad jednoho ze stínových císařů, vládnoucích Západu na sklonku jeho existence. O bezvýznamnosti jeho panování svědčí to, že většina pramenů zmiňuje nanejvýš jeho začátek a konec. Prokopios z Kaisareie ho dokonce zaměňuje s Juliem Nepotem. Navzdory tomu se tato efemérní postava římských dějin dočkala uměleckého ztvárnění v opeře "Flavio Anicio Olybrio", zkomponované na počátku 18. století italským skladatelem Nicolou Porporou.

Anicius Olybrius († 22. října nebo 2. listopadu 472) byl západořímský císař od dubna 472 do své smrti.

奥利布里乌斯(Anicius Olybrius,—472年),罗马帝国西部的皇帝(472年在位仅七个月)。


Politická kariéra.

Již ve 12 letech se začala politicky angažovat, když vstoupila do mládežnické organizace sociálnědemokratické strany ("Sveriges Socialdemokratiska Ungdomsförbund") a účastnila se protestů proti válce ve Vietnamu. Na Uppsalské univerzitě vystudovala roku 1982 právo. O rok později byla prvně zvolena do parlamentu. Roku 1984 se stala první ženskou předsedkyní "Sveriges Socialdemokratiska Ungdomsförbund" a silně se věnovala zahraničně-politickým tématům, zejména boji za odzbrojení během Studené války. Roku 1994 ji premiér Ingvar Carlsson prvně pozval do vládního kabinetu a pověřil ji řízením ministerstva životního prostředí. Zde proslula svými iniciativami, které vedly k první legislativě Evropské unie proti nebezpečným chemickým látkám v průmyslu a proti tzv. kyselým dešťům. Roku 1998 ji premiér Göran Persson jmenoval ministryní zahraničí. V roce 2001 během švédského předsednictví Evropské unii se silně angažovala při kosovsko-makedonské krizi. Těsně před smrtí, v roce 2003, tvrdě bojovala za přijetí eura ve Švédsku a byla hlavní tváří kampaně propagující toto přijetí.

Vražda.

10. září 2003 byla při nákupu v obchodě "Nordiska Kompaniet" v centru Stockholmu pobodána neznámým mužem. Kupovala si právě nové boty pro televizní debatu k referendu o přijetí eura, jež se měla odehrát druhý den (referendum pak za 4 dny, 14. září). Ač byla ve funkci ministryně zahraničí, nebyla v obchodě chráněna bodyguardem, což vyvolalo posléze údiv veřejnosti a řadu spekulací. Po útoku byla ihned převezena do univerzitní nemocnice "Karolinska". Podstoupila sérii zákroků, nicméně v půl šesté ráno 11. září zemřela. Útočníkovi se z obchodu podařilo útéct. Zachytila ho ovšem bezpečnostní kamera. Fotografii z ní švédská policie zveřejnila dva dny po útoku. 16. září zadržela Mijailo Mijailoviće, Srba narozeného ve Švédsku, a obvinila ho z vraždy Anny Lindhové. 6. ledna 2004 se Mijailović přiznal. 23. března 2004 ho soud poslal na doživotí do vězení. Nepomohlo mu ani to, že se zřekl švédského občanství a žádal o vydání do své vlasti - do Srbska. O politických motivech jeho činu se silně spekulovalo, švédský tisk například zveřejnil fotografii, na níž Mijailović naslouchá na mítinku pravicové Lidové liberální strany ("Folkpartiet liberalerna") jejímu předsedovi Larsi Leijonborgovi těsně před atentátem, avšak sám Mijailović jakýkoli politický motiv popřel, stejně jako to, že by při vraždě hrál roli jeho balkánský původ. Oficiální závěr vyšetřování byl, že vražda nebyla politickou, ač byl Mijailović shledán psychicky zdravým. Vznikla též řada konspiračních teorií (neonacistické či sionistické spiknutí apod.) Referendum o euru se konalo v původním termínu, a navzdory obavám odpůrců eura, že sympatie k zavražděné Lindhové výsledky ovlivní, přijetí eura bylo v hlasování odmítnuto.

Ylva Anna Maria Lindhová (19. červen 1957, Enskede – 11. září 2003, Stockholm) byla švédská politička, představitelka Sociálnědemokratické strany, v letech 1994–1998 ministryně životního prostředí, 1998-2003 ministryně zahraničí Švédska. V roce 2003, ve svých 46 letech, se stala obětí atentátu.

于娃·安娜·马利亚·林德(,1957年-6月19日-2003年-9月11日)是瑞典社会民主工党政治人物。林德于1984至1990年任社会民主青年团主席,1982至1985、1998至2003年间任议会议员。林德于1994年任职环境大臣,后来于1998年获首相约兰·佩尔松晋升为外交大臣,很多人认为她将会担任下一任首相。


Jméno.

Fang Siao-žu používal zdvořilostní jméno Si-č’ () a Si-ku (), též byl nazyán mistr Čeng-süe (). V letech 1644/1645 obdržel posmrtné jméno Wen-čeng ().

Život.

Fang Siao-žu se narodil roku 1357, pocházel z okresu Ning-chaj (tehdy v prefektuře Tchaj-čou) v provincii Če-ťiang. Jeho otec Fang Kche-čchin zahynul ve vězení roku 1376; císař Chung-wu tehdy přikázal zatknout a popravit řadu úředníků, když shledal běžné praktiky užívané při účtování daní nepřijatelným zneužitím pravomoci.  Studoval u Sung Liena. Už jako student vynikl literárním talentem. Úřední kariéru začal roku 1392 ve funkci vedoucího škol prefektury Chan-čung na jihozápadě provincie Šan-si. Po několika měsících byl přeložen do hlavního města. Roku 1397 už jako přední znalec učení "tao-süe" (neokonfucianismu) vydal své sebrané spisy. Ze soustředění na veřejnou činnost a „nápravu světa“ vyplývala i jeho kritičnost vůči buddhismu a taoismu, které považoval za nedostatečně aktivistické.  Roku 1398 ho nový císař Ťien-wen povolal do akademie Chan-lin. Získal si císařovu důvěru a společně s Chuang C’-čchengem a Čchi Tchajem byl pověřen celkovým vedením správy říše Ming; v debatách s panovníkem stanovovali vládní politiku a dozírali na její realizaci. Prakticky (byť ne formálně) zaujímali pozici kancléřů (či prvních spoluministrů). Fang Siao-žu a jeho kolegové provedli řadu změn v názvech, struktuře a kompetencích ústředních úřadů, mimo jiné povýšili status šestice ministerstev a konfuciánských učenců v akademii Chan-lin. Opírali se přitom o staré vzory z "Čouských obřadů" ("Čou-li") a "Meng-c’". Rovněž provedli úpravy daní: snížili vysoké daně v Ťiang-nanu a omezili výhody buddhistických a taoistických klášterů.  Snaha o likvidaci vojenské a politické moci knížat, císařových strýců, roku 1399 vyprovokovala povstání nejvlivnějšího z nich, Ču Tiho. Ču Ti v následující občanské válce zvítězil a roku 1402 dobyl hlavní město říše, Nanking, přičemž císař Ťien-wen zmizel, patrně zahynul.  Ču Ti se stal novým císařem a zahájil očistu státní správy od Ťien-wenových stoupenců. Fang Siao-žua se přes jeho vysoké postavení čistka týkat neměla, Ču Ti totiž již dříve slíbil svému rádci Tao Jenovi, že Fangovi neublíží. Nechal si ho předvést a nabídl mu setrvání ve státní službě. Fang však novému císaři vyčetl vzpouru a požadoval nastolení Ťien-wenova syna. Údajně poté Ču Ti přikázal Fangovi sepsat provolání k národu oznamující jeho nástup na trůn, což Fang odmítl, s tím, že raději zemře, než aby sloužil uzurpátorovi. Byl popraven, popraven byl i široký okruh jeho příbuzných, přátel a žáků, celkem 873 lidí.  Po popravě bylo jeho dílo zakázáno, ale jeho památka přežila a od roku 1460 byla jeho díla opět publikována. Byl ctěn jako vzor služebníka věrného pánovi za každých okolností. Císař Ču Jou-sung z dynastie Jižní Ming (vládl 1644–1645) ho na znamení úcty poctil posmrtným jménem Wen-čeng ().

Fang Siao-žu (; 1357–1402) byl čínský konfuciánský učenec a přední rádce Ťien-wena, druhého císaře říše Ming. Po svržení Ťien-wena odmítl sloužit novému císaři Jung-lemu a ten ho nechal popravit.

方孝孺(1357年-1402年-7月25日),字希直,又字希古,号逊志,南明弘光帝追谥文正,浙江宁海县(今属浙江宁波市)人。斋名逊志斋,蜀献王朱椿改之为正学,故世称正学先生。明朝建文年间重臣,文学家、思想家,和宋濂、刘基合称「明初散文三大家」。后因参与组织削藩,靖难之变后拒绝与朱棣合作,帮其写即位诏书,因此让成祖不满,所以诛了方孝孺十族(含弟子、门生),为历史之最。


Neformální zavedení.

Předpokládejme "p" prvočíslo. Jakékoliv celé číslo "n" můžeme vyjádřit v soustavě o základu "p", tedy získat „číslice“ formula_1 takové, že Tedy například 13 je v dvojkové soustavě formula_3, v trojkové soustavě je formula_4.  Na základě takového zápisu můžeme pomocí celých čísel definovat čísla racionální (a posléze reálná), totiž když povolíme nekonečně číslic za řádovou čárkou a tedy nekonečné součty Operace s nekonečnými součty předpokládá možnost definovat limity, jejichž definice je závislá na metrice. Můžeme pak například 1/3 zapsat v pětkové soustavě jako limitu posloupnosti formula_6. Naopak celým číslům v těchto vyjádřeních odpovídají právě ta čísla, která mají za řádovou čárkou jenom nuly, neboli formula_7  V případě p-adických čísel naopak povolíme nekonečné součty v podobě: kde "k" je nějaké celé číslo, které nemusí být kladné. Lze dodefinovat rovnost těchto součtů tak, že vytvoříme těleso. Podobně jako předtím lze mluvit o "celých číslech" — p-adická celá čísla jsou právě ta, která mají pro záporná "i" nulové koeficienty formula_9. Podokruh p-adických celých čísel bývá značen Z (tedy stejně, jako bývají často značena konečná prvotělesa v modulární aritmetice, což je ovšem zcela odlišná záležitost!)  Zatímco u reálných čísel může být nekonečný jejich rozvoj doprava, „za řádovou čárkou“, u p-adických čísel může být nekonečný rozvoj doleva. Například 1/3 má v p-adické soustavě o základu 5 nekonečný rozvoj 2, 32, 132, 3132, 13132, 313132,...1313132. Vynásobením (s ohledem na povahu zápisu v řádu 5) tohoto nekonečného součinu totiž získáváme...0000001. Zajímavé také je, že toto číslo neobsahuje žádné číslice za řádovou čárkou, jedná se tedy o 5-adické celé číslo.

Formální konstrukce.

P-adická čísla je možné formálně zkonstruovat více způsoby. Následující postup je bližší analýze.  Reálná čísla je možné definovat jako třídy ekvivalence Cauchyovských posloupností racionálních čísel; tím je také dána možnost zapisovat 1 jako 1,0000... nebo 0,999... Definice Cauchyovských posloupností je možná jen v metrickém prostoru a je závislá na definované metrice. Změníme-li tedy definici metriky, můžeme získat analogickou konstrukcí něco jiného než obvyklá reálná čísla.  Metrika, pomocí které jsou konstruována reálná čísla, je takzvaná eukleidovská metrika, která má v jednorozměrném prostoru racionálních čísel podobu známé školské absolutní hodnoty.  Pro dané prvočíslo "p" budeme definovat "p-adickou absolutní hodnotu" na racionálních číslech takto: Pro každé nenulové racionální číslo "x" existuje jednoznačně dané celé číslo "n", pro které můžeme zapsat kde ani jedno z celých čísel "a" a "b" není dělitelné "p". Pokud není čitatel ani jmenovatel "x" dělitelný "p", pak je "n" rovno 0. Nyní můžeme definovat "p-"-adickou absolutní hodnotu:  Například pro formula_13 máme  Podle Ostrowského věty platí, že každá zobecněná absolutní hodnota na racionálních číslech odpovídá buď eukleidovské absolutní hodnotě, triviální absolutní hodnotě, nebo "p"adické absolutní hodnotě pro nějaké "p". Tím je dáno, že z hlediska normy konstrukcí "p"-adických těles vyčerpáváme všechna možná další rozšíření racionálních čísel.  Na základě "p"-adické absolutní hodnoty lze definovat metriku Těleso "p"-adických čísel Q je pak možné definovat jako zúplnění metrického prostoru (Q,d), jeho prvky jsou třídy cauchyovských posloupností, kde dvě posloupnosti jsou ekvivalentní, právě když jejich rozdíl konverguje k nule. Tímto způsobem vznikne úplný metrický prostor, který je zároveň tělesem a obsahuje racionální čísla.  Dá se ukázat, že každý z prvků vzniklého tělesa lze jednoznačným způsobem zapsat ve tvaru kde "k" je nějaké celé číslo a každé z čísel "a" je z množiny {0,..., "p" - 1}. Tato posloupnost konverguje v metrice d.  Vzniklé těleso je lokální těleso.

Vlastnosti.

Okruh p-adických čísel je inverzní limitou konečných okruhů Z/"p"Z, ovšem má nespočetně prvků a má mohutnost kontinua. Stejně tak je nespočetné těleso Q. Okruh endomorfismů Prüferovy "p"-grupy hodnosti "n", značený Z("p"), odpovídá maticovému okruhu matic řádu "n" nad "p"-adickými celými čísly a občas bývá nazýván Tateův modul.  Těleso p-adických čísel obsahuje čísla racionální a je charakteristiky 0. Není možné z něj vytvořit uspořádané těleso.  Definujme topologii τ na Z tak, že za její bázi určíme všechny množiny tvaru U(n) = {n + λ p, kde λ náleží do Z a "a" do N}. Pak Z je zkompaktněním Z vzhledem k odvozené topologii. Relativní topologie na Z coby podmnožině Z se nazývá p-adickou topologií na Z. Na rozdíl od reálných čísel, které mají jediné vlastní algebraické rozšíření, totiž komplexní čísla, která jsou již algebraicky uzavřená, je algebraický uzávěr p-adických čísel nekonečného stupně, navíc Q má nekonečně mnoho navzájem neekvivaletních algebraických rozšíření. Další odlišnost je v tom, že algebraický uzávěr Q není úplný. Jeho metrické zúplnění se označuje C a je algebraicky uzavřené.  Těleso C je izomorfní tělesu komplexních čísel, můžeme se na něj tedy dívat jako na komplexní čísla doplněná o nezvyklou metriku. Existence zmíněného izomorfismu byla dokázaná nekonstruktivně a důkaz počítá s platností axiomu výběru; součástí důkazu tedy není nalezení příkladu řečeného izomorfismu.  Těleso "p"-adických čísel obsahuje "n"-té cyklotomické těleso tehdy a jen tehdy, když "n" dělí "p"–1. Například "n"-té cyklotomické těleso je podtělesem Q tehdy a jen tehdy, když "n"= 1, 2, 3, 4, 6 nebo 12.  Na rozdíl od tělesa reálných čísel jsou nad "p"-adickými čísly nekonstantní funkce, jejichž derivací je nulová funkce, například:  Těleso Q je lokálně kompaktní Hausdorffův prostor.

P-adická čísla (značená Q) jsou číselná struktura používaná v matematice, zejména v teorii čísel. Jsou definována pro libovolné prvočíslo "p". přičemž pro různá "p" se jedná o různé struktury, které rozšířují racionální čísla jiným způsobem než klasická čísla reálná a komplexní. Písmeno "p" v názvu je tedy proměnná, do které můžeme dosazovat různé konstanty a tak získáme "2-adická čísla", "3-adická čísla", "5-adická čísla" atp.

formula_1进数(英语:p-adic number),是数论中的概念,也称作局部数域,是有理数域拓展成的完备数域的一种。这种拓展与常见的有理数域formula_2到实数域formula_3、复数域formula_4的数系拓展不同,其具体在于所定义的“距离”概念。formula_1进数的距离概念建立在整数的整除性质上。给定素数formula_1,若两个数之差被formula_1的高次幂整除,那么这两个数距离就“接近”,幂次越高,距离越近。这种定义在数论性质上的“距离”能够反映同余的信息,使formula_1进数理论成为了数论研究中的有力工具。例如安德鲁·怀尔斯对费马大定理的证明中就用到了formula_1进数理论。


Návrh a vývoj.

Téměř okamžitě poté co byl střední tank M4 Sherman standardizován, US Ordnance Department začala s vývojem jeho nástupce. V tuto dobu již tato organizace pracovala na návrhu těžce pancéřovaného pěchotního tanku, který měl využívat části tanku M4 a byl vyvíjen pro britskou armádu. Nový projekt byl odstartován 25. Května 1942, jehož původní značení bylo M4X.  S počátkem vývoje tanku T20 US Ordnance Department vyvinula 3 typy středních tanků založených na návrhu tanku T20. Typ T20, T22 a T23. Hlavní rozdíl mezi typy T20, T22 a T23 byl výběr převodovky.Typ T20 využíval převodovku s Hydrodynamickým měničem momentu, typ T22 využíval 5 rychlostní mechanickou převodovku podobnou převodovce v tanku M4 typ T23 využíval elektricky řízenou převodovku. U všech modelů byla převodovka přesunuta do zadní části tanku, což zkrátilo délku hnací hřídele. Špatné umístění hnací hřídele na tancích typu M3 a M4 mělo za následek zvýšení výšky vozidla díky výše umístěné věži.  S každým novým vzniklým prototypem tanku ze série T20 bylo navrženo a vyzkoušeno různé vybavení a doplňky tanku včetně nových podvozků tanku. Například v raných verzích tanku T20 byl použit nový podvozek na principu Horizontálního spirálního pérování (HVSS), který byl později montován na tank M4A3 Sherman, zatímco pozdější typ T20E3 měl podvozek na principu torzních tyčí.

Střední tank T20.

Motor Ford GAN V8 s hydrodynamickým měničem momentu, převodovkou typu Hydra-matic a podvozkem s horizontálním spirálním pérováním, vybavený 76 mm kanónem M1.  T20E1: Vybavený 75mm automatickým kanónem a horizontálním spirálním pérováním. Tato verze byla později zrušena a věž byla použita na tank T22E1.  T20E2: Vybavený 3palcovým dělem a odpružením pomocí torzních tyčí. Dokončeno jako T20E3  T20E3: Vybavený 76mm kanónem a odpružením pomocí torzních tyčí.  Z výše uvedených byl vyroben pouze typ T20 a T20E3. Typ T20E3 byl vyroben z typu T20E2. Série T20 byla shledána jako nevhodný kandidát na pozemní boje z důvodu úniku oleje z převodovky a přehřívání motorů.

Lehký tank T21.

Nebyl to přímo vývoj spjatý s vývojem středních tanků T20, ale podobou a vzhledem jsou si podobné. Tank T21 byl návrh tanku, který měl být nástupcem lehkých tanků M3 a M5 Stuart. Byl založen na trupu a podvozku středních tanků typu T20, ale jehož pancéřování bylo jen 30 mm. Byl osazen dělem ráže 76 mm a vážil 24 tun. Návrh byl připraven, ale tank byl shledán jako příliš těžký na zařazení do třídy lehkých tanků. Nakonec byl koncept tanku T21 nahrazen programem pro vývoj tanku T24, který byl později standardizován jako tank M24 Chaffee.

Střední tank T22.

Motor Ford GAN V8 s mechanickou převodovkou z tanku M4.  T22: Vybavený 76mm kanónem a podvozkem s horizontálním spirálním pérováním.  T22E1: Vybavený kanónem ráže 75mm s nabíjecím automatem a horizontálním spirálním pérováním.  T22E2: Vybavený 3palcovým dělem a odpružením pomocí torzních tyčí.  Byl vyroben pouze jeden prototyp tanku T22. Typ T22E1 byl původní tank T22 s věží z typu T20E1. Typ T22E2 vybavený 3 palcovým dělem a odpružením pomocí torzních tyčí nebyl nikdy vyroben. Úpravy a přesunutí převodovky přinesly značné problémy, které vedly ke zrušení programu pro vývoj tanků T22. Automatický kanón ráže 75 mm byl prvně otestován na tomto tanku, jehož maximální palebná rychlost byla 20 ran za minutu, nicméně v prosinci roku 1944 byl vývoj tohoto děla přerušen z důvodu jeho nespolehlivosti. K tomuto nedostatku taktéž přispěla nutnost výroby děl s vyšším kalibrem.

Střední tank T23.

Motor Ford GAN V8 s elektrickou převodovkou.  T23: Vybaven 76mm kanónem a vertikálním spirálním pérováním.  T23E3: Vybaven 76mm kanónem a odpružením pomocí torzních tyčí.  T23E4: Vybaven 76mm kanónem a horizontálním spirálním pérováním.  Taktéž jako typ T20 a T22, byl typ T23 s 75 mm automatickým kanónem a 3 palcovým dělem plánován, ale nikdy nebyl zkonstruován. Typ T23 byl jako první z prototypů série T20,T22 a T23 zkonstruován s uspokojivým výsledkem výborné manévrovatelnosti. Návrh a vývoj tanku byl v květnu roku 1943 označen jako "limitovaná edice" a bylo objednáno 250 kusů tanků typu T23, nicméně jeho návrh nebyl nikdy standardizován a tank T23 nebyl nikdy použit v přední línii. Vyrobené modely vybavené věží T80 byly později využity jako modifikovaná forma tanku M4 s lepším dělem. Tank T23 nebyl nikdy poslán do služby, částečně z důvodu nevyzkoušeného systému převodovky a částečně z důvodu špatného rozložení váhy tanku. Při pokusu napravit tyto nedostatky byl objednán nový typ T23E3 s odpružením pomocí torzních tyčí a typ T23E4 s horizontálním spirálním pérováním. Návrh typu T23E4 byl přerušen před dokončením, ale typ T23E3 byl dokončen a odpružení pomocí torzních tyčí snížilo zátěž tanku o 20% v porovnání s typem T23.

Střední tank T25.

T25: Vybaven 90mm kanónem T7 a horizontálním spirálním pérováním.  T25E1: Vybaven 90mm kanónem M3 a horizontálním spirálním pérováním.

Střední tank T26, později M26 Pershing.

T26: Vybaven 90mm kanónem M3 a odpružením pomocí torzních tyčí.  T26E1: Vybaven 90mm kanónem M3 a odpružením pomocí torzních tyčí.  T26E2 / M45: Vybaven 105mm houfnicí M4 a odpružením pomocí torzních tyčí.  T26E3 / M26 Pershing: Vybaven 90mm kanónem M3 a odpružením pomocí torzních tyčí.  T26E4 Super Pershing: Vybaven 90mm kanónem T15E1 nebo T15E2 a odpružením pomocí torzních tyčí.  T26E5: Vybaven 90mm kanónem M3 a odpružením pomocí torzních tyčí.

M27.

S jejich 76 mm kanóny, odpružením pomocí torzních tyčí a nízkým profilem tanku byly typy T20E3 a T23E3 srovnatelné s ruským tankem T-34, který měl 85 mm kanón a taktéž později i německé tanky Panzer IV. Oproti těmto návrhům se stal tank M4 Sherman zastaralým a Ordnance Department požadovala, aby byly tanky typu T20E3 a T23E3 standardizovány jako M27 a M27B1 (Červenec 1943). Požadavek byl ale odmítnut a návrh se nikdy nezačal masově vyrábět.

Střední tank T20 byl první prototyp ze série středních tanků navržených Spojenými státy během druhé světové války jakožto nástupce středního tanku M4 Sherman. Jeho vývojem vznikl tank T23, který byl později přezbrojen 90mm kanonem a vznikl tak tank T25. Tank T26 používal odpružení pomocí torzních tyčí, později byl vylepšen na T26E3 a standardizován jako M26 Pershing.

T20中型战车(英语:T20 Medium Tank)是美国于第二次世界大战期间所研制的一款的中战车,计划用于取代M4雪曼战车。T20在经过长期发展后,衍生出M27中型坦克,并以这些开发基础,最终发展出M26潘兴坦克。


Život a dílo.

Pro své kolegy byl znám pod přezdívkou "Lajkó (/ˈlaɪkoʊ/ LY-koh: zkomolenina jeho prostředního jména)". V 20. letech 20. století studoval na známé německé umělecké škole Staatliches Bauhaus, založenou Walterem Gropiusem po první světové válce, která zároveň představovala jednu z nejvýznamnějších architektonických staveb ve směru Bauhaus. Škola prosazovala studijní plán, který tvořily poznatky z umění, řemesel a technologie. Breuer nastoupil jako jeden z nejmladších studentů školy, Walter Gropius ho označil za talentovaného a tak posléze Marcel Breuer získal pozici vedoucího truhlářské dílny. Na škole vyučoval po boku osob, jako třeba Paul Klee, Josef Albers, či Wassily Kandinsky. Tvořil v Berlíně, navrhoval domy a komerční prostory. Po nástupu nacistů k moci, se v 30. letech odstěhoval z Německa do Švýcarska a v roce 1936 do Londýna. V roce 1937 Gropius přijal pozici předsedy Harvardovy postgraduální školy designu a Breuer následoval svého mentora a společně vybudovali fakultu architektury. Do značné míry ovlivnily americký styl navrhování moderních domů. Jedním z nejzachovalejších příkladů Breuerova nábytkového a interiérového designu v tomto období je Frankův dům v Pittsburghu, navržený spolu s Gropiusem jako Gesamtkunstwerk. Dále spolupracovali na designu několika domů v okolí Bostonu. Roku 1941 se jeho pracovní vztah s Gropiusem rozpadl, pravděpodobně se Breuer snažil vymanit z vlivu Gropiuse, jenž byl z dvojice architektů stále známější. Založil si vlastní architektonickou kancelář. V roce 1946 odešel z Harvardu a založil si kancelář v New Yorku. První jeho dokončené dílo po válce byl Geller House na Long Islandu. Pro prostornou dřevěnou konstrukci byl novináři dům označen jako "dům budoucnosti". V roce 1953 vyhrál se soutěžním návrhem pro budovu UNESCO v Paříži.  Byl průkopníkem trubkového ocelového nábytku, později začal experimentovat i s dřevem, překližkou a hliníkem. Jeho pravděpodobně nejznámějším dílem se stala tzv. "Wassilyho židle" (1925-26).

Ocenění.

Zlatá medaile AIA (anglicky "AIA Gold Medal") je ocenění, které uděluje American Institute of Architects a řídí se sborem ředitelů AIA, který tuto cenu uděluje významné práci s trvalým dopadem na teorii a praxi v architektuře. Je to nejvyšší cena, kterou tento institut uděluje. V posledních letech toto ocenění zastiňuje populárnější Pritzkerova cena.

Marcel Lajos Breuer (21. května 1902, Pécs – 1. července 1981, New York), byl německo-americký architekt a designér nábytku maďarského původu. Patřil mezi významné modernisty, tvořil zejména standardní a jednoduché formy. Měl židovské kořeny, narodil se v Maďarsku, delší dobu studoval a pracoval v Německu a později, až do konce svého života, v USA.

马塞尔·拉约什·布劳耶(Marcel Lajos Breuer; ;1902年-5月21日-1981年-7月1日)是一位匈牙利裔现代主义设计师、建筑师,是20世纪主要的现代主义艺术家之一。


Děj.

Příběh se odehrává v Paříži v období 17. století. Známá skupina mušketýrů ve složení D'Artagnan (Pasqualino), Athos (Burke), Aramis (Cabrera) a Porthos (Charles) zde hájí spravedlnost a hrdinskými činy přivádějí k šílenství hlavního soupeře kardinála Richelieu, s nímž bojují o přízeň krále Ludvíka XIII.

Produkce.

Natáčení bylo rozděleno do bloků po dvou dílech, přičemž každý z nich byl svěřen jinému režisérovi. Hlavním režisérem je Toby Haynes, který pro BBC natáčel například seriál "Sherlock".  Natáčení probíhalo od března 2013 z velké části v České republice, mimo jiné v Praze, ve Slavkově u Brna, v Kroměříži, na hradě Švihov a Zvíkov, v klášteře Doksany, pevnosti Terezín nebo na zámcích Kačina,  Dobříš, Ploskovice a Hluboká. V Doksanech vznikla hlavní mušketýrská základna, do níž se filmaři vrátili i k natáčení druhé řady. Ta se v roce 2014 točila např. i v pražském Strahovském klášteře či v Prachovských skalách.  Během půlročního natáčení první řady v roce 2013 se produkce chystala vynaložit v České republice na službách, nájmech a mzdách asi 230 milionů korun. Václav Mottl z Czech Anglo Productions na začátku roku 2013 uváděl, že si tvůrci vybrali natáčení v českých lokacích kvůli zdejšímu velkému množství kulturních památek, profesionalitě českého filmového štábu i státní podpoře ve formě 20% vratky nákladů vynaložených za natáčení. Česká produkční společnost na natáčení spolupracovala s BBC Worldwide. Aleš Borovan později uvedl, že při natáčení první řady od března do října 2013 bylo z celkového rozpočtu 408 milionů korun vyčleněno pro televizní produkci v ČR celkem 253 milionů korun.  V souvislosti s českým natáčením televize Prima spolu s Lidovými novinami vydala jako součást marketingové kampaně mapu lokací.

České znění.

V roce 2014 pro televizi Filmbox připravilo český dabing Studio Soundwave s překladem Ivana Kotmela v režii Martina Těšitele. V roce 2015 pak pro televizi Prima vyrobila české znění společnost Médea Promotion Dabing s překladem Blanky Dobré v režii Filipa Jančíka.

Tři mušketýři (v anglickém originále The Musketeers) je britský dramatický televizní seriál vysílaný od ledna 2014 do srpna 2016 na stanici BBC One. Televize původně oznámila, že premiéru si seriál odbude již závěrem roku 2013, nicméně nakonec došlo k přesunu. Příběh vychází ze známé románové předlohy Alexandra Dumase, nedrží se však věrně Dumasova příběhu, nýbrž do něj vnesla moderní pojetí. První, druhá i třetí řada seriálu mají po 10 dílech.

三剑客与达太安(英语:The Musketeers)是一部英国制作的法国历史题材动作电视连续剧。


Magnetické vlastnosti jádra.

Atomové jádro se skládá z nukleonů (protonů a neutronů). Protony neustále rotují kolem své vlastní osy a tento pohyb je označován jako spin. Každá nabitá částice, která se pohybuje, vytváří ve svém okolí magnetické pole a vykazuje magnetický moment. Protony si lze tedy představit jako miniaturní magnety. Atomová jádra se sudým nukleonovým číslem se nechovají ke svému okolí magneticky, protože se jejich magnetické momenty ruší a nelze je využít pro MR zobrazování. Atomová jádra s lichým nukleonovým číslem si svůj magnetický moment zachovávají. Charakteristickým zástupcem této skupiny je atom vodíku H, který má jeden proton a vykazuje relativně velký magnetický moment. V organismu je více než 60 % vody a H je tedy nejvhodnějším objektem pro MR zobrazování. Dalšími zástupci jsou C, F, Na, P. Za normálních okolností je orientace rotačních os protonů (jejich magnetických pólů) ve tkáních nahodilá, magnetické momenty jednotlivých jader se tedy navzájem ruší a tkáň se navenek jeví nemagneticky. Vložíme-li tkáň do silného magnetického pole, uspořádají se rotační osy protonů rovnoběžně se siločárami vnějšího magnetického pole. Větší počet z nich je v poloze, kdy jejich magnetický moment je orientován souhlasně (paralelně) s vektorem vnějšího magnetického pole a menší počet protonů je energeticky náročnější a proto je jich méně než polovina. Tato „nerovnováha“ způsobí, že tkáň vykazuje celkový magnetický moment a navenek se chová magneticky. Tato vlastnost je základním principem MR.  Jednotlivé tkáně mají různou biochemickou strukturu, tedy různé zastoupení protonů a navenek se projevují různě velikými magnetickými momenty a dávají tak informaci o svém složení. Protony umístěné v magnetickém poli konají kromě svého původního rotačního pohybu (spin) ještě pohyb precesní – po plášti rotačního kužele. Frekvence precesního pohybu, tzv. Larmorova frekvence, závisí na magnetických vlastnostech daného jádra vyjádřených v tzv. gyromagnetickém poměru a na intenzitě vnějšího magnetického pole.

Princip.

Princip NMR (nukleární magnetická rezonance) spočívá v tom, že je-li rotující jádro umístěno v konstantním magnetickém poli B0, dojde ke srovnání magnetických momentů (os rotace) s vnějším magnetickým polem a osa jádra bude lehce rotovat kolem směru působícího pole B0. Tento pohyb vzniká při každé změně působícího magnetického pole, dokud se jádro v dané poloze neustálí. Pokud vnější pole přestane působit, vrací se jádro do své původní klidové polohy. Pokud se přidá druhé kolmo působící (transverzální) pole BT, začne jádro opět rotovat. Aby byla jádra udržena ve stálém pohybu, používá se vysokofrekvenční magnetické pole, které současně rotuje v rovině XY. Volbou velikosti prvního statického magnetického pole B0 a volby velikosti pro transverzální magnetické pole BT se dá velice přesně určit, která jádra budou v rezonanci. Rezonancí je magnetický moment m jádra překlopen o 90° do roviny XY a osa pak rotuje podle transverzálního pole. Pokud je transverzální pole odpojeno, rotuje jádro stále v rovině XY. Přiblížením cívky do blízkosti rotujícího magnetického momentu se v ní indukuje napětí, které je následně měřeno. Zjednodušeně je velikost naměřeného napětí závislá na poloze a typu tkáně.

Princip BOLD fMRI.

K funkčnímu mapování mozkové kůry pomocí MR je možno užít dvou principů. Jedná se buď o změnu perfuze a objemu krve v místě neuronální aktivity (perfuzní fMRI), anebo navíc o změnu poměru okysličené a neokysličené formy hemoglobinu v dané oblasti (BOLD fMRI).  Podstatou metody je změna prokrvení a objemu krve v aktivní oblasti mozkové kůry (perfuzní fMRI) nebo změna mezi poměrem okysličené formy hemoglobinu (BOLD fMRI). Neokysličená forma hemoglobinu má paramagnetické vlastnosti a chová se jako přirozená MR kontrastní látka, která zkracuje relaxační čas T2. Aktivní oblast mozku, která spotřebovává více kyslíku, potom poskytuje silnější signál než okolí. Při fMRI vyšetření se opakovaným skenováním získávají obrazy celého objemu mozku v klidu i při aktivním řešení úkolů (reakce na podnět, pohyb končetin, tvorba slov, atd.) Změny mozkové aktivity jsou měřeny z rozdílu dvojic obrazů podřízených v klidu a při mozkové činnosti.

Difuzní MRI.

Difuzní MRI zobrazuje změny signálu způsobené difuzí[1] molekul vody ve tkáních. Takové zobrazení je relativně nezávislé na relaxačních časech T1, T2 i na hustotě protonových jader (PD). Difuzní zobrazení se uplatňuje především při hodnocení patologických stavů mozku (stáří ischemického postižení mozku, traumatické změny mozku, posuzování buněčného složení mozkových nádorů nebo změny v důsledku Alzheimerovy choroby, autismu, schizofrenie, apod.).  Směr difuze může být zcela náhodný všemi směry (např. v mozkomíšním moku nebo šedé hmotě mozku) nebo omezený pouze na některé směry (např. v bílé hmotě mozku převládá difuze ve směru dlouhých vláken axonů), kdy je všesměrové difuzi bráněno  bariérou např. buněčných stěn. Směr difuze lze zjistit mnohonásobným skenováním zvolené vrstvy tkáně v několika směrech. Jednotlivé směry zobrazení se získávají změnou orientace magnetických gradientů. Každý směr gradientu potom zobrazuje jiný směr difuze. V praxi se směr difuze vypočítává nejméně z 6 směrů, obvykle však z 12 až 256 směrů. Výsledkem difuzního zobrazení může být šedoškálová mapa velikosti difuze (metoda DWI – Diffusion Weighted Imaging) nebo barevná mapa mozku (metoda DTI – Diffusion Tensor Imaging), kdy jednotlivé barvy určují jednotlivé směry difuze v dané oblasti. Ukázka DTI obrazu mozku je na obrázku 1.  [1] Difuze = přechod částic látky z míst vyšší koncentrací látky do míst s nižší koncentrací látky v důsledku tepelného pohybu. Difuze probíhá až do vyrovnání koncentrací látky v celém objemu.

Metodika vyšetření fMRI (designování).

Základní omezení fMRI spočívá ve velmi malé změně intenzity signálu (T2*) spojené s hemodynamickou odpovědí. Navíc neexistuje standardizovaná klidová hodnota BOLD signálu (rozdíly jsou mezi jednotlivými osobami i jednotlivými oblastmi mozkové kůry), která by sloužila jako výchozí referenční úroveň. K tomu, abychom dokázali odlišit na experimentu závislé změny signálu od šumu, tedy zdaleka nepostačuje pouhé srovnání dvou snímků (klid versus aktivita) dané oblasti mozku. K dostatečné statistické robustnosti výsledků je nutno získat daných snímků hned několik desítek. Celý objem mozku (např. 32 řezů) tedy snímáme několikrát jak při aktivním provádění dané úlohy (např. vymýšlení slov, pohyb končetinou, reakce na určitý podnět), tak v klidu (resp. při provádění kontrolní úlohy), a výsledky následně statisticky vyhodnocujeme. Každé vyšetření je charakterizováno určitým časovým uspořádáním, kterému říkáme design experimentu (měření). Existují dva základní typy designů – blokový design a event-related design. Další typy designů pak vznikají jejich vzájemnou kombinací.

Blokový design.

je jednodušší jak na vlastní měření, tak na následné statické zpracování. Při vyšetření dochází ke střídání dvou či více bloků událostí (typicky aktivita versus klid). Během každého bloku změříme vždy několik funkčních skenů celého mozku, výsledná data pak statisticky porovnáváme. Řazením stimulačních podnětů do bloků získáme vyšší  hladinu BOLD signálu v porovnání s odpovědí na jediný krátký podnět. Připravujeme se však o možnost detekovat tvar hemodynamické odezvy. Blokový design je preferenčně využívám při snímání fMRI pro klinické účely. Již z principu nelze tento typ designu využít při vyšetřování pozornosti či kognitivních úlohách založených na spontánním provádění určité činnosti.

Event-related design.

jedná se o design určený k detekci hemodynamické odezvy na jednotlivé události (či specifické posloupnosti událostí). V nejjednodušší koncepci trvá stimulační podnět krátce (ve srovnání s akvizičním časem celého objemu mozku, tj. 3–5 sekundami). Stimulační podněty jsou pak od sebe vzdáleny několik akvizičních časů, což umožňuje detailní sledování průběhu BOLD signálu v čase. Výsledkem tohoto typu uspořádání designu je pak dlouhý experiment s velkým množstvím nasnímaných dat, což se projeví větší výpočetní a časovou náročností zpracování. Pro zvýšení statistické výtěžnosti se může použít optimalizace posloupnosti stimulačních podnětů, zejména pokud nejsou jednotlivé události od sebe dostatečně vzdáleny. Tento typ designu je využíván spíše v neurovědním výzkumu, v klinické praxi se s ním téměř nesetkáme.

Vlastní měření.

Vlastní vyšetření vypadá na první pohled obdobně jako konvenční vyšetření magnetickou rezonancí. V jedné fázi měření se sejmou anatomické snímky ve vysokém rozlišení (např. T1 vážené snímky, 512 x 512), které slouží jako matice pro zobrazení výsledných aktivačních map. Následuje vlastní funkční vyšetření dle již zaběhlého designu s akvizicí funkčních skenů (např. gradien-echo EPI – sekvence dostatečně rychlá a citlivá k nehomogenitám magnetického pole – T2* vážení). Stimulační podněty a komunikace s pacientem probíhají prostřednictvím sluchátek či vizuálně (projekce obrazu do gantry datovým projektorem či speciálním LCD zobrazovačem).  fMRI je vyšetření, při kterém je zpravidla nutný vysoký stupeň spolupráce pacientů. Správné provedení daného úkolu je naprosto zásadním bodem v celém vyšetřovacím řetězci. U některých kognitivních úloh (např. test slovní plynulosti) navíc nelze při snímání fMRI dat výkon pacienta přímo objektivizovat a ověřit tak, zda vykonával úlohu správně. Akvizice funkčních snímků je rovněž velmi citlivá k pohybovým artefaktům (včetně minimálních pohybů hlavy při polykání či mrkání). V souhrnu, každý lékař indikující vyšetření fMRI by měl zodpovědět několik základních otázek:  Po ukončení měření jsou získaná data (funkční snímky, anatomické snímky, protokol o měření) převedena po síti z vlastního MR přístroje či centrálního serveru (PACS) na místo dalšího zpracování. Předzpracování, statistická analýza a vyhodnocení výsledků již většinou probíhá mimo vlastní MR pracoviště. Celková doba zpracování u jednoduché blokového designu se v případě klinických měření pohybuje kolem jedné hodiny. Moderní MR tomografy již mohou být vybaveny softwarem pro zpracování fMRI.

Statistická analýza - voxel-by-voxel detekční analýza.

Ke statistické detekci lze použít následující metody:

GLM (Obecné lineární modelování).

Jistým zobecněním a zapouzdřením výše uvedených metod je použití obecného lineárního modelu (GLM = General Linear model). Jedná se vlastně o určité zobecnění lineární regresní analýzy. Ovšem dle způsobu sestavení modelu a následného testování a interpretace regresních koeficientů z něj získáme např. t-test nebo ANOVu. Základní koncepce je znázorněna na následujícím obrázku.

DCM (Dynamické kauzální modelování).

K modelování vnitřní dynamiky používá DCM stavový popis systému Koncepce DCM uvažuje dva druhy vstupů  Při použití DCM můžeme testovat dva druhy hypotéz. Sledujeme významnost konkrétních vazeb (vyjádřenou pomocí aposteriorní pravděpodobnosti). Srovnáváme vhodnost různých modelů lišících se strukturou  povolených vazeb a z nich vybíráme pomocí Bayesovského výběru (BMS, Bayesian model selection) nejvhodnější model.  Výsledek voxel-by-voxel detekční metody získáváme statistickou parametrickou mapu (SPM= statistical parametric map). Po provedení prahování (pro každý bod musí být rozhodnuto o významnosti či nevýznamnosti statistické hodnoty) mapy, je získána výsledná mapu detekovaných aktivací a používá se k hodnocení výsledku experimentu.

Aplikace v klinické praxi.

V současné době existuje několik indikací, ve kterých lze fMRI s úspěchem využít. Jednou z nich je například předoperační plánování resekcí u expanzivních nitrolebních procesů např. u tumoru či AV malformace. Další doménou fMRI se stává epileptochirurgie. U pacientů s farmakorezistentní epilepsií temporálního laloku (TLE) je často indikována parciální resekce v postiženém temporálním laloku. fMRI se nabízí jako neinvazivní alternativa WADA testu.

Funkční magnetická rezonance (fMRI) je moderní zobrazovací metoda sloužící k funkčnímu zobrazování mozku, resp. mapování mozkové odezvy na vnější či vnitřní podnět. S vývojem výpočetní techniky a statistických metod se rozvíjí metoda fMRI jako nástroj pro vizualizaci anatomických struktur mozku zapojených do mechanismů vnímání, řízení motoriky a myšlení. Liší se od standardní magnetické rezonance schopností detekovat dynamické změny signálu způsobené lokálním kolísáním poměru oxyhemoglobinu a deoxyhemobloginu v závislosti na neuronální aktivitě (BOLD, tzn. Blood Oxygenation Level Dependent).

功能性磁振造影(英语:fMRI,英语:functional Magnetic Resonance Imaging)是一种神经影像学技术。其原理是利用磁振造影来测量神经元活动所引发之血液动力的改变。由于fMRI的非侵入性和其较少的辐射暴露量,从1990年代开始其就在脑部功能定位领域占有了重要地位。目前,fMRI主要被运用于对人及动物的脑或脊髓之研究中。


Poloha a rozvoj města.

Hlavní město Stockhlom je vzdálené cca 100 km na severovýchod, město Norrköping cca 60 km jihozápadně. Město samotné sahá svou částí Arnö až k zálivu Baltského moře, hlavním přístavem v oblasti je však Oxelösund asi 10 km jihovýchodně. Klima je smíšené, spíše vlhké kontinentální.  V 16. století byl Nyköping sídelním městem švédského krále Karla IX. Dnešní podoba města vznikla v zásadě po roce 1719 po požáru v důsledku ruské invaze. Industrializace města začala výstavbou textilních manufaktur počátkem 19. století. V 80. letech 20. století zde byl závod Saab Automobiles. Dodnes existuje kovozpracující továrna Wedholms vyrábějící cisterny na mléko, novější firmy jsou Studsvik AB (dříve "AB Atomenergi", projektující výzkumné reaktory), Thorsmann, Eberspächer. Významnější podíl získal sektor služeb jako centrum oblasti.

Doprava, zajímavosti.

Nyköping leží na švédské páteřní dálnici E4, která od finských hranic probíhá celým Švédskem podél východního pobřeží až do Helsingborgu a tvoří severní pokračování evropské trasy E55.  Rychlíkové železniční spojení je se Stockholmem a Linköpingem, přičemž na rok 2035 se plánuje otevření nového železničního koridoru pro rychlost 250 km/h.  Asi 5 km severozápadně je původně vojenské letiště Skavsta, které armáda opustila v roce 1980. Od roku 1984 obec obnovila civilní vnitrostátní provoz. V současnosti slouží i pro evropské linky (Ryanair, Wizzair) jako Stockholm Skavsta Airport ("Stockholm Skavsta flygplats," ICAO: ESKN, IATA: NYO). Letiště odbavuje mezi 2 a 2,5 miliónem cestujících ročně. Poblíž letiště je malé soukromé Muzeum F11, které se věnuje především historii průzkumného křídla, které zde sídlilo.  Městský přístav ("Stadsfjärden") v jižní části Nyköpingu slouží spíše osobní a turistické plavbě. V severní části zátoky je mezinárodně známý kanoistický stadion.

Nyköping je město ve Švédsku v kraji Södermanland. Žije zde necelých 30 tisíc obyvatel.

尼雪平(瑞典语:Nyköping),()是位于瑞典东部南曼兰地区的一个城市。尼雪平同时也是南曼兰省的省府所在地。该地区最早的人类活动痕迹实在公元前两千年左右。在1665年和1719年先后遭遇过两次破坏,一次是因为火灾,另一侧则是由于俄罗斯军队的入侵。


Člověk.

Z čistě technického pohledu jsou vlastnostmi člověka datum narození, náboženské vyznání, to, zda je panicem či pannou, to, zda je, či není v manželském svazku nebo registrovaném partnerství, počet dětí, počet záznamů v rejstříku trestů apod., ale v běžné mluvě se „vlastností člověka“ rozumí jeho osobnostní vlastnost, kupř. temperament, asertivita, odpovědnost nebo třeba vytrvalost.  Každá z psychických vlastností popisuje nějaký psychický jev — projev lidské duševní sféry.

Informatika.

Informatika je vědní obor zabývající se informacemi. To vyžaduje jejich formální vyjádření, které z principu nemůže postrádat striktní hierarchii. Obecně lze konstatovat, že vlastnosti, v řeči informatiků „užitečné údaje“, se nacházejí v koncových uzlech těchto organizačních struktur, zatímco kontejnerové jednotky zajišťují jejich samotnou existenci.

Databáze.

Pokud jde o relační databázový model, je možné zhruba říct, že na soudržnosti dat v databázi se podílejí tzv. klíče. Zbylá pole (též sloupce) nesou uživatelská data.

Programování.

Ve vyspělých programovacích jazycích podporujících objektově orientované programování, které implikuje uspořádání zdrojového kódu podle dat, lze u atributů objektů rozlišovat tzv. úrovně viditelnosti. Úroveň (též třída) viditelnosti, jež je parametrem každého atributu, určuje, z jakých částí zdrojového kódu je možno k atributu přistoupit — moderní modely jsou daleko propracovanější, avšak základem všech je možné omezení přístupu na přístup pouze zvnitřku objektu. Veřejnými metodami potom nad atributy třídy, které jsou „hmatatelnými daty“ objektu (jen a pouze ty jsou uloženy v paměti u každé instance třídy zvlášť), lze vytvořit abstraktní vrstvu. Vymoženost programovacího jazyka zvaná "vlastnost" ( "") je pak alternativou k těmto veřejným metodám. Jedná se o prostředek zpřehlednění zdrojového kódu. Dostupný je kupř. v jazyku C# — tzv. "getter" a "setter".  Mírně odlišný význam v oblasti programování má pojem "vlastnost" ve vývojových prostředích s podporou tzv. rychlého vývoje aplikací, kde vývojář neprogramuje pouze tvorbou a úpravou textu, nýbrž také grafickým sestavováním vizuální podoby aplikace. Jednotlivé ovládací prvky, např. textová pole, rozbalovací seznamy nebo tlačítka, jsou pak vnitřně reprezentovány objekty, ale za vlastnosti jsou považovány jejich konfigurační možnosti ve vizuálním editoru. Jako příklad lze uvést prostředí Delphi nebo Visual Basic.

Vlastnost entity je označení pro prvek z množiny informací, které tuto entitu charakterizují. Za vlastnost se obvykle nepovažuje základní klasifikace entity (její druh), ale okolnost, která tuto entitu ztotožňuje s některými jinými entitami téhož druhu, či ji od nich odlišuje (např. býti člověkem se nepokládá za vlastnost entity, ale pohlaví nebo věk jsou vlastnosti entity, jejímž druhem je člověk).

在逻辑学、数学和哲学中,性质()是对象的特征,例如:红苹果的性质包括红性()。性质可以被认为是对象拥有的形式。但是,性质和那些独立的例示的对象不同,而且一个对象的性质也常常不止一个。哲学上的性质与逻辑学/数学的类的概念不同,因为这里的类没有外延;它也与哲学上的类不同,因为类里的性质可以被认为是区别于对象拥有的性质。在某种程度上,不同的独立实体可以有相同的性质,理解这一点,就是普遍性问题的基础。


Metafora divadelního jeviště.

Koncepcí a strukturou GWT jsou dosavadní neurokognitivní teorie vědomí shrnuty do návrhu osmi hypotéz, které mají podobu divadelních metafor: Dle Baarse se vědomí nachází především v kortikálních oblastech temenních, týlních a spánkových laloků a informace, které vstupují do obsahu vědomí, jsou analogií k tomu, co vstupuje do vědomí (pozornosti) divadelního diváka při pohledu na jeviště. Reflektor osvětlující realitu, která je jinak ve tmě reprezentuje rozsah uvědomění si "něčeho". Bdělost a ostrost vědomí je znázorněna silou světla reflektoru. Zacílení reflektoru na původně temné jeviště značí, jakým způsobem zaměříme naši pozornost. Rozsah obsahu, který vstoupí do vědomí, závisí na zaostření reflektoru - široký, méně intenzivní pruh světla pojme více informací, ale pouze v obecné formě bez detailů. Úzce zaměřený, jasný paprsek světla neobsáhne tolik informací, ale zato se všemi podrobnostmi. Z osvětlení reflektorů tedy nevidíme veškerý děj odehrávající se na scéně, ale pouze ty informace, které nám intenzita, rozsah a zaměření divadelních světel dovolí.  Metaforu divadelního reflektoru používá také Francis Crick spolu s Christofem Kochem v teorii zrakového vědomí. Ta tvrdí, že mozkem zpracovávané vizuální informace zaujímají místo ve středu reflektoru, zatímco v dalších oblastech zorného pole jsou informace zpracovávány méně nebo vůbec. Hypotéza, že i vědomí operuje na více úrovních zároveň. V případě, že má každý hlavní systém své vědomí, musí existovat zrakové vědomí, čichové vědomí, sluchové vědomí, atd. Řada dějů, které se současně odehrávají na více jevištích, jsou reprezentací více poloh vědomí tvořících dohromady komplexní celek. Ty jsou následně hlavními zdroji vědomí. Příkladem je osvětlená divadelní scéna, kde jsou navíc dalšími bodovými reflektory zvýrazněny konkrétní části. Je nutné pro přístup k epizodické a emoční paměti, slovníku přirozeného jazyka a kontrole automatických pohybů. Divadelní produkce, oslovení posluchačů a diváků. Jako příklad lze uvést vztah zákulisí a jeviště. Vklad vnitřních prožitků prostřednictvím levé hemisféry.  Podobnou analogií je animace v kresleném filmu, kde kreslíři tvoří kresby a obrazce postav, které jsou poté vidět na obrazovce. Někdo vytvoří postavy, jiný je vybarví, další rozpohybuje nebo nadabuje. Současně má každý animovaný charakter svůj tým umělců. Oživení obrázků je tak dáno simulací a tvorbou skupiny vysoce specializovaných odborných pracovníků. To reprezentuje Baarsovi "specializované procesory".  "Přijímací procesory" jsou diváci sledující takový film nebo divadlo. Reakce diváka má přímý vliv na činnost herce. Pokud publikum obzvláště zaujme nějaký charakter na scéně, dostane se tato postava do popředí a středu dění na scéně. Ostatní výjevy se posunou do pozadí nebo ze scény zmizí úplně. Těchto proměn a procesů, které k těmto proměnám vedou, si publikum nemusí být vůbec vědomé a má tak iluzi, že se vše na jevišti odehrává samovolně bez dalších zásahů. Svou teorii Baars posiluje integrováním faktických neurologických poznatků. Konkurence napříč globálním pracovním prostorem, která se projevuje snížením hladiny aktivace globálních zpráv. Naproti tomu je spolupráce, která se projevuje zvýšením této hladiny. Snižování a zvedání aktivační hladiny je analogií k excitaci a inhibici v neuronech.

GWT.

Teorie GWT počítá s využitím pouze několika sekund pracovní paměti, tedy méně než její běžná kapacita. Na zpracování informací se podílejí specializované nevědomé expertní procesory a kontexty. Expertní procesory jsou vysoce specializované, nevědomé, zpracovávají informace a výsledky následně odesílají do globálního prostoru. Svou podstatou připomínají moduly Jerryho Fodora. Kontexty jsou dopředu dané koalice těchto expertních procesorů. Jedná se o nevědomé mechanismy, které drží obsahy vědomí v určitých mezích. Sami do globálního prostoru nevstupují, ale vstupní informace mohou ovlivnit.  Jednotlivé i spřízněné procesy soupeří o přístup do globálního pracovního prostoru a šíří své informace všem ostatním procesům aby tak zvýšily pravděpodobnost splnění své funkce. Baars naznačuje, že globální pracovní prostor podobný vědomé zkušenosti, ale nejde o to samé. Vědomé události mohou zahrnovat další nezbytné podmínky, např. interakci s "vlastním" systémem. Pomocí GWT lze úspěšně modelovat celou řadu charakteristik vědomí, jako např.:  GWT se mimo jiné využívá při počítačovém modelování, např. model IDA vytvořený Stanem Franklinem.

Možné implikace.

vědomí je jakási brána, která tvoří přístup k rozsáhlému podvědomí. V procesu učení stačí zaměřit naše vědomí na určitý bod, látku, kterou se chceme naučit, a detailní analýza a uložení látky do paměti probíhá nevědomě. V divadelní metafoře lze říci, že veškeré pohony učení jsou umístěny v zatemněném publiku. Zdá se, že v některých nervových shromážděních vědomé "události na jevišti" vyvolávají automatické učení. Jedná se o členy publika, kteří se učí, stejně jako ve skutečném divadle. Při učení se jazyku si děti neoznačují jednotlivá slova jako podstatná nebo přídavná jména. Spíše se soustředí na znělost řeči a základní zákonitosti se naučí implicitně. Málokdy jsme si vědomi abstraktních vzorů, většina znalostí jsou tacitními vědomostmi naučenými implicitně. I pro implicitní učení si musíme být vědomi látky, ze které odvozujeme nevědomý vzor. Dítě, které se učí gramatická pravidla, musí vědomě naslouchat dlouhé řadě mluvených vět. Současné důkazy ukazují, že veškeré učení vyžaduje vědomý přístup k předmětu studia. Divadelní metaforu zde představuje umístění herce v záři reflektoru a publikum si tiše zapamatuje jeho repliky. Pouhá vizuální zkušenost z tištěného slova u většiny lidí spustí automatickou vnitřní řeč. Při čtení je konkrétní slovo jakoby slyšet uvnitř hlavy. Rozsáhlá část nevědomí se skládá z komplexních automatických procesů, které jsou spouštěny vědomými "priming" událostmi. Opět se zdá, že událost v záři reflektorů automaticky spouští nekontrolované události, které se konají v publiku. Vědomí vytváří přístup k nevědomému řešení problémů. V matematice slavný inkubační proces zahrnuje vědomou otázku, nevědomou práci na problému a vědomý vznik řešení. Tento vzorec lze pozorovat i v běžném životě, například při vybavení odpovědi na otázky: "Jaké bylo jméno Tvé matky za svobodna?", "Kolik je 20 krát 13?". V obou případech následuje krátká pauza a poté se bez vědomé práce na otázce vynoří odpověď. Jakoby tyto nevědomé algoritmy byly vyvolány vědomou touhou po odpovědi. V divadelní metafoře máme herce, který vznese otázku a publikum začne přemýšlet nad řešením problému bez dalšího vědomého zásahu. Vědomé zkušenosti mohou spustit nevědomé kontexty, které pomáhají interpretovat budoucí vědomé události. Je to jako když někteří herci mají funkci oznamovat změny okolností, které budou formovat divákovo porozumění v další scéně. V levém frontálním kortexu se nachází oblast, která získává vědomé smyslové informace. Je schopná takovou informaci uložit, komentovat, jednat podle ní. Bez frontálního kortexu nejsme schopni úmyslně vykonávat např. pohyby svalů nebo provozovat vnitřní řeč.

Funkce vědomí.

Důkazy naznačují, že vědomí je jednou z předních biologických adaptací a hlavním prostředkem, jakým se nervový systém adaptuje na nové, náročné a informativní události. Má následujících 9 funkcí:

Karteziánské divadlo.

Baarsova divadelní metafora ze své podstaty oponuje jiné metafoře, známé jako Karteziánské divadlo. Ta odkazuje na myšlenku Reného Descartese, který navrhl hypotézu o existenci konkrétního bodu nebo místa v mozku, kde sídlí vědomí a kde jsou informace uvědomované.

Kritika.

J. W. Dalton kritizoval teorii globálního pracovního prostoru na základě toho, že přinejlepším poskytuje výčet kognitivních funkcí vědomí, přičemž ale nedokáže určit povahu hlubšího problému co vědomí je a jak může vůbec nějaký mentální proces být vědomý, tedy tzv. Těžký problém vědomí. Na to reagoval A. C. Elitzur, že ačkoliv tato hypotéza neřeší těžký problém vědomí, poskytuje důležitý vhled do vztahu mezi vědomím a kognicí.

Teorie globální pracovního prostoru (anglicky Global Workspace Theory, GWT) je pravděpodobně nejznámější kognitivně založená teorie vědomí, kterou jako první přednesl v roce 1988 americký neurobiolog a profesor psychologie Bernard Baars. Podle Baarse se obsahy vědomí nachází v tomto globálním pracovním prostoru, který je vymezenou oblastí psychiky a informace ve vědomí jsou zpracovány nevědomě fungujícími expertní procesory. K demonstraci a pochopení teorie se nejčastěji používá metafory "divadelního jeviště".

全局工作空间理论是美国心理学家伯纳德·巴尔斯提出的意识模型。该理论假设意识与一个全局的“广播系统”相关联,这个系统在整个大脑中广播信息。大脑中专属的智能处理器会按照惯常的方式自动处理信息,这个时候不会形成意识。当人面对新的或者是与习惯性刺激不同的事物时,各种专属智能处理器会通过合作或竞争的方式,在全局工作空间中对新事物进行分析以获得最佳结果,而意识正是在这个过程中得以产生。


Životopis.

Narodil se v San Cristobal v početné a poměrně chudé rodině. Ukončil pouze základní školu a následně získal zaměstnání jako telegrafista. Když roku 1916 začala vojenská okupace Dominikánské republiky Spojenými státy americkými, Trujillo se přihlásil do Američany formovaných milic, tzv. "Národní gardy", která měla pomáhat udržovat americké námořní pěchotě v zemi pořádek. V Národní gardě měl rychlý kariérní postup a brzy ho američtí velitelé povýšili na generála. Při odchodu amerických vojsk ze země v roce 1924 již byl hlavním velitelem celé Národní gardy. Absolutní moci se ujal krátce nato, v roce 1930, kdy jako prezidentský kandidát získal až 95% hlasů. Přestože se už tehdy ukázalo, že volby byly zfalšovány, Trujillo si s podporou USA a své Národní gardy definitivně upevnil moc.  Již krátce po své inauguraci uplatňoval rozsáhlé represe proti svým politickým odpůrcům a začal si kolem sebe budovat silný kult osobnosti. Nechal po sobě přejmenovat hlavní město Santo Domingo na "Ciudad Trujillo" a nejvyšší horu země Pico Duarte na "Pico Trujillo". Po celé zemi byly stavěny jeho sochy a před vstupem do každého kostela musel být umístěn nápis: ""Bůh na nebi, Trujillo na zemi."" Brutální násilí proti skutečným nebo domnělým členům jakékoli opozice bylo klíčovým rysem Trujillovy vlády od raného počátku. Mučení a vraždy, které vykonávala jeho tajná policie, byly na denním pořádku. Některé případy vzbudily i zvýšenou mezinárodní pozornost, jako například "zmizení" spisovatele Jesúse Galindeze či vražda tří známých aktivistek, sester Mirabalových. Ačkoli Trujillo podporoval imigraci bílého evropského obyvatelstva do země (přijímal např. židovské uprchlíky během 2. světové války), proti černému obyvatelstvu pocházejícímu především ze sousedního Haiti zavedl politiku silné rasové diskriminace. V této souvislosti se udál jeho nejhorší zločin, známý jako Petrželový masakr, při kterém dal v průběhu jediného týdne v říjnu 1937 v pohraniční oblasti s Haiti povraždit přes 20 000 haitských přistěhovalců. Vojáci měli na Trujillovo doporučení ukazovat lidem petržel a zeptat se, co to je. Kdo neuměl správně vyslovit španělské slovo "perejil" byl okamžitě označen za Haiťana (kteří hovořili většinou kreolsky) a byl zavražděn.  Dlouho byly Trujillovým největším zahraničním podporovatelem USA, které ho vnímaly jako významného spojence v boji proti komunismu. Ke konci 50. let však vztahy k jeho režimu ochladly, protože si americká vláda jednak uvědomila, že ji vztahy s brutálním diktátorem v očích mezinárodního společenství diskreditují, jednak se také obávala, že by vzrůstající nenávist vůči jeho represivnímu režimu mohla vyvolat lidovou vzpouru, při níž by mohli v zemi převzít moc komunisté (podobně jako předtím na Kubě).  Trujillo zahynul v noci 30. května 1961, kdy byla na jeho auto projíždějící ulicemi hlavního města spuštěna palba ze dvou jiných automobilů. Atentát zorganizovala skupina Trujillovych vlastních vysokých důstojníků a bývalých spolupracovníků. Jak se později ukázalo, postupovali s výraznou podporou CIA. Krátce po atentátu se vlády ujal Trujillův syn Ramfis, který začal organizovat brutální represe jako odplatu za otcovu smrt (většina účastníků atentátu je nepřežila), ale na nátlak USA po několika měsících zemi opustil.

Rafael Trujillo Molina Leónidas (24. října 1891 – 30. května 1961 Santo Domingo) byl diktátor vládnoucí v Dominikánské republice od roku 1930 do jeho vraždy v roce 1961. Oficiálně vládl jako prezident mezi lety 1930–1938 a opět v letech 1942–1952, mimo těchto období měl moc v rukou jako hlavní vojenský velitel. Jeho vláda se považuje za jednu z nejkrvavějších v novodobé historii Latinské Ameriky a přisuzuje se jí více než 50 000 obětí.

拉斐尔·莱昂尼达斯·特鲁希略·莫利纳(,1891年-10月24日-1961年-5月30日),绰号老大、大头目、大老板(),曾任两次多米尼加共和国总统(1930年-1938年、1942年-1952年)。从1930年开始,以军事强人的姿态,在幕后担任多米尼加共和国的独裁者,直到1961年被暗杀,统治多米尼加共和国时间长达30年。他统治的30年间,称为特鲁希略时期(),在多米尼加共和国推动对他的个人崇拜,也是多米尼加共和国最血腥的年代。造成超过50,000海地人死亡的香菜大屠杀()被认为应该由他负责。


Králík říční

Popis.

Je středně velký, na délku měří 34 až 47 cm a váží od 1,5 do 1,8 kg, samice bývá větší a těžší. Hlavními poznávacími znaky jsou černé proužky od kraje úst přes tvář k uším a bílé okroužení očí. Má měkkou, jemnou hnědou srst která je na břiše a krku zbarvená krémově, hnědý zkadeřený ocas je dlouhý 7 až 11 cm. Má poměrně krátké, hustě osrstěné nohy a dlouhé uši až 12 cm.

Chování.

Jednotlivá zvířata žijí osaměle na svých teritoriích, území samce se ale prolíná s více samičími. Tento stanovištní specialista žije v pásech husté pobřežní vegetace, širokých 100 až 200 metrů, která je tvořena převážně hustými křovinami rostoucími na výživné naplavené půdě přinášené sezónně se rozvodňujícími a vysychajícími řekami.  Je nočním tvorem, den tráví ve skrytu před dravci ve vyhrabané noře pod keři a teprve s nástupem noci vychází za potravou. Dokáže rychle běhat a při útěku skáče přes keře i metr vysoko.

Stravování.

Je býložravec a koprofág. Žere trávu, květiny, listy i kůru keřů v závislosti na ročním období; krátké deštivé je následováno dlouhým obdobím sucha. Jeho strava je velmi skromná, pro recyklaci minerálu jako vápník a fosfor a pro získání vitamínu B produkovaného bakteriemi v tlustém střevě požírá měkkou část (vylučována ve dne) svého trusu; tvrdá část (v noci) tvoří přirozený nestrávený odpad.

Rozmnožování.

Jsou polygamní zvířata, k páření dochází jednou ročně. Samec se páří s více samicemi, po spáření je opouští. Samice asi po 35 dnech březosti vrhne v době od srpna do května nejčastěji jedno, výjimečně dvě mláďata. Rodí se v noře vystlané trávou a chlupy, jsou holá, slepá a zcela odkázána na matčinou péči a kojení. Ve volné přírodě jen zřídka žijí déle než tři roky, v zajetí se dožívají i pěti let.

Ohrožení.

Žijí na územích která jsou soukromým majetkem a v dané oblasti jsou jedny z mála vhodných na přeměnu v zemědělsky využívanou půdu. Populace králíků říčních je i přes zákaz pod tlakem nelegálního lovu a odchytu, včetně ohrožování divokými psy a kočkami. Vhodné biotopy jsou neustále zmenšovány intenzivním spásáním dobytkem i sběrem dřeva na topení.  Přes postupně zaváděnou ochranu je pro velice pomalé rozmnožování velmi nesnadné docílit navýšení početního stavu druhu a zachránit jej před vyhynutím. Celá populace, asi 500 dospělých zvířat, žije v deseti subpopulacích oddělených od sebe antropogenními bariérami. Králík říční je podle Červeného seznamu IUCN řazen mezi kriticky ohrožené druhy (CR).

Králík říční ("Bunolagus monticularis") je jediný druh rodu Bunolagus, jeden z nejvíce ohrožených savců na světě. Je endemitem Jižní Afriky, vyskytuje se výhradně v křovinaté pobřežní vegetaci okolo sezónních vodních toků v polopouštních ekoregionech střední a jižní Karoo na jihu Jihoafrické republiky.

南非山兔(学名"Bunolagus monticularis"),又名灌丛穴兔,是最为稀有及濒危的哺乳动物,数量大约只200只。牠们只分布在南非开普省高原中部及南部。


Život.

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne se narodila v zámožné rodině pocházející z nižší šlechty, která měla kontakty na okolí kardinála de Richelieu. Její matka, dcera králova lékaře, byla ve službě vévodkyně Rose-Madeleine d'Aiguillon už od jejího narození. Její otec, Paul Pioche de la Vergne, králův štolba, zemřel po výstřelu z muškety, když měla Marie-Madeleine patnáct let. Následující rok po této události (1650) se stala dvorní dámou královny Anny Rakouské a začala se vzdělávat v literatuře u gramatika jménem Ménage, který ji učil italsky a latinsky. Tento muž ji uvedl do populárních literárních salonů Catherine de Rambouillet, markýzy du Plessis-Bellier a Madeleine de Scudéry.  V roce 1660 se její matka znovu vdala za Renauda de Sévigné, strýce madame de Sévigné. Obě dámy "se staly nejdražšími přítelkyněmi na světě navždy". V roce 1655 se vdala ve věku 21 let za Auvernčana o osmnáct let staršího Françoise Motiera, hraběte de La Fayette, se kterým měla dva syny. Tento vdovec, bratr slavného Louise de La Fayette, který vedl uzavřený život na svém zámku, jí přinesl štěstí a vliv. Doprovázela ho po jeho rodinných statcích v Auvergne a v Bourbonsku, ale také se pravidelně vracela do Paříže, kde se představila v nejvyšších kruzích kolem královského dvora.  Společenský vzestup jí umožnil s úspěchem otevřít vlastní salon v Paříži na ulici du Vaugirard. Navštěvovali ho La Fontaine, La Rochefoucauld, Segrais a princ de Condé. Manžel zůstal ve stínu slávy madame de La Fayette. Až do 19. století se nevědělo, že zemřel 26. června 1683.  Je známo, že mezi důležité známosti madame de La Fayette patřila Henrietta Anglická, budoucí vévodkyně Orleánská, která ji požádala, aby byla její životopiscem. Také Grand Arnauld a Huet, jejichž "Pojednání o původu románů" bylo zveřejněno jako předmluva jejího díla "Zaïde". Madame de La Fayette byla dvořankou Henriety Anglické dva roky až do jejího náhlého skonu.  Na začátku šlechtické vzpoury Fronda měla blízko ke kardinálu de Retz. Když se definitivně usadila v Paříži, vyšla anonymně její biografie ""La Princesse de Montpensier"" v roce 1662. Od roku 1655 do roku 1680 byla úzce spojena s La Rochefoucauldem (autor díla Maxima), o kterém řekla: ""Rochefoucauld mi daroval esprit, ale já jsem změnila jeho srdce."" La Rochefoucauld představil Marie-Madeleine mnohým velkým literárním duchům té doby, ke kterým patřili i Jean Racine a Nicolas Boileau.  V roce 1669 byl publikován první díl její románu "Zaïde", příběhu z maurského Španělska, vydaného pos pseudonymem de Segrais, byť skoro všichni věděli, že je to Madame de La Fayette. Druhý díl vyšel v roce 1671.  Nejznámějším dílem Marie-Madeleine de La Fayette se stala ""Princezna de Cleves"", vydaná jedním z jejích přátel v březnu 1678. Toto dílo, jehož úspěch byl rozsáhlý, se stal prototypem psychologického románu. Madame de La Fayette je také někdy za zakladatelku psychologického románu označována.  Smrt La Rochefoucaulda v roce 1680, pak hraběte de La Fayette v roce 1683, ji donutila vést méně aktivní společenský život během posledních let života svého. Po smrti manžela převzala s úspěchem péči o zděděné majetky a kariéry svých dvou synů. V roce 1692 zemřel její dlouholetý přítel a mentor Giles Ménage, s nímž udržovala dlouholetý vztah, což ji oslabilo i fyzicky. Stáhla se z mondénního světa, aby se připravila na konec. Tři z jejích děl byly vydány posmrtně: "La Comtesse de Tende" (1723), "Histoire d'Henriette d'Angleterre" (1720), "Mémoires de la Cour de France" (1731).

Marie-Madeleine Pioche de La Vergne, komtesa de La Fayette známá jako Madame de La Fayette (18. března 1634, Paříž – 25. května 1693, Paříž) byla francouzská spisovatelka období klasicismu.

拉斐特夫人,也译为拉法耶特夫人(Madame de La Fayette,1634年3月18日─1693年5月15日),法国小说家。其作品《克莱芙王妃》("La Princesse de Clèves")被奉为法国首部出色小说,并开心理小说的先河。


Životopis.

Stuart Hall se narodil v Kingstonu na Jamajce, do středostavovské rodiny indického, afrického a britského původu. Na Jamajce navštěvoval Jamajskou vysokou školu a získal vzdělání podle britského vzdělávacího systému. V rozhovoru Hall sám sebe popisuje jako "zapáleného a slibného studenta" a vzdělávání v tomto období považuje za značně klasické, nicméně velmi dobré, avšak v silně formálních akademických podmínkách. Jeden z učitelů, který byl Hallovi zvlášť sympatický rozšířil jeho znalosti o díle T. S. Eliota, Jamese Joyce, Freuda, Marxe, Lenina, stejně tak o oblast některé okrajové literatury a moderní poezie, včetně například literatury z oblasti Karibiku. Z Hallových pozdějších prací je patrné, že dospívání v pigmentokracii, kde měl tmavší pleť než zbytek jeho rodiny, mělo nesmírný vliv na jeho pozdější pohled na svět.  V roce 1951 Hall vyhrál Rhodoské stipendium na Merton College na univerzitě v Oxfordu, kde studoval angličtinu a získal titul MA (Magistr uměleckých věd). Stal se součástí „generace Windrush“, první rozsáhlé skupiny indických imigrantů ze západu. Poté pokračoval v doktorandském studiu na Oxfordu, ale události spojené zejména s rokem 1956 a sovětskou invazí v Maďarsku (kdy Hall najednou viděl mnoho tisíc členů opouštět komunistickou stranu Velké Británie (CPGB) a hledat alternativy) a Suezskou krizí, ho přiměly ukončit v roce 1957 studium a začít se ve svých pracích věnovat politickým otázkám. V letech 1958 až 1960 pracoval Hall jako učitel v Londýně na střední škole v oblasti vzdělávání dospělých. V roce 1964 se oženil s Catherine Hallovou. Nebýt této skutečnosti, pravděpodobně by se již natrvalo vrátil zpět do oblasti rodného Karibiku.  Nadále působil na univerzitách a začal přispívat do politicky orientovaného časopisu "Left Review". Již během pobytu v Oxfordu se Hall připojil k E. P. Thompsonovi, Raymondu Williamsovi a dalším osobnostem okolo časopisu "New Reasoner". Sloučením těchto dvou časopisů vzniká velmi vlivná intelektuální revue "New Left Review". V roce 1960 se Stuart Hall stává jejím zakládajícím redaktorem. V roce 1958 zakládá Raphael Samuel, který zastupuje radikálnější odnož okolo časopisu New Left Review, kavárnu "Partizan Coffee House" v londýnské čtvrti Soho, která slouží jako místo setkávání pro levicově zaměřené intelektuály. Mezi návštěvníky patřily např. Raymond Williams, Richard Hoggart anebo britský režisér českého původu Karel Reisz. Hall redakci časopisu New Left Review opouští v roce 1961 nebo 1962.  Hallova akademická dráha začala stoupat poté, co společně s Paddy Whannelovou vydal v roce 1964 knihu "Popular Arts" (Populární umění). Úspěch této publikace měl za následek, že byl osloven Richardem Hoggartem, který Hallovi nabídl, aby se připojil k Centre for Contemporary Cultural Studies na Universitě v Birminghamu, nejprve jako výzkumný pracovník, přičemž tuto aktivitu zpočátku Hoggart hradil z vlastních peněz. V roce 1968 se Hall stává ředitelem střediska. V následujících letech napsal Stuart Hall celou řadu vlivných článků, zahrnujících mimo jiné: "Situating Marx: Evaluations and Departures" (1972) a "Encoding and Decoding in the Television Discourse" (1973). Rovněž přispěl k sepsání knihy "Policing the Crisis" (1978) a spolueditoval a ovlivnil vznik práce s názvem "Resistance Through Rituals" (1975).  Po svém jmenování profesorem sociologie na Open University v roce 1979 publikuje Hall další vlivné knihy jako: "The Hard Road to Renewal" (1988), "Formations of Modernity" (1992), "Questions of Cultural Identity" (1996) a "Cultural Representations and Signifying Practices" (1997). Mezi lety 1970 a 1980 byl Hall úzce spojen s časopisem "Marxism Today", v roce 1995 se stává zakládajícím redaktorem "Soundings: A Journal of Politics and Culture".  Hall odešel z Open University v roce 1997. V roce 2008 získal od Evropské kulturní nadace Cenu princezny Margarety ("Princess Margriet Award").

Názory.

Hall navázal především na dílo Karla Marxe, Antonio Gramsciho, Raymond Williamse, Louis Althussera a Michela Foucaulta.  Hallova práce zahrnuje otázky týkající se hegemonie (Pojem hegemonie v rámci gramsciánské teorie, odkazuje na sociokulturní produkci „souhlasu“ a „nátlaku“). S jazykem pracoval v souvislosti s využitím jakožto provozního nástroje v rámci moci, instituce a politiky/ekonomie. Tento názor představuje lidi jako výrobce a spotřebitele kultury zároveň.  U Halla není kultura něčím, co se prostě dá ocenit nebo studovat, ale především zastává „kritické místo společenské akce a intervence, kde jsou mocenské vztahy pevně usazeny a zároveň potenciálně nestálé.“  Hall se stal jedním z hlavních zastánců tzv. recepční teorie, a vyvinul s tím spojenou teorii kódování a dekódování. Tento přístup k textové analýze se zaměřuje na prostor pro vyjednávání a opozici ze strany publika. To znamená, že publikum text nepřijímá pouze pasivně.  Například statistiky o trestné činnosti, v Hallově pohledu, se často používají k politickým a hospodářským účelům.  Jeho dílo – řada studií ukazuje na souvislosti panující mezi rasovými předsudky a médii.  Hall byl také široce diskutovaným autorem v rámci představ o kulturní identitě, rase a etnického původu, a to zejména v souvislosti s tvorbou Blackovi politiky diaspory identit. Hall věří, že identita mohla být ovlivněna historií a kulturou, a není tedy hotovým výrobkem, nýbrž identitu vidí jako neustále probíhající proces výroby.  Hallův politický vliv sahal i do Labour Party (Strana práce), zejména díky vlivným článkům pro "Marxism Today", kde otevřeně kritizoval politický konzervatismus. Tento Hallův kritický diskurs měl hluboký dopad na Labour Party, zejména v době, kdy v jejím čele stanul Neil Kinnock.

Teorie kódování a dekódování.

Hall představoval svůj koncept kódování a dekódování v různých publikacích a na několika přednáškových akcích po celou svou vědeckou kariéru. První z prací byla "Encoding and Decoding in the Television Discourse" (1973), článek napsal pro Council of Europe Colloquy na téma „Procvičování v kritickém čtení televizní řeči“, pořádané Radou a Centrem pro výzkum masové komunikace na Univerzitě v Leicesteru. Tato práce byla určena studentům v Centru pro současná kulturální studia. Paddy Scannell text vysvětluje takto: „Do značné míry poukazuje na prozatímní pocit textu a upozorňuje na jeho neúplnosti.“ V roce 1974 byl dokument předložen na sympoziu o Vysílání a Publiku v Benátkách. Hall rovněž představil svůj kódovací a dekódovací model v "Culture, Media and Language" z roku 1980.  Hall měl zásadní vliv na formování kulturálních studií, a celá řada jeho tezí a textů se nadále využívá i pro současná bádání na poli kulturálních studií. Jeho text z roku 1973 představuje zlomový okamžik v Hallově výzkumné práci. Hall zastává sémiotický přístup a navazuje na práci Rolanda Barthese a Umberta Eca Zmíněná esej z roku 1973 popisuje, jak se mediální zprávy tvoří, jak se dostávají do oběhu a jak je konzumenti spotřebovávají. U té příležitosti navrhuje novou teorii komunikace. „,Předmětem‘ z hlediska výrobních postupů a struktur v televizi je výroba zprávy: to jest, označované-vozidlo či spíše označovaná- vozidla jsou určitým druhem organizované, stejně jako jiné formy komunikace nebo jazyků, v rámci režimu kódů, v kontextu syntagmatického diskursivního kruhu.“  Podle Halla „zpráva musí být napřed vnímána jako smysluplný diskurs a smysluplné dekódování, než jako zkoumání otázky jejího vlivu, použití, nebo jak uspokojuje potřebu recipienta“. K dispozici máme celkem čtyři komunikační modely pro kódování/dekódování.  První způsob kódování je dominantní (tj. hegemonní), mluvíme o kódu. Tím je myšleno, co příjemce kódu od kódu očekává, a co z něj dokáže rozpoznat a dekódovat. „Když divák konotuje význam v celku a jeho úplnosti, zprávu nějak dekóduje. Za to může referenční kód, ve kterém byla zpráva zakódována. Referenční kód působí uvnitř dominantního kódu.“ Druhý způsob kódování je profesionální kód. Souvisí s dominantním kódem. „Slouží k reprodukci dominantní definice pevně sevřené hegemonické kvality a pracuje s profesionálními kódy, které se týkají otázek ohledně vizuální kvality, zpravodajství a prezentačních hodnot v rámci tele-vizuální kvality,,profesionality‘ atd.“ Třetí způsob kódování je sjednaný kód. „Uznává legitimitu hegemonických definic, kde se utváří velké významy, zatímco menší operují na situační úrovni, tedy si vytváří svá vlastní povrchová pravidla, která zároveň umožňují pracovat s některými,výjimkami‘ těchto pravidel.“ Čtvrtý způsob kódování je opoziční kód. „Je možné, že divák dokonale porozumí jak doslovnému, tak symbolickému skloňování směrem ke sledované události, ale přesto zprávu dekóduje (rozšifruje) opačném způsobem.“ „Předtím, než tato zpráva může mít nějaký,účinek‘ (jakkoli definovaný), nebo uspokojit naše,potřeby‘, případně ji moci,použit‘, tak je nejprve třeba vnímat ji jako významový diskurs, který je určitým způsobem významově dekódovaný.“  Hall vyznával všechny čtyři složky modelu masové komunikace. Argumentoval tím, že význam není nikdy pevně dán nebo předem určen jeho odesílatelem, zpráva není nikdy zcela transparentní; stejně tak publikum není pasivním příjemcem smyslu toho významu. Například v dokumentárním filmu o žadatelích o azyl, který si klade za cíl sympatizovat s jejich nelehkým údělem a těžkou životní situací, nezaručuje, že stejné sympatie budou k protagonistům cítit i diváci. I přes veškerou snahu o maximální realističnost a vyprávění skutečností, dokumentární forma sama o sobě musí ještě komunikovat prostřednictvím znakového systému (fonetické, vizuální znaky z TV), který zároveň (může) narušuje záměry tvůrců a vyvolává rozporuplné pocity v publiku.  Takovéto zkreslení je postaveno na systému, spíše než na „selhání“ výrobce nebo diváka. Jedná se o „nedostatečné uchopení“ Hall argumentuje tím, že „mezi oběma stranami dochází ke komunikativní výměně“. To znamená rozmezí mezi okamžikem výroby zprávy („kódování“) a okamžikem, kdy dochází k jejímu přijetí („dekódování“). Hall pro „kódování/dekódování“ navrhuje mediální zprávy analyzovat čistě v jejich běžném smyslu, zejména skrz jejich performativní povahu. Takže z tragické události v USA 11. září 2001 se přes neustálé opakovaní tohoto příběhu, přes řadu zastávek u této katastrofy a variací vyprávění teroristického útoku na „Dvojčata“ se díky médiím stala naprosto věrohodná a realistická interpretace, která je všeobecně kulturně sdílná, ale toto neustálé opakování „povýšilo“ tragické datum 11. září 2001 na rámec pouhého „běžného smyslu“.

Stuart Hall (3. února 1932 Kingston, Jamajka − 10. února 2014 Londýn, Anglie) byl teoretik kulturálních studií a sociolog, který od roku 1951 žil a pracoval ve Velké Británii. Hall, společně s Richardem Hoggartem a Raymondem Williamsem, byl jednou ze zakládajících postav školy myšlení nazývané Birminghamská škola ("The Birmingham School of Cultural Studies"). V letech 1995-1997 byl prezidentem Britské sociologické asociace. Na pozvání Hoggarta se Hall v roce 1964 připojil k "Centre for Contemporary Cultural Studies" (Centrum pro současná kulturální studia) na univerzitě v Birminghamu. Roku 1968 vystřídal Hall na postu ředitele Hoggarta. V čele instituce zůstal až do roku 1979. Během svého působení v Centru se Hall významnou měrou podílel na rozšíření působnosti kulturálních studií. Jeho velkým tématem byla problematika rasy a genderu. Hall opustil Centrum v roce 1979 a stal se profesorem sociologie na Open University, kde působil až do roku 1997. Posléze byl emeritním profesorem. Stuart Hall byl ženatý s Catherine Hallovou, feministkou a profesorkou moderní britské historie na University College v Londýně.

斯图亚特·麦克菲尔·霍尔(英语:Stuart McPhail Hall,1932年-2月3日-2014年-2月10日),生于英属牙买加金斯敦,英国文化理论家与社会学家,与理乍得·霍加特及雷蒙·威廉斯为现在的现代文化研究中心的建立者之一。 1995年到1997年间担任英国社会学协会(British Sociological Association)会长。


Historie.

Město vzniklo v prostoru okolo kláštera. Poprvé je připomínáno v roce 1216. Díky vhodnému geografickému umístění v Panonské nížině na brodu přes řeku Tisu se mohlo v průběhu staletí postupně ale jistě rozrůstat. Od 14. století je doložena jeho příslušnost k budínskému arcibiskupství. V roce 1506 se stala svobodným královským městem. V roce 1526 město obsadili Turci na dalších 150 let; část obyvatel pobili a část odvlékli do vnitrozemí své říše. Ve válkách mezi Rakouskem a Tureckem představovala bitva u Zenty jedno z největších vítězství Rakouska nad Osmanskou říší. Dne 11. září 1697 zde byla turecká vojska poražena. Následně se město stalo opět součástí Uher, jako součást tzv. Vojenské hranice, pohraničního pásma mezi Habsburskou monarchií a Osmanskou říší. Vojenská hranice zde existovala několik desítek let.  Do města přišli v 40. letech 18. století následně kolonisté z Uher, především Maďaři, Slováci, Němci a Židé. Ke konci 18. století bylo město vážně poničeno při velkém požáru. V roce 1889 byla do města zavedena železnice a o šest let později město získalo i elektrické osvětlení. V roce 1911 poničil Zentu velký požár, během něhož vyhořela původní budova radnice a hlavní kostel. Drtivá většina obyvatel byla před první světovou válkou maďarské národnosti; Srbové a Němci zde představovali menšinu. Roku 1918 bylo rozhodnuto o nových hranicích mezi Srbskem (později Království Srbů, Chorvatů a Slovinců) a Maďarskem a město Senta se ocitlo na srbském území.  Dne 12. dubna 1941 město obsadila během tzv. Dubnové války maďarská vojska. 8. října 1944 vstoupily do Zenty jednotky Rudé armády a jugoslávských partyzánů.  Po skončení druhé světové války byli Němci vyhnáni a dosídleni větším počtem Srbů a Černohorců. Během 50. a 60. let došlo k průmyslovému rozvoji města. Byl vybudován nový most přes řeku Tisu a průmyslové podniky společně s velkým cukrovarem. Počet obyvatel, kteří byli zaměstnáni v průmyslu začal růst na úkor těch, kteří ještě stále pracovali v zemědělství.

Obyvatelstvo.

V obci žije podle posledního sčítání lidu 16 396 plnoletých obyvatel, průměrné stáří zde činí 40,9 let. Je zde 7938 domácností, průměrně má každá domácnost 2,56 lidí. Většina obyvatelstva je převážně maďarské národnosti (77, 14 %), druzí jsou Srbové s 13,12 %. Počet obyvatel města rostl až do 60. let 20. století, kdy dosáhl cca 25 000 obyvatel, od té doby mírně klesá.

Školství.

V současné době má Senta tři střední školy a pět základních škol, z nichž jedna nese jméno realistického spisovatele a místního rodáka Stevana Sremace. Nachází se zde dvě vyšší odborné školy. Střední školy vyučují jak v maďarském, tak i srbském jazyce.  První škola byla ve městě založena již v 18. století. Od roku 1876 mělo město i první gymnázium. V 60. letech 20. století zde bylo otevřeno několik odborných nižších škol.

Senta ( nebo, výsl.,, výsl. ) je město na břehu řeky Tisy v autonomní oblasti Vojvodina v Srbsku. Geograficky náleží do Bačky, ale administrativně je zařazena do Severobanátského okruhu.

森塔()是塞尔维亚的一座城市。位于蒂萨河畔。行政区划上属伏伊伏丁那自治省。森塔在地理上属于巴奇卡地区,在行政区划上则属于北巴纳特地区。据2011年的人口普查,森塔市区有人口18,397人,整个行政区的人口有22,961人。考古证据表明,这里自史前时代就有人居住。森塔有新石器时代的遗迹。斯拉夫人和匈牙利人都曾在这里生活。斯拉夫人和匈牙利人都曾在这里生活。奥斯曼土耳其也统治过森塔。哈布斯堡君主国在奥斯曼之后统治这里。森塔的主要居民是匈牙利人。


Historie.

V roce 1870 se budapešťské autority rozhodly pro výstavbu v současnosti jedné z nejvýznamnějších budapešťských tříd - Andrássy út. Její výstavba měla napomoci k odlehčení přeplněné Király utca a spojit Belváros s městským parkem (Városliget).  Radnice otevřeně nesouhlasila s vedením povrchové hromadné dopravy na ulici a stále více se přikláněla k výstavbě podzemní dráhy. Budapešťská radnice pověřila německou společnost Siemens & Halske přípravou konstrukčních plánů. Radnice si však dala jednu podmínku, a to, že podzemní dráha musí být hotova do oslav milénia v roce 1896.  Stavební práce pokročily poměrně rychle. Dráha byla postavena hloubenou metodou současně s výstavbou Andrássyho třídy. Jako první podzemní dráha na evropské pevnině byla Millenniumi Földalatti Vasút otevřená 2. května 1896 za přítomnosti Františka Josefa I.  Až do roku 1973 měla trasa 3700 metrů a deset stanic. Přičemž jedna z nich (Széchenyi fürdő) byla nadzemní. Vlaky jezdily každé dvě minuty a podzemní dráha měla celkovou přepravní kapacitu 35 000 pasažérů denně. Linka M1 má obdivuhodnou secesní výzdobu. Stanice jsou obloženy keramickými obkladačkami v bílé a hnědé barvě. Vozovku nad tratí podpírají litinové sloupy s dekorativními hlavicemi. Stanice, které byly postaveny nově v 70. letech, působí modernějším dojmem.  V roce 1973 byla dokončena první větší rekonstrukce podzemní dráhy. Stanice v zoologické zahradě (Állatkert) byla zavřena, stanice Széchenyi fürdő byla přeložena do podzemí, nástupiště byla prodloužena a také samotná trať byla prodloužena o dalších 1250 metrů do stanice Mexikói út, kde bylo vybudováno i nové depo. Byl obnoven signalizační systém a na trať se dostaly nové vlakové soupravy Ganz.  V roce 1976, s dokončením prvního úseku linky M3, se začala používat barevná schémata značení jednotlivých linek. Pro linku M1 se od té doby používá žlutá barva. V 80. letech se objevily další problémy, které vyžadovaly neodkladnou rekonstrukci - izolace i samotné kolejnice byly v dezolátním stavu. Roku 1988 se podařilo vyztužit pouze část tunelů pod Andrássyho třídou a vyměnit izolaci tunelů mezi Kodály körönd a Hősök tere.

Vozový park.

Linku obsluhují třídílné vozové jednotky značky Ganz.

M1 nebo "Millenniumi Földalatti Vasút", hovorově Kisföldalatti (česky "malá podzemka") je jedna z linek budapešťského metra. Je to nejstarší linka metra na evropské pevnině. Otevřena byla v roce 1896 u příležitosti oslav tisíciletí příchodu Maďarů do Karpatské kotliny. Je dlouhá 5 kilometrů a nachází se na ní 11 stanic.

布达佩斯地铁1号线,又称「千禧地下铁路」(),为布达佩斯地铁最早启用的路线,路线编号为M1。1894年至1896年间建成,为世界历史第二悠久古老的地铁线,仅次于伦敦地铁的大都会线(除去伊斯坦布尔的杜乃尔)。起点位于弗洛斯马提广场,终点位于墨西哥大街。其别名乃因通车时间适逢匈牙利建国一千年而命名。