Základní informace.

Při kompilování.NET programovacích jazyků je zdrojový kód přeložen do CIL kódu (nepoužívá se platformně nebo do výpočetně specifický objektový kód). CIL je procesorově a zároveň platformě nezávislý soubor instrukcí, které mohou být realizovány v jakémkoli prostředí podporujícím Common Language Infrastructure (může se jednat buď o.NET runtime pro operační systém Microsoft Windows, nebo samostatně odvozené Mono, které pracuje pod operačními systémy UNIXového typu). CIL kód je za běhu ověřován z hlediska bezpečnosti, a proto poskytuje lepší zabezpečení a spolehlivost, než nativně kompilované binární soubory.  Proces spuštění vypadá takto:

Instrukce.

CIL bytecode má instrukce pro následující skupiny úloh:

Výpočetní model.

Common Intermediate Language je považován za objektově orientovaný jazyk zásobníkového typu (stack-based). To znamená, že data jsou ukládána z registrů do zásobníku místo toho, aby byla odkládána do paměti jako ve většině CPU architektur.  V assembleru x86 architektury IA-32 by to mohlo vypadat následovně: add eax, edx mov ecx, eax Odpovídající kód v CIL by mohl vypadat takto: ldloc.0 ldloc.1 add stloc.0 // a = a + b or a += b; V programu jsou použity dvě lokálně proměnné, které jsou přesunuty do fronty. Když je přidaná instrukce zavolána, operand je ze zásobníku vyzvednut a výsledek je na něj obratem uložen. Hodnota je pak vyzvednuta a uložena jako první lokální proměnná.

Objektově-orientované koncepty.

V objektově-orientovaném konceptu můžete vytvářet objekty, volat metody a používat další typy členů, jako jsou například pole. CIL je navržen jako objektově orientovaný a všechny metody (až na výjimky) musí být obsažené v příslušné třídě.  Příklad statické metody:.class public Foo Použitá metoda nevyžaduje žádnou deklaraci instance třídy Foo, protože je statická. To znamená, že náleží do třídy a může být následně použita jako v tomto případě v C♯. int r = Foo.Add(2, 3); //5  V CIL  ldc.i4.2 ldc.i4.3 call int32 Foo::Add(int32, int32) stloc.0

Instance tříd.

Instance třídy obsahuje nejméně jeden konstruktor a nějaké další členy. Tato třída má sadu metod reprezentujících akce objektu Car..class public Car

Vytváření objektů.

Instance tříd jsou v C♯ vytvářeny následujícím způsobem: Car myCar = new Car(1, 4); Car yourCar = new Car(1, 3); Příkazy jsou přibližně stejné jako tyto instrukce: ldc.i4.1 ldc.i4.4 newobj instance void Car::.ctor(int, int) stloc.0 // myCar = new Car(1, 4); ldc.i4.1 ldc.i4.3 newobj instance void Car::.ctor(int, int) stloc.1 // yourCar = new Car(1, 3);

Vyvolání metody instance.

Například metody jsou volány následovně: myCar.Move(3);  V CIL:  ldloc.0 // Load the object "myCar" on the stack ldc.i4.3 call instance void Car::Move(int32)

Metadata.

.NET zaznamenává informace o kompilovaných třídách jako metadata. Proces čtení těchto metadat se nazývá zrcadlení "(reflection)". Metadata mohou být data v podobě atributů. Ty mohou být volně rozšířeny o atributy třídy, čímž se stávají velmi silným nástrojem.

Příklad.

Příklad je napsán v CIL a demonstruje kód „Hello, World“:.method static void Main()  Tento kód může být porovnán s odpovídajícím kódem Java bytecode: static void Main(string[] args) outer: V CIL-syntaxi by zápis vypadal následovně:.method private hidebysig static void Main(string[] args) cil managed  Výše je správná reprezentace toho, jak vypadá CIL blízko VM úrovně. Když jsou zkompilované metody uloženy v tabulkách a instrukce zase v bytech uvnitř assembly, který je přenosně spustitelným souborem (Portable Executable-file).

Vývoj.

CIL assembly a instrukce jsou generovány buď kompilátorem, nebo nástrojem zvaným "IL Assembler" (ILASM). Složené IL může být také znovu rozloženo do kódu – užitím IL Disassembler (ILDASM). Podobně, jako v případě Java bytecode, existují též nástroje, které nabízejí dekompilaci IL do jazyků vyšší úrovně (např. C♯, Visual Basic.NET). Za jejich vlajkovou loď lze považovat aplikaci.NET Reflector. Tyto nástroje však mají protiváhy, jež usilují o znepřehlednění kódu při zachování plné funkcionality tak, aby dekompilace do jazyků vyšší úrovně selhala.

Kompilace just-in-time.

Kompilace Just in Time (JIT) překládá bajtkód do kódu vykonatelného přímo mikroprocesorem, tj. do tzv. „nativního kódu“. Tento překlad je prováděn během provádění programu. JIT kompilace poskytuje optimalizace specifické pro prostředí, typovou bezpečnost kontrolovanou za běhu a verifikaci. K dosažení tohoto kompilátor testuje metadata nashromážděná během překladu na nepovolené přístupy do paměti.

Common Intermediate Language (CIL, vyslovováno jako „sil“, případně „kil“, dříve Microsoft Intermediate Language, MSIL) je v informatice nejnižší člověkem čitelný programovací jazyk definovaný specifikací Common Language Infrastructure používaný projekty.NET Framework a Mono. Jazyky, které se zaměřují na CLI kompatibilní prostředí, jsou sestavovány do bajtkódu. CIL patří mezi objektově orientované jazyky výhradně zásobníkového typu (). Prováděn je prostřednictvím virtuálního stroje.

通用中间语言(Common Intermediate Language,简称CIL,发音为"sill"或"kill")是一种属于通用语言架构和.NET框架的低阶(lowest-level)的人类可读的编程语言。目标为.NET框架的语言被编译成CIL,然后汇编成字节码。CIL类似一个面向对象的组合语言,并且它是完全基于堆栈的。它运行在虚拟机上,其主要的语言有C#、Visual Basic.NET(VB.NET)、C++/CLI以及J#。


Historie.

Poté co v roce 831 bylo Palermo obsazeno Araby, byl palermský biskup donucen přesunout své sídlo mimo hlavní město. Role nové katedrály byla přisouzena malému kostelíku "Aghia Kiriaki" ve vsi, která byla později nazvána Monreale. Po dobytí Normany v roce 1072 se biskupství vrátilo do Palerma. Patrně právě tato historická úloha dočasného náboženského centra kraje byla důležitá pro rozhodnutí krále Viléma II. vybudovat zde novou katedrálu.  Město bylo po dlouhou dobu pouhou vesnicí. Počátek jeho expanze nastal, když si je normanští králové zvolili jako lovecký revír a postavili zde palác (patrně totožný s dnešní radnicí).  Vilém II. povolal do Monreale Řád svatého Benedikta, založil zde klášter a nadal jej značným majetkem. Stojí za zmínku, že nové budovy měly i obranný charakter. Monreale se stalo sídlem sicilského arcibiskupa a tím získalo i značný vliv na celou Sicílii.

Katedrála.

Katedrála je jednou z největších dochovaných památek normanské architektury na světě. Její stavba začala v roce 1174 a v roce 1182 byla zasvěcena Nanebevzetí Panny Marie. Bulou papeže Lucia III. byla povýšena na metropolitní katedrálu. Katedrála je italskou národní památkou a jedním z nejdůležitějších turistických cílů Sicílie.  Arcibiskupský palác i budovy kláštera na jižní straně byly vysoké a mohutné a byly obklopeny masivními zdmi s dvanácti věžemi. Ty byly většinou přestavěny. Dochovaly se pouze trosky některých věží, větší část klášterní koleje, refektář a nádherná křížová chodba pocházející přibližně z roku 1200.  Křížová chodba je velmi dobře dochovaná a je dnes jednou z nejkrásnějších italských staveb tohoto druhu, jak co do velikosti, tak i dokonalosti detailů. Má plochu cca 2200 m2. Lomené oblouky jsou ozdobeny geometrickými vzory a podepřeny vždy dvojicí sloupů z bílého mramoru, kterých je celkem 216. Jsou střídavě prosté a dekorované zlatými a barevnými pruhy ze skla uspořádanými do spirály nebo vertikálně po celé délce sloupu. Do mramorových hlavic sloupů jsou vytesány reliéfy znázorňující biblické scény, alegorie a rostlinné motivy. Žádné dvě hlavice nejsou stejné. V jednom rohu čtvercového nádvoří (rajského dvora) je umístěna mramorová fontána, zřejmě práce muslimských sochařů.  Architektonické rozvržení chrámu je směsí byzantského a římského stylu. Hlavní loď je typická italská bazilika, zatímco rozlehlý chór, složený ze tří apsid je obdobný tříapsidovým chórům, které se často vyskytují v Sýrii a dalších orientálních zemích. Celek působí jakoby byl složen ze dvou různých kostelů.  Hlavní loď baziliky je široká s úzkými bočními loděmi. Monolitické sloupy jsou ze šedého orientálního granitu, s výjimkou jediného, který je z mramoru. Na každé straně podepírají osm oblouků. Hlavice sloupů jsou převážně korintského typu. Není zde žádné triforium, ale široká dvoudílná okna zdobená jemnou kružbou, která zajišťují dostatek světla.  Druhá polovina, východní v obojím slova smyslu, je širší i vyšší než hlavní loď. Je rovněž rozdělena na centrální část se dvěma chodbami, které končí na východní straně apsidou.  Stropy jsou z nezakrytého dřeva, konstrukčně ploché, ale bohatě barevně dekorované, nyní většinou restaurované. Na západní straně lodi vystupují dvě věže s průchodem mezi nimi. Velké otevřené atrium, které na této straně kdysi bylo, bylo zcela odstraněno a je nahrazeno renesančním portikem vytvořeným Giovanni Domenicem a Fazio Gagninim v letech 1547 až 1569.  Tím, co činí tento chrám tak nádherným, je především 6,500 m2 skleněných mozaik pokrývajících celý jeho interiér. S výjimkou spodní části stěn, které jsou obloženy mramorovými deskami oddělenými mozaikovými pásy, jsou celé stěny, včetně vnitřních i vnějších částí oblouků, pokryty mozaikovými obrazy v jasných barvách na zlatém podkladu. Obrazy jsou uspořádány do řad a odděleny horizontálními a vertikálními pásy. V chóru je až pět těchto řad nad sebou.  V centrální apsidě je obrovská postava Krista se sedící Madonou s dítětem ve spodní části. V dalších apsidách jsou postavy apoštolů sv. Petra a Pavla. Popisky u obrazů jsou většinou latinské, některé jsou však psány řecky. Další obrazy v lodi začínají scénami z knihy Genesis a postavami proroků, kteří předpovídali příchod Ježíše Krista. Ve spodní řadě a v chóru jsou náměty z Nového zákona zobrazující zejména Kristovy zázraky a postavy apoštolů, evangelistů a dalších svatých. Kompozice, provedení i výběr témat se zdá být byzantského původu. Náměty jsou zřejmě vybrány z Menologia, bohoslužebné knihy ortodoxní církve sestavené za vlády císaře Basila II. v 10. století  V centrální apsidě, za vysokým oltářem, je mramorový trůn určený pro arcibiskupa. Toto umístění trůnu je pozůstatkem uspořádání v raně křesťanských bazilikách, kdy apsida i oltář byly situovány na západní stranu chrámu. V tomto případě stojí kněz za oltářem a dívá se východním směrem k lidu. Na severní straně vedle oltáře je podobný trůn určený pro krále. Dlažba v chóru je vytvořena kombinací mramoru a žuly, která v hlavních rysech vykazuje známky arabského vlivu. Mozaiková dlažba lodi pochází ze 16. století. Bronzové dveře v mozaikami zdobeném portálu na levé straně chrámu byly vytvořeny Barisanim v roce 1179.  Hrob Viléma I., zakladatelova otce, nádherný žulový sarkofág, stejně jako hrobka zakladatele Viléma II., byly zničeny při požáru v roce 1811. Kromě toho byly poškozeny některé mozaiky a zničeno obložení chóru z ořechového dřeva, varhany a většina střechy nad chórem. Hrobky byl rekonstruovány a celá poškozená část interiéru restaurována několik málo let po požáru. V severní části chóru jsou hrobky Markéty Navarrské, manželky Viléma I. a jejích dvou synů, společně s ostatky sv. Ludvíka, který zemřel v roce 1270.  V 17. a 18. století byly k chrámu připojeny dvě barokní kaple, které uzavírají zbytek chrámu.

Části obce.

Aquino, Borgo Schirò, Cicio di Monreale, Giacalone, Grisì, Monte Caputo, Pietra, Pioppo, Poggio San Francesco, San Martino delle Scale, Sirignano, Sparacia, Tagliavia, Villaciambra.

Monreale (sicilsky: Murriali) je město v Metropolitním městě Palermo na Sicílii ležící na svahu hory Monte Caputo, která se vypíná nad úrodným údolím zvaném "La Conca d'oro" ("Zlatá mušle"). Má cca 30 000 obyvatel a od Palerma je vzdáleno 15 km.

蒙雷阿莱(;西西里语:Murriali,意为“王室山”)是意大利西西里岛巴勒莫省的一个市镇,位于巴勒莫市以南10公里Caputo山的山坡上,俯瞰着名为“金色贝壳”(La Conca d'oro)的肥沃山谷,出产柑橘、橄榄和杏树。总面积529平方公里,人口37757人,人口密度71.4人/平方公里(2009年)。ISTAT代码为082049。


Životopis.

Mládí.

François Ravaillac se narodil v Angoulême. Jeho dědeček byl městský žalobce. Jeho otec Jean Ravaillac byl násilník, který většinu času strávil ve vězení, zatímco jeho matka Françoise Dubreuil byla jeptiška v tamním klášteře.  Ravaillac se roku 1600 stal školním učitelem. Jako horlivý katolík hledal přijetí do mnišského řádu Feuillantů, františkánů, z různých důvodů však nebyl přijat.

Vražda Jindřicha IV..

V roce 1609 se Ravaillacovi dostal do rukou spis od španělského jezuity Juana Mariana, v němž velebil vraha bývalého krále Jindřicha III. Jacquese Clémenta, a přiřkl lidu právo zabít nekřesťanského panovníka. Ravaillac byl spisem fascinován a odjel do Paříže, kde hledal vhodný okamžik na zabití Jindřicha IV.  Dne 14. května 1610 odjel Jindřich IV v kočáře navštívit nemocného ministra Maximiliena de Béthune, vévodu de Sully. Nedoprovázela ho téměř žádná stráž. V ulici "de la Ferronnerie" zatarasil královskému kočáru cestu povoz. Ravaillac, který králův kočár sledoval již od jeho vyjetí z Louvru, poté vyskočil na pravé zadní kolo kočáru a bodl Jindřicha IV. nožem dvakrát do hrudi. Než kočár dorazil zpět do Louvru, byl Jindřich IV. mrtev.  Ravaillac se nechal bez odporu zajmout. Musel být odklizen na bezpečné místo, protože zuřící dav ho chtěl na místě zlynčovat.

Soud.

Během soudu byl Ravaillac často mučen, aby prozradil jména svých kompliců. Ravaillac však nikoho neprozradil a prohlašoval, že celou vraždu zosnoval sám.  Soudci ho však neposlouchali, nechtěli věřit, že zatarasení cesty povozem byla náhoda. Nakonec byl Ravaillac odsouzen k trestu smrti.

Poprava.

Ráno 27. května 1610 odjel povoz se strážnými a Ravaillacem ke katedrále Notre-Dame, kde Ravaillac zopakoval své potupné doznání. Povoz pak odjel na Place de Grève, kde již bylo připravené popraviště.  Ravaillacova poprava patří k nejkrutějším v dějinách a dozajista se podobá popravám Petera Stumppa, Balthasara Gérarda nebo Roberta Damiense. Kat Ravaillaca uvázal na stůl ve tvaru kříže a sirným plamenem spálil Ravaillacovi pravou ruku, která zabila Jindřicha IV. Poté mu kleštěmi začal trhat prsní bradavky, paže, stehna, lýtka, dokonce se pokoušel i utrhnout hlavu. Do ran pak začal kat Ravaillacovi vlévat roztavené olovo, pryskyřici, vařící olej a síru. Jelikož mu kat nedokázal kleštěmi utrhnout nohy, musel k nim přivázat koně, které táhl každého na jinou stranu. Když i toto utrpení Ravaillac v nepopsatelných bolestech přežil, byl zbytek jeho těla upálen.

Jean François Ravaillac (1578, Angoulême, Francie – 27. května 1610, Paříž, Francie) byl katolický atentátník, který 14. května 1610 zabil francouzského krále Jindřicha IV.

弗朗索瓦·拉瓦莱克(François Ravaillac;1577年-1610年5月27日)是刺杀法国国王亨利四世(Henri IV.)的凶手。于1610年5月27日,在“格列夫广场”(Place de Grève,即现在的市政厅广场 Place de l'Hôtel-de-Ville,位于巴黎第四区)被处以五马分尸。因为人民普遍同情把法国从废墟中重建的亨利四世,因此对于弗朗索瓦·拉瓦莱克相当愤慨。


Život.

Banksova matka byla profesionální krasobruslařka, jeho otec úředník u námořnictva. Rodina se původně jmenovala "Banks Menzies", jeho dědeček z otcovy strany změnil pořadí na "Menzies Banks". Ačkoli byl při narození zaregistrován jako "Iain Banks", již od dětských let užíval "Menzies" jako své prostřední jméno.  Ve čtrnácti letech se Banks rozhodl stát spisovatelem. O dva roky později dokončil svou první povídku. Do roku 1974 studoval ve Stirlingu filozofii, angličtinu a psychologii. Po vysoké škole pracoval jako vrátný v nemocnici, zaměstnanec, zahradník a technik. Všechna zaměstnání mu ponechávala dostatek času, aby se věnoval svým literárním ambicím. Poté stopem procestoval Evropu a pracoval jako technik pro firmu British Steel. V roce 1978 projel Spojené státy z Washingtonu do Los Angeles, krátce pracoval v Greenocku u IBM a v následujícím roce se vrátil do Londýna. Tam v roce 1980 napsal román Vosí továrna, který ho naráz proslavil po celém světě. Od té doby psal romány a příležitostně krátké příběhy, které se v Británii téměř všechny staly bestsellery. Od vydání své prvotiny žil se svou budoucí ženou Annie v Kentu, po dočasném rozchodu se v roce 1998 vrátil do Skotska. V roce 2007 oznámili manželé rozchod.  V červnu 2010 se zúčastnil 20. ročníku Festivalu spisovatelů Praha.  V dubnu 2013 zveřejnil Banks na svém blogu oznámení, že před nějakou dobou byla u něj diagnostikována rakovina žlučníku, která se již rozšířila, a že mu zbývají jen měsíce života. Proto se stáhl z veřejných vystoupení a vzdal se závazků. Několik týdnů před smrtí se oženil se svou životní družkou Adélou Hartleyovou, poté co ji požádal, „aby mu prokázala čest a stala se jeho vdovou“. Zemřel 9. června ve věku 59 let. Pouhých jedenáct dnů po jeho smrti vyšel jeho poslední román "The Quarry", který popisuje duševní a tělesná zranění, která přináší onemocnění rakovinou. Banks však 90 % textu napsal dříve, než sám onemocněl.  V červnu 2013 byl po něm pojmenován asteroid "(5099) Iainbanks".  V lednu 2015 pokřtil Elon Musk, výkonný ředitel firmy SpaceX, na počest Iaina Bankse dvě plovoucí přistávací plošiny pro rakety jmény "Just Read the Instructions" („Prostě si přečti návod“) a "Of Course I Still Love You" („Samozřejmě, že tě stále miluju“), což jsou jména vesmírných lodí, která Banks užil v románu "Hráč" ("The Player of Games").

Literární tvorba.

Svůj první, nikdy nezveřejněný román napsal Iain Banks v roce 1970 ve věku šestnácti let. Nesl název "The Hungarian Lift-Jet" a byl to špionážní román ovlivněný Alisterem McLeanem. Také "The Tashkent Rambler" z roku 1972 nebyl nikdy zveřejněn. V následujících letech psal Banks vědeckofantastické romány, pro které hledal vydavatele teprve po uveřejnění Vosí továrny. Krátce před smrtí zdůraznil Banks, že mu jeho sci-fi romány, zejména z cyklu Kultura velmi leží na srdci. Podle jeho slov to byly „mainstreemové“ romány, které svou dobrou prodejností podpořily jeho sci-fi tvorbu, nikoli naopak. Po Vosí továrně následovaly dva romány mimo žánr sci-fi, než v roce 1987 vyšel první díl cyklu Kultura.  Banks zveřejňoval po sobě téměř střídavě sci-fi a nesci-fi romány. Čistě vědeckofantastické romány označoval užitím zkratky svého prostředního jména (vydavatelé jinojazyčných verzí to někdy nerespektovali), ale i v dílech zveřejněných pod jménem "Iain Banks" lze tu a tam najít fantastické prvky.  K Banksovu pohledu na svět poznamenal Alan MacGillivray (bývalý docent skotské literatury na univerzitě v Glasgow) v jednom přehledu Banksova díla, že se v jeho dílech dají stále znovu najít delší zoufalá a nihilistická vyjádření, když jeho postavy hledí do „srdce temnoty“. Vše, co proti svému zoufalství mohou dělat, je pít víc whisky, nastavit hlasitěji hudbu a šňupnout si víc kokainu – Banks podle něj zůstal do určité míry nepolepšený hippí ze sedmdesátých let. V Banksových dílech však v žádném případě nevládne naprostá temnota. MacGillivray chválí jeho „jiskřivou paletu“ humoru a hravé nápaditosti. Christopher Palmer v "Science Fiction Studies" poukazuje na to, že v románech "Consider Phlebas", "The Player of Games" a "Use of Weapons" se pokaždé vypráví konvenční, násilím a dobrodružstvími poznamenaný příběh vesmírné opery, přičemž se však tento příběh pro jednající postavy nakonec ve všech případech ukáže jako nedůležitý a nesmyslný. The Daily Telegraph v jednom z nekrologů označil za příznačné pro Banksovy romány obecně hrůzostrašný černý humor a jeho smysl pro bizarnost a hrůzu.  Sám Iain Banks za své nejlepší dílo považoval román "The Bridge" ("Most") a označil ho za „intelektuála v rodině“.  Ve vědeckofantastických románech cyklu "Kultura" ("Culture") popisuje Banks anarchistickou společnost, která netrpí materiálním nedostatkem. Život má pro obyvatele Kultury rysy ráje – její zdroje jsou prakticky neomezené a jsou každému bezvýhradně k dispozici. Díky pokročilému bioinženýrství jsou občané Kultury prakticky nesmrtelní, případně si mohou volně stanovit délku života. Tato utopie však není nenarušená – ve vícero svých románech představuje Banks problematický vztah Kultury s jinými civilizacemi a hodnotami. V galaxii proto opravdu zuří válka mezi Kulturou a Idirskou říší, ve které se mrtví se počítají na miliardy a jsou ničeny měsíce, planety i hvězdné soustavy.

Iain Banks, píšící také jako Iain M. Banks (16. února 1954 Dunfermline, UK – 9. června 2013 Kirkcaldy, UK) byl skotský spisovatel.

伊恩·班克斯(英语:Iain M. Banks,1954年-2月16日-2013年-6月9日)是一名苏格兰科幻小说作家。


勃艮第的亨利 (葡萄牙伯爵)

Život.

Jindřich Burgundský byl vnukem burgundského vévody Roberta I. a pocházel tak z vedlejší větve Kapetovců. Odešel na Pyrenejský poloostrov, kde Alfons VI., král Kastílie a Leónu vlastnil rozsáhlá území a ta byla rozdělena na kraje spravované jednotlivými hrabaty. Ustavičné válečné napětí s muslimy vyžadovalo stálou vládu a nové osídlence. Král tedy potřeboval "Gaskoňce, Bretonce, Angličany, Němce, Burgunďany, Normany, Tolosánce, Provensálce, Lombarďany" a své dvě dcery provdal za burgundské šlechtice. Jindřich Burgundský se tak roku 1093 oženil s Alfonsovou levobočnou dcerou Terezou a o dva roky později mu byla tchánem svěřena vláda v oblasti mezi Dourem a Minhem zvaná "Portucale". Roku 1103 se Jindřich vydal na křížovou výpravu do Svaté země. Po návratu roku 1105 sídlil v Guimarães, Braze a Coimbře.  Společně se švagrem Raimundem, jemuž byl povinen vazalstvím, usiloval o získání větší samostatnosti. Oba muži uzavřeli tajnou dohodu, v níž se pravilo, že po tchánově smrti se zmocní území koruny bez ohledu na nástupnická práva prince Sancha. Jindřich by tak získal okolí Toleda a třetinu královského pokladu. Dohoda zanikla roku 1107 Raimundovou smrtí a brzy poté v bitvě u Uclésu zemřel i Sancho. Tchán, s nímž Jindřich stále udržoval dobré vztahy, zemřel roku 1109 a vládu v Leónu a Kastílii převzala Raimundova vdova Uracca, Terezina nevlastní sestra. Urraca se provdala za Alfonse Aragonského a Jindřich se snažil využít vzájemnou nevraživost mezi manžely využít k posílení svého vlastního postavení a rozšíření svých statků. Pokoušel se získat vojáky ve své původní vlasti, spřádal politické intriky a uprostřed této snahy jej v listopadu 1112 zastihla smrt. Byl pohřben v katedrále Panny Marie v Braze.  Regentkou portugalského hrabství se na příštích čtrnáct let stala vdova Tereza Kastilská. Syn Alfons roku 1128 vyhlásil nezávislost Portugalska a po vítězné bitvě u Ourique byl vojáky provolán za krále Portugalska.  Portugalská linie Kapetovců poté vládla v Portugalsku až do roku 1383, kdy nastoupila její vedlejší linie dynastie Avíz.

Jindřich Burgundský (1066 – 1112) byl v letech 1093-1112 portugalským hrabětem z Burgundské dynastie, zakladatel portugalské linie tohoto rodu. Byl otcem prvního portugalského krále Alfonse I.

勃艮第的亨利(1069年出生于第戎,今属法国,1112年11月1日逝世于加利西亚亚斯图尔加,今属西班牙)是葡萄牙伯爵,他是葡萄牙第一位国王阿方索一世的父亲和葡萄牙勃艮第王朝的创始人。


Popis.

Podběl je vytrvalá bylina s podzemním plazivým šupinatým oddenkem. Podzemní výběžky oddenku dosahují nezřídka délky přes 1 metr. Květonosná lodyha je 5 až 15 cm dlouhá, za plodu se protahuje až na 30 cm. Lodyha je přímá, tenká, porostlá šupinovitými listy a je zakončena jediným úborem. Listy jsou jednoduché, řapíkaté, uspořádané v přízemní růžici a vyvíjejí se zpravidla až po odkvětu. Čepel je okrouhlá, široce vejčitá až srdčitá, mělce dlanitě laločnatá a na okraji oddáleně zubatá. Listy jsou v mládí oboustranně bíle plstnaté, na líci později olysávající. Úbory jsou zlatožluté, v průměru 2-3 cm široké, složené ze středových trubkovitých květů a hojných okrajových jazykovitých květů s plochou ligulou. Plodem je válcovitá 3-5 mm dlouhá nažka s chmýrem. Podběl kvete od března do dubna, v horských oblastech až do srpna.

Rozšíření.

Podběl lékařský je rozšířen v celé Evropě, v horách severní Afriky, v Asii jeho areál sahá přes Sibiř po Dálný východ a přes Kavkaz a Írán po Indii. Jako zavlečený druh se vyskytuje i v Severní Americe.

Taxonomie.

Podběl lékařský je jediným druhem rodu podběl.

Lidové názvy.

Lopušnice, koňské kopyto, májík, ubytmík, mateří líčko, líčko Panny Marie, babuška a babuše.

Obsahové látky.

Květy obsahují flavonoidy, žlutá barviva xanthofyly, dále sliz, glykosidové hořčiny, třísloviny a malé množství silice. V listech je obsažen především sliz, hořčiny, třísloviny, organické kyseliny, cholin, cukry a polysacharid inulin. Z minerálních látek je významný především zinek a draslík. V listu i květu byl zjištěn obsah nežádoucích látek ze skupiny pyrolizidinových alkaloidů. Tyto látky mají velmi vysokou mutagenní aktivitu a jsou genotoxické.

Sběr a zpracování.

Úbory („květ“) se sbírají časně zjara za suchého počasí a rychle se ve stínu suší. Umělá teplota nemá překročit 40 °C. Není vhodné sušit úbory příliš rozkvetlé, protože se brzy rozpadají. Je bez pachu, chuti poněkud hořké. Listy se sbírají v březnu a dubnu. Jeden den se předsuší na slunci, pak se rychle dosuší ve stínu. Řapíky špatně schnou. Za vlhkého počasí listy hnědnou nebo černají. Pach i chuť jsou stejné jako u květu.

Využití.

Podběl lékařský má dezinfekční a protizánětlivé účinky. Používá se při zánětech horních cest dýchacích k lepšímu odkašlávání a k potlačení zánětů. Užívá se v nálevu, samotný nebo v čajových směsích. Čerstvé lístky z odvaru se přikládají na spáleniny, oteklé a bolavé klouby a na špatně hojící se vředy. Má mírný močopudný a antiastmatický účinek. Lidové léčitelství doporučuje obklady z jeho výluhu na záněty žil a obtížně se hojící rány.  Podběl se nedoporučuje vzhledem k obsahu pyrolizidinových alkaloidů k dlouhodobému užívání, ačkoliv je jejich obsah velmi malý a rapidně se snižuje sušením. Samostatně podávaný také není vhodný pro děti a těhotné a kojící ženy.

Příprava čaje.

Jedna čajová lžička květů a řezaných lístků se dá do čtvrt litru vody. A necháme projít varem, 16 minut louhujeme. Pak scedíme. Pijeme pomalu, 1-2 hrníčky denně. Čaj nelze užívat trvale.

Příprava obkladů.

Čerstvé lístky očistíme a rozmačkáme na kaši. Kaši pokládáme na poškozené místo (na popáleniny, špatně hojitelné rány, oteklé klouby) a obvážeme obinadlem.

Inhalace.

Do vařící vody dáme jednu vrchovatou polévkovou lžíci úborů a lístků. Vdechujeme pod plachtou, opakujeme několikrát denně.

Podběl lékařský ("Tussilago farfara"), někdy také podběl obecný, je rostlina z čeledi hvězdnicovité a jediný druh rodu podběl. Je to vytrvalá léčivá rostlina s dlouhým plazivým oddenkem. Listy začínají růst až po odkvětu. Vyskytuje se v celé Evropě a v Asii. V Česku roste převážně na vlhkých místech, na polích, u vody, na loukách, na březích potoků a v příkopech.

款冬(学名:'),别名冬花、款冬蒲公英


Bernicie.

První důvěryhodnou zmínkou o jeho vládě je popis vpádu roku 1006 do Bernicie (malého království na pomezí Skotska a Anglie) včetně obléhání Durhamu. Výsledkem byla jeho porážka od northumbrijského vojska vedeného pozdějším hrabětem z Bernicie Uhtredem, která je popisována v Ulsterské kronice.  Druhá válka v Bernicii, která se zřejmě odehrála roku 1018, byla úspěšnější. V Bitvě u Carhamu Malcolm, s podporou vojska ze Strathclyde pod vedením jejich krále Owena, zvítězil. V té době byl hrabě Uhtred již mrtvý a Erik Hakonarson, jmenovaný svým švagrem Knutem I. hrabětem z Northumbrie, proti Skotům nepodnikl žádnou akci.

Knut.

Podle Anglosaské kroniky vyrazil anglický král Knut do Skotska po návratu z pouti do Říma. Kronika datuje tuto událost do roku 1031, ale zdá se pravděpodobnější, že k tomu došlo již roku 1027. K mírové dohodě mezi Malcolmem a Knutem přispěl Richard, vévoda z Normandie, bratr Knutovy manželky, který zemřel asi roku 1027.  Zdrojem sporů mezi Knutem a Malcolmem zřejmě byla Knutova pouť do Říma a korunovace císaře Svaté říše římské Konráda. Zdá se pravděpodobné, že zde byl i Malcolm, který zpochybňoval Knutovu svrchovanost. Knut obdržel na korunovaci jen příslib míru a přátelství, což bylo méně než jeho předchůdce Edgar. Knut byl krátce po střetu s Malcolmem nucen vyrazit do Norska bojovat s Olafem Haraldssonem a zdá, se že již dále o Skotsko nezajímal.

Smrt.

Malcolm zemřel roku 1034 a podle kroniky "Marianus Scotus" to bylo 25. listopadu. Seznam králů uvádí jako místo smrti Glamis. "Prophecy of Berchán" uvádí, že jeho smrt byla násilná a že zemřel v boji proti banditům.

Malcolm II. (? – 25. listopadu 1034) byl král Skotska (Alby) od roku 1005 až do své smrti. Byl synem krále Kennetha II.

肯尼思之子马尔科姆(中世纪盖尔语:Máel Coluim mac Cináeda;现代盖尔语:"Maol Chaluim mac Choinnich",在现代英语化国王列表中被称为马尔科姆二世;954年10月5日—1034年11月25日)是自1005年起至1034年去世时止在位的苏格兰国王。他是肯尼思二世的儿子;《贝尔尚预言》中说他的母亲是莱恩斯特人,还以绰号称他为破坏者马尔科姆(Máel Coluim Forranach)。


Vznik a historie.

Duchovní směr byl založen Josephem Smithem (1805–1844 – byl zavražděn [zastřelen] během věznění, kde dobrovolně očekával soudní proces) ve dvacátých letech 19. století (asi 1827) v New Yorku. Vyrůstal ve věřící komunitě, kde bylo zvykem bavit se o snech, víře a transcendenci. Joseph měl v mládí několik vidění, při kterých se mu zjevil Ježíš Kristus. Bylo mu řečeno, že až nadejde čas, bude mu umožněno poznat pravdu.  V roce 1827 přeložil Knihu Mormonovu (odtud jméno mormonismus), kterou sepsal na základě nalezených zlatých desek ve státě New York nedaleko jeho bydliště, kam ho navedl anděl Moroni (nyní vzkříšený muž, který desky ukryl a na Zemi se vrátil jako anděl). Zlaté desky byly napsány v roce 428 po Kristu, a to dávným jazykem. Joseph je přeložil pomocí speciálních vidoucích kamenů, nacházejících se ve schránce společně s deskami.  Mormoni uznávají a chovají se podle Bible, Knihy Mormonovy, spisu Nauka a Smlouvy a Drahocenné perly. Velká část z nich se považuje za křesťany i přes to, že mormonismus je některými označován za sektu.  Z učení vyplývá, že základní pilíř mormonismu je, že kněžská pravomoc byla vrácena na zem skrze anděly (dávné proroky, kteří tuto pravomoc měli během svého života na zemi). Mormoni také věří, že po smrti se lidé mohou stát podobnými Bohu a budou moci tvořit světy.

Mormonismus v USA.

Více než polovina Mormonů (členů Církve Ježíše Krista Svatých posledních dnů), nejpočetnější sekce mormonismu, žije dnes mimo USA. Procentuálně jsou nejčetněji zastoupeni ve státě Utah. Zde je zhruba 70 % populace členem této církve.

Kontroverze.

Největší problémy měli a mají Moromoni s polygamií, zejména v USA. V novodobé historii se většinová sekce mormonismu Církev Ježíše Krista SPD s polygamií již nespojuje. V tamější okrajové nezávislé sekci nazývané FLDS proběhlo několik zatčení a odsouzení za mnohoženství či sňatky s nezletilými děvčaty. Mormon Jeff Warren se dokonce ocitl na seznamu FBI nejhledanějších osob v USA za znásilnění, polygamii a podvody s penězi, dnes si odpykává doživotí.  V roce 2008 proběhla policejní razie na základě telefonátu na linku podpory kvůli znásilňování a týrání dětí na mormonském statku v Texasu. Soud následně odňal mormonským matkám 468 dětí a svěřil je do péče státu, většina matek poté společenství opustila pod policejní ochranou.

Mormonismus je duchovní směr několika různých společenství na pomezí křesťanství, spojených s postavou proroka Josepha Smithe a jeho dílem Knihou Mormonovou. Členové těchto skupin se nazývají mormoni. V současné době jsou dominantní především 3 mormonská společenství.

摩门教,有时候也称耶稣基督后期圣徒教会,是一系列文化上相近的几个后期圣徒运动宗派的合称,其最大的宗派自称耶稣基督后期圣徒教会。耶稣基督后期圣徒教会也常被用来描述这个相信《摩尔门经》的信仰系统。该派别不承认三位一体,与一般教会基本信仰相违背,因此,


Proměnné.

K nastavení proměnných slouží příkaz codice_1. nastaví vazbu symbolu a na hodnotu 1.  Lokální proměnné se nastavují příkazem codice_2. vytvoří lokální prostředí a v něm nastaví vazbu symbolu b na 8. Poté vrátí hodnotu symbolu b. (Což je v daném prostředí 8.)

Typy.

Common Lisp obsahuje mnoho datových typů, které jsou vzájemně uspořádány do stromové struktury.  Ke každému netriviálnímu datovému typu existuje většinou stejnojmenná funkce pro vytvoření prvku daného typu, nebo lze daný prvek (např. číslo) rovnou zapsat v podobě čitelné readerem.  Existují další numerické typy jako bit či unsigned-byte a lehce lze vytvářet v případě potřeby (např. pro omezení obsahu slotů tříd) další pomocí konstrukcí

Jiné typy.

"Cesty" představují soubory a adresáře v souborovém systému.  "Vstupní a výstupní toky" představují zdroj binárních a textových dat.  "PRNG" je pseudo-generátor náhodných čísel, který je vestavěn v Common Lisp. Náhodný objekt představuje jedno použití zdroje generátoru náhodných čísel.  "Podmínky" představují chyby, výjimky a jiné události na které program reaguje.

Datové struktury.

"Seznamy" jsou u téměř všech ostatních dialektů Lispu ve složení conses. Tato datová struktura obsahuje dva sloty "car", "cdr" (podle "contents of address register" a "contents of decrement register"). (cons 3 1) ; vytvoří cons a nastaví car na 3 a cdr na 1 "Pole" je číselný typ. Vytváří se pomocí funkce codice_3. Pomocí funkce codice_4 se do něho přistupuje. Je zde i podpora vícerozměrných polí, které lze využít pro matice při matematických operacích. Velikost pole lze dynamicky měnit v případě potřeby. Jednorozměrné pole je vektor. Jednotlivé prvky pole mohou být jakékoliv typu (i smíšené typy v jednom poli). Dva typy polí dle obsahu: Příklady vytvoření pole:  "Hash tabulky" ukládají data spolu s jejich asociacemi. Každý objekt v hash tabulce má svůj klíč (key) a k němu příslušnou hodnotu (value).  "Balíčky" jsou symboly, které se užívají k oddělení jednotlivých částí programu. Samotný balíček může exportovat některé symboly jako součást rozhraní. Balíček může sám užívat i jiné balíčky.  "Struktury" představují libovolné komplexní datové struktury s libovolným počtem a typem polí (nazývají se sloty). Struktury umožňují jednoduchou dědičnost.  "Třídy" jsou podobné jako struktury. Nabízejí více dynamických vlastností a vícenásobnou dědičnost. Třídy byly do Common Lisp přidány až později. Objekty vytvořené třídy se nazývají instance.

Funkce.

Definice funkcí.

Common Lisp podporuje funkce první třídy. Definice funkcí pomocí makra codice_5. V definici je uveden název funkce, všechny argumenty funkce a tělo funkce. Místní funkce mohou být definovány pomocí příkazů codice_6 a codice_7.

Definice generické funkce a metody.

Metody se definují pomocí makra codice_8. Generické funkce jsou kolekcí metod. Tyto funkce se definují pomocí makra codice_9.

Common Lisp je v informatice rozšířením funkcionálního programovacího jazyku Lisp, který je zveřejněn v ANSI (American National Standards Institute). Common Lisp byl vyvinut kvůli sjednocení odlišných variant Lispu. Jedná se o jazyk, který využívá procedurální, funkcionální a objektově-orientované programovací paradigmata. Obsahuje sadu nástrojů pro objektově orientované programování. Další rozšiřující dialekty jsou s Common Lisp kompatibilní (cmlisp, elisp, autolisp atd.).

Common Lisp,缩写为CL(不是组合逻辑的缩写)是Lisp编程语言的一种方言,由ANSI INCITS 226-1994(R2004)(前身为ANSI X3.226-1994(R1999)),所定义的语言规范标准。Common Lisp HyperSpec是源自于ANSI Common Lisp标准的网页超链接版本。


Původ.

Budoucí král Jan VI. se narodil z manželství portugalské královny Marie a portugalského krále manžela Petra III. Petr III. byl zároveň strýcem své manželky, Janovy matky Marie. Tento sňatek se uskutečnil z dynastických důvodů: následníkem Jana V. se totiž stal jeho starší syn Josef I., který měl čtyři dcery, ale žádného mužského potomka; stál tak před volbou, zda má trůn zdědit jeho nejstarší dcera Marie, nebo jeho mladší bratr Petr. Jejich sňatek, pro který z důvodu blízké příbuznosti bylo nutno získat papežský dispens, vyloučil všechny pochybnosti o následnictví.

Rodina.

V roce 1785 se Jan oženil s desetiletou španělskou princeznou Carlotou, dcerou krále Karla IV. Tento sňatek byl dílem jejího děda Karla III. a jeho sestry, portugalské královny a Janovy babičky Mariany Viktorie. Cílem pochopitelně bylo obě země sblížit. Ke konzumaci manželství došlo v roce 1790. Z jejich manželství vzešlo devět dětí, šest dcer a tři synové; nejstarší ze synů však v šesti letech zemřel:  Manželé si povahově příliš nevyhovovali a Janovo náboženské založení Carlotu nudilo. Proslýchalo se, že přinejmenším mladší z jejích dětí mají jiného otce. Po roce 1806 žili manželé odděleně.

Regentství a panování.

Když v roce 1788 zemřel Janův starší bratr Josef, stal se princ následníkem své matky a jako takový přijal titul knížete brazilského. Z pozice následníka trůnu převzal v roce 1799 vládu jako regent své matky Marie I., která byla na pokraji duševní nemoci. Jeho otec král Petr III. zemřel v roce 1786.  Ještě za vlády Marie I. utekla královská rodina v roce 1807 do Brazílie před Napoleonovým vojskem, které obsadilo Portugalsko. Královská rodina pobývala v Riu de Janeiru. Krátce před smrtí své matky Marie I. nařídil Jan zákonem vytvoření Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve a tím povýšení Brazílie na království. Toto nově vytvořené Spojené království Portugalska, Brazílie a Algarve byl jednotný stát třech rovných celků, jehož panovník měl nový titul: král Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve. Nařízení o vzniku vešlo v platnost 16. prosince 1815.  Po smrti své matky v roce 1816 se Jan stal králem tohoto soustátí. Po Napoleonově pádu v roce 1815 zasedla v Portugalsku prozatímní vláda, která v roce 1820 vyzvala krále Jana VI. k návratu. Ten byl po svém příjezdu nucen uznat novou ústavu, která nastolila konstituční monarchii. Králův syn Dom Pedro zůstal v Brazílii a převzal v ní regentství a funkci místokrále.  V Portugalsku po návratu v roce 1821 přísahala vláda věrnost králi, ale mezitím se pokoušel převzít vládu králův druhorozený syn Michal, znovu pak v roce 1823. Král jeho povstání v roce 1824 za pomoci anglických vojsk potlačil a byl nakonec nucen prince Michaela vyhnat ze země.  Mezitím jeho prvorozený syn a dědic Petr vyhlásil dne 7. září 1822 samostatnost Brazílie a její nezávislost na Portugalsku a následně nedlouho poté byl prohlášen dědičným císařem jako Petr I. Král Jan IV. odmítal brazilskou nezávislost uznat až do 29. srpna 1825, kdy obnovil starý řád nástupnictví v přesvědčení, že se Brazílie a Portugalsko po jeho smrti spojí minimálně v personální nebo dokonce reálnou unii.

Následnictví.

Jan IV. zemřel v Lisabonu 26. března 1826. Jako regentku Portugalska jmenoval před svou smrtí svou dceru Isabelu Marii, neurčil však svého následníka a nástupcce trůnu, čímž způsobil dlouholetou kriti a boje mezi svými dvěma syny – starším Petrem a mladším Michalem. Portugalským králem se nakonec stal jeho starší syn jako Petr IV. Portugalský, ten však vládl v Portugalsku pouze do roku 1828, neboť liberální brazilská ústava vylučovala personální unii s Portugalskem. Petr se tedy vzdal trůnu ve prospěch své nejstarší dcery Marie II. Ta ovšem musela svést o trůn boj v občanské válce se svým strýcem, vypovězeným Michalem I.

Jan VI. Portugalský (portugalsky "João Maria José Francisco Xavier de Paula Luís António Domingos Rafael de Bragança"), zvaný "Dobrotivý", (13. května 1767, Lisabon, Portugalsko – 10. března 1826, Lisabon) byl v letech 1816–1822 králem Spojeného království Portugalska, Brazílie a Algarve a poté od roku 1822 do své smrti králem Portugalska a Algarve.


凱文·安德森 (網球運動員)

Tenisová kariéra.

Po finálové účasti na Tennis Channel Open 2008 v Las Vegas, kde podlehl Samu Querreymu, se 10. března 2008 stal poprvé nejvýše postaveným Jihoafričanem v žebříčku ATP. Premiérovou trofej na okruhu ATP World Tour vybojoval z únorového SA Tennis Open 2011 v rodném Johannesburgu, když v boji o titul přehrál Inda Somdeva Devvarmana. Druhý titul získal na únorovém Delray Beach International Tennis Championships 2012 po závěrečné výhře nad Australanem Marinkem Matosevicem. V rozmezí dalších tří sezón následovala šňůra šesti finálových porážek, když postupně odešel poražen v Sydney, Casablance, Atlantě, Delray Beach, Acapulcu, Memphisu a také v londýnském Queen's Clubu nenašel recept na Brita Andyho Murrayho.  Až na březnovém Winston-Salem Open 2015 přerušil sérii finálových porážek a po vítězství nad Francouzem Pierrem-Huguesem Herbertem dobyl třetí trofej. Přestože vypadl s Gillesem Müllerem v úvodním kole tokijského Rakuten Japan Open Tennis Championships 2015, v následném vydání žebříčku ATP z 12. října 2015 byl poprvé klasifikován jako člen elitní světové desítky, kterou uzavíral 10. místem. Stal se tak prvním Jihoafričanem v nejlepší desítce tenistů po osmnácti letech.  Čtvrtý titul z túry ATP přišel na premiérovém ročníku New York Open 2018, prvním turnaji v historii ATP hraném na černém povrchu. V boji o titul zdolal americkou turnajovou dvojku Sama Querreyho po třísetovém průběhu. Bodový zisk jej posunul na nové kariérní maximum, když mu 19. února 2018 patřila 9. příčka.  Do prvního grandslamového finále postoupil na newyorském US Open 2017 po výhře nad dvanáctým nasazeným Španělem Pablem Carreñem Bustou. Z pozice turnajové osmadvacítky v něm nestačil na světovou jedničku Rafaela Nadala po hladkém třísetovém průběhu.  Podruhé odešel jako poražený grandslamový finalista z Wimbledonu 2018, kde svedl pětisetové bitvy ve čtvrtfinále i semifinále. Mezi poslední osmičkou hráčů vyřadil světovou dvojku, osminásobného šampiona turnaje a obhájce titulu Rogera Federera, přestože v žádném ze čtyř předchozích vzájemných utkání neuhrál ani jednu sadu a v průběhu utkání prohrával již 0–2 na sety. Ve třetím setu pak odvrátil Švýcarovi mečbol a průběh otočil, s výsledným poměrem gamů 13–11 v pátém rozhodujícím dějství. Vítězné semifinále proti Američanovi Johnu Isnerovi trvalo 6.36 hodin a pátá sada skončila vysokým poměrem 26–24. Po duelu Isner–Mahut z Wimbledonu 2010 tak představovalo druhý nejdelší wimbledonský zápas a třetí nejdelší v celé tenisové historii. Přemožitele nalezl až ve finále, v němž podlehl dvacátému prvnímu hráči žebříčku Novaku Djokovićovi ve třech setech. Do wimbledonského finále se probojoval jako první reprezentant Jihoafrické republiky, respektive Jihoafrické unie, od roku 1921, kdy do boje o titul postoupil Brian Norton (jihoafrický finalista z roku 1985 Kevin Curren reprezentoval Spojené státy). Vytvořil také wimbledonský rekord v počtu odehraných gamů ve dvouhře během jednoho ročníku, když jich odehrál 349 a překonal Roddickův výkon 331 her z roku 2009. Bodový zisk jej poprvé posunul do elitní světové pětky, jíž uzavíral na 5. místě.  V úvodním kole vídeňského Erste Bank Open 2018 odvrátil mečbol Gruzínci Nikolozi Basilašvilimu a utkání vyhrál. Následně si připsal páté turnajové vítězství a první z kategorie ATP 500, když ve finále zdolal japonskou turnajovou pětku Keie Nišikoriho po dvousetovém průběhu. Bodový zisk mu zajistil debutový start na Turnaji mistrů jako prvnímu Jihoafričanovi po 23 letech, od účasti Wayna Ferreiry. Šestou trofej si odvezl z lednového Maharashtra Open 2019, když ve finále porazil chorvatskou světovou stovku Iva Karloviće. Všechny sady rozhodly až zkrácené hry. Oba shodně zahráli 111 vítězných míčů. Ve statistice es dominoval chorvatský tenista v poměru 36–21. Karlović odvrátil všech osm brejkbolů a Jihoafričan nečelil žádnému. Anderson měřící 203 cm a Karlović s výškou 211 cm odehráli „nejvyšší“ finále v historii ATP, když v žádném předchozím boji o titul se neobjevila vyšší dvojice hráčů.

Soukromý život.

Roku 2011 se oženil se svou spolužačkou, golfistkou Kelsey O'Nealovou a přestěhovali se do Delray Beach na Floridě; od té doby trvale žije ve Spojených státech. Pro výuku tenisu provozuje od června 2016 webové stránky Realife Tennis a vede tenisové kursy.

Kevin Anderson (* 18. května 1986 Johannesburg) je jihoafrický profesionální tenista a finalista z US Open 2017 i Wimbledonu 2018. Ve své dosavadní kariéře vyhrál na okruhu ATP World Tour šest turnajů ve dvouhře a jeden turnaj ve čtyřhře. V rámci ATP Challenger Tour získal tři tituly ve dvouhře a pět ve čtyřhře.

凯文·安德森(英语:Kevin Anderson,1986年-5月18日),南非男子职业网球运动员,2007年转职业。2018年5月14日,他到达目前为止最高单打排名第5位,他的绰号为「摩天楼」。


Život.

Mládí.

Pedro Duque pochází ze španělské metropole Madridu, roku 1986 absolvoval Vysokou technickou školu leteckých inženýrů () při Madridské polytechnické univerzitě ().  Po škole získal zaměstnání v Evropském středisku vesmírných operací v Darmstadtu, kde pracoval ve skupině určující oběžné dráhy družic.

Astronaut.

Roku 1991 se přihlásil do 2. náboru Evropské kosmické agentury (ESA), dostal se mezi pět španělských finalistů a 25. května byl zařazen do oddílu astronautů ESA. Vlastní přípravu v Evropském astronautickém středisku () v Kolíně nad Rýnem zahájil v červnu 1992, konec roku 1992 strávil na stáži ve Středisku přípravy kosmonautů (CPK) v Hvězdném městečku. Od srpna 1993 se spolu s dalším třemi kolegy z oddílu ESA v CPK připravoval k letům na ruskou kosmickou stanici Mir. V květnu 1994 byl jmenován náhradníkem Ulfa Merbolda pro let Euromir 94 (říjen–listopad 1994), během letu pracoval ve Středisku řízení letů (CUP) jako koordinátor spojení s posádkou. V květnu 1995 byl jmenován náhradníkem specialisty pro užitečné zatížení pro let STS-78 raketoplánu Columbia, v květnu 1995 – červnu 1996 se připravoval v Johnsonovu vesmírném středisku v Houstonu. Při vlastním letu sloužil opět jako spojař.  Od srpna 1996 společně s astronauty 16. náboru NASA prodělal výcvik letového specialisty raketoplánu. V listopadu 1997 byla oznámena jeho účast v letu STS-95. Do vesmíru odstartoval v raketoplánu Discovery 29. října 1998, let trval 8 dní, 21 hodin a 44 minuty.  V prosinci 2002 byl jmenován palubním inženýrem 5. návštěvní expedice na Mezinárodní vesmírné stanici (ISS) s plánovaným startem v dubnu 2003. Po havárii Columbie a zrušení letů raketoplánů byl program letů radikálně změněn. Nově byl zařazen jako jediný člen 5. návštěvní expedice se startem v říjnu 2003. ESA let pojmenovala Cervantes.  Do vesmíru vzlétl na lodi Sojuz TMA-3 18. října 2003 společně se členy nové základní posádky – Alexandrem Kalerim a Michaelem Foalem, od 20. října pracoval na ISS, přistál s vystřídanou posádkou 28. října 2003. Ve vesmíru strávil 9 dní, 21 hodin a 2 minuty.  V létě 2007 odešel z ESA a stal se ředitelem společnosti Deimos Imaging SL, zabývající se designem a provozováním družice pro dálkový průzkum Země Deimos 1, vypuštěné v červenci 2009. Pedro Duque je ženatý, má tři děti.

Pedro Duque (* 14. března 1963 v Madridu, Španělsko) je španělský inženýr, v letech 1992–2007 člen oddílu astronautů Evropské kosmické agentury (ESA). Roku 1998 absolvoval krátkodobý kosmický let v americkém raketoplánu Discovery (mise STS-95) a o pět let později v ruském Sojuzu navštívil Mezinárodní vesmírnou stanici (ISS) jako člen 5. návštěvní expedice. Celkem v kosmu strávil 17 dní, 42 hodin a 42 minut. Po odchodu z ESA roku 2007 je ředitelem společnosti Deimos Imaging SL.

佩德罗·弗朗西斯科·杜克·杜克(,1963年-3月14日)是西班牙的第一位宇航员,航空工程师,现任西班牙首相佩德罗·桑切斯内阁的科学与创新大臣。


2010年波兰空军图-154坠机事件

Faktické informace.

Letoun.

Letoun sovětské výroby Tupolev Tu-154M Lux, sériového čísla 90A837, provozovaný 36. speciálním plukem letecké dopravy, byl vyroben 14. dubna 1990 a polské armádě dodán v témže roce. Za dobu provozu nalétal 5143 hodin, od poslední generální opravy, ze které se vrátil 23 prosince 2009, nalétal 139 hodin. Během opravy v Samarském závodě Aviakor došlo k zásadní modernizaci avioniky a letoun byl mimo jiné vybaven americkým systémem plánování a optimalizace letu FMS (UNS1-D), varování před nárazem do terénu TAWS a navigačním GPS. Podle webových stránek výrobce, "Universal Avionics Systems", však systém neobsahoval model terénu v blízkosti letiště. Přitom byl zřejmě demontován navigační systém RSBN, používaný na vojenských letištích zemí Varšavské smlouvy. Protože to byl první letoun ze dvou Tu-154M, který podstoupil tuto modernizaci, je možné, že posádka neměla rutinně zažitou obsluhu nového navigačního vybavení. K letounu polská strana nedoložila vyšetřovatelům platný průkaz letové způsobilosti.  V provozní letové příručce má letoun Tu-154M Lux stanovena minima dohlednosti a výšky rozhodnutí (pod níž nesmí pilot klesat, dokud nemá vizuální kontakt s přistávací dráhou) pro různé postupy přiblížení: Před letem natankoval letoun 19,5 t paliva, což při spotřebě okolo 5 t/h dostačovalo s rezervou i na zpáteční let.

Posádka.

Podobně jako letoun, neměla ani posádka nalétáno mnoho hodin: Posádka neabsolvovala pravidelný výcvik na trenažérech pro případ mimořádných situací a u jednotky nebyly zpracovány postupy pro spolupráci 4členné posádky.

Letiště.

Smolenská letecká základna je bývalé vojenské letiště, na kterém bylo původně dislokováno stíhací letectvo, později Krasnoselský gardový dopravní letecký pluk, který zde provozoval tři desítky nákladních letounů Il-76. Letiště nikdy nesloužilo civilní dopravě a není pro to vybaveno. Na letišti je jedna betonová vzletová a přistávací dráha s orientací 08/26 (RWY 26), délky 2500 m. Kromě systému RSBN (obdoba DME/VOR), dvou nesměrových majáku NDB/MKR a přibližovacích světel byl na letišti k dispozici přesný (tzn. schopný měřit i výšku) přibližovací radar. Původně se spekulovalo, zda byl na letišti ještě přístrojový naváděcí systém KGS (vojenská obdoba ILS), prezidentský letoun však stejně neměl na palubě potřebnou výbavu. Už při přípravách akce varovala ruská strana Poláky, že letiště není příliš kvalitně vybaveno a pro letoun Tu-154 není schopno zajistit stoprocentně bezpečné přistání. Nabídku na přistání na letišti v 250 km vzdáleném Brjansku však náměstek ministra zahraničních věcí Andrzej Kremer a generální tajemník Rady na ochranu památky bojů a utrpení Andrzej Przewoźnik odmítli a obvinili Rusy z pokusu o kladení překážek vzpomínkové akci. V březnu byla tedy provedena technická prověrka zařízení letiště včetně kontrolního technického letu a letiště shledáno vhodným pro přistání Tu-154 na RWY 26, což bylo 5. dubna potvrzeno pro minima dohlednosti 1000 m a výšku rozhodnutí 100 m (minimální výška nad letištěm, na kterou smí pilot sklesat, a pokud v tuto chvíli nemá vizuální kontakt s přistávací dráhou, musí ihned zahájit proceduru nezdařeného přiblížení, mj. zahájit stoupání).  Krátce před nehodou se počasí prudce zhoršilo, v 7:00 (UTC) uváděla místní meteorologická stanice dohlednost sníženou na 500 m, hustou mlhu, jihovýchodní vítr 10,8 km/h, teplotu 1 °C, rosný bod 1 °C a vlhkost 98 %.  Z toho důvodu byl odkloněn na záložní letiště Moskva-Vnukovo ruský vládní letoun Il-76, který měl krátce před příletem Poláků na letišti přistát.

Let.

Let z Varšavy do Smolenska zajišťoval vládní Tu-154M Lux již podruhé v průběhu tří dnů. 7. dubna 2010 sem dopravoval polského premiéra Donalda Tuska, který letěl, společně s ruským premiérem Vladimírem Putinem, uctít památku katyňských obětí. Stojí za zmínku, že následujícího dne strávil tento letoun několik hodin na ruzyňském letišti, zatímco polský premiér večeřel společně s dalšími představiteli států bývalého východního bloku, s prezidentem Barackem Obamou, na americké ambasádě. Při návratu, krátce po vzletu, došlo ke střetu letounu s ptákem. Místo předepsaného přistání a kontroly posádka pokračovala v dalším letu. Tento incident neměl přímý vliv na následující události.  Polský prezident svoji návštěvu Katyně naplánoval na 10. dubna 2010. Jedna osoba, prezidentova poradkyně Zofia Kruszyńska-Gustová, se nedostavila k odbavení. Původně měl letět i bratr zemřelého prezidenta Jarosław Kaczyński, nakonec však cestu kvůli matčině špatnému zdravotnímu stavu zrušil. Letoun s prezidentem a mnoha dalšími významnými osobnostmi na palubě vzlétl s 27minutovým zpožděním z letiště Frédérica Chopina ve Varšavě v 7:27 hod. (5:27 UTC). Letoun letěl ve výšce 8 tisíc m rychlostí 800 km/h. Krátce před tím již přistál ve Smolensku jiný vládní speciál, Jakovlev Jak-40, na jehož palubě byli převážně polští novináři, kteří měli podávat zpravodajství z průběhu celé akce. Obě letiště jsou od sebe vzdálena přibližně 800 km, což včetně vzletu a přistání obnáší o něco více než hodinu letu převážně vzdušným prostorem Běloruska. Očekávaný přílet na cílové letiště byl cca 8:42. Okolo 8:20 vstoupilo letadlo do ruského vzdušného prostoru. O několik minut později začala posádka manévr klesání a v cca 500metrové výšce stroj letiště obletěl severně, aby mohl přistát z východní strany. Komunikace s ATC Minsk a Moskva probíhala v angličtině, s dispečery ze Smolenska pak v ruštině.  První informaci o nedostatečné dohlednosti ve Smolensku (400 m) obdrželi piloti od ATC Minsk v 6:14 UTC. Po navázání spojení s letištěm (v 6:25 UTC) obdrželi od tamního dispečera řízení letového provozu informaci o podmínkách bránících přistání a doporučení přistát na některém záložním letišti, buď v asi 320 km vzdáleném Minsku nebo v asi 350 km vzdálené Moskvě. Pilot letadla však toto doporučení nerespektoval. Podle ruských leteckých předpisů mají "kapitáni zahraničních letadel provozovaných v Rusku rozhodovat samostatně o možnosti vzletu... a přistání na cílových letištích a za toto rozhodnutí převzít plnou odpovědnost". Prostřednictvím radiové komunikace byli piloti opakovaně varováni i posádkou druhého vládního letounu Jak-40, že mlha houstne každou minutu, že ruskému Il-76 se už nepodařilo přistát ani na druhý pokus a i od nich obdrželi doporučení divergovat na některé záložní letiště. Naposledy je jejich kolegové varovali a odhadovali dohlednost na 200 m v 6:37 UTC; 4 minuty před nehodou. I tato varování se však minula účinkem.

Nehoda.

Posádka požádala o pokusné přiblížení, což bylo dispečerem povoleno a při třetí (předposlední) zatáčce zopakována instrukce, že při dosažení výšky 100 m musí být okamžitě připraveni provést manévr nezdařeného přiblížení. Dispečer zahájil radarové navádění, posádka však nereagovala, a tak pouze na obrazovce radaru sledoval konečné přiblížení letounu a informoval posádku o vzdálenosti. Povolení k přistání zatím nevydal, posádku pouze informoval, že dráha je volná a přistání eventuálně povolí později. Piloti se strojem s vysunutými vztlakovými klapkami, podvozkem a motory na volnoběh prudce klesali mlhou, řízeni autopilotem. Ve vzdálenosti přibližně 2,4 km od prahu dráhy dosáhli výšky 100 m, ale pokračovali v rychlém klesání vstříc postupně se zvedajícímu svahu, přestože systém TAWS opakovaně varoval, že terén je blízko, a to několikrát i signálem PULL UP (přitáhni). Těsně před střetem s větvemi stromů posádka zahájila proceduru nezdařeného přiblížení a snažila se nabrat výšku. Reakce proudových motorů na otevření přípustí však nebyla dost rychlá; navíc, vzhledem k vysoké rychlosti klesání, se u Tu-154M Lux objevuje v této situaci citelné prosednutí. Letoun proletěl vlevo podél nesměrového radiomajáku (na mapě ), přičemž postupně lámal tenčí větve na stromech v dráze letu (na obrázku vlevo pod číslem 1). Když se však levé křídlo setkalo s kmenem břízy o průměru 30–40 cm (2, na mapě ), došlo k jeho destrukci a oddělení (3), letoun získal silný levý náklon, vybočil ze směru osy dráhy doleva pod úhlem asi 15°, ještě stačil přeletět silnici (4) a dopadl tvrdě na záda (5, místo nárazu ) v areálu letiště asi 150 m vlevo od osy přistávací dráhy. Při dopadu (v 6:41:06 UTC) došlo k odlomení ocasní části, úplné destrukci trupu a na několika místech k vznícení paliva podchlazeného letem ve výšce. Trosky byly rozptýleny na ploše o délce několika set metrů, část se jich zaryla do měkké hlíny.  Posledních 5–6 s letu poté, kdy se oddělila část levého křídla se sloty i s křidélkem a došlo k porušení všech tří hydraulických okruhů, se stalo letadlo prakticky neovladatelným. Rozdíl vztlaků mezi zachovalým pravým a levým pahýlem křídla způsobil samovolnou rotaci okolo podélné osy stroje, které piloti již nemohli zabránit.

Vyšetřování.

Přesné příčiny nehody se staly předmětem šetření, které vedly ve spolupráci MAK (Mezistátní letecký výbor) a polské vyšetřovací orgány. Všechny černé skříňky byly nalezeny – hlasový, dva datové i třetí, polský nechráněný zapisovač. Přepis záznamu černé skřínky z pilotní kabiny byl později 1. června polskou vládou zveřejněn na internetu.  Do čela vyšetřování byl jmenován premiér Vladimir Putin, na vyšetřování se přímo podílejí ministr pro mimořádné situace Sergej Šojgu a šéf vyšetřovatelů prokuratury Alexandr Bastrykin. Prezident Dmitrij Medveděv nařídil vyšetřujícím orgánům vést vyšetřování v těsné spolupráci s polskými úřady, ruská diplomacie vyjádřila, v souladu s doporučeními ICAO, ochotu okamžitě přijmout polské odborníky.  V lednu 2011 uzavřel MAK vyšetřování s tím, že vinu za havárii nese posádka letounu, která podle vyšetřovací zprávy nedbala výstrah o špatném počasí a přistávacích podmínkách ve Smolensku, kdy nebyly v mlze vidět pozemní orientační body. Za neštěstí podle zprávy mohla série chyb polských pilotů, kteří vlastně vůbec nedostali povolení k přistání, nereagovali na výzvy operátorů k nepřistávání a ani na výzvy systému včasné výstrahy, že je stroj příliš nízko a klesá příliš rychle. Piloti měli být podle komise navíc stresovaní negativní reakcí prezidenta Lecha Kaczyńského na návrh přistání na náhradním letišti v Moskvě nebo Minsku, což ovlivnilo jejich úsudek pokračovat v riskantním přistání. Navíc kapitán Protasiuk měl neblahou zkušenost, když v roce 2008 letěl jako druhý pilot do Ázerbájdžánu (v té době probíhala občanská válka). Kapitán letu odmítl přistání jak v Baku, tak i v Tbilisi. Téměř okamžitě přišel o místo v polském letectvu. Tlak prezidenta má dokládat to, že v kabině byl nalezen velitel polského vojenského letectva Andrzej Błasik s 0,6 promile alkoholu v krvi. Dalšími příčinami měla být skutečnost, že posádka nebyla dobře vycvičena – navigátor 5 měsíců neseděl v letadle a pilot nebyl vycvičen na přistání v mimořádných povětrnostních podmínkách.

Příčiny.

Bezprostřední příčinou nehody se jeví nedodržení předepsaných postupů pro konečné přiblížení, zejména sklesání pod tzv. výšku rozhodnutí DH, jestliže pilot neměl vizuální kontakt s přistávací dráhou. Velitel výcviku polských vzdušných sil, gen. Anatol Czaban, uvedl, že bez ohledu na výsledek se pilot vědomým pokusem o přistání při daných meteorologických podmínkách vystavoval nebezpečí trestního stíhání. Rovněž potvrdil výše uvedená minima pro Tu-154.  Proč se kapitán rozhodl pro tak nestandardní postup, je otázkou šetření i předmětem spekulací. Jako faktory, které k tomu mohly přispět, jsou zmiňovány například malá zkušenost členů posádky, nedostatečné seznámení se s výškovým profilem terénu, komunikace v ruštině a především snaha vyplnit za každou cenu přání prezidenta. Z analýzy černých skříněk vyplynula přítomnost cizích osob v kokpitu, jedna z nich byla identifikována jako velitel polských leteckých sil Andrzej Błasik a další, která pobyla v kokpitu jen krátce, jako Mariusz Kazana, ředitel diplomatického protokolu polského Ministerstva zahraničí. Podle šéfa polské státní komise pro vyšetřování leteckých nehod, Edmunda Klicha, byl kurs letounu řízen autopilotem, zatímco klesání ručně ovládal kapitán a posádka vědomě pokračovala v klesání pod povolenou výšku. Systém varování před nárazem do terénu TAWS byl v průběhu konečného přiblížení zapnutý a několikrát piloty varoval. Vrchní polský vyšetřovatel Andrzej Seremet uvedl, že v současném stavu vyšetřování neexistují žádné informace, že by pilota k přistání někdo nutil. Podle slov exprezidenta Wałęsy však bylo obvyklé, že v podobných situacích odešel pilot dozadu (mimo dosah mikrofonů černé skříňky) informovat prezidenta a prodiskutovat další postup. Mezi okolnostmi, které vyvíjely tlak na přistání ve Smolensku, mohla hrát významnou roli i skutečnost, že pro záložní letiště (podle letového plánu Minsk a Vitebsk), nebyla polským Úřadem pro ochranu vlády (BOR) zajištěna logistika – nebyl tam nikdo, kdo by zajistil bezpečnost a odvezl téměř stočlennou delegaci ke katyňskému památníku. Nedostatečnou úroveň organizace a předletové přípravy dokládá i fakt, že letiště Vitebsk bylo vybráno jako záložní, ačkoliv bylo v té době sezónně mimo provoz.  Mezi možnými faktory, které k nehodě mohly přispět, jsou v médiích zmiňovány parametry a vybavení letiště, možné selhání výškoměru letadla, desítky zapnutých mobilních telefonů na palubě, narůstající stres pilota, a v neposlední řadě i jeho nedostatečná znalost chování letounu, u kterého při přechodu z klesání rychlejšího než 6 m/s na vodorovný let dochází k výraznému prosednutí (ztrátě výšky).  Dne 14. července 2010 byly polskými úřady zveřejněny výsledky analýzy černých skříněk. Podle nich měl krátce před havárií pilot prohlásit: „Když nepřistanu, zabijí mě“. To by potvrzovalo, že pilot byl pod tlakem, aby neodletěl na jiné, záložní letiště.  Již v březnu Moskva upozorňovala Varšavu, že letiště ve Smolensku není v dobrém stavu, a žádala, aby si přílet rozmysleli.

Závěrečná zpráva.

19. dubna zveřejnila MAK předběžné výsledky vyšetřování a 20. října 2010 oznámila ukončení vyšetřování a koncept závěrečné zprávy předala polské straně k vyjádření. Varšava odmítla akceptovat tento první návrh závěrečné zprávy, premiér Donald Tusk vytkl dokumentu povrchnost, chyby a neopodstatněnost některých závěrů. Zpráva měla 210 stránek, výhrady Poláků 148.  MAK zveřejnila na svých stránkách Závěrečnou zprávu v ruské a anglické verzi 12. ledna 2011, poté, co se ke zprávě vyjádřila polská strana. Současně s ní uveřejnila i polský komentář a další dokumenty. Vyšetřovatelům se podařilo objektivně zrekonstruovat dráhu letounu před havárií, a to nejen na základě dat uložených v zapisovači FDR, ale rovněž s pomocí dat získaných s pomocí polských techniků z polského nechráněného kazetopáskového zapisovače a také s pomocí amerických specialistů z dat, získaných z pamětí elektronických navigačních přístrojů. Pro závěrečné fáze letu měli vyšetřovatelé ještě k dispozici analýzu, vycházející z olámání větví na stromech v dráze letu. Mezi takto získanými daty nebyly zjištěny významné rozdíly. Pro vyhodnocení řečové komunikace byl k dispozici vícestopý palubní zapisovač CVR, stejně jako vícestopý zapisovač na pracoviští řídícího. Byla provedena kontrola dokumentů o letounu a jeho údržbě, přípravě posádky, prozkoumání trosek, ohledání ostaků a mnoho dalších úkonů. Na základě získaných dat došla komise mj. k následujícím závěrům:

Nepřímé souvislosti.

Polskému Jak-40 s novináři, který přistával krátce před Tu-154, dal dispečer instrukci na přerušení přiblížení. Posádka instrukci neuposlechla a dosedla bez povolení k přistání. Později kapitán uvedl, že instrukci neslyšel. Nebyl to ojedinělý případ, stížnosti na nekázeň pilotů přicházely už dříve z různých částí světa.  Během války o Jižní Osetii, 12. srpna 2008, letěl Kaczyński do Gruzie podpořit tamějšího prezidenta Saakašviliho. Při tomto letu odmítl kapitán letadla Grzegorz Pietruczuk, v souhlasu s druhým pilotem, kterým byl kapitán osudového letu do Smolenska, Arkadiusz Protasiuk, riskovat navzdory nátlaku prezidenta přistání v Tbilisi a přistál na plánovaném letišti v Ganže v Ázerbájdžánu. V letadle s Kaczyńským cestovali ještě prezidenti tří pobaltských států a Ukrajiny. Kaczyński proti tomu rozezleně protestoval, poukazoval na svou teoretickou pravomoc nejvyššího velitele ozbrojených sil a před novináři na palubě kritizoval pilota. Navzdory Kaczyńského kritice byl Grzegorz Pietruczuk později za svůj odpovědný přístup jako kapitán letadla opozičním ministrem vnitra vyznamenán.  Dne 23. ledna 2008 při přistání polského armádního dopravního letounu CASA C-295M na letiště Mirosławiec došlo k nehodě, která měla mnoho společných znaků. Letiště bylo podobně přístrojově vybaveno, byla rovněž hustá mlha a na palubě byli vysocí důstojníci polské armády. Letoun během nezvládnutého konečného přiblížení narazil do země 300 m vlevo a 1 300 m před prahem dráhy RWY30. Došlo k destrukci letounu spojené s požárem, všichni na palubě zahynuli.  Dne 4. července 1943, ve 23:07, zemřel při letecké nehodě polský exilový předseda vlády, Władysław Sikorski. Letoun Liberator II, označení AL 523, který pilotoval československý důstojník Eduard Prchal, padl do moře 16 sekund po vzletu z Gibraltarského letiště. Při nehodě zahynulo 16 osob, mimo jiné Sikorského dcera a šéf úřadu vlády, zachránil se pouze pilot. Příčiny nehody nebyly nikdy objasněny, vznikla řada nepotvrzených konspiračních teorií, například že byl Brity odstraněn, aby nebránil vzniku britsko-sovětského spojenectví. Sikorski se rovněž angažoval ve věci vyšetření katyňského masakru.

Polské zpochybňování vyšetřování.

Reakce polské strany na Závěrečnou zprávu MAK byla zpracována v polštině s překladem do ruštiny, přičemž v případě rozporu je závazný polský originál. Ruská strana požádala o závazný text v některém z oficiálních jazyků ICAO. Polský dokument nenabídl žádné alternativní vysvětlení nehody či jiný scénář událostí, jeho těžištěm je zpochybňování údajů uvedených v Závěrečné zprávě, často i formálních, nebo okrajových (např. o přesném počtu odlétaných hodin členy posádky, zda čtvrtá stewardka patřila či nepatřila k posádce atd.). Je zde mimo jiné na mnoha stranách podroben kritice stav letiště (osvětlení dráhy atd.) nebo rozsáhle rozebírány nepřesnosti v hlášení dispečera, které jsou uvedeny v Závěrečné zprávě. Celkově dokument nikterak nezpochybňuje fatální chyby posádky, většina rozborů se pouze snaží prokázat větší či menší nedostatky v práci jiných (MAK, dispečer, provozovatel letiště), aniž objasňuje jejich příčinný vztah s nehodou. Podle ČT24 chtěli Poláci "Závěrečnou zprávu" pravděpodobně kritizovat i nadále, jelikož se v ní vůbec nehovořilo o ruském podílu. Polská strana mluvila o špatném stavu smolenského letiště nebo nejasnostech o roli ruských dispečerů. Poláci dodnes nedostali záznam hovoru mezi dispečery, podle ruské strany byly buď smazány nebo záhadně zmizely (přepisy byly zveřejněny na stránkách MAK 18.1.2011; je tam také prohlášení, že nahrávky byly předány polské straně). Právník rodin obětí katastrofy zprávu považuje za skandální, Jarosław Kaczyński pak řekl, že si zpráva dělá z Polska legraci. Premiér Donald Tusk se rozhodl ihned přerušit svou dovolenou a ve čtvrtek 13. ledna 2011 se sešel s prezidentem Bronisławem Komorowskim a společně připravili stanovisko ke zprávě. Edmund Klich, polský zástupce u ruského Mezistátního leteckého výboru (MAK), tvrdil, že zpráva není kompletní a zamlčuje pravdu o tom, co dělali kontroloři na věži na smolenském letišti. Ti podle něj vydávali chybné pokyny, navíc kontroloři podle něj měli být pod nátlakem. Tvrdil také, že z materiálů, které má k dispozici polská strana, vyplývá, že byli v kontaktu s jakýmsi generálem. Z polské strany se ovšem ozývaly i další projevy nedůvěry k vyšetřování: V červnu ruská strana uznala pravdivost obvinění, že několik vojáků z ostrahy letiště ukradlo z kapes Andrzeje Przewoźnika kreditní karty a podařilo se jim vybrat v přepočtu desetitisíce korun. Začátkem srpna 2010 obvinili polští vyšetřovatelé ruské vyšetřovatele, že jim nechtějí poskytnout záznamy související s možnou poruchou na letišti a že Rusové špatně zkompletovali tělo Lecha Kaczynského. V polovině září našla na místě katastrofy polská výprava motorkářů lidské kosti a na začátku října zde Rusové zadrželi polské novináře kvůli údajnému ilegálnímu vniknutí do uzavřeného prostoru.

Polské vyšetřování.

Polská strana se rozhodla vést vlastní vyšetřování a 29. července 2011 zveřejnila Komise pro vyšetřování nehod státních letadel více než 300 stránkovou Závěrečnou zprávu se závěry šetření. Ve zprávě komise vyjmenovává 163 různých pochybení, ke kterým došlo v souvislosti s přípravou a osudovým letem. Jako příčinu vlastní nehody zpráva uvádí:  Jako další okolnosti, které k nehodě přispěly, je ve zprávě vyjmenováno:  Na zprávu reagovala MAK prohlášením, že obě strany shodně považují za příčinu nehody sklesání pod výšku rozhodnutí, že obě strany shodně uvádějí i nedostatky na straně smolenského letiště a řízení provozu, nicméně MAK je toho názoru, že nejsou v příčinné souvislosti s nehodou. MAK neporozuměla, jak polská strana došla k závěru, že piloti neměli vůbec v úmyslu přistávat a že na vznik nehody neměla vliv přítomnost vysokého důstojníka v kokpitu.  Začátkem roku 2012 zveřejnila polská vojenská prokuratura vlastní výsledky zkoumání zvukového záznamu rozhovorů v kokpitu. Záznam obsahuje některé ne příliš významné rozdíly v časování jednotlivých dialogů a rovněž řadu dialogů interpretuje poněkud jinak, než předchozí verze MAK a verze zveřejněná polskou vládou. Pokud by byl přepis věrný, dokazoval by vědomé porušování předpisů polskou posádkou. Druhý pilot údajně varoval před nebezpečím (příliš rychlé klesání, klesající terén), kapitán vědomě podklesal výšku rozhodnutí – když klesali pod 100 m, měl říci "Ještě chvilku a odletíme". Výsledky šetření byly však zastíněny obviněním prokuratury z neetického chování k novinářům a následným pokusem vojenského prokurátora o sebevraždu.  V říjnu 2012 šéf vojenské prokuratury Jerzy Artymiak uvedl, že na sedačkách a křídlech letadla byly nalezeny stopy látek podobných výbušninám. Deník Rzeczpospolita pak napsal, že na částech vraku havarovaného letadla byly nalezeny stopy nitroglycerinu a trinitrotoluenu. Už po týdnu se ukázalo, že nešlo o pravdivou informaci a byl odvolán šéfredaktor Tomasz Wroblewski, autor článku a další dva zaměstnanci. Kontroverzní článek tehdy totiž podnítil u části polské veřejnosti napětí, když jí vnukl domněnku, že havárii způsobili Rusové. Jarosław Kaczyński tehdy hovořil o vraždě svého bratra. Polská centrální kriminalistická laboratoř přesto provedla analýzu a 17. ledna 2014 informovala polská vojenská prokuratora o tom, že nebyly nalezeny žádné stopy výbušnin.

Nové polské vyšetřování.

Na podzim 2016 vyslovili někteří členové polské vládní strany Právo a spravedlnost podezření, že za havárií mohl stát výbuch na palubě letadla. V listopadu 2016 chtěli exhumovat některá těla a hledat stopy výbušnin. 17 z 96 rodin příbuzných s exhumací nesouhlasilo a poslaly vládě otevřený dopis s protestem. Jako první mělo být 14. listopadu exhumováno tělo prezidenta Lecha Kaczyńského, který je pohřbený v Krakově. Strana Právo a spravedlnost má za to, že za havárií nestojí počasí, ale nedbalost vlády Donalda Tuska nebo ruský terorismus.  Vyšetřovací podkomise, kterou vedl bývalý ministr obrany Anton Miacierewicz, uvedla v roce 2018 ve své zprávě, že letadlo zničily nejméně dvě exploze před jeho zřícením. Jeden výbuch zničil levé křídlo a druhý poničil levou část trupu. Příčiny explozí nejsou dosud známé.

Důsledky neštěstí a reakce.

Ovlivnění domácí politiky.

V souladu s polskou ústavou se po smrti prezidenta dočasným úřadujícím prezidentem stal maršálek Sejmu Bronisław Komorowski. Jeho povinností bylo do čtrnácti dnů oznámit datum prezidentských voleb, které 21. dubna 2010 stanovil na 20. června 2010. Prezidentské volby se tím posunuly jen o pár měsíců – podle původních plánů se měly konat v řádném termínu na přelomu září a října. V letadle u Smolenska zahynuli hned dva uvažovaní kandidáti plánovaných podzimních voleb, kromě Lecha Kaczyńského, který měl v plánu funkci jako kandidát strany Právo a spravedlnost obhajovat, zemřel i kandidát Svazu demokratické levice Jerzy Szmajdziński. Řada vdov obětí se posléze rozhodla vstoupit do politiky, aby pokračovaly v politice svých manželů.  V letadle nebyli žádní ministři, takže funkce polské vlády ovlivněna nebyla. Polská armáda ztratila značnou část vedení, pravomoce zemřelých velitelů automaticky převzali jejich zástupci.

Polské truchlení.

Polská veřejnost reagovala na zprávu o neštěstí spontánním smutkem, ještě týž den se před varšavským prezidentským palácem zastavily desítky tisíc lidí, aby položily věnec, květinu nebo zapálily svíčku. Byl vyhlášen oficiální týdenní státní smutek.  Později, 18. dubna, byl v rámci státního obřadu Kaczyński spolu s manželkou pohřben v katedrále na Wawelu, kde jsou pochováni i polští králové. Tato pocta ovšem už nebyla polskou veřejností přijímána zcela jednomyslně a vyvolávala kontroverze.

Dopady polského vyšetřování.

Polská reakce na oficiální šetření MAK byla velmi odmítavá, když však k podobným závěrům došlo i polské vyšetřování, následovala okamžitá rezignace ministra obrany Bogdana Klicha (1. srpna 2011) a krátce nato odvolání tří generálů a deseti důstojníků. Funkci opustil i náměstek ministra obrany Czeslaw Piatas.  Kromě toho vláda rozhodla o rozpuštění celé vládní letky a prodeji jejich strojů. Přepravu politiků mají nadále zajišťovat polské aerolinie LOT.

Mezinárodní reakce.

Množství států vyhlásilo v reakci na událost den státního smutku, představitelé dalších států a organizací a mnohé další osobnosti oficiálně vyjádřili soustrast. Sedmidenní státní smutek byl 10. dubna vyhlášen v Polsku, později byl prodloužen na 9 dní. V Litvě byl 11. dubna vyhlášen třídenní státní smutek a čtvrtý den smutku byl vyhlášen na den pohřbu. Třídenní státní smutek vyhlásila Brazílie. Česká republika nejprve ohlásila den smutku na den pohřbu, později prezident změnil rozhodnutí na dvoudenní smutek v sobotu a neděli 17. a 18. dubna. Jednodenní smutek vyhlásily Bulharsko, Černá Hora, Estonsko, Gruzie, Chorvatsko, Kanada, Kapverdy, Lotyšsko, Maďarsko, Moldávie, Rumunsko, Rusko, Srbsko, Slovensko, Španělsko, Turecko a Ukrajina. Rada Evropy vyhlásila 12. dubna dnem smutku.  Řada světových státníků také vyjádřila úmysl zúčastnit se Kaczyńského pohřbu, ovšem později svůj úmysl změnili z důvodu omezení leteckého provozu kvůli erupcím sopky Eyjafjallajökull. Z Prahy dorazil vlakem prezident Václav Klaus i se svou manželkou, premiér Jan Fischer a arcibiskup Dominik Duka.

Prokurátorův pokus o sebevraždu.

O skoro dva roky později, 9. ledna 2012, se pokusil o sebevraždu zastřelením vojenský prokurátor Mikołaj Przybył, když během tiskové konference v emotivním projevu odmítl obvinění, podle něhož vojenská prokuratura bez potřebného rozhodnutí soudu žádala od telefonních operátorů, aby odtajnili obsah textových zpráv novinářů a prokurátorů. Pak požádal o přestávku, během níž opustili novináři místnost. V místnosti zůstal pouze Przybył, který vytáhl pistoli a střelil se do hlavy, avšak toto těžké zranění přes veškeré komplikace přežil. Důvodem jeho jednání prý byl nesouhlas s plánem podřídit vojenskou prokuraturu civilní prokuratuře. Podle něj to otvírá prostor pro organizovaný zločin.

Významní cestující.

Na palubě letadla byli tito významní cestující:  Maršálek Sejmu Bronisław Komorowski, na něhož přešly pravomoci prezidenta Polské republiky, udělil 16. dubna 2010 tragicky zesnulým Řád Polonia Restituta – v prvním stupni osmi osobám, ve druhém stupni šestnácti, ve třetím pětadvaceti, ve čtvrtém stupni dvanácti a v pátém stupni třiceti osobám. Prezident Lech Kaczyński, poslední exilový prezident Ryszard Kaczorowski, aktivistka Anna Walentynowiczová a generál Stanisław Komornicki řád neobdrželi, neboť již byli nositeli jiných polských státních vyznamenání.

Památník.

Na místě tragédie byl nejprve vybudován skromný kamenný pomník s deskou s nápisem. Jeho podoba se ale změnila, když ruské úřady nechaly z nápisu na pomníku vypustit zmínku o tom, že pasažéři havarovaného letadla mířili na pietní akt k připomenutí katyňského masakru. Vedlo to k diplomatické roztržce.  V dubnu 2011 se prezidenti Polska a Ruska Bronisław Komorowski a Dmitrij Medveděv dohodli na tom, že obětem neštěstí vybudují reprezentativnější památník. O jeho podobě měla jednat mezinárodní komise. Představy obou stran o podobě nového památníku se ale rozcházely. Poláci navrhovali rozsáhlý areál obsahující 115 metrů dlouhý pomník, věž a muzeum, to vše na pozemku o rozloze 100 tisíc metrů čtverečních, tedy větší než Rudé náměstí v Moskvě. Tak rozsáhlý pozemek ale ruská strana odmítla poskytnout.  Jiné pomníky a pamětní desky připomínají událost na řadě míst v Polsku, například na katedrální bazilice ve Włocławku, u kostela sv. Srdce v Piszi, v Mariánské bazilice v Gdaňsku, na kostele sv. Rocha v Białystoku nebo na vojenském hřbitově ve Varšavě. Kříž v kostele sv. Anny ve Varšavě byl po katastrofě původně vztyčen před prezidentským palácem.

K havárii polského letounu Tu-154M Lux blízko Smolenské letecké základny ve Smolenské oblasti nedaleko Smolenska u vsi Pečersk došlo 10. dubna 2010 v 10:41 moskevského času. Letoun přepravoval vysoké vojenské a politické představitele, kteří letěli z Varšavy do Ruska uctít památku obětí Katyňského masakru při příležitosti jeho 70. výročí. Havárii nikdo z osob na palubě nepřežil, zemřelo 96 osob (89 cestujících a 7 členů posádky), mimo jiné prezident Lech Kaczyński s manželkou Marií a prakticky celé nejvyšší velení polské armády – náčelník generálního štábu a velitelé pozemních, leteckých, speciálních i námořních sil.

2010年4月10日,一架载有波兰总统莱赫·卡钦斯基、政府和立法机构众多高官的图-154型专机在俄罗斯斯摩棱斯克坠毁,机上包括多名波兰政府高官、国会议员及军事将领,连同机组人员在内共96人全部遇难,驾驶失误导致了这起事故的发生。


Vznik a použití termínu.

Termín homoparentalita ("homoparentalité") byl poprvé použit v druhé polovině 90. let 20. století francouzskými aktivisty s poukazem na to, že lépe vystihuje specifickou kvalitu tohoto rodinného modelu a neomezuje se na pouhé konstatování homosexuality rodičů. Od té doby se postupně rozšířil i v odborném povědomí.  S ohledem na značnou variabilitu tohoto rodinného systému dochází k obtížím s jeho označováním. V odborné literatuře se objevují např. termíny jako "lesbigay rodiny", častěji "lesbické rodiny", "gay rodiny", příp. "homosexuální rodiny".

Rodina a homosexuální identita.

S proměnou rodiny v posledních desetiletích a s jejím vzdalováním se ustálenému tradičnímu – konzervativnímu či ještě patriarchálnímu – modelu se proměňoval i koncept mateřství, které už dlouho nepředstavuje pro ženu jediný základ jejího sociálního statusu a identity. Rodiny s jedním rodičem už nejsou nutně jen výsledkem nevydařeného manželství, ale i racionální volby. Běžné jsou rodiny nesezdaných rodičovských párů nebo různé formy nevlastních rodin. Přesto je za ideální rodinu vhodnou pro výchovu dětí nadále považován genderově diferencovaný rodičovský pár (maskulinní biologický muž a femininní biologická žena). Gay a lesbické rodiny tento koncept svojí existencí narušují, a představují tak příklad rozostřování rysů tradičního rodinného uspořádání. Zároveň narušují i koncept samotné gay a lesbické identity, která bývá považována za neslučitelnou s rodičovskou rolí.  Rodičovství bývá vnímáno v rámci tří rovin rodičovské role: biologické, psychosociální a právní, přičemž v tradičním pojetí rodiny tvoří tyto roviny jednotný celek, což ovšem v současné době už mnohdy neplatí. Podle některých názorů hraje při budování psychologických a sociálních

Právní rozměr homoparentality.

Česká republika patří mezi země, jejichž právní řád pojímá homosexualitu jako rovnoprávnou variantu sexuální orientace. Od roku 2006 zde platí zákon o registrovaném partnerství, který umožňuje formalizaci partnerských svazků gayů a lesbických žen. Otázka rodičovských práv partnerů a dětí vyrůstajících v homoparentálních rodinách však není legislativně řešena. Zákony výchovu dětí stejnopohlavními páry nezakazují, ani nijak nepodporují a specificky neupravují.

Osvojení.

Občanský zákoník stanovuje, že uchazečem o individuální adopci ("individual adoption") se může stát jednotlivec bez ohledu na jeho sexuální orientaci, vylučuje pouze příbuzného v přímé linii nebo sourozence osvojence (), avšak zákon o registrovaném partnerství z osvojení dítěte původně vylučoval osoby v partnerství.  Tento stav byl obhájci rodičovských práv gayů a leseb považován za diskriminační a Rada vlády pro lidská práva v roce 2009 navrhla vládě odstranění zákazu (vláda se však podnětem do konce svého funkčního období nezabývala). V roce 2010 svolal tehdejší ministr Michael Kocáb kolokvium k individuálním adopcím dětí registrovanými partnery, které ve svém závěru doporučila ministrovi podnět vládě předložit tak, jak ho v usnesení vyzvala Rady pro lidská práva, nicméně sám Kocáb byl dle svých slov překvapen, že dětští

Jiné právní formy vzniku homoparentálních rodin.

Zvláštním případem je rozhodování soudu o svěření dítěte do péče v rozvodovém řízení manželů, z nichž jeden je homosexuální. Právě tyto soudní pře stály u zrodu psychologického odborného zájmu o homoparentalitu. V ČR však neexistují žádná oficiální data o rozhodování soudů v této záležitosti.  Pro pěstounskou péči nepředstavuje status registrovaného partnera zákonnou překážku, je však povolena jen individuálně. Z praxe tuto možnost dokládá rozhodnutí ministerstva práce a sociálních věcí z května 2011 o přidělení dítěte do péče jednoho z registrovaných partnerů. Do společné

Prevalence gay a lesbického rodičovství.

Zjištění přesných údajů o zastoupení homosexuálně orientovaných lidí v populaci je problematické; odhady se pohybují nejčastěji mezi 1 a 5 %. Nedostatečná znalost těchto údajů se pak multiplikuje i při snaze o určení zastoupení homoparentálních rodin. Americké studie udávají, že rodičem je každá pátá lesba a každý desátý gay. Současně upozorňují, že jejich data nepokrývají všechny typy gay a lesbických rodičů, záleží na definici takových rodičů. Při sčítání lidu USA v roce 2000 uvedlo 34 % lesbických párů a 22 % gay párů, že sdílí domácnost s dítětem mladším 18 let (což

Společenské postoje.

Významnou roli při formování postojů společnosti mají na prvním místě společenské hodnoty. Postoje k homoparentalitě jsou v současné době zakotveny ve společensky sdíleném pojetí rodiny a manželství, nicméně vždy souvisí především s hodnotovými postoji k homosexualitě a sexualitě obecně. Přitom rodina a manželství mají současně několik dimenzí, a to především právní, kulturní a biologickou, jež se do postojů k homoparentalitě promítají. Podle interpretace V. Sokolové je společenská otázka stejnopohlavního rodičovství „lakmusovým papírkem tolerance společnosti, její schopnosti dobrat se podstaty vlastních předsudků a stereotypů a reagovat na ně.“ Stěžejní význam výchovy dětí pro formování negativního postoje k homosexualitě obecně byl reflektován také ve výzkumu M. Vaculíka a P. Červenkové (2005).  V obecné rovině lze říci, že společenské postoje k homosexualitě se pohybují v trojúhelníku tří obecnějších procesů: regulace, odmítnutí a uznání. Významnou roli při pochopení proměňujících se postojů a vnímání manželství a rodiny stejnopohlavních párů mají také obecné sociální a ekonomické změny, kterými procházejí současné společnosti nejen na Západě, a které značně proměňují společenské, ekonomické, ale i psychologické funkce a významy rodiny a manželství. Zmíněné společenské změny vyvolávají pochopitelně celou škálu odlišných reakcí v rámci společenské reflexe i v rámci konkrétního vnímání a zakoušení těchto změn. V každém případě představuje otázka stejnopohlavní rodiny téma společensky kontroverzní, jež může být interpretováno v kontextu americké metafory „kulturní války“, ve které se střetávají v rámci veřejných diskuzí i vlastního politického procesu dva či více hodnotově založených pohledů na svět. Další, univerzálnější interpretační hodnotu však může mít pojem hegemonie (A. Gramsci).  Společenské (ať negativní či pozitivní) postoje k homosexualitě, homoparentalitě a manželství osob stejného pohlaví mohou být dávány do souvislosti například s náboženstvím/zbožností, genderem, tendencemi k autoritářství/volnomyšlenkářství, politickou orientací, sexuální identitou, socializací, životními styly nebo homofobií atp. Hodnotové zdroje těchto postojů jsou velmi komplexní. Například podle studie politologa H. F. Weisberga jsou důležitým zdrojem politických postojů americké veřejnosti morální predispozice, které předurčují postoje veřejnosti ke konkrétním sociálním a kulturním problémům. Weisberg hovoří o dvou typech morálních predispozic: o morálním tradicionalismu a morálních soudech. V případě morálního tradicionalismu Weisberg akcentuje, že jde o společenský důraz na rodinné hodnoty a sociální organizace. Morální soud se týká hodnotících pohledů na odlišné životní styly jiných lidí a týká se právě homosexuality a nebo neformálního soužití. V rámci této interpretace se tedy otázka homoparentality dotýká obou zmíněných zdrojů morálních predispozic v americké politice, i když jejich praktické fungování ve společnosti je jen stěží oddělitelné. S jistou mírou zobecnění lze pojmy morálního tradicionalismu a morálních soudů aplikovat také v jiných, neamerických kontextech.

Děti homoparentálních rodin v odborném diskurzu.

Jak bylo zmíněno, u zrodu psychologického zájmu o problematiku gay a lesbických rodin stály rozvodové soudní pře, které zkoumaly zájmy dětí při rozhodování o svěření do péče lesbických matek. Právě tento aspekt homoparentality byl tedy během posledního čtvrtstoletí nejdůkladněji prozkoumán. Velký podíl studií je založen na srovnávání vybraných aspektů mezi lesbickou a heterosexuální populací.  Metaanalýza 21 psychologických studií z let 1981–1998 zjistila, že většina ve svých závěrech zdůrazňuje zjištěné podobnosti dětí z gay a lesbických rodin s dětmi z tzv. tradičních rodin, zatímco přehlíží malé, nicméně zajímavé rozdíly. Podle autorů analýzy je to způsobeno nadměrnou opatrností výzkumníků, pramenící z obavy, že odlišnost bude odpůrci homosexuality vysvětlována jako projev maladaptace (závadného vývoje). Politizace tématu tak negativně poznamenala další výzkum a autoři proto vyzvali k upuštění od srovnávání s ideálem heterosexuální rodiny a k nastolení přístupu, který odlišnost nevnímá "a priori" jako indikátor ne-/žádoucího vývoje. Zatímco výzkum jiných aspektů homosexuality považuje srovnávací paradigma za překonané, v oblasti homoparentality přetrvává. Britská sociální psycholožka Clarkeová identifikuje čtyři různá pojetí zkoumané jinakosti lesbických rodin, která v sobě nesou i určité ideologie:

Výzkumná zjištění.

Například Americká asociace psychologů (APA) v roce 2005 vydala zprávu "Lesbian and Gay Parenting", v níž shrnula dosavadní vědecké poznatky a přihlásila se k tezi o neexistujících rozdílech mezi heteroparentálními a homoparentálními rodinami. Zpráva APA se vyrovnávala s existující kritikou tím, že zdůraznila významný posun ve výzkumech homoparentální rodiny ve Spojených státech amerických i mimo ně. Jak shrnula jedna z autorek zprávy Ch. Patterson, kritici se zaměřili na nereprezentativnost příkladů použitých ve výzkumech, tedy zdůrazňovali, že výzkumy stavěly na malých vzorcích populace. Podle Patterson nejnovější výzkum začal brát v potaz širší populační databáze, takže výzkum pracuje s mnohem širší datovou základnou ve srovnání s minulostí. Dalším bodem kritiky bylo špatné nebo neexistující využití kontrolní skupiny v rámci výzkumu. Rané studie preferovaly skupinu rozvedených lesbických matek před jinými. Podle Patterson došlo v nejnovějším výzkumu k posunu směrem k většímu množství kontrolních skupin a typů homoparentálních rodin. I další bod kritiky, že výzkumy nebraly v potaz diverzitu lesbických a gay rodičovských komunit (především je zajímaly vzdělané rodiny ze střední třídy), byla reflektována novými studiemi z Velké Británie, Nizozemí nebo Belgie, které zahrnovaly větší množství různých typů rodin podle například etnického a socioekonomického klíče. Konečně i další kritika, která se týkala malých vzorků a problematického hodnocení procedur

Psychologie rodičovské zkušenosti.

Rodičovství představuje samo o sobě zátěž a ta je v případě lesbických a gay rodin ještě navýšena o další faktory. Jsou vystaveny specifickým stresorům vázaným na jejich „jinakost“. Jde zejména o absenci informací a vzorců chování, společenskou neakceptaci těchto rodinných modelů, právní vakuum, otázky kolem postavení sociálního (nebiologického) rodiče či nedostupnost legální asistované reprodukce. Může k tomu přistupovat i absence podpůrných sítí gay a lesbických rodičů a pocit reprezentační zodpovědnosti (že by případné osobní selhání vrhlo stín na homoparentální rodiny jako takové).  Zatímco v případě lesbických matek bývá v pohledu okolí jejich domnělá rodičovská nekompetence z titulu sexuální orientace vyvažována ženskou genderovou kompetencí, u gayů-otců se tyto dva faktory (sexuální orientace a mužský gender) sčítají, a ti tak svojí existencí narušují více stereotypů najednou. Ve spojitosti s tím čelí gay rodiny větším osobním dilematům i diskriminačním předsudkům než rodiny lesbické.  U plánovaných lesbických rodin psycholožka Polášková rozpoznává osm klíčových rozhodnutí v procesu přechodu k rodičovství:

Homoparentalita je termín, kterým se označuje rodičovství dvou leseb nebo dvou gayů vychovávající děti nebo i o soužití jedinců s homosexuální orientací, jež děti vychovávají, včetně různých forem náhradní rodinné péče ve vyjmenovaných případech orientace a pohlaví. Může tak jít o dva muže s homosexuální orientací vychovávající dítě nebo o dve ženy vychovávající dítě. Podle této definice může jít i soužití muže s homosexuální orientací a ženy taktéž s homosexuální orientací vychovávající dítě. Jde o rozšířenou definici. Vetšinou se požadauje stejný rod vychovávajích jedinců, tj. totožnost rodů i orientací. Pokud jde o ženu lesbu a muže heterosexuála nebo o ženu heterosexuálku a muže homosexuála, byť vychovávající dítě, pak o homoparentalitu v úzke definice nejde.

LGBT抚养是指的是LGBT族群(男同性恋、女同性恋、双性恋和跨性别)从伴侣关系走向包括一个或多个抚养对象的家庭关系的过程。根据社会的发展和科学的进步,目前抚养关系产生的方式包括收养,代孕,及女性伴侣通过人工受精等。同样也包括对伴侣原有抚养对象的抚养。根据2000年美国的普查,33%的女同性恋家庭和22%的男同性恋家庭拥有至少一个小于18岁的孩子。 某些孩子不知道自己的抚养人是同志,抚养人甚至可以一直不告知抚养对象这一情况,在这一情况中不同个案有一定的区别。一般来说,LGBT家庭,特别是同志收养,是西方国家长期政治争论的焦点,一般是保守派及社会自由派两方面文化战的一部分。2008年1月,欧洲人权法庭裁决同志伴侣有权收养一个孩子。


Příklad útoku.

Zdrojový kód.

Kód, který je náchylný k útoku, typicky obsahuje část, kde se manipuluje s datovou strukturou, jejíž velikost je pevně stanovena. Problém nastane ve chvíli, kdy se při vkládání dat do proměnné nekontroluje a neošetřuje, zda se data do této proměnné vejdou. void kopiruj (char *str) { int main () {

Vizualizace útoku v paměti.

Pokud zapíšeme na zásobník řetězec delší než 8 bajtů, dojde k přetečení vyhrazeného bufferu (zde ve formě lokální proměnné, která je umístěna na zásobníku). Zapisovaný řetězec "excessive" je dle zvyklostí zakončen znakem codice_1 (tj. binárně nula). Po jeho zápisu do proměnné "buffer" bude situace v paměti vypadat tak, jak je znázorněno v následující tabulce:  Při zápisu došlo k přepsání vrcholu zásobníku hodnotou "e\0". Při pokusu o návrat do hlavního programu (instrukcí RET) dojde k odskoku na libovolné místo v paměti. Pokud vhodně zvolíme přetečenou hodnotu a přepíšeme i následující paměťový prostor (typicky vlastním strojovým kódem), dojde k jeho spuštění. Útok je nebezpečný zejména v případě, kdy data přepisující zásobník přicházejí z (nekontrolovatelného) vnějšku počítače (tzv. remote exploit).

Obrana proti útoku.

Obrana proti přetečení zásobníku je možná několika způsoby:

Z pohledu programátora.

Využití automatických nástrojů.

Většina automatických nástrojů, které se snaží tomuto způsobu zneužití zabránit, používají tzv. kanárky (pojmenováno podle kanárků, kteří se používali v dolech na odhalení nebezpečných plynů). Jedná se o specifická data, která se umístí do paměti za nadefinované proměnné. Ve chvíli, kdy dojde k přetečení zásobníku, je přepsána i hodnota kanárka a přetečení může být odhaleno. Kanárků se používá několik druhů - statický, náhodný nebo také XOR.  Další možností je přeskupení pozice proměnných v paměti tak, aby struktury náchylné na přetečení byly na začátku paměťového prostoru. Změna způsobí, že přepsáním dalších proměnných dojde pravděpodobně k chybě v programu, takže přetečení bude odhaleno. Kromě toho se zvětší šance, že vstupní data nebudou dostatečně dlouhá a k přetečení dojde mimo účinný prostor.

Použití bezpečnějších ekvivalentů funkcí.

Pro většinu C/C++ funkcí existuje ekvivalentní ""n" funkce". V případě funkce codice_2 též ""l" funkce". ""n" funkce" nezapíší více, než stanovenou délku, ""l" funkce" navíc doplňují "\0".

Z pohledu uživatele.

Uživatel se může pouze omezit následky takového útoku tím, že nebude spouštět nedůvěryhodné programy s právy privilegovaného uživatele, případně se mu vyhnout použitím aktualizovaných verzí programů. Stoprocentní obrana však neexistuje. I v současnosti přes široké povědomí o tomto typu útoku se objevují programy, které jsou na tento typ útoku náchylné. Chyby tohoto typu se objevují i v jádře operačního systému a dalších kritických programech. Zde je nespornou výhodou použití opensource programů, neboť u nich díky podpoře komunity dochází k velmi rychlému vydání opravných balíčků.

Hardwarová ochrana.

Dalším ze způsobů ochrany je NX bit (hardwarová ochrana paměti implementovaná v procesoru) který umožňuje zabránit spuštění kódu v datové části paměti, což je jeden ze způsobů, který buffer overflow využívá.

Přetečení na zásobníku () je v informatice technika napadení programu nebo operačního systému, která využívá přetečení na zásobníku volání ke spuštění libovolného strojového kódu, například přepsáním návratové adresy pro návrat z podprogramu.

栈缓冲区溢出(stack buffer overflow或stack buffer overrun)是计算机程序把数据写入调用栈上的内存时超出了数据结构的边界。栈缓冲区溢出是缓冲区溢出的一种。 这会损坏相邻数据的值,引发程序崩溃或者修改了函数返回地址从而导致执行恶意的程序。这种攻击方式称为stack smashing。可被用于注入可执行代码、接管进程的执行。是最为古老的黑客攻击行为之一。