Historie románu.

Po úspěších předchozích románů "Ocelové jeskyně" a "Nahé slunce" navrhli v nakladatelství Isaacu Asimovovi, aby napsal třetí díl a stvořil tak trilogii, podobně jako vznikla v té době Nadace. Autor souhlasil, měl již představu o schématu knihy a také název: "Hranice nekonečna". Kniha měla mít výraznější milostný motiv a příběh se měl odehrávat na Auroře, kde by množství robotů a lidí bylo ve větší rovnováze než v předchozích dílech.  V červnu 1958 se vydal Asimov s rodinou na třítýdenní dovolenou do domku na pobřeží Marshfieldu v Massachusetts. Tady hodlal s románem pokročit, nicméně se mu to nedařilo podle svých představ. V 50. letech se zabýval spíše literaturou faktu a najednou zjistil, že téma pro novou knihu momentálně nedokáže odpovídajícím způsobem zpracovat. Ačkoli to měl stále v plánu, trvalo 25 let, než román spatřil světlo světa. Mezitím o něj pravidelně žádali fanoušci. Nově napsaný román "Roboti úsvitu" nemá mnoho společného s pokusem z roku 1958.  Název románu odkazuje na ústřední dvojici robotů R. Daneela Olivawa a R. Giskarda Reventlova, kteří byli zkonstruováni na Auroře, vůdčím světě padesáti Intermitentních planet, jehož jméno znamená „úsvit“ (respektive R. Daneel Olivaw byl zkonstruován ve Vesmírném městě na Zemi, avšak to byla pozemská enkláva Aurory a dalších Intermitentních planet).

Námět.

Dvojice vyšetřovatelů Elijáš Baley a R. Daneel Olivaw se opět setkává, tentokrát na planetě Auroře, nejvyspělejší z Intermitentních planet. Důvodem je zničení humanoidního robota Jandera Paneela. Hlavním podezřelým je doktor robotiky a robotův tvůrce Han Fastolfe, jenž se po opuštění Vesmírného města na Zemi vrátil na svou rodnou planetu Auroru a vstoupil do politiky. Nyní čelí obvinění globalistů. Na pozadí se odehrává soupeření o získání hlavního vlivu při druhé vlně kolonizace vesmíru, jednu stranu představuje dr. Fastolfe, jenž podporuje Zemi a její budoucí kolonisty, protiváhu tvoří aurorští globalisté, kteří hodlají terraformovat další planety bez Pozemšťanů, zato s využitím robotů. V knize je přítomen i milostný motiv, jenž v dosavadní autorově tvorbě nebyl obvyklý. V popsaném společenském zřízení na planetě Aurora se vyskytuje incest, je zde běžnou praktikou.

Obsah knihy.

Celkem 84 kapitol je rozděleno do 18 částí:

Děj.

Detektiv Elijáš Baley je předvolán do kanceláře Wilsona Rotha, jeho nadřízeného a policejního komisaře v New Yorku, kde na něj čeká podsekretářka Úřadu spravedlnosti Lavinia Demachek. Je mu vysvětleno, že bez jakýchkoli okolků bude vyslán na nejvlivnější z Vnějších světů Auroru. Vyžádal si jej známý aurorský robotik dr. Han Fastolfe, který čelí zdánlivě neřešitelné situaci, je obviňován ze zničení vlastního humanoidního robota Jandera Paneela. Mimoto jsou zde také další záměry, Fastolfe je příznivě nakloněn Zemi, což se o ostatních významných členech společnosti Vnějších světů nedá říct, a pozemská vláda o tuto přízeň nechce přijít. Země je totiž stále v nerovnovážné pozici vůči ostatním obydleným planetám.  Baley přilétá na Auroru do města Eos, kde se shledává nejen s dr. Fastolfem, ale i se svým kolegou z předešlých akcí – humanoidním robotem R. Daneelem Olivawem. Neotálí a zahajuje vyšetřování. Vyzpovídá robotika Fastolfa, jenž mu předestře názor, jak moc je situace spletitá. Dle něj nemohl Jandera nikdo kromě jeho samotného zničit a on tvrdí, že to neudělal. Zbývá zde velmi nepravděpodobná, prakticky nulová možnost samovolné poruchy robotova pozitronického mozku. Baley se shledává i s Gladií Solarií (dříve známou pod jménem Gladie Delmarrová), protagonistkou z předešlé knihy "Nahé slunce", která se přestěhovala na Auroru. Zjistí, že Fastolfe Gladii humanoidního robota zapůjčil a ona jej posléze využívala pro sexuální potěšení a dokonce si k němu vytvořila citovou vazbu.  Příští den navštíví dr. Vasilii Alienu, Fastolfovu dceru a rovněž robotičku, která svému otci zazlívá, že ji odmítl, když mu v mládí nabídla pohlavní styk. Dr. Vasilia v detektivovi utvrdí podezření, že je ve věci nějak angažován mladý Aurořan Santirix Gremionis, jenž se dvořil jednak jí samotné a jednak i Gladii. Po rozhovoru s ním má Baley jasno, že se jedná o zamilovaného muže, jenž se ztrácí ve volných mravech aurorské společnosti.  Dalším navštíveným je vedoucí Institutu robotiky a významný člen globalistů Kelden Amadiro, jenž stojí v přímé opozici vůči dr. Fastolfovi a jeho plánům. Globalisté nehodlají připustit, aby ve druhé vlně kolonizace vesmíru figurovali Pozemšťané, jejich záměrem je obsadit další planety za pomoci vyvíjených humanoidních robotů. Dr. Fastolfe je překážkou, kterou je zapotřebí odstranit.  Amadiro se navenek tváří příjemně, ale jen maskuje své pravé cíle. Jelikož Institut není přes spolupráci mnoha robotiků postoupit ve vývoji humanoidního robota, Amadiro zaměřil svůj zájem na dosud jediné dva roboty tohoto druhu – R. Jandera Paneela a R. Daneela Olivawa. Jeden z nich je vyřazen z činnosti, druhý právě doprovází detektiva Baleyho. Když se Baley chystá k odjezdu, záměrně ho zdržuje.  Baley v doprovodu R. Daneela a R. Giskarda odjíždí. Venku zuří bouře a vznášedlo přestává reagovat na příkazy řidiče. R. Giskard si všimne, že je sleduje jiné vozidlo. Baleymu je to nyní jasné, ví, že na jejich vznášedle byla provedena sabotáž, aby je Amadiro mohl pod záminkou přivést zpět do Institutu kvůli R. Daneelovi. Baley vydá příkaz, aby se oba jeho roboti někde ukryli. Má pravdu, vzápětí se objeví roboti z Institutu a pátrají po R. Daneelovi. Detektiv je přelstí, vyšle je falešným směrem. Pak se vydává ven do bouře, kde jej přepadává úzkost a omdlí.  Probudí se v bezpečí v sídle Gladie Solarie. Gladie o něj měla obavy a dbá na to, aby se mu dostalo veškerého pohodlí. Ten večer se oba vzájemně sblíží. Baley před usnutím podvědomě přijde na důležitou stopu, ale usíná a ráno si ji nepamatuje. Gladia mu ji připomene.  Další den se koná u dr. Fastolfa sezení ohledně jeho sporu s Amadirem, u kterého je přítomen i Elijáš Baley a předseda Rady Aurory Rutilan Horder. Baley opět předvede svou mistrnou schopnost dedukce a usvědčí vedoucího Institutu Keldena Amadira z nekalých zájmů. Z politických důvodů bude tento případ utajen, aby se neoslabila pozice Aurory před ostatními světy, nicméně globalisté ztratí svůj vliv a Zemi bude povoleno podílet se na druhé vlně kolonizace. Baley vyřešil takřka nemožný úkol. Sám ale ví, že je zde ještě někdo, kdo zná tajemství humanoidních robotů a doposud stál v pozadí a jako šedá eminence nepatrně ovlivňoval dění. Před svým návratem na Zemi a poté co se rozloučil s Gladií se jde projít s R. Giskardem. Ví, že robot dokáže číst myšlenky, napovědělo mu to několik drobných detailů. Rovněž seznal, že to byl R. Giskard, kdo se postaral o znehybnění R. Jandera Paneela. R. Giskard nezapírá, jednal v zájmu správné věci, kdyby se Amadirovi podařilo rozluštit tajemství humanoidního robota, mělo by to pro budoucnost nedozírné následky.

Roboti úsvitu (v angl. originále "The Robots of Dawn") je třetí díl série o robotech z pera amerického spisovatele Isaaca Asimova, který vyšel v roce 1983 v americkém nakladatelství Doubleday.

《曙光中的机器人》(The Robots of Dawn),是美国作家以撒·艾西莫夫(Isaac Asimov)出版于1983年的科幻小说,第三部以以利亚·贝莱(Elijah Baley)为主角的科幻推理小说,艾西莫夫以实例说明科幻小说有多种可能发展性,不必自我设限。这部小说在1984年荣获雨果奖(Hugo Award)最佳长篇小说提名。


Zlatý věk.

Zlatý věk Hollywoodu trval více než 30 let, od konce němé éry v americkém filmu na konci 20. let do pozdních 60. let. Klasická hollywoodská kinematografie byla velmi „žánrová“, většina hollywoodských filmů tohoto období se striktně držela určitého žánru, populární byly například westerny, nebo muzikály.

Pre-kodexové období.

S nástupem klasického Hollywoodu, tedy během pozdních 20. let a raných 30. let, byly v americké kinematografii rozšířené filmy, které byly značně provokativní a z morálního hlediska velmi kontroverzní v tehdejší společnosti. Jednalo se například o celý žánr gangsterského filmu, nebo o snímky, které byly dosti sexuálně odvážné. Toto krátké, nicméně slavné období americké kinematografie, je známo jako Pre-kodexové období Hollywoodu.  V roce 1930 prezident The Motion Pictures Producers and Distributors Association (MPPDA) Will Hays proto zavedl Produkční kodex, nazývaný také „Haysův kodex“, který vyžadoval plnění určitých předem daných cenzurních opatření, přičemž tento kodex byl chápán jako „menší zlo“ a vznikl jako reakce na možné zavedení nechtěné státní cenzury v americké kinematografii. Nicméně produkční kodex nebyl v praxi uplatňován až do roku 1934, kdy byla vlivná katolická organizace Legie slušnosti extrémně pobouřena kvůli dvěma sexuálně provokativním filmům z roku 1933, ve kterých hrála Mae West. Po tomto „incidentu“ bylo již dodržování produkčního kodexu vyžadováno a tato vynucená vnitřní cenzura následně výrazně ovlivnila podobu klasické hollywoodské kinematografie.

Studiový systém.

Hollywoodský studiový systém byl kontrolován tzv. „velkou osmičkou“ studií, nicméně „velká pětka“, což byla plně vertikálně integrovaná studia, byla nejsilnější. Mezi tuto pětici nejmocnějších a nejdůležitějších studií patřila studia MGM, Warner Brothers, 20th Century Fox, Paramount a RKO. Všechna tato studia jednak produkovala filmy, a jednak vlastnila své vlastní řetězce kin. Oproti tomu tzv. „malá trojka“, což byla studia Universal Studios, Columbia Pictures a United Artists, sice produkovala filmy, ale neměla takový finanční kapitál jako „velká pětka“ a tak produkovala méně „áčkových“ filmů, které byly základem studiového systému. Tato studia navíc nevlastnila žádná kina.  Studiový systém byl charakteristický vysokou mírou standardizace natáčení. Všichni filmoví pracovníci byli zaměstnanci určitého studia. To mělo za následek jistou uniformitu filmového stylu – režiséři a další klíčoví tvůrčí pracovníci o sobě mysleli spíše jako o zaměstnancích než jako o umělcích, a proto nebylo v celém tomto období rozvedeno auteurství, tj. specifický přístup k filmu, který považuje režiséra za autora, hlavního tvůrce filmového díla. Toto paradigma vtrhlo do americké kinematografie až v jejím post-klasickém období. Přesto někteří etablovaní režiséři, pracující v rámci studiového systému, jako například Alfred Hitchcock, Orson Welles, Howard Hawks, nebo John Ford realizovali své individuální umělecké vize a byli později prohlášeni za plnohodnotné americké auteury.

Počátek pádu.

V roce 1948 nejvyšší soud USA rozhodl, že dosavadní praxe distribuce filmů pomocí balíčkové metody, kdy se prodávalo několik filmů v jednom, je nezákonná, stejně tak vlastnictví a provozování řetězce kin hlavními filmovými studii, protože se mělo za to, že tento vertikálně integrovaný systém konstituoval nesoutěžní a monopolní tržní praktiky.  Toto byla klíčová změna v hollywoodském studiovém systému, která uvolnila cestu rostoucímu počtu nezávislých producentů a řídícím pracovníkům menších studií, kteří od teď mohli produkovat filmy bez toho, aby do toho zasahovalo velké studio. Stejně tak to mělo za následek další důležitou změnu ve výrobě filmů, a totiž, že nadále pracovníci uzavírali se studii kontrakty na konkrétní filmy a různí pracovníci tak mohli pracovat na filmech pro různá filmová studia.  Jak již bylo řečeno výše, americký film tohoto období velkou měrou ovlivňoval tzv. Haysův kodex. Filmům, které nedodržovaly tento kodex, hrozil bojkot a ty filmy, které neschválila MPPDA, musely zaplatit pokutu 25 tisíc dolarů a navíc neprofitovaly v kinech, jelikož všechna kina „velké pětky“ vlastnila právě MPPDA. Produkční kodex byl uplatňován až do konce éry Klasického Hollywoodu v 60. letech, kdy byl nahrazen ratingovým systémem, tedy hodnocením filmů, který se s obměnami udržel až dosud.

Konec zlatého věku.

V pozdních 60. letech potom celkově došlo ke kolapsu hollywoodského studiového systému, který proběhl zároveň s příchodem televize, zavedením auteurismu mezi hollywoodskými režiséry a kritiky, stejně jako se zvýšením vlivu zahraničních filmů a nezávislých filmařů.

Pojmem klasický Hollywood se označuje období americké kinematografie zhruba od konce 20. let do pozdních 60. let. Přičemž tento termín zahrnuje jednak specifický styl natáčení filmů a jednak specifický mód produkce, distribuce a uvádění filmů v americké kinematografii tohoto období. Klasický Hollywood je často označován jako "„Zlatý věk Hollywoodu“" a specifické stylové prostředky, rozvinuté během této periody, se nazývají klasický hollywoodský styl.

古典好莱坞电影(英语:Classical Hollywood cinema or classical Hollywood narrative),是电影史所用的术语,指美国电影业在1927年至1963年间制作电影所用的视觉和声音风格。这段时期也经常被称为“好莱坞的黄金时代”。这一时期出现的有代表性的电影风格被称作古典好莱坞风格。


Život a dílo.

Barnum byl spisovatelem, vydavatelem, filantropem a dokonce politikem. Jednoho dne prohlásil: ""Jsem showman svým povoláním... a peníze mě nedělají o nic lepším.""  Byl označován jako "Princ humbuků", neviděl nic špatného na bavičích nebo prodejcích využívajících švindl (neboli humbuk, jak to nazýval) v propagačních materiálech, pokud kupující za své peníze získal odpovídající hodnotu. Nicméně opovrhoval těmi, kteří peníze vydělávali prostřednictvím podvodu a klamali zákazníka, zejména ve své době populární spiritualisté. U soudu svědčil proti známému podvodníkovi a fotografovi duchů Williamu Mumlerovi. Barnum si najal Abrahama Bogarduse, aby si nechal zhotovit fotografii Barnuma s duchem Abrahama Lincolna. Tento snímek byl pak u soudu hlavním důkazem, jak je snadné vyfotografovat ducha, a že Mumley je podvodník.  Barnum odsuzoval (stejně jako později iluzionisté Harry Houdini a James Randi) "komerční triky", které zneužívala média k podvádění pozůstalých.  Ottův slovník naučný o jeho životě uváděl: "Pocházeje z otce krčmáře byl nejprve obchodním sluhou, pak kolportérem, kramářem, loterním agentem, již v 19. roce se oženil a stal se pak žurnalistou vydávaje »The Herald of Freedom«. Měl proto časté potíže s úřady, a jednou pro jakýsi hanopis pykal i 60 dní ve vězení. Nespokojen s dosavadní svou karriérou šel r. 1834 hledat štěstí do Nového Yorku, ale i zde bylo mu s počátku živořiti při nejnižších zaměstnáních, až r. 1835 získav jakousi starou černošku vydával ji pode jménem Joice Heth za 160letou bývalou kojnou Washingtonovu, i podnikl s ní, jakož i se společností krasojezdců, černých zpěváků a j. cestu po Spojených Obcích. Avšak zvědavost krajanů jeho záhy utuchla, a B. vrátil se r. 1841 velmi zbědován do Nového Yorku. Zde všelijak se protloukal životem: prodával bible, psal do novin, najal si černošskou společnost taneční a pod., r. 1842 však podnikl spekulaci větších rozměrů zakoupiv Scudderovu velkou sbírku kuriosit, kterou pak pode jménem »American Musaeum« vystavováním zajímavých zvláštností, hlavně však záplavou lákavých návěští, insertů a vůbec nejfantastičtější, nikdy nebývalou reklamou tak zvelebil, že se stala nejmilejším zábavním místem Novoyorčanů. B. při tom ve třech letech získal 100.000 dollarů. V tomto museu často těžké zkoušce podroboval důvěřivost obecenstva představuje mu tu japonskou mořskou pannu, tu vlnatého koně, jindy bílou černošku a pod. sensační předměty; ale s největším potkal se úspěchem našed pětileté, ku podivu malé, ale dobře urostlé dítě, které hned ukazoval jako jedenáctiletého trpaslíka Torna Thumba (Palečka). R. 1844 oblekl jej do uniformy generálské a podnikl s ním cestu po Evropě připraviv ji dříve ohromnou reklamou. Vskutku drobounký, čiperný, 70centimetrový »generál«, jenž se velmi podobal Napoleonu I., všude neodolatelně lákal obecenstvo, i na dvorech panovnických byl představován, a B. zbohatl. Nejvýnosnějším podnikem B-ovým byla koncertní výprava po Spoj. Obcích severoamerických, k níž získal slavnou pěvkyni Jenny Lindovou (1850). Nával posluchačstva byl nevídaný, vstupenky vydražovány někdy až na několik set dollarů, a po 9 měsících měla Lindová 200.800, B. přes 535.000 doll. čistého zisku. Z toho vystavěl si v Bridgeportu (Connect.) nádhernou villu »Iranistán«, kde pak maje trvalý svůj byt hleděl si nadále svého novoyorského musea a opatřoval je stále novými lákadly. Kromě toho i do jiných světa dílů vysílal zvěřince, cirky, musea. Indiány produkující se chytáním koní a pod. V té době napsal též svou Autobiography (New-York, 1854), neobyčejně upřímnou. R. 1856 překvapil svět bankrotem, zaviněným prý nešťastnými spekulacemi, ale vyrovnav se brzy se svými věřiteli, zkoušel znova štěstí své a neustal, i když r. 1865 museum novoyorské mu shořelo. Byl také apoštolem střídmosti, přednášel veřejně o humbugu i o umění, kterak zbohatnouti, a vydal o tom i spisy (The Humbugs of the World, 1865; Struggles and Triumphs, 1870; Money-getting, 1883). R. 1868 zatoužil po vavřínech politických a kandidoval jako republikán do kongressu, ale propadl. V novější době zařídil obrovský cirkus, s velikým zvěřincem v ceně 1 mill. doll., jenž nyní (1889) v Londýně působí neodolatelnou přitažlivostí. B. stal se tak typickým představitelem odvážné podnikavosti, jež chvástavou reklamou, drzostí, ale i vtipem, chytráctvím a nevyčerpatelnou vynalézavostí dovede téměř geniálně kořistiti ze zvědavosti a naivnosti lidské, a proto dostalo se mu i názvu »krále humbugu«, po názoru jeho krajanů nikterak nečestného."

Phineas Taylor Barnum, také známý jako P. T. Barnum (5. července 1810, Bethel, Connecticut, USA – 7. dubna 1891, Bridgeport, Connecticut, USA), byl americký podnikatel a zakladatel cirkusu ""Ringling Bros. and Barnum & Bailey"".

费尼尔司·泰勒·巴纳姆(P. T. Barnum,全名Phineas Taylor Barnum,1810年-7月5日-1891年-4月7日)是美国马戏团经纪人兼演出者。 1810年7月5日出生于康乃狄克州贝塞尔,父亲经营小商店,1842年在纽约开办“美国博物馆”(American Museum),以奢侈的广告和怪异的展品而闻名,最有名的是斐济美人鱼。1871年建立了世界大马戏团,他把他的马戏团称作“世界上最棒的表演”,表演项目包括街头杂耍,以及高级文化,例如来自欧洲有“瑞典夜莺”之称的女高音歌手珍妮·林德 的演唱,引起很大的轰动。1881年与对手詹姆士‧贝利(James Bailey)合并形成了巴纳姆与贝利马戏团(Barnum and Bailey Circus),又称玲玲马戏团,巴纳姆一直带着他的马戏团在全美国巡演,他的马戏团充满了各种令人不可思议的神奇展品,如汤姆‧拇指将军(60公分高的侏儒)、暹罗双胞胎。一路上的巡回演出中,他的小火车总是比他的马戏团早到两个星期,车上悬挂着他的照片,据说他死前的最后遗言是:“今天麦迪逊花园广场的收入怎样?”死后葬于树林山公墓(Mountain Grove Cemetery),他的马戏团于1907年以40万美金转让给玲玲兄弟。 巴纳姆曾以残忍对待动物闻名,1882向英国伦敦动物园购入长期受虐的非洲象Jumbo与其马戏团巡演赚钱,三年后一次搬运过程,因马戏团人员作业疏失Jumbo遭受火车撞击当场死亡,而马戏团主人巴纳姆决定将其尸骨制成标本展示以继续搜刮财富


Popis.

Kapradiny z čeledi cyateovité jsou nazývány také 'šupinaté stromové kapradiny', neboť oproti jiným skupinám stromových kapradin mají na kmenech a na řapících listů charakteristické šupiny.  Kmen je nevětvený, nejčastěji přímý a dosahující výšky 1 až 20 metrů nebo výjimečně krátce plazivý, pokrytý šupinami a někdy i ostny. Cévní svazky jsou v jednoduchém kruhu (diktyostélé). Listy tvoří rozměrnou vrcholovou růžici, obvykle jsou 1 až 5 metrů dlouhé, u některých zástupců slabě dvojtvárné, v pupeni spirálovitě stočené. Na hlavních i postranních žilkách svrchní i spodní strany listů bývají chlupy nebo šupiny. Čepel listů je nejčastěji 1x až 2x zpeřená a s lístky hluboce zpeřeně laločnatými, řidčeji nedělená nebo až 4x zpeřená. Žilky v posledních segmentech listů jsou zpeřené, nevětvené nebo 1x až 2x vidličnatě větvené, obvykle volné.  Okrouhlé výtrusné kupky se tvoří na žilkách na spodní straně listů, se zvýšeným nebo nízkým lůžkem, bezobalné nebo s ostěrou umístěnou pod výtrusnou kupkou a částečně či téměř zcela ji obklopující. Sporangia mají nepřerušený prstenec a obsahují 16, 32 nebo 64 spor. Spory jsou kulovité nebo tvaru čtyřstěnu, s tenkou vnější stěnou. Gametofyt je pozemní, zelený, srdčitého tvaru nebo poněkud protáhlý. Archegonia a antheridia se vytvářejí na spodní straně.

Rozšíření.

Čeleď cyateovité zahrnuje 4 rody a asi 500 až 600 druhů stromovitých kapradin. Vyskytuje se v tropech celého světa. Největší rody jsou "Alsophila", "Sphaeropteris" a "Cyathea". V Evropě tato čeleď není zastoupena. Stromovité kapradiny z této čeledi tvoří charakteristickou součást vlhkých tropických horských a mlžných lesů. Některé druhy přesahují za hranice tropů, např. na Novém Zélandu, v Jižní Americe a v Číně, Japonsku a Indii. Mnozí zástupci jsou endemity tropických hor nebo oceánských ostrovů, nalezneme zde však i druhy se širokým areálem rozšíření.

Taxonomie.

V roce 2007 byla publikována molekulární studie čeledi "Cyatheaceae". Rod "Sphaeropteris" byl rozeznán jako bazální větev, sesterská všem ostatním zástupcům čeledi. Ostatní rody s výjimkou tohoto mají specifické šupiny na řapíku s okrajem tvořeným menšími a jinak orientovanými buňkami než v centru šupiny. Do rodu "Cyathea" byly vřazeny rody "Cnemidaria", "Hymenophyllopsis" a "Trichipteris". Byl ustaven nový rod, "Gymnosphaera", do té doby jako sekce rodu "Alsophila" téhož jména.  APG

Historie.

Nejstarší nálezy zkamenělých kapradin řazených do čeledi "Cyatheaceae" jsou datovány do jury a spodní křídy ("Cyathocaulis", "Cebotiocaulis"). "Protopteris", kapradina datovaná do spodní křídy a popsaná na základě nálezu z Čech, má cévní svazky velmi podobné dnešním kapradinám rodu "Cyathea" a "Alsophila", zatímco jiné znaky ji kladou spíše do "Dicksoniaceae". Další fosilní "Cyatheaceae" třetihorního stáří jsou např. "Cyatheodendron texanum" z Texasu a "Dendropteridium cyatheoides" z východní Afriky.

Význam.

Některé druhy stromovitých kapradin jsou pěstovány jako okrasné rostliny. Vláknité kořeny bývají používány jako součást substrátu pro epifyty. Bývají také pěstovány jako zajímavost v botanických zahradách. Několik druhů rodu cyatea je možno vidět například ve sklenících Pražské botanické zahrady v Tróji.

Přehled rodů.

"Alsophila", "Cyathea", "Gymnosphaera", "Sphaeropteris"

Cyateovité ("Cyatheaceae") je čeleď kapradin z řádu cyateotvaré. Je to největší skupina žijících stromovitých kapradin, dorůstajících výšky až 20 metrů. Jsou rozšířeny v horských a mlžných lesích v tropech celého světa.

桫椤科(学名:)属于蕨类植物门真蕨纲,本科植物都是树形蕨。


Historie a charakteristika.

Centrální dvorec leží u Aorangi Terrace a jako jediný ze čtyřiceti devíti kurtů All England Clubu je určen pouze pro čtrnáctidenní turnaj konaný na přelomu června a července. V jiném období se na něm nehraje, pouze udržuje odolný 100 % víceletý jílek vytrvalý, který je stříhán na výšku 8 milimetrů. Jeho součástí je královská lóže (angl. "The Royal Box") určená pro členy britské panovnické rodiny a další významné hosty, včetně bývalých wimbledonských vítězů. V tomto boxu jsou prezidentem klubu princem Edwardem předávány trofeje vítězům a finalistům soutěží čtyřher.  Název „Centre Court“ je přejat od pojmenování hlavního dvorce, který se nacházel na původní lokalitě wimbledonského klubu v ulici Worple Road. V něm proběhl úvodní ročník turnaje v roce 1877. Hlavní dvorec tehdy zaujímal centrální postavení, obklopen dalšími tenisovými hřišti. Po přesunu klubu do nového asi kilometr vzdáleného dějiště na Road Church v roce 1922 byl zachován jednoduchý název kurtu. Poštovní směrovací číslo je SW19.  V říjnu 1940 během druhé světové války byl zasažen pěti 500 librovými leteckými pumami a došlo ke zničení 1 200 míst. Celková oprava skončila až v roce 1949.  Původní střecha z roku 1922 byla několikrát rekonstruována. Roku 1979 došlo k jejímu zvýšení o jeden metr, což umožnilo nárůst počtu diváků o 1 088 osob. Další úprava následovala v roce 1992, kdy byl kryt kompletně vyměněn a hlediště změněno tak, že návštěvníkům na 3 601 sedadlech poskytovalo lepší přímý pohled na dvorec, než tomu bylo do té doby.

Zatahovací střecha.

Po dlouholeté debatě tenistů, odborníků i fanoušků klub přijal rozhodnutí opatřit kurt zatahovací střechou. Práce započaly po skončení Wimbledonu 2006. V dubnu 2009 byla dokončena instalace pojízdné zatahovací střechy, která propouští přirozené denní světlo, je opatřena umělým osvětlením a její zatažení trvá 10 minut. Wimbledon 2007 byl hrán bez střešního krytu. Střecha umožňuje pokračování utkání v případě deštivého počasí a díky osvětlení také za tmy.  Prvním testem nové konstrukce se stal exhibiční zápas uskutečněný 17. května 2009 mezi Andre Agassim, Steffi Grafovou, Timem Henmanem a Kim Clijstersovou. V rámci instalace také došlo k navýšení kapacity diváků ze 14 000 na 15 000 sedadel, když bylo přidáno šest nových řad na východní, severní a západní straně hlediště. Vznikly také nové prostory pro média, komentátorské boxy a stará výsledková tabule byla nahrazena novou s LCD obrazovkou. Nová sedadla jsou širší, zvýšil se počet schodišť i výtahů v útrobách kurtu. K roku 2009 tak centrální dvorec představoval čtvrtý největší tenisový stadión světa.

Utkání pod střechou.

Pravidla londýnského grandslamu nařizují, že po zatažení střechy musí být utkání dohráno již pod tímto krytem i v případě ukončení deště. Některé zápasy jsou tak dohrávány pod střechou i za slunečného počasí.  K prvnímu zatažení střechy během turnaje došlo 29. června 2009 okolo 16.40 hodin v zápase čtvrtého kola ženské dvouhry Wimbledonu 2009 mezi Amélií Mauresmovou a Dinarou Safinovou.  Premiérový zápas, jenž se celý odehrál pod střechou, proběhl ve čtvrtém kole mužské dvouhry stejného roku 2009 mezi Andy Murraym a Stanislasem Wawrinkou. Hra na otevřeném centrálním dvorci nikdy předtím nepokračovala po 21.17 hodině pro sníženou viditelnost nastupujícího šera. 30. června 2012 skončilo čtyřsetové utkání mužské dvouhry Wimbledonu 2012 mezi Britem Andy Murraym a Kypřanem Marcosem Baghdatisem ve 23.02 hodin místního času, čímž se stalo nejdéle hraným zápasem do nočních hodin ve wimbledonské historii.

Tenisové události.

V letech 1934, 1935, 1936 a 1937 centrální dvorec hostil finále Davisova poháru.  Tři týdny po skončení Wimbledonu 2012 se na něm a dvorcích č. 1 a č. 2 uskutečnily tenisové soutěže Letních olympijských her 2012.

Výsledková tabule.

Výsledková tabule centrálního dvorce je jednou z jeho nejtypičtějších součástí.  Předchozí tabule, na níž se výsledek a jména zobrazovaly v podobě bodů byla instalována v roce 1982. V rámci rekonstrukce byla roku 2008 nahrazena novou tabulí s displejem z tekutých krystalů (LCD), která umožňuje zobrazovat dopady míče vyhodnocené systémem jestřábího oka. Obě tabule byly vyrobeny společností Rolex.

Nápis.

Nad vchodem hráčů na tenisový dvorec je umístěn citát z básně "„Když...“" Rudyarda Kiplinga, v němž stojí:  "„If you can meet with triumph and disaster and treatthose two impostors just the same... “"  "„Když proti triumfu i poníženíjak proti svůdcům spolčeným jsi kryt... “"

Centre Court () je travnatý tenisový dvorec, největší a hlavní kurt tenisového oddílu All England Lawn Tennis and Croquet Club, který leží v jihozápadní londýnské části Wimbledonu. Od roku 1922 je dějištěm třetího grandslamu sezóny – nejstaršího turnaje na světě, Wimbledonu, včetně finálových zápasů. Kapacita dvorce činí 14 979 míst k sezení.

中央球场(Centre Court)是温布顿网球锦标赛的主要球场之一,也被认为是世界最著名的网球场。中央球场由全英草地网球和门球俱乐部所有,一般全年只有温网的两周比赛期间才会使用该球场。球场内有皇家包厢,专供英国皇室成员和其他特别嘉宾使用。2009年,中央球场进行了大修。


Obsah.

V troskách bývalé Severní Ameriky se rozkládá země Panem s nablýskaným hlavním městem Kapitolem a dvanácti okolními kraji. Hlavní postavy Katniss a Peeta patří do dvanáctého a Kapitol jim vládne krutou a tvrdou rukou. Poslušnost si udržuje kláním Hladových her – zvrácenou televizní reality show, ve které každoročně jedna dívka a jeden chlapec z každého kraje nedobrovolně bojují o život. Šestnáctiletá Katniss chce zachránit svou sestru, která byla vylosována a nabídne svou účast dobrovolně. Do her je také vylosován Peeta Mellark, pekařův syn, který kdysi zachránil Katnissinu rodinu před hladem. Jako jejich mentor je zvolen Haymitch z dvanáctého kraje, bývalý vítěz her, který však časem ztrpkl a stal se z něj alkoholik.  Katniss a Peeta se dostávají do Kapitolu, kde se potkávají se svými protivníky. Před tím, než vstoupí do arény a reality show začne, jsou její účastníci veřejně představeni publiku. V přímém přenosu se tu Peeta přizná k dlouholeté, neopětované lásce ke Katniss. Katniss je přesvědčena, že Peeta se tak snaží získat přízeň u publika, která může být pro přežití rozhodující, neboť publikum může svým favoritům posílat dary.  Katniss v aréně přežívá díky umění lovu a orientace v terénu. Počet protihráčů se stále snižuje, Katniss a Peeta ale zůstávají naživu. Díky zamilovanému obrazu Katniss a Peety se mění pravidla a uprostřed her je oznámeno, že vítězem může být i pár ze stejného kraje. Katniss se vydá Peetu hledat, společně čelí nástrahám svých protivníků i tvůrců reality show. Katniss a Peeta využijí toho, že působí jako zamilovaný pár, aby získali větší popularitu a tím také přízeň sponzorů.  Konce reality show se skutečně oba dočkají. Kapitol však chce opět měnit pravidla a snaží se Katniss a Peetu přinutit, aby ve velkém finále usilovali jeden druhému o život, neboť vítěz může být jen jeden. Oba následně pohrozí sebevraždou v naději, že Kapitol bude mít přece jen raději dva vítěze než žádného, a tato lest jim skutečně vyjde. Katniss a Peeta jsou tedy prohlášeni za vítěze 74. ročníku Hladových her.  Haymitch varuje Katniss, že si s jejím zobrazením vzdoru vytvořila mocné nepřátele. Prezident Snow se dívá na záznamy o triumfálním návratu vítězů domů a zvažuje situaci.

Pokračování.

Dne 8. srpna 2011, stále během natáčení filmu, studio Lionsgate oznámilo, že filmová adaptace druhé knihy z trilogie Hunger Games, s názvem "", bude v kinech od 22. listopadu 2013. V listopadu 2011 Lionsgate začala jednat se scenáristou Simonem Beaufoyem aby přizpůsobil novelu pro film, protože Ross a Collins od druhého dílu odstoupili kvůli vytížení. Výroba filmu začala v létě 2012 a Garyho Rosse na režisérské židli vystřídal Francis Lawrence. Dne 6. května 2012 bylo hlášeno, že Michael Arndt bude přepisovat scénář pro "Vražednou pomstu". Arndt byl oficiálně ohlášen jako nový scenárista dne 24. května 2012.  V červenci 2012 byly ohlášeny data vydání pro dva filmy, které jsou založeny na poslední knize Mockingjay. První část s názvem "" měla premiéru 21. listopadu 2014 a "" dne 20. listopadu 2015. Lawrence, Hutcherson, Hemsworth a Harrelson podepsali smlouvy na všechny filmy.

Hunger Games je americký dobrodružný film natočený v roce 2012 podle knihy Aréna smrti. K roku 2013 celosvětově utržil přes 691 milionů dolarů a stal se nejvýdělečnějším filmem studia Lionsgate. Hlavní postavu Katniss Everdenovou ztvárnila Jennifer Lawrence, dalšími obsazenými herci byli Liam Hemsworth a Josh Hutcherson.

《饥饿游戏》(英语:The Hunger Games)是2012年美国奇幻冒险电影,由盖瑞·罗斯执导,根据苏珊·柯林斯的同名小说《饥饿游戏》改编而成,是饥饿游戏电影系列的第一部,珍妮佛·劳伦斯、乔许·哈却森、连恩·汉斯沃、伊丽莎白·班克斯、伍迪·哈里森、史丹利·图奇、蓝尼·克罗维兹以及唐纳德·萨瑟兰主演。


Charakteristika.

Zástupci čeledi kapradiníkovité jsou povětšině pozemní kapradiny, výjimečně rostou na skalách nebo v rychle proudící vodě. Kořeny jsou černavé, drátovité. Oddenky jsou spíše nevětvené, krátce či dlouze plazivé nebo vzpřímené, s kopinatými plevinami. Mladé listy jsou zelené, řidčeji červenavé, někdy pokryté slizem. Sterilní a fertilní listy jsou tvarově shodné nebo jen poněkud rozdílné. U některých druhů se na listech vytvářejí rozmnožovací hlízky. Listy jsou jednoduché a celistvé až 3x zpeřené. Čepel listů je bylinná až kožovitá, téměř vždy s bílými až průhlednými jednoduchými jehlicovitými chlupy, řidčeji jsou chlupy vidličnaté, hvězdovité nebo i žláznaté chlupy. Řapíky jsou zelené nebo slámově žluté, s nezvětšenou bází. V bázi řapíku jsou 2 cévní svazky, v opačné části se spojující do jednoho svazku ve tvaru písmene U. Žilky jsou volné nebo se různým způsobem spojují, vzniklé areoly pak neobsahují další volné žilky, končící na okraji listu nebo před ním.  Výtrusné kupky jsou okrouhlé nebo protáhlé, tvoří se na vrcholu žilek, na nízkém lůžku, o ostěrou nebo nekryté. Ostěra je ledvinitá, postranní, někdy pýřitá nebo žláznatá. Výtrusnice mají ve střední části tkáň z více než 1 řady buněk. Spory jsou obvykle monoletní, řidčeji (u rodu "Cyclosorus") triletní. Gametofyt je zelený, nadzemní, většinou chlupatý nebo žláznatý.

Rozlišovací znaky.

Kapradiníkovité jsou velká a dosti rozrůzněná čeleď kapradin, obvykle však může být rozpoznána podle charakteristických bělavých nebo průhledných jehlicovitých, většinou jednobuněčných chlupů na listech. Podobné chlupy bývají přítomny i na okraji a ploše plevin na oddenku. Od podobné čeledi kapraďovité ("Dryopteridaceae") se kapradiníkovité liší zejména 2 cévními svazky v řapíku, průhlednými jehlicovitými chlupy a nepřítomností plevin na listech. Listy jsou často jen jednoduše zpeřené s celistvými nebo peřeně členěnými úkrojky a žilky se v posledních segmentech listů jen zřídka dělí.

Taxonomie.

Čeleď kapradiníkovité je vcelku dobře vymezená a s nástupem molekulárních metod nedoznala výraznějších změn. Pojetí rodů je naopak poměrně neustálené a pohybuje se v rozmezí od 1 do 30. Ve studii z roku 2011 byl počet rodů zredukován na 5, přičemž do rodu kapradiník ("Thelypteris") byly vřazeny rody "Amauropelta", "Coryphopteris", "Metathelypteris", "Oreopteris", "Parathelypteris" a "Wagneriopteris" a do rodu "Cyclosorus" rody "Amblovenatum", "Ampelopteris", "Amphineuron", " Chingia", "Christella", "Cyclogramma", "Cyclosorus", "Glaphyropteridopsis", "Goniopteris", "Meniscium", "Menisorus", "Mesophlebion", "Mesopteris", "Plesioneuron", "Pneumatopteris", "Pronephrium", "Pseudocyclosorus", "Sphaerostephanos", "Stegnogramma", "Steiropteris" a "Trigonospora".  V minulosti byly kapradiníkovité řazeny do blízkosti čeledi kapraďovité ("Dryopteridaceae"), podle molekulárních studií však nejsou blízce příbuzné. Podle kladogramů současné taxonomie náležejí kapradiníkovité do vývojové větve leptosporangiátních kapradin nazývané 'Eupolypods II' a zahrnující čeledi sleziníkovité ("Aspleniaceae"), papratkovité ("Athyriaceae"), kapradinkovité ("Woodsiaceae"), žebrovicovité ("Blechnaceae") a další.

Rozšíření.

Čeleď kapradiníkovité zahrnuje asi 950 druhů v 5 rodech. Je rozšířena především v tropech a subtropech, kde se vyskytuje spíše v nižších nadmořských výškách. Do mírného pásu zasahuje poměrně málo. V květeně ČR se vyskytují 3 druhy: pérnatec horský ("Thelypteris limbosperma", syn. "Lastrea limbosperma"), kapradiník bažinný ("Thelypteris palustris") a bukovinec osladičovitý ("Phegopteris connectilis"). V Evropě se vyskytují mimo to ve Středomoří lokálně "Cyclosorus dentatus" (syn. "Christella dentata") a v Pyrenejích "Cyclosorus pozoi" ("Stegnogramma pozoi").

Přehled rodů.

"Cyclosorus", "Macrothelypteris", "Phegopteris", "Pseudophegopteris", "Thelypteris"

Kapradiníkovité ("Thelypteridaceae") je čeleď kapradin z řádu osladičotvaré ("Polypodiales"). Jsou to spíše nenápadné kapradiny, rozšířené především v nížinách tropů. V České republice roste kapradiník bažinný, pérovník pštrosí a bukovinec osladičovitý.

金星蕨科(学名:)为水龙骨目支序之下一个链束植物地生蕨的科,包括物种约900种。叶为单一或一回羽状复叶,下羽片多少较短。每个小列片有羽状小脉,相邻两组小脉会相连,且从结合点再长出一条连接叶缘缺刻的脉,是所谓「小毛蕨脉型」,全世界仅金星蕨科鳞片长毛 。孢子囊堆为圆形或线形,大多没有盖膜。地生蕨,叶为单一或一回羽状复叶,下羽片多少较短。每个小列片有羽状小脉,相邻两组小脉会相连,且从结合点再长出一条连接叶缘缺刻的脉,是所谓「小毛蕨脉型」,全世界仅金星蕨科鳞片长毛 。孢子囊堆为圆形或线形,大多没有盖膜。


路德維希·馮·米塞斯研究所

Vzdělávání a financování.

Vzdělávání je inspirováno prací představitele Rakouské ekonomické školy Ludwiga von Misese. Silný vliv mají i další představitelé této školy ekonomové Murray Rothbard, Friedrich August von Hayek, Hans-Hermann Hoppe, Henry Hazlitt atd. Institut je placen pouze ze soukromých prostředků. Institut se nepovažuje za klasický think tank, přestože má pracovní vztahy s jednotlivci jako je americký senátor Ron Paul a organizacemi jako je Foundation for Economic Education, tak nemá žádné formální vztahy s žádnou politickou stranou (ani Libertariánskou stranou) a od žádné strany nedostává ani finance. Neakceptuje žádný kontrakt s obchodními společnostmi anebo jinými organizacemi. V roce 2007 činily roční příjmy institutu 3 583 575 dolarů a jeho výdaje 2 852 751 dolarů. Výdaje byly vynaloženy na programy institutu (75,5 %), administrativu (13,6 %) a fundraising (10,7 %). Institut neobdržel žádné peníze z veřejných zdrojů. Po vzoru amerického institutu působí i další Ludwig von Mises instituty v zahraničí, například v Belgii, Polsku, Argentině, Brazílii, Rumunsku, Ekvádoru, Portugalsku a v Slovenské i České republice. S těmito odnožemi ovšem americký Ludwig von Mises institut nemá ustaveny žádné formální vztahy. Oficiální motto institutu je „Tu ne cede malis sed contra audentior ito“, které pochází z Vergiliovy Aeneidy, kniha VI; motto v překladu znamená: “Neustupuj před zlem, ale ještě odvážněji proti němu bojuj”.

Cíle institutu.

Cílem institutu je „podkopat etatismus ve všech jeho formách“. Jeho metodologie je založena na praxeologii - na lidském jednání. Ekonomické teorie rozvíjené institutem vidí všechny vládní zásahy jako destruktivní, ať se jedná o sociální péči, inflaci, daně, regulace nebo válku. Institut kritizuje etatismus a demokracii, kterou popisuje jako donucení, které je nekompatibilní s růstem blahobytu, a jako rozporuplný systém a systém legalizované korupce.

Činnost.

Institut sponzoruje učitelské a studentské konference a semináře, které se zabývají širokou škálou oblastí od monetární politiky po historii válek. Institut vydal množství knih (knihy Ludwiga von Misese, Murraye N. Rothbarda, Henryho Hazlitta a dalších), teoretických statí a článků, které se zabývají ekonomií, právem, historií atp. Produkoval také několik filmů (Liberty and Economics: The Ludwig von Mises Legacy, The Future of Austrian Economics and Money, Banking, and the Federal Reserve). Od roku 1995 provozuje institut také své internetové stránky. Institut vydává i několik periodik (například The Free Market, The Austrian Economics Newsletter, The Journal of Libertarian Studies a The Quarterly Journal of Austrian Economics). Mezi pozoruhodné knihy vydané institutem patří: Vedle toho institut pořádá e-learningové aktivity jako je Mises Academy (od roku 2010), Mises University od roku 1986 a The Austrian Scholars Conference. Institut hostil i mnohá symposium. Wardova a Masseyova knihovna institutu má téměř 35 tisíc svazků. Institut uděluje také různá vzdělávací stipendia.

Roku 2010 vznikl Ludwig von Mises institut Česko a Slovensko. Jeho cílem bylo vzdělávání české a slovenské společnosti v otázkách ekonomie, politické filosofie a společenské harmonie. Institut obhajoval svobodu, dobrovolnost, individualismus a ochranu soukromého vlastnictví. Vydával články a knihy autorů, hlásících se k těmto myšlenkám, a pořádal Letní Akademii Mises Institutu. Ke konci roku 2016 tento institut jako právnická osoba zanikl.

Ludwig von Mises Institute (LvMI), se sídlem v Auburnu v Alabamě v USA je americká libertariánská organizace, která se zabývá výzkumem a vzděláváním na poli ekonomie, filozofie a politické ekonomie. Institut popisuje svoje úsilí jako snahu o umístění lidské volby do centra ekonomické teorie, snahu o povzbuzení kritického historického výzkumu a snahu o obranu tržní ekonomiky, soukromého vlastnictví, zdravých peněz a mírové vztahy mezi národy. Naopak institut kritizuje vládní zásahy jako ekonomicky a společensky destruktivní. Institut byl založen roku 1982 a řídila ho až do své smrti roku 1993 vdova po Misesovi Margit von Mises. Současným předsedou institutu je Lew Rockwell Prezidentem institutu je Douglas French.

路德维希·冯·米塞斯研究所(Ludwig von Mises Institute)是一所位于美国阿拉巴马州欧本市的自由意志主义研究所,研究的领域包括了经济学、哲学、和政治经济学。米塞斯研究所是为了纪念奥地利经济学派的经济学家路德维希·冯·米塞斯,并发扬奥地利学派的经济和政治理念。研究所的全部经费来源都是依靠私人的捐款。


Námořní kariéra.

Po ukončení středoškolského studia v New Havenu v Connecticutu vstoupil do řad Amerického vojenského námořnictva, kde sloužil, s krátkou přestávkou v roce 1941, až do roku 1945, tedy celkem 10 let. Sloužil jako střelec na palubě torpédoborce USS-Lamberton. Za svoji službu v Tichomoří během 2. světové války získal hned několik řádů a medailí (Good Conduct Medal, American Defense Service Medal, American Campaign Medal, Asiatic-Pacific Campaign Medal a World War II Victory Medal).

Herecká kariéra.

Herectví se začal věnovat až po svém odchodu z Amerického námořnictva v roce 1945 a jeho herecká kariéra pak trvala více jak 60 let (od roku 1949 až do roku 2011).  Začínal v Barterově divadle v Abingdonu ve Virginii, odkud v roce 1949 odešel hrát do New Yorku na Broadway. V roce 1951 definitivně přesídlil do Kalifornie do Los Angeles. Jeho první přelomovou filmovou rolí se stal snímek "Odtud až na věčnost" z roku 1953. Zpočátku ztvárňoval vyloženě záporné postavy padouchů a lidí s pokřiveným charakterem. Nicméně postupně se vypracoval i na uznávaného a ceněného herce charakterních rolí. Další zlom přinesla jeho první velká charakterní filmová role ve snímku "Marty" z roku 1955, kde si zahrál komplikovanou postavu dobráckého řezníka trpícího nadměrným ostychem a komplexem méněcennosti ve styku se ženami. Právě tato role mu však přinesla nejen cenu BAFTA a cenu z Mezinárodního filmového festivalu v Cannes, ale posléze i Zlatý glóbus a Oscara  Cenu Emmy získal poprvé v roce 1963 za své účinkování v televizním seriálu "McHale's Navy" (česky: "McHaleovo námořnictvo").  V 70. letech pobýval někdejším Československu, kdy zde natáčel britsko-americký televizní film "Na západní frontě klid" podle stejnojmenného Remargueova románu.  Kromě filmového herectví se příležitostně věnoval i dabingu a moderování televizních show.Roku 2003 bylo možné jeho hlas slyšet v kresleném seriálu "Simpsonovi".  V roce 2007, ve svých 90 letech, byl nominován na Zlatý glóbus, za roli v televizním filmu "Grandpa for Christmas" a stal se tak nejstarším hercem v historii tohoto ocenění, který byl nominován na tuto cenu.

Osobní život.

Během svého 95 let dlouhého života byl celkem pětkrát ženatý.

Ernest Borgnine, vlastním jménem Ermes Effron Borgnino (24. ledna 1917, Hamden, Connecticut, USA – 8. července 2012, Los Angeles, Kalifornie) byl americký herec italského původu, držitel Oscara, Zlatého glóbu, ceny BAFTA a ceny Emmy.

喧尼斯·鲍宁(英语:Ernest Borgnine,1917年-1月24日-2012年-7月8日),老牌美国实力派演员,演艺生涯长达50多年,1950年代主演了不少电影,1960年代则在不少西部片中演出,事业后期的作品多是电视剧。曾因在《君子好逑》中的演出赢得BAFTA最佳外国男主角奖和奥斯卡及金球奖影帝,亦因在电视节目上的演出数次入围艾美奖及金球奖。


Geografie.

Od zbývajícího území Gruzie Tušetii na jihu odděluje hlavní hřeben Velkého Kavkazu, od Čečenska Boční kavkazský hřbet.  Na západě hraničí s historickou oblastí Chevsuretie, se kterou je spojena stezkou přes sedlo Acunta. Odvodňuje ji řeka Andijské Kojsu.  Tušetie se dělí se na tři oblasti a jeden subregion podle údolí řek, které se vyznačují značnými výškovými rozdíly:  Pod vesnicí Šenako u lokality "Ageurta" vzniká soutokem Pirikitské a Gomecarské (Thušské) Alazani řeka Andijské Kojsu, která odtéká do Dagestánu a po soutoku s Avarským Koisu se jako řeka Sulak vlévá do Kaspického moře.  Údolí Pirikiti a Gomecari jsou oddělena hřbetem Makratela (, v překladu „nůžkový hřeben“) s planinami a několika průchozími průsmyky. Nejvýznamnější je průsmyk Nakle-choli ve výšce 2903 m mezi vesnicemi Češo a Verchovani. Centrálním místem je Omalo nad soutokem Čančachovanské (Chiské) a Gomecarské (Thušské) Alazani.

Historie.

Oblast byla součástí Gruzínského království, po jeho rozpadu v 15. století přešla pod království Kachetie. Kvůli nájezdům ze sousedních zemí byly budovány obranné a strážní věže.  Během německé invaze do Sovětského svazu za druhé světové války došlo v oblasti k menším protisovětským nepokojům, které pravděpodobně souvisely s rozsáhlejšími událostmi v sousedním Ingušsku.

Obyvatelstvo.

Tušetii obývají Gruzínci označovaní jako "Tušebi". Historicky byla sídla rozmístěna ve čtyřech skupinách: v údolí Cova, podél řeky Thušská Alazani, podél řeky Pirikitská Alazani a u soutoku obou řek. V současnosti oblast sestává z deseti vesnic, z nichž největší je Omalo s pevností Keselo, dalšími jsou například v údolí Pirikitské Alazani Dartlo s pevností Kvavlo, Češo nebo Parsma.

Hospodářství.

Hlavním odvětvím je chov dobytka, zejména skotu a ovcí. Pastevci tráví léto v horách a na zimu se přesunují do nížiny u Alvani. Místní sýry a kvalitní vlna bývaly vyváženy do Evropy a Ruska. Kvůli specifickým místním náboženským zvyklostem se nechovají prasata.

Ochrana přírody.

Prakticky celá Tušetie je chráněným územím, přírodní rezervace byla vyhlášena v roce 1980 a současná úprava platí od roku 2003. Chráněné území je rozčleněno na přísnou přírodní rezervaci (kategorie IUCN I, asi 10 000 ha), do které patří části říčních údolí, národní park (kategorie IUCN II, asi 80 000 ha) a chráněnou krajinnou oblast (kategorie IUCN V, asi 30 000 ha), kam spadají všechny vesnice, sídla pastevců a přilehlé pastviny. Na plánech péče pro chráněnou krajinnou oblast se podílí odborníci z České republiky.  V oblasti se nacházejí borovicové lesy, které v nadmořské výšce nad 2000 m přechází v březové, horní hranice lesa odpovídá výšce kolem 2600 m. Alpinské pásmo je charakteristické porosty rododendronů. Ve flóře Tušetie je zastoupeno asi 230 kavkazských endemitů jako například bříza "Betula raddeana", prvosenky "Primula luteola" a "Primula juliae" nebo rododendron "Rhododendron caucasicum".  Vyskytuje se zde 60 druhů savců, mezi nimi kozorožec dagestánský ("Capra cylindricornis"), kamzík horský, koza dagestánská ("Capra aegagrus aegagrus"), srnec obecný, medvěd hnědý, vlk obecný nebo rys ostrovid. Nejistou je přítomnost levharta perského ("Panthera pardus saxicolor"), známky jeho pobytu byly v oblasti nalezeny. Ze 120 druhů ptáků žijí na skalách sup bělohlavý, orlosup bradatý a orel skalní. Z plazů se vyskytuje užovka hladká a zmije Ursiniho ("Vipera ursinii"), v řekách je hojný pstruh obecný potoční.

Administrativa a doprava.

Dnes je Tušetie součástí okresu Achmeta v kraji Kacheti. S okresním městem Achmeta je spojena přes průsmyk Abano horskou silnicí, která je v zimě neprůjezdná.

Tušetie, též Thušsko () je historická oblast na severovýchodě Gruzie, při hranici s Čečenskem na severu a Dagestánem na východě.

特塞季()是乔治亚的一个历史地区,位于乔治亚东北部。特塞季位于大高加索山脉北坡,大多数居民都是牧羊民,也因此这里出产的起司和羊毛享誉盛名。特塞季是高加索地区环境污染最少的地区,吸引了许多游客观光,部分地区被划为国家公园保护。


Průběh.

Mariany.

Souostroví Mariany nabízelo Američanům mnoho strategických výhod, v neposlední řadě mohlo sloužit jako základna pro dálkové nálety na Japonsko. Pro Spojený výbor náčelníků štábu proto nebylo rozhodnutí ostrovy obsadit nijak složité. Vylodění předcházely 11. června 1944 mohutné nálety a ostřelování z hladinových lodí, jejichž cílem byl Saipan, Tinian, Guam a Rota. Invazní vojska se 15. června vylodila na Saipanu a přes odpor Japonců do večera zřídila pevná předmostí. Saipan byl dobyt 9. července.  Jakmile do oblasti připlulo japonské loďstvo, soustředila se pozornost na ně. Přimělo americké námořnictvo, aby se stáhlo a utkalo se s nepřítelem ve Filipínském moři. Američané v bitvě zvítězili, a tak se lodě mohly vrátit, aby podpořily invazi. Jejich dočasná nepřítomnost však způsobila, že útok na Guam musel být odložen na 21. července. Přes silný nepřátelský odpor se Američanům podařilo ostrov dobýt do 10. srpna.  Nakonec došlo 24. července k útoku na Tinian, jenž byl ze všech tří operací nejúspěšnější. Ve srovnání s útoky na Saipan a Guam byly ztráty Američanů nízké. Většina ostrova byla v amerických rukou po čtyřech dnech bojů a definitivní dobytí ostrova bylo oznámeno 1. srpna.

Palau.

Souostroví Palau představovalo hrozbu pro americké tažení v centrálním Pacifiku a na Filipínách. Naopak v amerických rukou mohly ostrovy posloužit jako základny pro leteckou a zásobovací podporu všech amerických sil v oblasti. Velení se rozhodlo obsadit menší ostrovy Peleliu a Angaur, kde se nacházela strategicky významná letiště a obejít větší a lidnatější ostrovy Koror a Babelthuabu. Nejprudší boje byly svedeny na Peleliu, kde Japonci připravili silná obranná postavení. Dobytí Peleliu stálo námořní pěchotu a pozemní vojsko přes 1 700 padlých a přes 8 000 zraněných nebo nezvěstných. Dobytí Angauru bylo podstatně jednodušší. Američané zde přišli o 260 mrtvých, 1 354 zraněných a 940 vyčerpaných z horka, úrazů a nemocí. Smysl útoku na Palauské souostroví, jenž si vyžádal ztrátu přes 2 000 mužů je dodnes diskutabilní, neboť jak se později ukázalo, Japonci neměli na ostrovech prostředky, jimiž by mohli nějak významně ohrožovat americké tažení ve středním Tichomoří.

Operace Forager bylo vojenské tažení Američanů za války v Tichomoří zaměřené na souostroví Mariany a Palau. Na Marianách bylo cílem operace vytvoření předsunutých základen, jež by mohly sloužit jako odrazový můstek pro útok na Japonsko a zároveň obsazení mariánských letišť, z nichž bylo možné vysílat dálkové bombardéry B-29 na japonská města, vojenské cíle a továrny. Cílem tažení na Palauských ostrovech bylo obsazení letišť, z nichž mohli Japonci ohrožovat blížící se vylodění na Filipínách a zároveň vytvoření základny, jež mohla podporovat americké tažení v centrálním Pacifiku, včetně tažení na Filipínách. Obsazení Marian a Palau mělo také přerušit (či ohrozit) japonské linky vedoucí z Japonska do Nizozemské východní Indie, důležitého zdroje surovin, především ropy.

马里亚纳群岛及帕劳战事是在太平洋战争期间美国军队在1944年6月至11月攻击在马里亚纳群岛及帕劳的日本帝国军队,美军的攻势在切斯特·威廉·尼米兹的指挥下,紧跟随吉尔伯特及马绍尔群岛战事而展开,目的是攻占日军在中太平洋的军事基地,以支援同盟国重返菲律宾群岛,及提供基地对日本本土实施战略轰炸行动。


Kariéra.

Vyhrál 200 m volný způsob na Mistrovství Evropy 2008, ve finále dohmátl v čase 1:46,59.  S časy 3:47,69 na 400 m volný způsob a 1:46,37 (německý rekord) na poloviční trati se kvalifikoval na Letní olympijské hry 2008. Na olympiádě skončil pátý na 200 m volný způsob (1:46,00) a sedmnáctý na 400 m volný způsob (3:48,03).

Mistrovství světa 2009 (Řím).

26. července 2009 zvítězil na 400 m volný způsob v čase 3:40,07. Na této trati porazil olympijského vítěze a mistra světa na 1500 m volný způsob Oussamu Mellouliho z Tuniska, kterého přefinišoval v posledních 50 metrech. Paulův rekord byl téměř o tři sekundy lepší, než měl osobní rekord a o 0,01 s pod světovým rekordem Iana Thorpa, který platil od roku 2002.  28. července Biedermann opět zvítězil, když porazil na dvousetmetrové kraulové trati nejlepšího olympionika všech dob, Michaela Phelpse. Paul Biedermann dosáhl času 1:42,00 a ze svého osobního rekordu během pouhého jednoho roku ukrojil čtyři sekundy.

Mistrovství světa v krátkém bazénu 2010 (Dubai).

Na tomto mistrovství Paul Biedermann zvítězil na 400 m volný způsob, když porazil opět Oussamu Mellouliho téměř shodným způsobem jako na Mistrovství světa v Římě.  Na poloviční trati, ačkoli nastupoval jako světový rekordman, skončil až na pátém místě. Vítězem se stal Ryan Lochte, který Biedermanna porazil o více než sekundu.

Mistrovství světa 2011 (Šanghaj).

Paul vyhrál tři bronzové medaile - 200 a 400 m volný způsob a 4×100 m polohová štafeta. Na dvoustovce dohmátl za Michaelem Phelpsem o 0,09 s, ve štafetě na 4×200 m volný způsob ho porazil o 0,33 s, avšak ani to nestačilo a německá štafeta dohmátla na nepopulárním čtvrtém místě.

Paul Biedermann (* 7. srpna 1986) je německý plavec, mistr světa v dlouhém bazénu a držitel čtyř světových rekordů (200 a 400 m volný způsob v dlouhém i krátkém bazénu). Také získal ocenění Nejlepší evropský plavec (European Swimmer of the Year) roku 2009 a Německý sportovec (Sportler des Jahres), taktéž za rok 2009.

保罗·比德尔曼(,1986年-8月7日)是一位德国游泳运动员,出生于哈雷。他是现200米自由泳和400米自由泳世界纪录保持者。


奧德里斯·若瑟·巴契基斯

Dětství a mládí.

V září roku 1938 opustil s rodinou Litvu do Paříže. Studoval ve Francii: v Paříži absolvoval katolické gymnázium, tamtéž vstoupil do kněžského semináře, později na římských vysokých školách; na Papežské Gregoriánské univerzitě studoval teologii, absolvoval roku 1961. 18. března téhož roku byl vysvěcen na kněze, poté pracoval jako duchovní mezi litevskými emigranty v USA. Na Lateránské univerzitě získal roku 1964 doktorát z kanonického práva.

V diplomatických službách Vatikánu.

V roce 1964 vstoupil do diplomatických služeb Vatikánu. Jako sekretář nunciatury působil na Filipínách (1964 – 1965), v Kostarice (1966 – 1968), Turecku (1969 – 1970) a Nigérii (1971 – 1973). Od roku 1973 bylo jeho působení spojené s Radou pro veřejné záležitosti církve při státním sekretariátu. Byl mj. delegátem Svatého stolce na vídeňské konferenci OSN v roce 1975 a od roku 1979 zástupcem sekretáře Rady pro veřejné záležitosti církve. V letech 1979 až 1988 přednášel na Lateránské univerzitě církevní diplomacii. Dne 5. srpna 1988 byl jmenován nunciem v Nizozemsku, biskupské svěcení přijal z rukou papeže Jana Pavla II. 4. října 1988.

Arcibiskup.

Dne 24. prosince 1991 byl jmenován arcibiskupem ve Vilniusu v nově založeném vilniuském arcibiskupství. V čele Konference biskupů Litvy stál v letech 1993 až 1999 a také v letech 2002 až 2005. V současné době je místopředsedou litevské biskupské konference. V říjnu 1999 se arcibiskup Bačkis účastnil druhého zasedání světové synody biskupů věnované církvi v Evropě. Kardinálem ho jmenoval papež Jan Pavel II. při konzistoři 21. února 2001.  Po dosažení věku 75 let Audrys Bačkis dne 4. dubna 2013 podle litevského církevního práva odstoupil (abdikoval) z funkce arcibiskupa. Funkci po něm převzal Gintaras Grušas (* 23. září 1961) dne 5. dubna 2013, který do úřadu nastoupil 23. dubna téhož roku..

Audrys Juozas kardinál Bačkis (* 1. února 1937 Kaunas, Litva) je litevský římskokatolický kněz, vilniuský emeritní arcibiskup, diplomat, kanonista a kardinál. Je v pořadí druhým synem diplomata Stasyse Bačkise a učitelky Ony Galvydaitė-Bačkienė.

奥德里斯·尤奥扎斯·巴契基斯(;1937年-2月1日)是立陶宛籍天主教司铎级枢机及维尔纽斯总教区荣休总主教。


Děj.

Děj knihy se odehrává během tří dnů v prosinci 1949 ve fiktivním pennsylvánském městečku Agerstown a v New Yorku. Vypravěčem je " Holden Caulfield", šestnáctiletý syn zámožného newyorského advokáta. Je to svérázný mudrlant, sarkasticky glosující dění okolo sebe, pohrdající měšťáckým snobstvím a stádností, za cynickou slupkou je ovšem hluboká vnitřní nejistota a zoufalé hledání něčeho, co má opravdu smysl. Před Vánoci je Holden vyhozen z prestižní soukromé školy v Agerstownu pro nezájem o učení a neustálé konflikty s pedagogy a spolužáky. Rozhodne se, že nepůjde ze školy přímo domů, ale ubytuje se v hotelu a vrhne se do newyorského nočního života, seznamuje se s barmany, taxikáři a prostitutkami. Citlivý mladík postupně poznává pokrytectví, bezohlednost a chamtivost dospělých, během bloudění městem se dostává na pokraj duševního a fyzického zhroucení. Plánuje, že odjede na venkov a najde si práci na ranči svého kamaráda v Coloradu. Mladší sestra " Phoebe" ho ale přemluví, aby šel domů a přiznal se rodičům. Holden končí v léčebně, kde vypráví svůj příběh.  V knize vystupují další postavy: Holdenovi spolubydlící na internátu, natvrdlý Ackley a sebestředný seladon Stradlater, přítelkyně Sally Hayesová, se kterou se pohádá kvůli jejím konformním názorům, nabubřelý intelektuál Carl Luce nebo Holdenův bývalý učitel pan Antolini, který mu říká: „Známkou nezralého člověka je, že chce kvůli něčemu podstoupit vznešenou smrt, zatímco známkou zralého člověka je, že chce kvůli něčemu v příkoří žít.“  Holden také zmiňuje lidi, kteří v příběhu přímo nevystupují, ale hráli v jeho životě důležitou roli: mladšího bratra "Allieho", který zemřel na leukémii, staršího bratra " D.B.", nadaného spisovatele, který se stal hollywoodským scenáristou nebo kamarádku Hanku, s níž se poznal na prázdninách v Maine.

Název.

Název knihy je parafrází na báseň Roberta Burnse "Comin' Thro The Rye". Holden potká na ulici chlapečka, který si zpívá „Když někoho potká někdo, jak jde žitem kdes“. Protože Holden dává své intuici přednost před formálním vzděláním, vsugeruje si, že verš zní „Když někoho chytí někdo, jak jde žitem kdes“. Když se ho pak Phoebe ptá, jakou má představu o svém budoucím povolání, vypráví jí o žitném poli, kde si hrají děti. Na kraji pole je strmý sráz a u něho by chtěl stát Holden a chytat děti, aby nespadly. To je jediné zaměstnání, které má podle něj smysl.

Kdo chytá v žitě (anglicky "The Catcher in the Rye") je román, který napsal Jerome David Salinger a 16. července 1951 jej vydalo nakladatelství Little, Brown and Company. Kniha byla od začátku kontroverzní hlavně kvůli vulgarismům, vykreslené sexualitě a hněvu dospívající mládeže. Od vydání knihy se prodalo více než deset milionů výtisků a časopis Time ji zařadil mezi stovku nejlepších anglicky napsaných knih od roku 1923.

《麦田里的守望者》(英语:"The Catcher in the Rye"),又译为《麦田捕手》,为美国作家J.D.塞林格于1951年发表的长篇小说。这部有争议的作品原本是面向成年读者的,但迅速因其青春期焦虑和隔绝的主题而在青少年读者中流行。


Služby MAP.

Primární služby poskytované protokolem MAP jsou:

Publikované normy a standardy.

MAP standard byl vytvořen organizací GSM Association, v současnosti je spravován organizací ETSI/3GPP. Existují dva standardy MAP podle typu mobilní sítě:  V ANSI sítích plní funkci MAP protokolu protokol ANSI-41 (původně IS-41).

Implementace.

MAP využívá služby Transaction Capabilities Application Part (TCAP) (je TCAP user), díky čemuž může být přenášen pomocí tradičních SS7 protokolů nebo pomocí IP s využitím "Transport Independent Signalling Connection Control Part (TI-SCCP)"; nebo SIGTRANu. Vlastní MAP data jsou definována pomocí ASN.1 a kódována pomocí Basic Encoding Rules.

MAP signalizace.

V mobilních sítích GSM a UMTS se rozlišují domény  Protokol MAP používá pro přenos signalizační část sítě, která pracuje s přepojováním paketů, ale umožňuje komunikaci síťových prvků pracujících v obou uvedených doménách.

MAP rozhraní v doméně CS.

Mobile Switching Center (MSC) má následující SS7 rozhraní používající MAP pro komunikaci se zařízeními, která patří do GSM/UMTS CS (Circuit Switched) domény:  B ⇒ VLR (používá MAP/B). Většina MSC je asociována s VLR (Visitor Location Register) což činí z rozhraní B interní rozhraní.  C ⇒ HLR (používá MAP/C) Zprávy mezi MSC a HLR na rozhraní C  D ⇒ HLR (používá MAP/D) pro připojování do CS sítě a location update  E ⇒ MSC (používá MAP/E) pro předávání spojení mezi MSC (inter-MSC handover)  F ⇒ EIR (používá MAP/F) pro přístup do registru mobilních telefonů (EIR)  H ⇒ SMS-G (používá MAP/H) pro Short Message Service (SMS) přes CS

MAP rozhraní v doméně PS.

SGSN (Serving GPRS Support Node) má následující SS7 rozhraní používající MAP pro komunikaci se zařízeními, která patří do GSM/UMTS PS (Packet Switched) domény:  Gr ⇒ HLR pro připojování do PS sítě a pro location update  Gd ⇒ SMS-C pro SMS přes PS  Gs ⇒ MSC pro kombinovanou CS+PS signalizaci přes PS  Ge ⇒ Charging pro účtování účastníků s předplacenými kartami pomocí CAMEL (Customised Applications for Mobile networks Enhanced Logic).  Gf ⇒ EIR pro přístup do registru mobilních telefonů (EIR)

Mobile Application Part (MAP) je SS7 protokol poskytující služby aplikační vrstvy uzlům v jádře mobilních sítí GSM a UMTS. Umožňuje komunikaci mezi HLR (Home Location Register, domovský registr), VLR (Visitor Location Register, návštěvnický registr), MSC (Mobile Switching Center, ústředna veřejné mobilní sítě), EIR (Equipment Identity Register, registr mobilních stanic), AuC (Authentication Centre, autentizační středisko), SMSC (Short message service center, ústředna krátkých textových zpráv) a SGSN (Serving GPRS Support Node), které poskytují služby jednotlivým účastníkům.

移动应用部分(英语:Mobile Application Part,简称:MAP)是一种七号信令协议,它为GSM和UMTS移动核心网和GPRS核心网中的很多网元提供了一个应用层,让它们可以相互通信,从而向用户提供服务。移动应用部分(MAP)是应用层协议,用于访问归属位置寄存器(HLR),拜访位置寄存器(VLR),移动交换中心(MSC),设备身份寄存器(EIR)、鉴权中心(AuC)、 短信中心 和 业务GPRS支撑节点 (SGSN)。


Život.

Po úrazu v dětství silně kulhal. Po studiu matematiky a fyziky učil na pařížském gymnáziu a škole architektury, věnoval se ale hlavně fyzikálním zkoumáním. Roku 1857 byl vyslán do Peru, aby zjistil magnetický rovník, roku 1859 doprovázel přírodovědce A. Grandidiera na jeho cestě kolem světa, po půl roce se však musel ze zdravotních důvodů vrátit. 1863 prokázal, že Měsíc nemá atmosféru, a 1867, že atmosféra Marsu obsahuje vodní páru. Roku 1864 prokázal, že „telurické“ spektrální čáry ve slunečním spektru vznikají absorpčním působením vodní páry v zemské atmosféře. Zúčastnil se šesti výprav k pozorování zatmění Slunce a dvou výprav na pozorování přechodu Venuše. Roku 1868 našel způsob, jak pozorovat sluneční koronu i mimo zatmění a v jejím spektru našel čáry, které neodpovídaly žádnému ze známých prvků. Oznámil proto pravděpodobný objev nového prvku, což vzbudilo velké pobouření, současně však Janssenovo pozorování potvrdil britský astronom N. J. Lockeyer, který pro hypotetický prvek navrhl název helium (z řec. "helios", Slunce). Roku 1874 zkonstruoval „fotorevolver“, aby mohl fotografovat přechod Venuše přes sluneční kotouč. Roku 1875 byla z jeho podnětu založena observatoř v Meudonu u Paříže a stal se jejím prvním ředitelem. Zde se od následujícího roku provádělo systematické fotografování Slunce a album 6000 fotografií vyšlo roku 1904. Janssen se snažil zjistit, zda Slunce obsahuje kyslík, tomu však překáží absorpce v zemské atmosféře. Proto prováděl měření na Pic du Midi de Bigorre v Pyrenejích a od roku 1888 celkem třikrát vystoupil na Mont Blanc v Alpách, až se mu tam 1893 podařilo založit observatoř, kde sám ve svých 69 letech několik dní pozoroval. Je pohřben na hřbitově Pere Lachaise v Paříži.

Ocenění.

Roku 1872 byl zvolen členem Academia dei lintei v Římě a roku 1873 členem Francouzské akademie věd. Byl rytířem řádu Čestné legie a zahraničním členem Royal Society v Londýně. Francouzská astronomická společnost uděluje od roku 1897 Janssenovu cenu. Krátery na Měsíci a na Marsu nesou jeho jméno.

Pierre Jules César Janssen ["pjér žyl sézar žansen"] (22. února 1824 Paříž – 23. prosince 1907 Meudon), ve Francii obvykle Jules Janssen, byl francouzský fyzik a astronom, člen Francouzské akademie věd, průkopník spektroskopie a astrofyziky a spoluobjevitel prvku helium.

皮埃尔·朱尔·塞萨尔·让森(,1824年-2月22日-1907年-12月23日),法国天文学家,氦元素的发现者。


Historie dvorce.

Při svém otevření v roce 1997 nahradil na pozici centrálního dvorce Louis Armstrong Stadium. Celková cena stavby činila 254 milionů amerických dolarů. Pro diváky bylo původně k dispozici 22 547 sedadel, 90 luxusních apartmánů, 5 restaurací a dvou podlažní lounge prostor pro hráče. V rámci přestavby byla kapacita navýšena na 23 771 sedících diváků.  Stadion má jako dalších 32 dvorců v areálů akrylátový povrch DecoTurf. V blízkosti areálu se nachází stadion Citi Field, domácí stánek klubu New York Mets. Dopravní dostupnost zajišťuje stanice newyorského metra Mets–Willets Point.  Ke slavnostnímu otevření došlo 25. srpna 1997 při zahájení US Open 1997. Zpěvačka Whitney Houston přednesla píseň „One Moment in Time“.  První profesionální basketbalový zápas hraný venku stadion hostil 19. července 2008. V utkání se střetly ženské celky WNBA. Indiana Fever porazili domácí New York Liberty výsledkem 71–55. Výtěžek ze vstupného byl použit na financování výzkumu pro rakovinu prsu.  Stadium Arthura Ashe je vybaven tzv. jestřábím okem, elektronickým systémem umožňující hráčům změnit rozhodnutí při kontrole dopadu míče. V roce 2005 byla barva povrchu všech dvorců změněna. Ve vnitřní prostoru ze zelené na světle modrou ("electric blue") a ve vnějších pak ze zelené na světle zelenou. Všechny turnaje US Open Series využívají toto barevné schéma s výsledným lepším kontrastem tenisového míče pro televizního diváka.

Zatahovací střecha.

Projekt na vybudování zatahovací střechy kvůli nepříznivému počasí se stal předmětem kritiky. Ačkoliv v původním návrhu nefigurovala možnost doplnění o tuto konstrukci, diskuse průběžně probíhaly v důsledku větrného prostředí na dvorci i pro přerušování zápasů při dešti, což znamenalo i prodlevy televizního přenosu.  Střecha byla navržena společností Rossetti Architects a její konstrukce pak WSP Global. Mechanickou část vypracovala firma Geiger Engineers. Střecha je tvořena dvěma 800tunovými díly nahoře tvořícími odlehčený povrch z polymerní PETA membrány o ploše 20 000 m, které se mohou bezhlučně pohybovat rychlostí až 25 stop za sekundu. Vytváří tak škálu nastavení od zcela zatažené střechy až po maximální otevření, s otvorem o přibližné ploše 17 olympijských bazénů. Ventilační chladicí systém kontroluje vlhkost při zavřeném dvorci. Náklady na zřízení střechy dosáhly výše 100 milionů v rámci celkové přestavby národního tenisového centra v částce 550 milionů dolarů. Střecha byla poprvé použita v ročníku US Open 2016.

Arthur Ashe Stadium (česky: "Stadion Arthura Ashe") je tenisový stadion, hlavní dvorec Národního tenisového centra Billie Jean Kingové v parku Flushing Meadows a největší otevřený tenisový kurt na světě, který leží v newyorském obvodu Queens. Odehrává se na něm poslední ze čtyř grandslamových turnajů US Open, včetně finálových utkání.

T|zh-hans:亚瑟·阿什球场;zh-hk:亚瑟·艾殊球场;zh-tw:亚瑟·艾许球场;


Život.

Patricia T. Arquette pochází z rodiny s dlouhou divadelní tradici, její dědeček Cliff Arquette byl slavným televizním komikem. Narodila se v pondělí 8. dubna 1968. Jejím otcem je herec Lewis Arquette. Má čtyři sourozence, sestry Alexis Arquette a Rosannu Arquette a bratry Richmonda Arquettea a Davida Arquettea, ona sama je věkově prostřední. Všichni sourozenci se věnují herectví.  Postupně začala hrát v televizních dětských pořadech a rozhlasových reklamách. V roce 1974 se s rodinou přestěhovala do Los Angeles, kde se stala modelkou. Jako modelka působila v Portugalsku, Francii a Itálii. Po maturitě odešla za starší sestrou Rosannou Arquetteovou, aby si splnila svůj sen – herectví. Patricia Arquette hrála v umělecké komuně ve Virginii a studovala u Miltona Kastelase v New Yorku.  Ve filmu debutovala Logothetisovým snímkem "Pretty Smart" z roku 1987. Významnější byla ale její role Kristen Parkerové ve filmu "". V roce 1991 si ji všimla Diane Keaton, která ji obsadila do role epileptičky Alice Guthrie ve filmu "Divoký květ", za tuto roli byla oceněna na Cable Ace Award 1991.  Mezi její známé role patří prostitutka Alabama Whitmanová z thrilleru režiséra T. Scotta "Pravdivá romance" a manželka Eda Wooda Kathy O’Hara v životopisné komedii Tima Burtona "Ed Wood". Režisér David Lynch jí dal ve filmu "Lost Highway" možnost zajímavě ztvárnit dvojroli Renée Madisonová a Alice Wakefieldová.  Patricia Arquette hrála také hlavní postavu v kriminálním seriálu "Médium", státní žalobkyni "Alisson DuBoisovou".

Osobní život.

V roce 1992 se jí a herci Nicolasi Cagovi narodil syn Enzo. V roce 1995 se za Cage vdala, v roce 2001 se ale rozvedli. Později si vzala Thomase Janea, kterému v roce 2003 porodila dceru Harlow Olivii Calliope.  V červenci 2009 podala žádost o rozvod s Thomasem Janem, ale později ji stáhla. V pátek 20. srpna 2010 podala žádost o rozvod znovu, poukazovala v ní na údajné nesmiřitelné rozpory s manželem. Zároveň v ní žádala, aby jejich tehdy sedmiletá dcera Harlow Olivia Calliope byla svěřena do její péče.

Patricia T. Arquette, známá jako Patricia Arquette, přechýleně Arquetteová, (* 8. dubna 1968 Chicago v Illinois) je americká reklamní, filmová a rozhlasová herečka, hudební skladatelka a modelka. Mezi nejznámější role patří Frankie Paigeová z hororu "Stigmata", Alabama Whitmanová z krimithrilleru "Pravdivá romance", Kathy O’Hara z životopisné komedie "Ed Wood" a Alison DuBoisová z televizního seriálu "Médium".

帕特里夏·阿奎特(Patricia Arquette,1968年-4月8日),美国演员,初为好莱坞二线影星,后转往电视界。在《灵媒缉凶》中演出身为灵媒的主人翁,亦屡次凭此角入围金球奖、艾美奖及美国演员工会奖,更因此角色于2005年获艾美奖。凭借《年少时代》中母亲的角色获得多项电影奖,包括包括美国演员工会奖最佳女配角、英国电影学院奖最佳女配角和第72届金球奖戏剧最佳女配角以及第87届奥斯卡金像奖最佳女配角等奖项。


Pozadí vzniku.

Ponorky typu 039 byly vyvinuty jako náhrada zastaralých ponorek typu 033 (třída "Romeo") a typu 035 (třída "Ming"). Zlepšení vztahů ze Západem umožnilo využít některé zahraniční technologie (francouzské sonary, německé diesely aj.). První čtyři jednotky postavila loděnice Wuchang ve Wu-chanu. Prototypová jednotka (č. 320) byla stavěna od roku 1992, dne 25. května 1994 byla spuštěna na vodu a v květnu 1996 vstoupila do služby. Vážné nedostatky v její konstrukci, mimo jiné snížující rychlost pod hladinou a zvyšující hlučnost, si vynutily úpravu konstrukce následujících plavidel. Neosvědčila se stupňovitá velitelská věž prototypu.  Na ní navázaly tři ponorky vylepšené verze typ 039G. Velitelská věž byla překonstruována, snížila se jejich hlučnost a došlo ke zvýšení výkonů při plavbě pod hladinou. První (č. 321) byla rozestavěna roku 1995, na vodu spuštěna v srpnu 1997 a do služby přijata roku 1999. Druhá (č. 322) byla rozestavěna roku 2001 a třetí (č. 323) roku 2003. V letech 2004–2006 loděnice Wuchang a Jiangnan v Šanghaji na vodu spustily dalších 9 ponorek finální verze typ 039G1.

Konstrukce.

V konstrukci ponorek byly propojeny čínské a západní technologie (například francouzský sonar Thomson-CSF TSM-2233 či německé motory společnosti MTU). Trup ponorky ma kapkovitý tvar a je pokryt materiálem pohlcujícím vlny sonaru. Hlavní výzbroj tvoří šest 533mm torpédometů. Mohou nést akusticky naváděná torpéda typů Yu-3, Yu-4 a Yu-6 či podzvukové protilodní střely YJ-82 s dosahem 80 km. Ponorka pojme až 20 dlouhých zbraní (jiný pramen uvádí 24) či 36 min. Pohonný systém tvoří tři diesely MTU 16V 396SE84 (vyráběné čínskou společností Shaanxi) pohánějící jeden sedmilistý lodní šroub. Dále jsou vybaveny čtyřmi alternátory a elektromotorem. Nejvyšší rychlost dosahuje 15 uzlů na hladině a 22 uzlů pod hladinou. Ponořit se může do hloubky 300 metrů.

Ponorka typu 039 (v kódu NATO třída Song) je třída diesel-elektrických ponorek námořnictva Čínské lidové republiky. Jejich hlavními úkoly jsou ničení nepřátelských ponorek a hladinových lodí. Sekundárně též provádí průzkum, hlídkování a kladení min. Jedná o vůbec první ponorky vyvinuté přímo v ČLR. Celkem bylo postaveno 13 jednotek této třídy. Následně výroba přešla na výkonnější typ "039A" (třída "Yuan").

039(G)型潜艇(北约代号:“宋级”,英文:"Song-class"),是中国人民解放军海军701所开发的新型常规动力潜艇,由江南造船厂和武昌造船厂建造,首艇1992年开工,1994年下水,20世纪90年代中期公开露面。阶梯状的指挥台围壳是039型外观上最显著的特征。目前有039、039G型号。2007年起有外销泰国和巴基斯坦的计划。


Životopis.

Narodil se v Exeteru v Devonu jako nejmladší z pěti sourozenců (má bratra, dva nevlastní bratry a nevlastní sestru, televizní moderátorku Sally Meenové, z další svatby jeho matky). Vyrostl ve vesnici Clyst St. Mary, blízko Exeteru s otcem geologem a matkou Jennifer, zdravotní sestřičkou a také amatérskou divadelní režisérkou.  Byl vzděláván na Exeter School, nezávislé škole v Exeteru v Devonu a následně na University of Birmingham a londýnské Akademii dramatických umění Webbera Douglase.

Kariéra.

Je znám z role přítele Mandy Mooreové ve filmu "Hon za svobodou". Předtím si zahrál bratra inspektora Lynleyho v seriálu BBC, "Inspector Lynley Mysteries: A Suitable Vengeance" a měl role v televizním filmu "O Popelce trochu jinak" a v Shakespearově divadelní hře "Bouře". Měl vedlejší role ve filmech "Match Point – Hra osudu", "Svatba ve třech", "O mé rodině a jiné zvířeně", kde hrál vedle Imeldy Stauntonové, "Ve stínu Beethovena", kde hrál vedle Eda Harrise a Diane Kruger a "Watchmen".  Mezi jeho současné role patří Charles Ryder z filmu "Návrat na Brideshead", tuto roli hrál před ním Jeremy Irons v populárním seriálu z osmdesátých let. V roce 2009 hrál roli Adriana Veidta ve snímku "Strážci – Watchmen" a objevil se v dramatu "Single Man" (založeno na novele od Christophera Isherwooda). V roce 2010 si zahrál po boku Amy Adamsové v romantické komedii "Přestupný rok".  V roce 2013 hrál hlavní roli v kritiky oceňovaném, ale ne příliš sledovaném seriálu "Dancing on the Edge" a objevil se po boku Mii Wasikovské a Nicole Kidmanové v psychologickém thrilleru "Stoker".  Ve stejném roce ztvárnil roli George Wickhama v třídílné minisérii "Death Comes to Pemberley", založené na stejnojmenné novele od P. D. James a v pokračování dramatické minisérie "Pýcha a předsudek" z roku 1995, k připomenutí si 200. výročí vydání stejnojmenné knihy od Jane Austenové.  V březnu 2014 se v polovině páté série přidal k obsazení dramatického seriálu "Dobrá manželka", kde si zahrál roli státního prokurátora Finna Polmara. Také ztvárnil vedlejší roli v historickém thrilleru "Kód Enigmy", kde ztvárnil roli britského kryptoanalytika a šachového šampióna Hugha Alexandera.  Objevil se jako Henry Talbot ve speciální vánoční epizodě seriálu "Panství Downton".

Osobní život.

Goode je ženatý s Sophie Dymokeovou od roku 2007. Mají spolu dvě dcery, Matildu Eve (narozenou v dubnu 2009) a Teddie Eleanor Rose Goode (narozenou v září 2013) a syna Ralpha Goode (narozeného v říjnu 2015).

Matthew William Goode (* 3. dubna 1978, Exeter, Devon, Anglie, Spojené království) je britský herec.

马修·古迪(英语:Matthew Goode,1978年-4月3日),英国电影及电视演员。第一套大型电影为《第一千金欧游记》,其余比较著名的有电影《爱情决胜点》、《欲望庄园》、《守护者》、《单身男人》、《求爱吉日》及电视剧《唐顿庄园》。


Vznik termínu.

Tento německý výraz byl poprvé použit ke konci 19. století v traktátech, které byly zastánci rasismu a národního romantismu. Vznikla tak regionalistická literatura se sociální kritikou a byla velice rozšířená před vzestupem nacismu.  Krajní nacionalisté již před nacisty často podporovali venkovský život, protože byl zdravější. Artamanova liga posílala městské děti na venkov pracovat v naději, že budou proměněni ve Wehrbauern (ozbrojení rolníci).  Richard Walther Darré zpopularizoval tuto frázi v době vzniku nacistického Německa. Napsal knihu, která se jmenovala "Neuadel aus Blut und Boden" (Nová šlechta založena na krvi a půdě), 1930. Navrhovala systematický eugenický program, který se zastával pěstování jako všeléku na všechny problémy sužující stát. Darré byl vlivným členem nacistické strany a významným rasovým teoretikem, který napomáhal straně v získávání podpory u běžných Němců žijících mimo města. Jakmile se dostali k moci, chtěli se nacisté vrátit z měst na venkov. Tento agrární postoj umožnil vymezení se vůči střední vrstvě a šlechtě, prezentoval rolníky jako společenskou vrstvu nadřazenou „mravní bažině“ města.

Nacistická ideologie.

Doktrína nevyžadovala jen přístup „zpátky k půdě“ a znovu přijetí rolnických hodnot; vedla k tomu, že je německá země pravděpodobně mysticky vázána k německé krvi. Rolníci byli nacističtí kulturní hrdinové, kteří dohlíželi na německý rasový stav a německou historii. Upomínkou středověkého selského povstání byla řeč Darrého, který je vychvaloval jako síly a očisty německé historie. To je také vedlo k tomu, aby lépe porozuměli přírodnímu systému. Městská kultura byla odsuzována jako slabost, „asfaltová kultura“, kterou měla zlikvidovat vůle vůdce, často byla akronymem pro židovský vliv.  Přispívala také k nacistickému ideálu ženy: statná venkovanka, která obdělávala zemi a porodila silné děti, byla fyzicky zdatná a opálená z venkovních prací. Takovým ženám se rodilo více dětí než těm, které žily ve městech.  Publikace "Neues Volk" (Mladí lidé) ukázala demografické tabulky, aby odsoudila zničení zemědělské půdy velkorysých árijských rodin, a jak Židé vymýtili tradiční německé rolnictvo. Plakáty pro školy zobrazovaly a ostře odsuzovaly přesun lidí z venkova do města. "German National Catechism" byl pamflet často používaný ve školách, který také vylíčil, jak rolníci ztratili zděděné půdy a museli se přestěhovat do měst.

Nacistická realizace.

Programu se dostalo daleko více ideologické a propagandistické podpory než skutečné realizace. Když se Gottfried Feder pokusil umístit pracovníky ve vesnicích u decentralizovaných továren, generálové a junkeři mu úspěšně oponovali. Generálové protestovali, protože to bylo v rozporu s přezbrojením a junkeři, protože by to bránilo jejich využívání majetku pro mezinárodní trh. Také by to obnášelo rozdělení pozemků junkerů mezi samostatné rolníky, což nebylo provedeno.  "Reichserbhofgesetz", Zákon o dědičných dvorech 1933, zavedl ideologii, která uváděla, že cílem bylo: „zachovat zemědělskou komunitu jako zdroj krve německého národa“ ("Das Bauerntum als Blutquelle des deutschen Volkes erhalten"). Vybrané půdy byly prohlášeny za dědičné, byly předávány z otce na nejstaršího syna. Nemohly být zastaveny nebo zcizeny a pouze tito sedláci se mohli nazývat Bauern nebo „zemědělští rolníci“, což byl pojem, který se nacisté pokoušeli renovovat z neutrálního nebo dokonce hanlivého na pozitivní výraz. Byly také považovány za nejlepší místo k výchově pěchoty, protože rolníci a vlastníci půdy byli v organickém souladu na rozdíl od chaosu v průmyslových městech. Tento zákon Židům nedovoloval farmaření: „Jen ti, kteří jsou německé krve, mohou být zemědělci.“  Tento koncept byl hlavním faktorem při požadavku jednoleté pozemkové služby pro členy Hitlerjugend a Svazu německých dívek. Toto období povinné služby bylo požadováno po dokončení základního vzdělávání, před tím než studenti mohli začít další studium nebo nastoupit do práce. Ačkoli práce na statku nebyla jedinou schválenou formou povinné služby, byla tou nejběžnější. Cílem bylo přivést mladé lidi zpátky z měst v naději, že zůstanou na venkově. V roce 1942 bylo posláno 600 000 chlapců a 1,4 milionu dívek na pomoc při sklizni.

Lebensraum.

Krev a půda byla jedním ze základů koncepce Lebensraum, „životní prostor“. Rozšiřováním se na východ a transformováním těchto zemí na obilnice by další blokáda jako první světová válka nezpůsobila masivní nedostatek potravin. Dokonce Alfred Rosenberg, který nebyl nepřítelem Slovanů jako takových, považoval jejich vystěhování ze země, kde žili Němci, za nutné kvůli jednotě krve a půdy. "Mein Kampf" předepsal neměnný cíl zahraniční politiky, kterým je nutnost získat zemi a půdu pro německý národ.  Během diskuze na otázku Lebensraum na východě si Hitler představoval ukrajinské obilnice a projevil nepřátelství k ruským městům jako semeništím Rusů a komunistů, kteří zde Němcům zakazovali žít a prohlašovali, že je zničí ve válce. Dokonce během samotné války vydal Hitler rozkaz, že má být Leningrad srovnán se zemí bez ohledu na obyvatelstvo. Požadoval, aby průmysl v těchto regionech skončil. Wehrbauer („ozbrojení rolníci“), kteří se tam usadili, se neměli ženit s městskými paničkami, ale s venkovskými ženami, které nežily ve městech. Tím mimo jiné podporovali vznik velkých rodin.  Navíc tato země „neústupných rolnických ras“ měla sloužit jako opevnění proti případnému útoku z Asie.

Jak krev a půda ovlivnila umění.

Beletrie.

Před nacistickým převratem byly populární dva žánry, a to "Heimat-Roman", neboli regionální román, a "Schollen-Roman", neboli román půdy, který je známý jako "Blut-und-Boden". Tato literatura se výrazně rozšířila. Výraz byl zkrácený na slogan „Blu-Bo“ a dal vzniknout jakémusi mysticismu jednoty. Také byla kombinována s válečnou literaturou a s postavou ozbrojeného rolníka, který byl nezasažený městem. Tyto knihy byly obvykle zasazeny do minulosti, ale plynutí ročních období jim dodávalo nadčasovost. Romány „Krev a půda“ a divadlo oslavovaly zemědělský život a lidskou plodnost. Často je mysticky propojovaly.  Jedním z antisemitských výmyslů v dětské knížce "Der Giftpilz" bylo tvrzení, že Talmud popisoval zemědělství jako nejobyčejnější povolání. Obsahoval také příběh, kdy židovský finančník nutil Němce, aby své hospodářství prodal. Vše viděl kluk ze sousedství, který se rozhodl, že nikdy nepustí Žida do svého domu. Otec ho za to chválil, protože si rolníci musí pamatovat, že Židé jim vždy budou chtít vzít jejich půdu.

Výtvarné umění.

Během nacistického období v Německu byla jednou z výhrad proti určitým uměleckým pracím ta, že „umění nesmí být izolováno od půdy a krve“. Nesplnění této formy vedlo k zaškatulkování do kategorie "zvrhlého umění", k zavrhovaným kusům. V nacistickém Německu krajinomalba i portréty odrážely ideologii krve a půdy. Některé nacistické výstavy byly přímo pojmenovány „Krev a půda“. Umělci často pojmenovávali své nepolitické obrazy jako „Německá země“ nebo „Německý dub“. V malování byly venkovské motivy velmi favorizovány. Krajinomalby byly nejvíce vystavovány na velkoněmeckých uměleckých výstavách. Podle německých romantických tradic měla být kresba podle skutečné krajiny, "Lebensraum" německého obyvatelstva, bez náboženských podtextů. Velmi populárními předlohami byli rolníci, kteří reprezentovali jednoduchý život v harmonii s přírodou. Toto umění neprezentovalo žádnou známku mechanizace zemědělské práce. Zemědělec pracoval rukama s úsilím a snahou.  Přijetí tohoto umění v rolnické rodině bylo také považováno za důležitý prvek.

Film.

Filmy žánru „krve a půdy“ zdůrazňovaly sepjatost Německa a přírodní krajiny. Ve filmu "Die goldene Stadt" utíká hrdinka do města hledat svou lásku, kde otěhotní, aby byla následně opuštěna. Nakonec se utopí a svými posledními slovy prosí otce za odpuštění, že nemilovala venkov jako on. Dokumentární film "Ewiger Wald" („Věčný les“) vyobrazil les jako dějiště historických zvratů i Němce s ním spjaté svými kořeny; vylíčil les chránící starověké Germány, Arminia a středověký řád německých rytířů, les čelící rolnickým válkám, rozsekaný válkou a průmyslem, pokořený okupací černých vojáků (v rámci francouzské armády). Vše nakonec vyústilo v novopohanské prvomájové oslavy. Ve filmu "Die Reise nach Tilsit" („Cesta do Tylže“) je polská svůdkyně typickým produktem „asfaltové kultury“, zatímco ctnostná německá manželka je obyvatelkou v tradičním kroji.

Blut und Boden () odkazuje na ideologii, která se soustřeďuje na etnickou příslušnost založenou na dvou faktorech, původ (krev) a domov (půda). Oslavuje vztah lidí k půdě, kterou obsazují a obdělávají. Klade velký důraz na ctnosti rolnického života. Tato myšlenka byla v mírném kontrastu se zdůrazňováním průmyslového pokroku árijské rasy, který ji odlišoval od ostatních ras.

血与土()是近代德国的种族意识形态之一,指民族的生存依靠血(民族的血统)和土地(农业生产的基础),同时也强调了农业的重要意义以及农村生活的美德及传统价值。这一论点起源于19世纪末的种族主义和民族主义,是纳粹德国意识形态的核心组成部分。


Život.

Na křestním listě měl uvedeno jméno Leon Bismark, ale rodiče mu vždy říkali Bix a on sám se k tomu jménu vždycky hlásil. Jeho otec Bismark Herman Beiderbecke byl potomkem německých přistěhovalců a obchodoval s uhlím. Matka Agathe Jane Hiltonová byla dcerou kapitána na výletní říční lodi. Dobře hrála na klavír a své tři děti vedla k zájmu o hudbu. Bix projevoval hudební nadání již jako dítě, na klavír hrál od tří let. Když jeho starší bratr po válce přivezl domů gramofon a desky s jazzovými nahrávkami, jeho zájem se soustředil na jazz. Podle poslechu se sám naučil hrát na kornet. Měl absolutní sluch a nikdy se pořádně nenaučil noty.  Mezi lety 1918-1921 navštěvoval v Davenportu vyšší školu (Central High School) a současně hrál s různými profesionálními orchestry, účinkoval ve školním představení, zpíval a hrál na kornet. V dubnu 1921 byl Bix zatčen za údajné obtěžování pětileté dívky ze sousedství, ale po složení kauce byl propuštěn a soudní řízení bylo zastaveno. V září 1921 ho rodiče poslali studovat na vojenskou akademii v Lake Forest v Illiniois. Během studia Bix často zajížděl do Chicaga, aby mohl poslouchat živou jazzovou hudbu. Za porušování školního režimu a pití alkoholu byl ze školy vyloučen.  Od té doby se věnoval výhradně hudbě jako člen orchestru, který hrál na výletních lodích na Michiganském jezeře. Na podzim 1923 se vrátil do Davenportu, aby pracoval pro svého otce. Koncem roku Bix založil svou vlastní sedmičlennou jazzovou skupinu pod názvem Wolverins. Hráli hot jazz v klubech v Ohiu. Bix kromě toho bral soukromé hodiny hry na klavír. Od února 1924 Wolverins nahrávali ve studiu Gennett Records v Richmondu v Indianě a snímky ukázaly Beiderbeckeho originalitu a výjimečnost při hře na kornet. Kladl důraz na melodii i při improvizaci, horní rejstříky používal jen zřídka.  Během angažmá v New Yorku na podzim 1924 Bix opustil Wolverins a přidal se k orchestru Jeana Goldketta v Detroitu, ale jejich spolupráce neměla dlouhé trvání. Počátkem roku 1925 nahrál Bix jednu ze svých z nejznámějších skladeb "Davenport blues", která se zařadila mezi jazzovou klasiku. Deska byla vydána pod názvem Bix Beiderbecke and His Rhytm Jungglers (Tommy Dorsey-trombón, Don Murray-klarinet, Paul Mertz-klavír a Tommy Gargano-bicí). Beidebecker si chtěl doplnit hudební vzdělání a v únoru 1925 se zapsal na univerzitu v Iowě. Protože nechtěl studovat další povinné předměty vynechával přednášky a po opileckém incidentu v místním baru byl ze školy vyloučen. V létě hrál s přáteli v orchestru na jezeře Michigan, kde se setkal se saxofonistou Frankie (Tram)Trumbauerem. Spřátelili se a vystupovali spolu téměř do konce Beidebeckeho života, i když ho známí varovali, že to s ním nebude lehké pro jeho pití. Trumbauer často působil jako Beiderbeckeho opatrovník ve stavech těžké opilosti.  Na jaře 1926 se oba znovu připojili k orchestru Jeana Goldketta, který na podzim začal vystupovat v tančírně Roseland v New Yorku jako Famous Fourteen. Jako hudební aranžér zde působil Bill Challis, který ve svých úpravách dával vyniknout improvizačnímu talentu Bixe Beiderbecka. Skupina také nahrávala desky pro firmu Viktor Talking Machine Company, ale z komerčních důvodů byly skladby směřovány do oblasti populární hudby. Beiderbecke s Trumbauerem kromě toho nahrávali vlastní skladby u společnosti Okeh, kde v r. 1927 vzniklo několik Bixových nejlepších záznamů: "Clarinet Marmalade, Singin ́the Blues, Riverboat Shuffle, I'm Coming, Virginia, Way Down Yonder in New Orleans". Pod jménem Tram, Bix a Eddie (Three Piece Band) nahráli instrumentální skladu "For No Reason at All in C" pro klavír, kornet ( Bix Beiderbecke), saxofon ( Frankie Trumbauer) a akustickou kytaru ( Eddie Lang), kterou napsali Bix a Frankie. V září 1927 nahrál Bix vlastní sólovou skladbu pro klavír "In A Mist". Byl to asi nejplodnější rok jeho krátké kariéry.  Z finančních důvodů musel Goldkette v září 1927 rozpustit svou kapelu. Beidebecker a Trumbauer se staly členy orchestru Paula Whitemana, jednoho z nejpopulárnějších a nejlepších tanečních orchestrů. Beiderbeckeho sóla, která zdůrazňují jeho improvizační schopnosti, jsou na řadě nahrávek speciálně aranžovaných populárních písní, jako např. "Back in Your Own Backyard, You Took Advantage of Me, Sugar, When, Together, Ramona" nebo "Ol ́ Man River."  Náročná turné a pracovní vypětí se negativně projevily na stavu Beiderbeckeho organizmu oslabeného dlouhodobým alkoholismem. V listopadu 1928 ho na turné v Clevelandu postihl záchvat deliria tremens, při kterém zničil zařízení hotelového pokoje. V únoru 1929 se nakrátko vrátil domů do Davenportu na doléčení. V létě byl s Whitemanových orchestrem v Hollywoodu, kde se připravovalo natáčení zvukového filmu Král jazzu ( King of Jazz). Další protialkoholní léčbu absolvoval na podzim v Keelyho institutu v Illinois. Po návratu do New Yorku pracoval jen zřídka. Jeho poslední nahrávkou byla nová píseň Joaga Carmichaela "Georgia on My Mind".  Zemřel ve svém bytě Queensu v New Yorku v srpnu 1931. Za oficiální příčinu smrti byl označen zápal plic. Pohřben byl na hřbitově Oakdale v Davenportu.

Hudební tvorba.

Bix Beiderbecke složil sám nebo společně s dalšími hudebníky 6 instrumentálních skladeb:  Jeho nahrávky byly třikrát uvedeny do americké síně slávy Grammy

Leon Bismark Beiderbecke známý jako Bix Beiderbecke (10. března 1903 Davenport, Iowa, USA − 6. srpna 1931 Sunnyside, Queens, New York, USA) byl americký jazzový kornetista, klavírista a hudební skladatel. Jeden z prvních bělošských jazzových sólistů, který svým improvizačním uměním, průrazným a jasným tónem kornetu s lyrickým zabarvením pronikl, přes svůj krátký život, mezi největší legendy v historii jazzu. Jeho projev čerpal nejen z černošského jazzového dixielandu, ale také z klasické hudby francouzských impresionistických skladatelů Debussyho a Ravela. Jeho styl ovlivnil vznik poválečného cool jazzu.

毕克斯·拜德贝克(英语:Bix Beiderbecke,1903年-3月10日-1931年-8月6日),又译毕德贝克、贝德贝克,全名里昂·俾斯麦·拜德贝克(Leon Bismark Beiderbecke),美国爵士短号手、爵士钢琴家和作曲家。


Politická historie.

Počátky.

Říši Ťin založil roku 1115 v severním Mandžusku přední džürčenský kmenový vůdce Aguda z klanu Wanjen (). Džürčenové uhájili svoji samostatnost v boji proti kitanské říši Liao, která ovládala Mandžusko a části severní Číny. Roku 1121 zesílivší Džürčeni uzavřeli protikitanské spojenectví s čínskou říší Sung. Zatímco útok sungských vojsk z jihu na říši Liao nebyl úspěšný, ťinské armády rozbily liaoské oddíly a do roku 1125 zničily říši Liao. Většina Kitanů byla podrobena, část jich s některými mongolskými rody ustoupila do střední Asie, kde založila říši Karakitanů. Roku 1125, po smrti Agudy, Džürčeni vypověděli spojenectví s říší Sung a zaútočili na ni. V lednu 1127 ťinská armáda dobyla a vyplenila sungské hlavní město Pien-ťing (dnes Kchaj-feng), přičemž zajala sungského excísaře Chuej-cunga a císaře Čchin-cunga. Po pádu metropole Sungové přenesli hlavní město do Lin-anu (dnes Chang-čou) a válka pokračovala do roku 1141, kdy byla uzavřena mírová dohoda. V dohodě se říše Sung vzdala území severně od řeky Chuaj, zavázala se k placení každoročním odvodům stříbra a hedvábí a popravě generála Jüe Feje.

Rozmach říše.

Po dobytí severní Číny se říše Ťin postupně počínšťovala. Kolem tří miliónů lidí, z poloviny Džürčenů, během následujících dvou desetiletí přesídlilo na jih do severní Číny. Tato menšina vládla třiceti miliónům obyvatel říše. Džürčeni dostali půdu a byli organizování po stovkách a tisících domácností (sto domácností se nazývalo "mou-kche", deset "mou-kche" pak "meng-an"). Mnoho z nich se spříznilo s Číňany, přestože pro džürčenskou elitu platil do roku 1191 zákaz smíšených sňatků. Po smrti císaře Tchaj-cunga roku 1135 následovali na trůnu tři Agudovi vnuci pocházející od třech jeho synů. Mladý císař Si-cung (vládl 1135–1149) studoval čínské klasiky a psal poezii. I když převzal čínskou kulturu, říši nadále vládla džürčenská elita.  Později se Si-cung obrátil k alkoholu a popravil řadu úředníků za kritiku jeho panování, nešetřil ani příslušníky svého klanu Wanjen. Roku 1149 byl zavražděn spiknutím příbuzných a dvořanů, kteří dosadili na trůn jeho bratrance Wan-jen Lianga. Krutou zahraniční i vnitřní politiku Wan-jen Lianga ocenili jeho nástupci posmrtným zbavením císařské hodnosti. Historici ho proto připomínají posmrtným jménem „král Chaj-ling“.  Jako uzurpátor se Chaj-ling snažil legitimizovat svou vládu. Roku 1153 přesunul první hlavní město říše z Chuej-ningu v severním Mandžusku (jižně od Charbinu) do bývalé liaoské metropole Jen-ťingu (dnešní Peking). O čtyři roky později (1157), aby zdůraznil trvalost přesunu, srovnal se zemí paláce v Chuej-ningu. Chaj-ling také obnovil bývalou sungskou metropoli Pien-ling (dnešní Kchaj-feng) a udělal jej jižním hlavním městem říše. Rovněž se vypořádal z opozicí, když popravil 155 džürčenských knížat.  Ve snaze o uskutečnění svého snu o vládě nad celou Čínou zaútočil Chaj-lin roku 1161 na říši Jižní Sung. Nicméně v Mandžusku vzplála současně dvě povstání: jedno džürčenské, vedené jeho bratrancem, brzy korunovaným na císaře Š’-cunga a druhé kitanské. Chaj-linga armáda byla zatím poražena Sungy v říční bitvě u Cchaj-š’ a námořní bitvě u Tchang-tao. V prosinci 1161 byl Chaj-ling zavražděn vlastními generály. Jeho syn a dědic byl zabit v hlavním městě. Nový císař Š'-cung byl korunován už v říjnu 1161, ale všeobecně byl uznán až po vraždě Chaj-lingova dědice. Boje s Kitany se protáhly do roku 1164, po porážce byli povstalcům zabaveni koně, takže jim nezbylo než se věnovat zemědělství. Další Kitani (a Tatabové) však tvořili část jezdectva ťinské armády. Boje na severu oslabily říši Ťin, císař Š'-cung proto roku 1164 podepsal mírovou dohodu s říší Sung. Dohoda éry Lung-sing byla počátkem více než čtyřicet let trvajícího míru mezi oběma státy.  Začátkem 80. let 12. století Š’-cung reorganizoval dvěstě jednotek "meng-an", aby odstranil nespravedlnosti v rozdělení daní doléhající na Džürčeny. Podporoval růst zemědělství, říše prosperovala a vláda nehromadila značné zásoby obilí. Císař znal čínská klasická díla, byl však znám i podporou džürčenské kultury a jazyka. Za jeho vlády byla čínská díla překládána do řeči Džürčenů, založena Státní džürčenská akademie a zavedeny úřednické zkoušky v džürčenštině. Š’-cungova vláda byla potomky vzpomínána jako období míru a prosperity a císař srovnáván s legendárními vládci Jaoem a Šunem.  Š’-cungův vnuk, císař Čang-cung (vládl 1189–1208) ctil džürčenské hodnoty, ale obdivoval i čínskou kulturu a jeho manželkou se stala Číňanka. Roku 1201 vyhlásil "Zákoník [éry] Tchaj-che" založený na tchangském zákoníku. Roku 1207 zaútočili na říši Ťin Sungoové, ale připravená ťinská armáda je rychle porazila. Sungský správce S’-čchuanu přešel na ťinskou stranu, sungské oddíly však brzy znovu připojily k říši. V mírové smlouvě, uzavřené roku 1208, říše Sung souhlasila s odváděním ročního poplatku a stětím Chan Tchuo-čoua, vůdce válečné strany na sungském dvoře.

Pád říše.

Od počátku 13. století byla říše Ťin pod tlakem Mongolské říše. Čingischán nejdříve (1205) vedl Mongoly proti Tangutům a o čtyři roky později je porazil. Roku 1211 kolem 50 tisíc mongolských jezdců zaútočilo na ťinskou říši, přičemž získali na svou stranu i Kitany a džürčenské nespokojence. Ťinská armáda měla půl miliónu mužů se 150 tisíci jezdci, ale ustoupila ze Západního hlavního města (dnešního Ta-tchungu). Další rok Mongolové vytáhli na sever a vyrabovali ťinské Východní hlavní město. Roku 1213 oblehli Střední hlavní město (Čung-tu, dnešní Peking). Následující rok souhlasili Ťinové s mírem. Vzápětí císař Süan-cung opustil Čung-tu a přesídlil do Jižního hlavního města (dnešní Kchaj-feng).  Roku 1216 bojechtivá frakce dvora přesvědčila císaře k útoku na říši Sung, ale roku 1219 byla ťinská armáda poražena na Jang-c’-ťiang, na stejném místě, kde utrpěl porážku Chaj-ling roku 1161. Ťinové nyní vedli válku na dvou frontách, kterou si nemohli dovolit. Navíc císař Aj-cung vyhrál boj o nástupnictví nad svým bratrem, rychle ukončil boje a vrátil se do hlavního města. Uzavřel mír s Tanguty, spojenci Mongolů.  Roku 1227 zemřel Čingischán na tažení proti Tangutům. Jeho syn Ögödej roku 1232 zaútočil na říši Ťin s pomocí Jižních Sungů. Džürčenové se bránili, ale když mongolská armáda zaútočila na Kchaj-feng, Aj-cung uprchl na jih. Mongolsko-sungští spojenci roku 1233 vydrancovali ťinskou metropoli. Následující rok Aj-cung spáchal sebevraždu, aby se vyhnul zajetí a říše Ťin zanikla. O její území se podělily mongolská a sungská říše. Nicméně mongolsko-sungské územní spory o bývalé ťinské země vedly k nové válce.

Ťinské vojenství.

Soudobí čínští autoři připisovali džürčenský úspěch ve válkách s říšemi Liao a Sung především džürčenskému jezdectvu. Už během Agudova povstání proti Liao se jeho vojsko skládalo především z jízdy. Taktika džürčenských jezdců byla odvozena od jejich loveckých návyků. Džürčenská jízda byla těžká, opancéřovaná, někdy byly koně v oddílu k sobě připoutáni řetězy (拐子马, "kuaj-c' ma").  Po porážce a obsazení říše Liao a dobytí severní Číny na říši Sung ťinská vláda začlenila do armády mnoho vojáků z dobytých území, Kitanů a Číňanů. Džürčeni převzali sungské zbraně, včetně obléhacích strojů a střelných zbraní. Při obléhání Kchaj-fengu roku 1233 se ťinská armáda bránila Mongolům s použitím kanónů, granátů a raket; obléhání je považováno za první případ efektivního použití střelných zbraní, třebaže to nezabránilo ťinské porážce.  Na druhé straně Ťinové nijak nevynikali v říčním a námořním boji. Jak v letech 1129–30, tak i roku 1161 byly ťinské oddíly poraženy sungským loďstvem, přestože v druhém případě Ťinové vybudovali velké loďstvo postavené čínskými staviteli a vedené bývalými sungskými kapitány.

Památka.

Jméno říše Ťin zůstalo nadlouho v paměti Džürčenů. Po čtyřech staletích, roku 1616, vybral sjednotitel džürčenských kmenů Nurhači pro svůj stát opět jméno Ťin. Pro odlišení od původní říše Ťin jeho stát nazvali čínští historici Pozdní Ťin. Nurhačiho syn a nástupce Chuang Tchaj-ťi roku 1635 přejmenoval Džürčeny na Mandžuy a o rok později svůj stát na říši Čching.

Říše Ťin (; 1115–1234) byl džürčenský, později džürčensko-čínský stát v dnešním Mandžusku a severní Číně existující ve 12. a 13. století.

金朝,国号大金(女真文: ;;1115年-1234年),是中国历史上由女真人建立的一个朝代。女真人原为辽朝的藩属,女真人首领金太祖完颜阿骨打在统一女真诸部后,1115年于会宁府(今黑龙江省哈尔滨市阿城区)定鼎立国。大金立国后,与北宋定「海上之盟」向辽朝宣战,于1125年灭辽,然北宋两次战辽皆败,金随即撕毁与北宋之约,两次南下中原,于1127年灭北宋。迁都中都时,领有华北地区以及秦岭、淮河以北的华北地区,使南宋、西夏与漠北塔塔儿、克烈等政权和部落臣服而称霸东亚。金朝占据华北中原地区,以中国正统王朝自居,并逐渐以此为政权中心。因其灭北宋,金朝从意识形态上认为宋朝正朔已亡,不承认南宋为正统,并根据五德终始,五行相生的原则选取生自宋朝「火」德的「土」德为王朝德运。


Vzhled.

Makroskopický.

Klobouk o rozměrech 60 - 160 (220) milimetrů je v mládí bílý až šedavě bílý, plstnatý. Starší plodnice (zvlášť v důsledku deštivého počasí) či exempláře rostoucí na slunci mohou plstnatou vrstvu ztrácet a vykazovat béžový, krémový až nahnědle skvrnitý vzhled.  Rourky jsou v mládí světle žluté, později citronově žluté. U starších plodnic získávají žlutoolivový nebo žlutookrový odstín. Na řezu či otlaku modrají.  Třeň bývá na povrchu citronově žlutý (stářím bledne), v horní části často vykazuje červené nebo hnědočervené tečkování. Vyskytnout se může i načervenalý prstencový pásek. Žlutá (při dotyku tmavnoucí) síťka v horní části třeně může chybět.  Po rozkrojení nebo poškození dužnina modrá (modrozelený inkoustový odstín). V místech okusu nebo staršího poškození může být patrné růžové zabarvení. Chuť dužniny je po chvíli hořká, zprvu však může působit nasládle. Vůně je za čerstva nevýrazná, ve stáří nebo při zasychání však plodnice páchnou. Charakter zápachu bývá popisován různě, objevuje se přirovnání ke karbolu (fenolu) nebo častěji k močovině1), případně bývá pach charakterizován jako nakyslý, nepříjemný a podobně.  1) Močovina sama o sobě není cítit, typický zápach vzniká jejím bakteriálním rozkladem, při kterém se uvolňuje čpavek a další látky.  Hřib medotrpký často tvoří srostlice více plodnic.

Mikroskopický.

Výtrusy dosahují rozměrů (10) 11 - 14 (16) × (4) 4,5 - 6 (6,5) μm. Jsou elipsovité, na povrchu hladké. Pokožku klobouku kryjí trichodermální hyfy, které ve stáří obvykle kolabují.

Výskyt.

Hřib medotrpký není příliš hojný, rozšířený je roztroušeně spíše v nižších polohách a pahorkatinách. Vyskytuje se ve světlých listnatých lesích, v parcích a na hrázích rybníků. Pilát jej uváděl mezi druhy xerotermních dubohabrových hájů na vápencích. Obvykle je vázaný na duby, méně často na buky či lípy. Podhoubí může na stejném místě vydržet řadu let. Plodnice se objevují od července do září.

Rozšíření.

Roste v Evropě a Severní Americe (Kanada, USA). Z Evropských států jsou to: Česká republika, Dánsko, Chorvatsko, Itálie, Maďarsko, Německo, Norsko, Polsko, Rakousko, Slovensko, Slovinsko, Spojené království, Španělsko a Švédsko.  V rámci chráněných území České republiky byl hřib medotrpký popsán mimo jiné na následujících lokalitách:

Záměna.

Záměnu lze snadno vyloučit podle chuti dužiny, která je hořká (hořkost se nemusí projevit okamžitě při ochutnání, ale až po několika sekundách). Dalším znakem, který ale může chybět, je červené tečkování především v horní polovině třeně. Typickým projevem je zápach močoviny, který se objevuje během zasychání plodnice.  Vzhledově podobné mohou být: Vzhledově nejpodobnější hřib Fechtnerův je mnohem vzácnější a obvykle se vyskytuje na vápencovém podkladě (hřib medotrpký je k podloží tolerantnější). Na rozdíl od hřibu medotrpkého většinou neroste na hrázích rybníků. Liší se stříbřitě našedlým kloboukem.

Ochrana.

Hřib medotrpký patří mezi teplomilné a suchomilné barevné hřiby. Není zákonem chráněn a není uveden ani na červeném seznamu hub, ale vzhledem k omezenému výskytu by tato houba měla být chráněna.

Formy.

Hřib bělostný.

Za samostatný druh byl dříve považován hřib bělostný ("Boletus albidus"), který je v současnosti považován za formou hřibu medotrpkého s čistě bílým kloboukem. Objevuje na zastíněných stanovištích (obvykle při vlhkém počasí).

Hřib podezřelý.

Forma se žlutavě-hnědým či okrově hnědým kloboukem byla označována jako hřib podezřelý ("Boletus suspectus"). Většinou se objevuje na slunných stanovištích.

Hřib medotrpký ("Caloboletus radicans" ) je nepříliš hojná nejedlá houba z čeledi hřibovitých. Patří do skupiny barevných a modrajících hřibů dříve řazené do sekce "Calopodes" rodu "Boletus". Vyskytuje se pouze v teplých listnatých lesích nebo na hrázích rybníků v nížinách a pahorkatinách. Pro výrazně hořkou chuť je nepoživatelný, někdy je uváděn i jako slabě jedovatý. Výrazným poznávacím znakem je žluté zabarvení třeně a bílý až světle hnědý povrch klobouku.

根柄牛肝菌(学名:英语:Boletus radicans),俗称生根牛肝菌(英语:rooting bolete)或发白牛肝菌(英语:whitish bolete),是一种体形巨大且罕见的外生菌根真菌,通常会于夏季和秋季在落叶植物下生长。这种真菌有着一个苍白色或浅黄色的菌盖、黄色的气孔和一个粗壮的菌柄。当碰伤或切割时菌肉会变成蓝色。这种真菌是苦的,因此不供食用。