波斯尼亚和黑塞哥维那地理

Státní hranice.

Bosna a Hercegovina hraničí s třemi bývalými republiky Jugoslávie; s Chorvatskem (na severu a na jihozápadě, celkem 932 km dlouhá hranice), se Srbskem (na východě, celkem 225 km dlouhá hranice, probíhající převážně středem řeky Driny) a s Černou Horou na jihovýchodě (s hranicí o délce 302 km). Státní hranice Bosny a Hercegoviny mají svůj historický původ a byly vymezeny ještě před rokem 1918, v 19. století.

Historické regiony.

Země se skládá se ze dvou geografických a historických oblastí: větší Bosny (okolo 42 000 km2) a menší Hercegoviny na jihu. Bosna je velice hornatá země, totéž platí i o Hercegovině (okolo 9 000 km2). Na severu se horské oblasti postupně mění v nížinaté Posáví, resp. v Panonskou nížinu. Okolo 50 % území Bosny a Hercegoviny pokrývají lesy.  Kromě dvou hlavních celků, které daly název samotné zemi, lze Bosnu a Hercegovinu rozdělit i na několik menších historických regionů. Nejsevernější část země u hranice s Chorvatskem a při řece Sávě tvoří tzv. Bosenská krajina, bývalé pohraničí Osmanské říše s Rakousko-Uherskem. Také bývalo někdy označováno i pojmem "Turecké Chorvatsko" (srbochorvatsky "Turska Hrvatska"). Severozápadní výběžek této části býval označován také jako Cazinská krajina. Na druhé straně se v okolí města Bijeljina u hranice se Srbskem nachází region známý pod názvem Semberija. Údolí řeky Driny je označováno jako tzv. region Podriní.

Povrch.

Hory.

Různá pohoří, horské hřebeny a horské masivy zaujímají až 80 % území státu. Pohoří Bosny jsou bohatá na různé druhy rud a dalších ekonomicky využitelných materiálů. Mezi ně patří např. bauxit, měď, olovo, zinek, chrom, kobalt, mangan, lignit, černé uhlí, železná ruda, sůl kamenná. Těží se zde např. ale také sádrovec a různé druhy kamene, např. mramor. V oblasti města Tuzla se historicky těžila kamenná sůl; sám název města znamená v tureckém jazyce právě ji. V době existence SFRJ představovala Bosna a Hercegovina surovinou základnu celé federace.  Ve směru severozápad-jihovýchod se přes území Bosny a Hercegoviny táhnou tzv. Dinárské hory. Území státu zasahuje jejich střední a jihovýchodní část. Nejvyšších výšek dosahují jednotlivá pohoří Dinárských hor v západní, centrální a východní části země. Rovinatá krajina Posáví na severu Bosny a Hercegoviny zahrnuje je několik menších hor, jako např. Kozaru, Motajici nebo Majevici. Směrem na jih se postupně zvedá a ve vzdálenosti 80-160 km od hranice s Chorvatskem přechází jižně od linie Zvornik–Zavidovići–Sanski Most–Bihać do horských poloh. Krajina poté klesá jižně od prostoru, který vymezují města Grude–Mostar–Bileća. Nejvyšší vrcholky hor se nacházejí ve východní části rozhraní regionů Bosny a Hercegoviny, kde se také nachází i hlavní rozvodí mezi řekami, které tečou do Jaderského moře (na jih) a do moře černého (řeky Sávy a Dunaje).  Jednotlivá pohoří/horské masivy mají vrcholky s nadmořskou výškou přesahující 2000 m. Mezi nejvyšší patří: Maglić (Bosanski Maglić), 2386 m n. m., který je zároveň i nejvyšší horou země. Dále potom Volujak, 2336 m n. m., Čvrsnica (2222 m n. m.), Vranica, (2110 m n. m.), Prenj (2103 m n. m.), Treskavica (2086 m n. m.), Bjelašnica (2066 m n. m.), Lelija (2066 m n. m.), Zelengora (2014 m n. m.) a Cincar (2005 m n. m). V Bosně a Hercegovině se nachází také několik náhorních plošin, např. glasinačská, klekovačská a dubrovnická. Hory jsou tvořené z řady různých hornin, dominující je ale vápenec. Bosna a Hercegovina a její pohoří jsou bohaté na krasové útvary, které jsou nápadné především v jižní části země.  Některé hory jsou slouží i pro turistické účely. Jižně od Sarajeva se v pohoří Bjelašnica a Jahorina nachází areály pro zimní sporty, které byly využívány také i během olympijských her v roce 1984.

Údolí.

Většina obyvatelstva Bosny a Hercegoviny žije v obcích, které se nacházejí v údolích větších řek (např. Bosny a Vrbasu) a v severní části země, kde se nachází rovina okolo řeky Sávy (tzv. Bosenská krajina) a které přechází postupně do Panonské nížiny.  Údolí řeky Bosny je z hlediska ekonomiky státu nejvýznamnější tepnou. Žije zde okolo 1,3 milionu lidí, vedou tudy hlavní dopravní tahy, které spojují metropoli země (Sarajevo) se zbytkem Evropy. Nachází se zde řada průmyslových měst (Zenica, Visoko, Doboj a dalších) a vede tudy hlavní páteřní železniční trať.  Mezi další ekonomicky i dopravně významná údolí patří např. i údolí řeky Driny, či řeky Vrbasu (na severu země) a údolí řeky Neretvy, které tvoří osu regionu Hercegoviny.

Nížiny.

Mezi hlavní nížiny na území Bosny a Hercegoviny patří regon Posáví, který je hustě osídlen a kde je provozováno intenzivní zemědělství. Druhou významnou nížinou je poté oblast delty řeky Neretvy.  Mezi rovné a rozsáhlé plochy lze započítat i krasová pole (např. Livanjsko polje, Glamočko polje nebo Duvanjsko polje), která jsou rovněž využívána k zemědělství. Nacházejí se v nadmořské výšce okolo 150 m n. m. Obdělávaná půda nicméně tvoří pouze 19 % území rozlohy Bosny a Hercegoviny.

Ochrana přírody.

V Bosně a Hercegovině se nachází celkem čtyři národní parky:  Kromě toho má Bosna ještě i další tři přírodní parky:  Na území Bosny a Hercegoviny se dále nachází dva pralesy (Janj a Lom), které jsou chráněny jako tzv. přísná přirodní rezervace, šestnáct přírodních památek a dva lesní parky.

Pobřeží.

Bosna a Hercegovina je známá kvůli velmi velmi krátkému pobřeží. Přestože se části regionu Hercegoviny nacházejí velmi blízko pobřeží Jaderského moře, má země k dispozici pouze 21 km mořského pobřeží. Přetíná tím území sousedního Chorvatska na dvě části. Úzký koridor bosenského území k pobřeží je výsledkem historických změn hranic mezi Dubrovnickou republikou, Osmanskou říší a Benátskou republikou.  Země má jediné město, které se nachází na pobřeží, a to Neum. Nenachází se zde ale větší přístav (pro potřeby ekonomiky země je využíván chorvatský přístav Metković. Kromě toho je součástí bosenského pobřeží i poloostrov Klek, jehož nejsevernější část je předmětem územního sporu mezi Bosnou a Hercegovinou a Chorvatskem. Bosenské území zasahuje také do Malostonského zálivu.  Voda v moři v Neumu je ovlivněna přísunem sladké vody z řeky Neretvy, která nedaleko od Neumu ústí do moře. Průměrná teplota mořské vody v neumském zálivu se pohybuje okolo 9,6 °C a v červenci okolo 19,9 °C. Salinita mořské vody se pohybuje v rozmezí 29 až 35 promile. Pobřeží je vhodné k turistice.

Vodstvo.

Řeky.

Řeky odtékají z území Bosny a Hercegoviny do Jaderského moře (na jih), nebo do Černého moře (na sever). Většina území státu patří úmoří Černého moře (35 700 km vs. 12 410 km). Do moře Jaderského odtékají řeky většinou ze sušších oblastí Hercegoviny a krasových oblastí. V jižní části země se proto nachází rozsáhlé sítě ponorných řek. Mezi významnější řeky v Bosně a Hercegovině patří Drina (346 km), Sáva (945 km), Neretva (218 km), Trebišnjica (96 km), Una (271 km), Sana (140 km), Vrbas (240 km), Usora (77 km), Vrbanja (70 km), Prača (57 km), Spreča (112 km), Ukrina (53 km), Krivaja (65 km) a Janja (53 km).  Většina povodí jednotlivých řek se nachází na území Bosny a Hercegoviny celých. Výjimkou jsou řeky Una, která se nachází na samém západu Bosny (a část jejich zdrojnic přichází z území sousedního Chorvatska) a Driny, která tvoří přirozenou východní hranici republiky se Srbskem. Největšími povodími jsou povodí řeky Bosny (10 480 km), Vrbasu (5 570 km) a Neretvy (9 800 km). Řeka Sáva tvoří přirozenou severní hranici Bosny a Hercegoviny v délce 317,4 km.  Řeky, které tečou na sever do Sávy a Dunaje mají celou řadu přítoků, které postupně nabírají při svém toku ve většinou hornaté části Bosny. Mezi největší přítoky Sávy z bosenské strany patří Drina, Bosna, Vrbas, Ukrina a Una.  Značný počet řek byl v 20. století změněn nemalým počtem přehrad. V současné době země vyrábí 35 % své elektrické energie pomocí vodních zdrojů.

Vodopády.

Vzhledem k hornatým poměrům se lze na území Bosny a Hercegoviny setkat také s nemalým počtem vodopádů. Mezi ně patří např. Štrbački buk s výškou 23,5 m, Martin Brod, vodopád řeky Plivy ve městě Jajce, vodopády Kravice a Koćuša na řece Trebižat. Na malých řekých se nacházejí i mnohem vyšší vodopády, jako např. Skakavac (98 m vysoký) u Sarajeva. 400 m dlouhá kaskáda vodopádů v pralese Perućica na řece Rakitnica patří mezi nejhůře přístupné v Evropě.

Léčivé prameny.

Na území Bosny a Hercegoviny se nacházejí různé minerální a léčivé prameny. Zřídla v blízkosti metropole Sarajeva byla známa a využívána již v dobách existence Římské říše.

Jezera.

Na území Bosny a Hercegoviny se nachází značný počet přirozených a umělých jezer.  Uměle vytvořená jezera se nacházejí v krasových polích a horských údolích, kde byly jednotlivé řeky přehrazeny pro potřebu výroby energie a zavlažování. Přirozená jezera jsou buď vysokohorská, nebo nížinná. Celková plocha všech přirozených jezer na území republiky činí 65 km Vznikla na základě celé řady různých přírodně-geografických procesů.  Níže položená přírodní jezera se nacházejí především v krasových oblastech regionu Hercegoviny. Mezi níže položená jezera spadají např. Plivská jezera východně od města Jajce, kterými protéká řeka Pliva. Největší z nich má délku 3,3 km a je kilometr široké. Jeho maximální hloubka činí 36 metrů. Mezi další zajímavá jezera, která se nacházejí v níže položených částech země, potom patří Buško a Hutovo blato. Tato jezera vznikla na místě původních močálů poté, co byla zvýšena hladina okolních řek. Hutovo blato dnes představuje unikátní ptačí rezervaci.  Vysokohorských jezer je na území Bosny a Hercegoviny okolo třiceti, v pohoří Zelengora se nachází celkem osm z nich (Koloničské, Štirinské, Orlovačské, Kladopoljské). V nejzápadnější části Dinárských hor, které procházejí bosenským územím, se nachází Šatorské jezero v pohoří Šator. Mezi další známější horská jezera potom patří Prokošské jezero v pohoří Vranica, Velké a Černé jezero v pohoří Treskavica, Blidinje mezi Vran planinou a Čvrsnicí, a nakonec i Uložské jezero v podhůří Crvnje.  Umělé přehradní nádrže se nacházejí na celé řadě řek. Patří mezi ně např. Bilećské jezero na třece Trebišnjica v jižní části země, Bočacké jezero u Banja Luky, Jablanické jezero na středním toku řeky Neretvy, Modračské jezero u Tuzly, Ramské jezero na západě země a Zvornické jezero na řece Drině u Zvorniku.

Podnebí.

Země se člení dle klimatických charakteristik na tři části: Panonská nížina, Horské a polohorské oblasti a Jaderské moře (jižní část země, Hercegovina).  Panonská nížina leží na severu země a převládá v ní kontinentální klima. Zimy jsou mírné s průměrnou teplotou v nejchladnějším měsíci lednu od -0,2 do -0,9 °C. Naopak léta bývají dlouhá a teplá s průměrnou teplotou v nejteplejším měsíci červenci od 21 do 23 °C. Roční úhrn srážek se pohybuje od 1 050 mm na západě území do 750 mm na východě území.  Horské a polohorské oblasti (známé v bosenštině jako "planine") zabírají většinu plochy Bosny a Hercegoviny. Jsou charakteristické krátkým teplým létem a dlouhou chladnou zimou. Průměrná celoroční teplota zde činí 5 až 7 °C. Nejchladnější teplota v lednu a pohybuje se od 2,5 do -3 °C. Minimální teploty mohou klesnout až na -35 °C. Roční úhrn srážek se pohybuje kolem 1 200 mm.  Klimatická oblast Jaderského moře zabírá jen velmi malou plochu na území kolem města Neum na jihu země. Je charakteristická dlouhými teplými léty a mírnou zimou. Průměrná celoroční teplota vzduchu se pohybuje od 14 do 14,7 °C. V oblasti jsou poměrně velké roční srážkové úhrny, které dosahují od 1 500 do 2 000 mm. Srážky jsou nejčastější v období zimy a jara, zatímco léta bývají poměrně suchá. Horské hřebeny omezují přísun srážek oběma směry (od Jaderského moře do vnitrozemí a obráceně) a zabraňují také proudění teplého vzduchu od moře. Díky tomu jsou tak možné značné teplotní rozdíly v jednotlivých částech země.

Fauna a flóra.

Rozsáhlé lesy, které pokrývají především vyšší polohy státu, jsou dubové a bukové (v nadmořské výšce do 600 m n. m.) Výše se nacházejí smíšené lesy, kde listnaté stromy doplňují borovice a smrky. V nejvyšších polohách se nacházejí horské louky, které jsou mnohdy přerušováné kamennými moři a skalami. Některé druhy stromů, např. kaštany nebo topoly, se vyskytují ve všech vegetačních pásmech.  V Hercegovině se vyskytují jiné rostliny; horské svahy tam pokrývají ve velkém množství makchie. Vegetace je středomořská a v některých oblastech má polopouštní charakter. V Bosně a Hercegovině se vyskytuje celkem 3,5 tisíc druhů rostlin, z nichž je 678 ohrožených druhů a cca 500 druhů rostlin se jinde než v Bosně a Hercegovině nevyskytuje.  V lesích Bosny a Hercegoviny žije řada druhů zvířat, např. srna, jelen, prase divoké, lišky, veverky apod. Ve vyšších a odlehlejších polohách žijí vlci a medvědi. V nejvyšších polohách lze spatřit kamzíky.  V krasových oblastech žijí také ještěrky a štíři, někteří z nich jsou jedovatí.

Bosna a Hercegovina leží na jihovýchodě Evropy, v západní části Balkánského poloostrova, jižně od řeky Sávy a západně od řeky Driny a při pobřeží Jaderského moře.

波斯尼亚和黑塞哥维那位于东南欧巴尔干半岛,北面与西面临克罗地亚,两国陆上边界长932公里,东临塞尔维亚,两国边界312公里。东南临黑山共和国,边界215公里。在涅姆附近有唯一的出海口,滨临亚得里亚海。


Historie.

Rozhodnutí o výstavbě budovy senátu je spojeno s administrativními reformami Kateřiny II. v 60. letech 18. století. Senát byl tehdy rozdělen na odbory a dva z nich (pro práva šlechty a soudní) byly přeneseny z Petrohradu do Moskvy. Roku 1776 proběhl odkup kremelských paláců od knížecích rodů Trubeckých a Barjatinských, aby na jejich místě mohla vzniknout nová budova. Trojúhelníkový pozemek vzniknul mezi kremelskou hradbou, Arzenálem a Čudovským klášterem. Z dvou předložených projektů (Karl Blank a Matvěj Kazakov) byl vybrán ten Kazakovův, Blank byl jmenován konzultantem při výstavbě. Stavba byla dokončena roku 1787, interiéry o tři roky později  Na kupoli byla původně umístěna pozlacená socha svatého Jiří na koni (moskevský městský znak). Roku 1812 však byla tato socha na Napoleonův příkaz sňata a odvezena do Francie.  Roku 1856 došlo k velké opravě, po které sem byly umístěny soudní úřady. Tehdy byl také odvezený svatý Jiří na kupoli nahrazen velkou carskou korunou s nápisem "Zákon" (symbol carské zákonnosti) a budově se začalo říkat Budova soudních nařízení. Až do roku 1865 zde zároveň sídlilo Moskevské palácové architektonické učiliště.  V porevolučním období byla carská koruna sňata a nahrazena žerdí s vlajkou SSSR. Protože bylo hlavní město přeneseno z Petrohradu do Moskvy, Senátní palác byl určen jako sídlo Rady lidových komisařů RSFSR, později Vlády SSSR. Mezi lety 1918-1922 zde žil i pracoval V. I. Lenin. Až do roku 1994 byla uvnitř uchovávána jeho pracovna v původním stavu, poté byla přesunuta do Leninova muzea v obci Gorki Leninskije. V sovětském období byly v Kateřinském sále (tehdy nazývaném Sverdlovský) udělovány státní řády a medaile. Zasedalo zde i politbyro KSSS.  Byl to právě Senátní palác, nad kterým byla 25. prosince 1991 v 19 hodin a 38 minut poprvé vztyčena vlajka Ruské federace (kupole je dobře vidět z Rudého náměstí). Od roku 1994 zde ovšem vlaje prezidentská standarta, neboť budova začala být využívána jako rezidence ruských prezidentů.

Architektura.

Senátní palác je největším realizovaným projektem architekta Kazakova. Ten chtěl, aby budova symbolizovala občanské ideály, zákonnost a spravedlnost. Zvolil proto klasické antické formy, čímž objekt získal ráz strohosti, zdrženlivosti a lakoničnosti. Jejím nejvýraznějším prvkem je kupole, kterou chtěl Kazakov posílit architektonický výraz Rudého náměstí jakožto hlavního náměstí Moskvy.  Půdorys Senátního paláce je trojúhelníkový (odpovídá tvaru vyčleněného pozemku), uvnitř trojúhelníku se nachází ještě dvě symetrická křídla. Vnější fasáda má tři rizality, tvořené pilastry dórského řádu. Přízemí je tvořeno rustikou, což budově dodává monumentální ráz a sjednocuje objem. Rohy jsou seříznuty a dekorovány opět rizality, stylizovanými do vítězných oblouků, kterýžto motiv se opakuje uprostřed všech třech fasád. Do vnitřního dvora vede ze Senátního náměstí okázalá brána s iónskými čtyřsloupovými portiky a frontonem, nad kterým se tyčí kupole oválného sálu.  V nejzazším konci vnitřního dvora je situován kompoziční střed budovy, Kateřinský sál zastřešený velikou kupolí. Původně byl zamýšlen jako místo stavovských shromáždění, dnes zde probíhají nejrůznější oficiální akce s účastí prezidenta. Výška sálu až ke kupoli činí 29 m. Stěny mezi okny jsou vyplněny basreliéfy zobrazujícími ruská knížata a cary. Mezi sloupy byly umístěny vysoké reliéfy na alegorické náměty z díla Gavrily Děržavina a Nikolaje Lvova, oslavující státnickou činnost Kateřiny II. (vyzdvihují klasicistní ideály zákonnosti, spravedlnosti a vzdělání).

Senátní palác () je jeden z paláců Moskevského kremlu. Vystavěn byl v letech 1776-1787 ve stylu klasicismu na popud carevny Kateřiny II. Veliké. Autorem projektu byl architekt Matvěj Fjodorovič Kazakov.

克里姆林宫元老院()是位于莫斯科克里姆林宫内的一座建筑。


Druhy didaktických testů.

Didaktické testy mají své specifické vlastnosti a odlišují se od sebe tím, jaké informace z nich získáváme. Následující dělení je dle Byčkovského (1982).

Testy rychlosti.

Zjišťujeme, jakou rychlostí je žák schopen řešit určitý typ úloh. Je zde jasně stanovený časový limit pro řešení a obsahuje lehké úlohy. Jedná se o testy zaměřené např. na rychlost čtení (slova za minutu), rychlost přepisu textu (počet správných úhozů za minutu).

Testy úrovně.

Většina testů používaných ve škole se přibližuje testům úrovně. U těchto testů nejsou časové limity (stanovují se jen z praktických důvodů) a výkon je dán jen úrovní vědomostí či dovedností zkoušeného jedince. Úlohy jsou řazeny se vzrůstající obtížností.

Testy standardizované.

Jedná se o profesionálně připravený test, který je důkladně ověřen - známe jeho základní vlastnosti. Součástí standardizovaného testu je testový manuál (příručka), ze které se lze dozvědět o vlastnostech testu. Dále obsahuje testovou normu pro hodnocení dosažených výkonů.

Testy nestandardizované.

Testy si připravují pedagogové sami pro vlastní potřebu. U těchto testů nedošlo k ověřování na větším počtu žáků. Neznáme všechny vlastnosti testu. Někdy lze hovořit i o tzv. kvazistandardizovaných testech. Tyto testy jsou připravované dokonaleji, než testy učitelské (testy pro paralelní třídy).

Testy kognitivní.

Měří úroveň - kvalitu poznání žáků. Jedná se o testy, v nichž řešíme úlohy z přírodovědy, matematiky, překlad z cizího jazyka...

Testy psychomotorické.

Zjišťují se jimi výsledky psychomotorického učení, např. psaní na stroji.

Testy výsledků výuky.

Měří to, co se žáci v dané oblasti naučili.

Testy studijních předpokladů.

Měří úroveň obecnějších charakteristik jedince, které jsou potřebné k dalšímu studiu. Testy by se měly používat při přijímání žáků ke studiu na vyšší typ školy. Konstrukce tesů je složitější než testy výsledků výuky - vyžaduje pedagogickou i psychologickou kvalifikaci pedagoga.

Testy rozlišující.

Také je lze nazývat testy relativního výkonu, statisticko-normativní nebo NR testy (norm-referenced tests). U rozlišujících testů se výkon žáka určuje vzhledem k populaci testovaných. Testy jsou konstruovány tak, že umožňují rozhodnout, jaký výkon v testu žák dosáhl vzhledem k celé populaci, k níž patří. Dle něj lze posoudit, zda je žák ve srovnání s ostatními žáky "podprůměrný", "velmi slabý".

Testy ověřující.

Také je lze nazývat testy absolutního výkonu, kriteriální testy nebo CR testy (criterion-referenced tests). Cílem je prověřit úroveň vědomostí v přesně vymezené oblasti. Výkon testovaného se přitom nesrovnává s výkonem jiných žáků, ale vyjadřuje se vůči všem úlohám, které reprezentují určité učivo. Testy jsou konstruovány tak, aby se vybralo učivo, které žák bezpečně zvládá. Ověřující testy se v praxi téměř neužívají.

Testy vstupní.

Zadávají se na začátku výuky učební látky. Cílem je postihnout úroveň vědomostí, které jsou pro zvládnutí učiva důležité. Na začátku výuky může posloužit jako zdroj cenných informací.

Testy průběžné.

Zadávají se v průběhu výuky. Cílem je, aby poskytovaly učiteli zpětnovazební informace potřebné k optimálnímu řízení výuky. Zkouší se malá část učiva a důležité je sledovat, jak žáci probírané učivo přijímají, chápou a jak si ho osvojují. Lze o nich hovořit jako o formativních testech.

Testy výstupní.

Zadávají se na konci výukového období nebo na konci určitého celku a poskytuje informace potřebné pro hodnocení žáků. U ověřujících se výkon určuje vzhledem ke všem možným úlohám. Jedná se o testy sumativní.

Testy monotematické a polytematické.

Monotematické testy zkouší jediné téma učební látky. Polytematické zkouší učivo několika tematických celků (náročnější na přípravy i konstrukce).

Testy objektivně skórovatelné.

Obsahují úlohy, kde lze rozhodnout, jestli byly řešeny správně či ne. Výhodou je, že skórování může provádět kdokoli (i stroj).

Testy subjektivně skórovatelné.

Nebo také esej testy, obsahují úlohy, u nichž není možno stanovit jednoznačná pravidla pro skórování. Patří sem i otevřené široké úlohy.

Návrh testových úloh.

Didaktické testy se skládají z jednotlivých testových úloh. Kromě pojmenování testová úloha se používají i termíny – testová položka a testový úkol. Celé testování záleží na kvalitě postavených testových úloh. Tvůrce didaktického testu by měl být oborník daného předmětu, zároveň by měl být dobrý psycholog a pedagog, protože je nutné vcítění se do role žáků, kteří budou testováni. Didaktické testy obsahují různé typy testových úloh.  Základní rozlišení testových úloh je z pohledu, jakým způsobem žák odpovídá. Úlohy dělíme na otevřené a uzavřené. Otevřené úlohy jsou označované také jako úlohy s tvořenou odpovědí nebo volnou odpovědí. Uzavřené úlohy lze nazývat jako úlohy s nabízenou odpovědí nebo úlohy s nucenou volbou odpovědi.

Otevřené úlohy.

Otevřené odpovědi dělíme na otevřené úlohy se širokou odpovědí a otevřené úlohy se stručnou odpovědí.  Příklad otevřené úlohy s širokou odpovědí:

Otevřené úlohy se stručnou odpovědí.

Testové úlohy od žáka očekávají vytvoření vlastní krátké odpovědi. Příkladem je uvedení čísla, značky, symbolu, vzorce, jednoduchého grafu, určitého slova nebo několika slov nebo krátké věty. Existují dvě možnosti otevřených úloh se stručnou odpovědí – produkční a doplňovací. Výhodou pro učitele je jejich snadné navrhování, naopak žákovi neumožňují snadné uhodnutí odpovědi bez daných vědomostí.  Příklad produkční testové úlohy:.................................................................................................................................................................................... Příklad doplňovací testové úlohy:

Uzavřené úlohy.

Uzavřené úlohy dichotomické.

Dichotomickým úlohám se také jinak říká úlohy s dvoučlennou volbou nebo alternativní úlohy (True-false item). Žák má v úloze vybrat (podtržením, zakroužkováním, apod.) jednu alternativu. Mezi výhody patří snadné navrhování testových úloh a snadné hodnocení. Žák ale naopak může uhodnout správnou odpověď bez příslušných vědomostí.  Příklad uzavřené úlohy dichotomické: správně – nesprávně ano – ne spotřebovává – uvolňuje

Uzavřené úlohy s výběrem odpovědi.

Úlohy se také jinak označují jako úlohy s vícečlennou nebo vícenásobnou odpovědí, úlohy polynomické, anglicky Multiple-choice. Úloha má dvě části – problém nebo otázku a nabídnuté odpovědi.  Příklad uzavřených úloh s výběrem odpovědi:  Situační úlohy (= interpretační úlohy)  Modifikace testové úlohy s výběrem odpovědi. Žák vybírá z většího počtu nabídek než je obvyklé. Nabídky vyplývají z dané situace.  "Příklad:"  Na místo označené hvězdičkou napište takovou číslici, aby výsledné šesticiferné číslo byl dělitelné sedmi. Pozn. Na první pohled v úloze nejsou nabízené žádné možnosti, ve skutečnosti žák vybírá z deseti číslic.

Uzavřené úlohy přiřazovací (anglicky Matching Items).

Úlohy obsahují dvě množiny pojmů a instrukcí. Žák má za úkol přiřadit pojmy jedné množiny k pojmům druhé množiny.  Příklady uzavřené přiřazovací úlohy:

Uzavřené úlohy uspořádací.

Od žáka se vyžaduje uspořádání prvků dané množiny pojmů jedné třídy do řady. Úloha musí obsahovat danou množinu prvků a instrukci uvádějící, podle jakého kritéria a jakým způsobem mají být prvky uspořádané.

Příklad uzavřené úlohy uspořádací.

Seřaďte uvedená moravská města podle počtu obyvatel. Seřazení proveďte připsáním pořadových čísel 1 až 6 tak, aby město s největším počtem obyvatel mělo číslo 1.

Používání didaktických testů ve školní praxi.

Učitel má z didaktického testu získat co nejvíce informací k tomu, aby mohl žáky patřičně ohodnotit.

Diagnostický rozbor výsledků testů.

Má následovat po každém didaktickém testu. Učitel si všímá chyb, kterých se žáci dopouštěli a zamýšlí se nad příčinami chybných odpovědí. Rozbor závisí na druhu didaktického testu, konkrétně na druhu testových úloh. Nejvíce informací získává učitel z chybných odpovědí u uzavřených úloh. Po vyhodnocení testů lze určit, u jakých otázek žáci nejvíce chybovali, a lze tedy doplnit mezery v učivu. Forma rozboru závisí na použitém didaktickém testu a především na druhu použitých testových úloh.

Posouzení celkových výsledků třídy.

Dosažné výsledky jsou posuzovány na základě průměrného počtu dosažených bodů třídy či školy. K výsledkům dojdeme na základě výpočtu aritmetického průměru. Výsledky je dobré graficky vyhodnotit pro lepší názornost. Nejlépe je k tomu uzpůsoben tzv. histogram četností. Jedná se o sloupcový diagram, kdy svislá osa znázorňuje počet žáků (četnost) a vodorovná osa ukazuje dosažené výsledky (počet bodů).

Klasifikace výsledků testu.

Intuitivní přístup ke klasifikaci.

Jedná se o přístup, u kterého přistupuje pedagog subjektivně a intuitivně určuje, kolik bodů dosahuje na určitý stupeň známky. Optimálním řešením může být posuzování skupinou odborníků. Didaktický test je posouzen všemi učiteli, kteří jsou odborníky v daném předmětu a kteří vytvoří klasifikační stupnic, na základě jejich návrhů lze určit průměr, kterým eliminujeme případné extrémní názory.

Klasifikace na základě procenta správných odpovědí.

Při převodu výsledků na klasifikační stupeň lze vycházet z procent správných odpovědí. Návrh, jak převádět body na klasifikační stupeň.  Tato metoda je častou a oblíbenou např. při hodnocení písemných prací. Hodnocení dle procent dobře vyřešených úloh se užívá u testů ověřujících (kriteriálních). Ty jsou sestaveny tak, aby vyzkoušely jen nezbytné učivo. Výkon je hodnocen jen dichotomicky (nevyhověl/vyhověl); pro vyhovění by měl žák zodpovědět správně 80 – 90 % ze všech úloh.

Klasifikace na základě normálního rozdělení.

Klasifikovat bodové výsledky žáků můžeme také skrze normální rozdělení četností. Tento postup předpokládá, že větší část skupiny odpovídá Gaussově křivce – nejvíce je průměrných odpovědí a na obě strany od průměru četnosti ubývá. Podle tohoto popisu by mělo mít tedy nejvíce žáků známku 3, méně žáků známku 2 a 4 a nejméně žáků by mělo mít známku 1 a 5. Návrhy jsou shodné v symetrickém rozdělení kolem stupně 3, který má největší četnost. Tabulka níže uvádí doporučovaná rozdělení, která jsou nejčastější.  Tato klasifikace však nemusí vždy korespondovat s obvyklými způsoby. Na českých školách je stupněm známky 1 a 2 hodnoceno více žáků než známkou 4 a 5. Konvenční klasifikace neboli klasifikace dle vlastního učitelova schématu.  Nutno podotknout, že žák s vědomostmi dosahuje bodových výsledků v určité škále. Výkony tak vyjadřují určité klasifikační stupně a mohou se překrývat. Pokud je žák na klasifikační hranici, je dobré zvolit opět přezkoušení či test. Postupovat bychom měli takto v případě u důležitých zkoušek (např. přijímací zkoušky). „Ostrá“ hranice mezi klasifikačními intervaly je tím větší, čím vyšší má test reliabilitu. U nestandardizovaných testů často není reliabilita známá, proto je lepší nepřeceňovat ostrost hranic mezi intervaly.

Posouzení objektivity klasifikace pomocí didaktického testu.

Důležité informace nám může ukázat výpočet korelace mezi výsledky žáků v testu a mezi klasifikací v předmětu. Pokud se jedná o dobrý didaktický test, lze ho použít k hodnocení míry objektivity klasifikace, kterou jsme provedli. Testové výsledky lze srovnat s výsledky klasifikace, které byly vypočítány tzv. Spearmanovým koeficientem pořadové korelace.

Didaktický test (anglicky je nástroj systematického zjišťování (měření) výsledků výuky. Jedná se o zkoušku, která se orientuje na objektivní zjišťování úrovně zvládnutí učiva u určité skupiny osob. Od jiné zkoušky se liší tím, že je navrhován, ověřován, hodnocen a interpretován podle předem stanovených pravidel.

能力测试(achievement test)是用于检测个人技能或知识的测试。一般来说能力测试指的是针对评价个人在学到特定等级的技能(或者知识)后的掌握程度的一种标准化测试。这种考试前通常有计划性的考前辅导,例如实习和针对考试的课堂辅导。而资质考核通常有别于能力测试,因为资质考核的测试结果比能力测试更能够表现个人的能力和和考核结果能够受到普遍承认。


决战猩球 (1973年电影)

Děj.

Děj filmu začíná v Severní Americe v roce 2670, kdy se orangutan Lawgiver, který vypráví příběh o Caesarovi, který se snaží ve společnosti, která přežila jadernou válku, udržet mír mezi lidoopy a přeživšími lidmi, kteří byli poraženi.  Caesar lituje, že neměl nikdy možnost poznat své rodiče. Jeho pomocník MacDonald mu řekne, že zná umístění archivu, ve kterém se nachází pásky se záznamem výslechů jeho rodičů. Tento archiv se nachází v zakázaném městě, v radiací zamořené oblasti. Nakonec se Caesar společně s MacDonaldem a Virgilem rozhodnout vydat do archivu.  Když se dostanou na místě a najdou potřebné záznamy, zjistí též, že v městě přežívají mutanti (radiací zjizvení lidé), pod vedením gevernéra Kolpa, kteří je chtějí zajmout. Caesarovi a jeho společníkům se podaří uniknout, avšak jsou sledováni zvědy, kteří se nakonec vrátí do zamořeného města s informací o opičím městě. Guvernér Kolp chce na opičí město zaútočit.  Gorila generál Aldo se staví proti Caesarovi a chce jej svrhnout. Když tyto plány vyslechne Caesarův syn Cornelius, Aldo jej shodí ze stromu. Poté, co dvojice goril narazí na blížící se mutanty, Aldo nařídí, aby všichni lidé byli zadrženi a společně s dalšími gorilami převzal kontrolu nad zbrojnicí, aby se mohl volně ozbrojit. Než Cornelius zemře, odhalí svého vraha.  V tomto okamžiku začne Kolpova armáda útok na město opic. Zpočátku úspěšně, dokonce Caesara a další opice donutí k ústupu, avšak když jej naleznou mezi desítkami padlých lidoopů a hrozí, že jej zabijí, lidoopové, kteří jen smrt předstírali, se dají do protiútoku. Zajmou většinu mutantů. Kopl a několik dalších jeho můžu padnou při pokusu o útěk.  Po bitvě chce Aldo zabít všechny lidi, ale Caesar jej zastaví. Aldo je konfrontován s tím, že je znám Corneliův vrah, a tedy, že Aldo porušil nejposvátnější zákon komunity „opice nikdy nezabije opici“. Po vzájemném souboji Aldo umírá po pádu ze stromu. Když si Caesar uvědomí, že opice jsou zákeřné, jako lidé, rozhodnou se vybudovat společně novou budoucnost.

Bitva o Planetu opic (v anglickém originále Battle for Planet of the Apes) je americký dobrodružný sci-fi film z roku 1973, který volně navazuje na film Dobytí Planety opic, který byl natočen o rok dříve. Režisérem byl J. Lee Thompson, hlavní mužskou roli zde ztvárnil americký herec Roddy McDowall.

《决战猩球》,(英语:"Battle for the Planet of the Apes"),是一部于1973年上映的美国科幻电影,由J·李·汤普森执导。它是1968年—1973年间上映《人猿星球》系列电影的第5部,亦是系列的最后一部。


Historie.

17. listopadu 2008 rozhodl Nejvyšší soud Nepálu, že LGBT lidé mají nárok na zákonnou ochranu svých práv, včetně práva na uzavření sňatku, a že zákon musí veškeré genderové minority definovat jako „fyzické osoby“. „Cítím se velmi potěšen tímto průlomovým rozhodnutím o sexuálních menšinách,“ řekl Sunil Babu Pant, první otevřeně homosexuální Nepálec a právník, který stojí v pozadí LGBT aktivismu v Jižní Asii. Soud vyzval nepálskou vládu, aby ustanovila komisi, která se bude zabývat zákony o homosexuálním partnerství s tím, že by takové zákony odstranily veškerou diskriminaci sexuálních menšin, včetně transgender lidí a crossdresserů.  22. března 2009 řekl Pant v rozhovoru pro Indo-Asian News Service, že soud přiznal gayům a lesbám právo na uzavření manželství, a že se vláda chystá přijmout příslušný zákon. Tím naznačil, že ačkoli Nejvyšší soud nařídil legalizaci stejnopohlavního manželství, je zapotřebí přijetí příslušného zákona ze strany politické reprezentace. V červnu 2009 řekl Pais, že „proces legalizace začal. Nepál momentálně prochází procesem přechodu od monarchie k republice, a to znamená, že k takto okrajovým změnám bude docházet pozvolna. Momentálně byla založená sedmičlenná komise, která se zabývá studií zákonů o manželství párů stejného pohlaví v jiných zemích. Doufejme, že stihnou sepsat návrh zákona o stejnopohlavním manželství v nejbližší možné době, aby ho vláda mohla schválit,“ řekl Pant.  Několik zdrojů uvádí, že stejnopohlavní manželství a ochrana sexuálních menšin je součástí nově sepsané nepálské ústavy. Prozatímní ústava přijatá Ústavodárným shromážděním je pouze základem pro sepsání řádné nepálské ústavy. Podle ustanovení prozatímní ústavy by nová ústava měla být promulgována do 30. listopadu 2011, ale připouští se šestiměsíční prodlení, což znamená, že konečný termín přijetí permanentní ústavy je 31. květen 2012. Vyjednávání o nové ústavě však nebyly dokončeny a nepálský premiér Baburam Bhattarai 28. května 2012 rozpustil Ústavodárné shromáždění kvůli přípravám na nadcházející volby. Z tohoto důvodu je budoucnost stejnopohlavního manželství nejasná.  Volby proběhly 19. listopadu 2013. Hlasování o nové ústavě bylo opět odloženo. Původně k němu mělo dojít 22. listopadu 2012 následujíc po rozpuštění Ústavodárného shromáždění 27. května 2012, ale volební komise to opět odložila. 10. února 2014 byl Sushil Koirala zvolen novým nepálským premiérem, což obnovilo politickou činnost na dokončení stále nepálské ústavy.  V lednu 2014 zformoval člen komise Chaitanya Mishra studii o mezinárodních zákonech o stejnopohlavním manželství a připravil následný report pro vládu s tím, že veškeré práce na této problematice byly dokončeny, vyjma podoby příslušného zákona, kterou měly zpracovat členové komise. Člen komise Laxmi Raj Pathak sliboval, že předloží vládě zprávu do měsíce, ale řekl, že z její strany cítí laxní přístup k tomuto tématu. Bhumika Shrestha, gay aktivistka z Blue Diamond Society, se k tomu vyjádřila tak, že podá žalobu k Nejvyššímu soudu.  V srpnu 2014 reportoval Associated Press, že komise doporučila nepálské vládě legalizaci stejnopohlavního manželství. Ten samý měsíc oznámil ministr práva, spravedlnosti, ústavních a parlamentních záležitostí Narahari Acharya, že si jeho úřad vezme na starosti návrh zákona o manželství párů stejného pohlaví. 9. února 2015 si nepálská vláda oficiálně převzala komisionální report.  V lednu 2016 řekl vládní mluvčí, že se doporučení komise nacházejí v procesu konzultace. V únoru 2016 vyzval Národní výbor pro lidská práva vládu k okamžitému předložení zákona o stejnopohlavním manželství. V říjnu 2016 vytvořilo Ministerstvo žen, dětí a sociální péče vlastní komisi pro účely zpracování zákona o stejnopohlavním manželství. Následně pak byl zpracován návrh novely občanského zákoníku. Nicméně od února 2017 došlo k vynětí části o legalizaci manželství pro páry stejného pohlaví. Mnoho lidskoprávních aktivistů návrh kritizuje také kvůli tomu, že chce zakázat rozvedeným ženám znovu uzavírat sňatek.  V červenci 2017 se podařilo jednomu páru (jeden z partnerů se identifikuje jako třetí pohlaví) úspěšně zaregistrovat manželství v západním okresu Dadeldhura. LGBT aktivista Sunil Babu Pant novomanželům pogratuloval a řekl, že je zákon o stejnopohlavním manželství diskutován v parlamentu. Mluvčí Ministerstva vnitra Deepak Kafle řekl, že by manželství šlo zneplatnit.

Stejnopohlavní manželství není v Nepálu legalizované, ani uznávané. V letech 2011 a 2012, kdy země procházela přechodem z monarchie na republiku, byla do nově sepsané nepálské ústavy začleněná ochrana LGBT minority. Nicméně vyjednávání mezi politickými představiteli skončily na jaře 2012 neúspěchem a implementace prozatímní ústavy byla odložená do konání nových voleb 2013.

同性婚姻在尼泊尔没有得到承认。2011年和2012年,尼泊尔政府曾尝试在新起草的宪法中添加对LGBT人群包容性的语言。然而,在2012春季各政治派别之间的谈判失败,临时宪法的实施被搁置,直到举行新的选举。


Všeobecné údaje.

Před číslem dálnice se v Japonsku, podobně jako v evropských zemích píše písmeno, které odlišuje různé typy japonských dálnic:  Písmenem E se značí většina hlavních dálkových tahů, propojující nejdůležitější destinace v Japonsku. Některé novější dálnice postaveny paralelně s těmi starými mohou mít na konci příponu - A (např. E2A)  Okruhy, obchvaty a městské cesty se značí písmenem C.

Rychlostní limity.

Maximální povolená rychlost na japonských dálnicích je pro osobní automobily 100 km/h. Další rychlostní omezení se liší podle japonských zemí, většinou však bývá maximální rychlost mimo město 40 - 50 km/h a ve městě 25 - 40 km/h.

Zpoplatnění.

Na naprosté většině japonských dálnic je zpoplatnění pomocí mýtných bran, přičemž se platí vždy za ujeté úseky, tzn. při vjedzu na dálnici řidič obdrží kartu, kterou při sjezdu z dálnice odevzdá a zaplatí za ujetou vzdálenost. Možností je také zakoupit si do auta systém elektronického mýtného (ETC) a platit bez zastavení na elektronických mýtných branách.  Tabulka cen dálnic za ujetý kilometr v Japonsku: (ceny v kč převedeny, k 17.12. 2017) Očekává se, že finance na výstavbu dálnic budou formou mýtného navráceny 45 let po privatizaci (rok 2050), poté budou silniční daně zrušeny.

Historie.

Po Druhé světové válce došlo k ekonomickému růstu Japonska, což vedlo k masivnímu nárůstu automobilové dopravy v zemi. Mnohonásobně většímu náporu silniční dopravy však neodpovídal stav silnic: v roce 1956 bylo pouze 23% japonských cest zpevněných. V tomtéž roce byla tedy zřízena Japonská veřejná korporace dálnic (JH), která měla na starosti budování dálniční sítě v Japonsku. Již v roce 1957 tak začala výstavba první japonské dálnice, která spojovala města Nagoja a Kóbe. Její první část byla otevřená v roce 1963. Později byly založeny další korporace, které měly na starosti výstavbu městských dálnic.  Roku 1966 byl formálně schválem plán pro výstavbu 7600 dálnic, který byl roku 1987 rozšířen na 14 000 km. Roku 2012 pak dokončené úseky přesáhly 10 000 km. V říjnu 2005 byla v rámci reformních politik premiéra Džuničiró Koizumiho zprivatizovány veřejné korporace za výstavbu dálnic. Tímto byla korporace JH rozdělena na společnosti NEXCO, zajišťující provoz dálnic v různých místech Japonska: NEXCO East na východě, NEXCO Central v centrálním Japonsku a NEXCO West na západě.

Financování.

Japonské dálnice byly vždy financovány převážně "na dluh". Zplaceny jsou zatím pouze dvě dálnice (Meishin a Tomei). Roku 1972 bylo rozhodnuto o zavedení mýtného, které pomůže splatbě dálnic. Výstavba dálnic v Japonsku je poměrně nákladná (částečně kvůli nutnému zabezpečení proti zemětřesení nebo důkladné hlukové izolaci). Roku 2009 byl předsedou vlády Tarem Asó představem plán na snížení mýtného o 30%.

Typy dálnic.

V Japonsku je rozlišováno několik typů rychlostních komunikací:

Seznam dálnic.

Seznam nejvýznamnějších japonských národních dálnic:

Dálnice (japonsky 高速 道路, "kōsoku-dōro -" vysokorychlostní silnice) v Japonsku tvoří hlavní místní automobilové trasy. Propojují největší japonská města a ostrovy, tvoří důležité obchvaty a spojnice. V současné době (2017) je v Japonsku v provozu asi 10 000 km dálnic. Provoz dálnic zajišťuje společnost NEXCO: NEXCO East na východě, NEXCO Central v centrálním Japonsku a NEXCO West na západě.

一般国道()是指日本除了高速自动车国道以外的国道,为国家(日本国政府)直接管理或以法令规范的公路/道路系统,在日本多以「国道」直称。编制下各道路用编号来命名,叫作「一般国道○○○号」或单叫「国道○○○号」。一般亦常用「国道○○○号线」称之。基本上为免费通行,少部分路段收费。


Historie.

Katolická církev se o astronomii zajímá dlouhodobě a jedním z důvodů jsou například Velikonoce, které jsou pohyblivým svátkem a jejichž datum se vypočítává pro každý rok. Astronomická pozorování byla důležitá i pro zavedení gregoriánského kalendáře.

Věž větrů.

Předchůdcem Vatikánské observatoře byla Věž větrů (italsky nebo ). O výstavbě této observatoře rozhodl papež Řehoř XIII. v roce 1576 a dostavěna byla v roce 1580. Christopher Clavius pak v této věži provedl astronomická pozorování, která byla podkladem pro vydání gregoriánského kalendáře Řehořem XIII. v roce 1582.

Římská kolej.

Clavius však se svým pozorováním pokračoval na Římské koleji, stejně tak i další jezuité, kteří tam pracovali. Římská kolej však neměla vlastní observatoř a pozorování tak byla prováděna z oken či chodeb koleje. V 18. století začal svatý stolec podporovat astronomii systematicky a k tomuto účelu založil na Římské koleji observatoř. V roce 1786 se začala stavět téměř 40 metrů vysoká pozorovací věž a o rok později v ní byly umístěny menší přístroje. V roce 1804 přivezl Pius VII. z Francie větší refraktor a přesné kyvadlové hodiny a později pořídil ještě další vybavení. Na Věži větrů byla v roce 1789 obnovena astronomická pozorování, která řídil Mons. Filippo Luigi Gilii (1756–1821). Po jeho smrti byla astronomická pozorování na Věži větrů ukončena a přístroje byly umístěny do observatoře na Římské koleji. V letech 1827-1870 byla provozována ještě třetí observatoř Capitol.  V roce 1850 se ředitelem koleje stal jezuita Angelo Secchi, který nechal vybudovat novou observatoř na střeše kostela svatého Ignáce z Loyoly na Martově poli. Secchi se proslavil zejména rozdělením hvězd podle spektrální klasifikace. Během jeho působení získala Vatikánská observatoř mezinárodní uznání. V rámci sjednocení Itálie v roce 1870 byl Řím obsazen italskými vojáky a Římská kolej připadla do vlastnictví Itálie. Secchi byl tak uznávaný, že jemu osobně i ostatním jezuitům bylo dovoleno v práci pokračovat, ale po Secchiho smrti v roce 1878 byli ostatní jezuité vyhnáni, observatoř uzavřena a v roce 1923 úplně zanikla.

Obnovení Vatikánské observatoře.

O obnovu observatoře se zasloužil Francesco Denza, který v roce 1888 umístil ve Věži větrů meteorologické a seismické přístroje v rámci jejich jubilejní výstavy a papeži Lvovi XIII. přednesl návrh na obnovení astronomických pozorování na této věži. Francesco Denza také usiloval o účast v projektu fotografického mapování hvězdné oblohy, který později dostal název Carte du Ciel.  Nová observatoř byla vybudována na takzvané Leoniánské věži o výšce 20 m a tloušťce stěn 4,5 m, která tvoří součást leonských hradeb a od Věže větrů je vzdálená 400 m. Prvním ředitelem Vatikánské observatoře byl v roce 1891 jmenován Francesco Denza. Oficiálně byla observatoř obnovena 14. března 1891, když Lev XIII. za tímto účelem vydal motu proprio s názvem. Ještě toho roku byl na Leoniánské věži instalován základní přístroj observatoře, dvojitý astrograf s průměry objektivů 0,33 m a 0,20 m, určený pro zmíněnou fotografickou přehlídku oblohy Carte du Ciel. Pořizováním snímků byl pověřen Giuseppe Lais, který s prací započal v roce 1894. Ve stejném roce zemřel Francesco Denza a observatoř zůstala bez ředitele až do roku 1898, kdy byl ředitelem jmenován španělský augustián Angelo Rodriguez. Ten se ovšem věnoval pouze meteorologii, takže se astronomie začala na observatoři rozvíjet až po příchodu dalšího ředitele Johanna Georga Hagena v roce 1906.  V roce 1921 dokončil Giuseppe Lais práci na tisícovce fotografických desek pro tu část hvězdného katalogu, která byla přiřazena Vatikánské observatoři, a přitom pořídil asi polovinu snímků potřebných pro hvězdné mapy. Proměřením poloh a jasností hvězd na snímcích se v letech 1910 až 1921 zabývaly tři řádové sestry z Istituto di Maria Bambina v Římě, které celkem dvakrát proměřily uvedené údaje pro více než 481 tisíc hvězd. Hvězdný katalog byl postupně publikován v deseti svazcích mezi léty 1921-28. Vatikánská observatoř se tak ocitla na 5. místě mezi světovými observatořemi, které ukončily úspěšně svou práci na tomto obřím projektu.  Johann Georg Hagen se kromě práce na Carte du Ciel proslavil také vydáním Atlasu proměnných hvězd a výzkumem temných mračen v Mléčné dráze. Za jeho působení se mezinárodní povědomí o Vatikánské observatoři výrazně rozšířilo. V observatoři se postupně shromáždila rozsáhlá sbírka meteoritů, která dosáhla počtu 1 022 vzorků ze 449 meteoritů o celkové hmotnosti 130 kg.  Observatoř na tomto místě zůstala 40 let, než se kvůli rozvoji veřejného osvětlení zhoršily pozorovací podmínky. Po Hagenově smrti v roce 1930 se tak pro observatoř začalo hledat nové místo, které by nebylo tak ovlivněné světelným znečištěním.

Castel Gandolfo.

V roce 1930 se novým ředitelem observatoře stal Johan Stein. Papež Pius XI. navrhl, že by se observatoř mohla přemístit do papežského letního sídla v Castel Gandolfu, které leží 25 km jihovýchodně od Říma v nadmořské výšce 430 m. Johan Stein ověřil, že je tam vhodná obloha k pozorování a v roce 1932 se tak přímo na střeše paláce mohlo začít se stavbou dvou kopulí s novými přístroji od německé firmy Carl Zeiss AG. V jedné kopuli s průměrem 8,5 m byl pro vizuální pozorování pořízen refraktor o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 6 m a ve druhé kopuli s průměrem 8 m byl umístěn dvojitý astrograf s refraktorem o průměru objektivu 0,4 m s ohniskovou vzdáleností 2,4 m a reflektorem s průměrem zrcadla 0,6 m. K astrografu byl navíc připojen spektrograf pro účel astrofyzikálních výzkumů. Při observatoři vznikla také astrofyzikální laboratoř, která zkoumala spektra prvků a molekul a její spektrální atlasy nalezly široké uplatnění. Papež Pius XI. observatoř slavnostně otevřel 29. září 1935.  V roce 1942 byl z Vatikánu do Castel Gandolfa převezen i astrograf určený pro přehlídku oblohy Carte du Ciel. Během druhé světové války byly od září 1943 do června 1944 cennější přístroje odmontovány a ukryty, protože hrozilo jejich zničení leteckým bombardováním. Po válce se podařilo dokončit mapování oblohy pro přehlídku Carte du Ciel. Poslední snímky hvězdné mapy byly pořízeny v roce 1953 a publikace všech 540 desek o rozměru 26 x 26 cm byla skončena v roce 1955.  Po smrti Johana Steina v roce 1951 byl jeho nástupcem v roce 1952 jmenován Daniel O'Connell, který se proslavil výzkumem zákrytových dvojhvězd. V roce 1957 byla v Castel Gandolfu dokončena instalace širokoúhlé Schmidtovy komory se zrcadlem o průměru 0,98 m, korekční deskou o průměru 0,65 m a s ohniskem 2,4 m. Schmidtova komora byla využívána asi 20 let k výzkumu vývoje hvězdokup pomocí hvězdné spektroskopie a polarimetrie. Po odchodu O'Connella do důchodu v roce 1970 se ředitelem observatoře stal Patrick Treanor, který nechal observatoř vybavit novými pomocnými přístroji pro pozorování i zpracování měření. Patrick Treanor také začal vytvářet mapu světelného znečištění v Itálii, protože stále rostoucí světelné znečištění začalo rušit pozorování i v Castel Gandolfu. Po jeho smrti v roce 1978 se však jeho nástupcem stal Američan George Coyne, který předtím působil v Arizoně.

Observatoř Mount Graham.

George Coyne zprostředkoval spolupráci Vatikánské observatoře a Arizonskou univerzitou v Tucsonu, která provozuje Stewardovu observatoř. Arizona má příznivé podmínky pro astronomická pozorování a tyto podmínky chrání zákonem. V roce 1987 byla založena Nadace Vatikánské observatoře, která dostala za úkol postavit pro Vatikánskou observatoř nový dalekohled - Vatican Advanced Technology Telescope (VATT). Dalekohled VATT byl vystavěn na observatoři Mount Graham a první vědecká pozorování na něm začala v roce 1995.

Vatikánská observatoř je astronomická observatoř a středisko vědeckého výzkumu katolické církve, které patří governatorátu Městského státu Vatikán. Provoz observatoře řídí Tovaryšstvo Ježíšovo. Od 18. září 2015 je jejím ředitelem Guy Consolmagno. Původně patřila Římské koleji, později byla přestěhována do Castel Gandolfa v Itálii a byla rozšířena o dalekohled Vatican Advanced Technology Telescope na observatoři Mount Graham.

梵蒂冈天文台(Specola Vaticana)是梵蒂冈进行天文研究和教育的机构,总部设在意大利首都罗马近郊的冈多菲堡,也是教宗在夏天的居所,所属的梵蒂冈天文台研究小组则附设在亚利桑那大学的史都华天文台内,现任的主任是(2015年上任)。


Lékařské užití.

Předávkování opioidy.

Naloxon je užitečný jak při akutním předávkování opioidy, tak i při snižování respirační nebo duševní deprese vyvolané opioidy. Není jasné, zda je podávání přípravku užitečné v případě zástavy srdce vyvolané opioidy.  Naloxon je součástí balíčků rozdávaných závislým na heroinu či dalších opioidech. Bylo prokázáno, že tyto balíčky snížily úmrtnost v důsledku předávkování opioidy. Předepsání Naloxonu se doporučuje v případě, že uživatel je závislý na vysoké dávce opioidů (rovnající se více než 100 mg morfinu za den). Předepisuje se také v případě, že uživatel užívá opioidy založené na benzodiazepinu nebo je podezření či jistota, že užívá opioidy bez lékařského předpisu. Předepsání Naloxonu by mělo být doplněno standardními doporučeními o užití přípravku, součástí doporučení by měla být prevence, informace o rozpoznání a reakci na předávkování, informace o první pomoci a o zavolání zdravotnické záchranné služby.

Prevence opiové závislosti.

Naloxon se špatně vstřebává při podání ústy, tak se běžně kombinuje s řadou perorálních přípravků a to včetně buprenorfinu nebo pentazocinu, v případě ústního podání tohoto přípravku účinkuje pouze hlavní opioid. Pokud je však zneužit přípravek injekčně, tak naloxon blokuje účinek hlavního opioidu. Tato kombinace se používá ve snaze zabránit zneužití opioidových léků. V Německu je prodáván tilidin pouze v kombinaci s Naloxonem.

Jiná použití.

Naloxon lze použít u kojenců, kteří byli vystaveni účinkům opioidů podávaných matce před nebo během porodu. Neexistují důkazy o použití Naloxonu ke snížení kardiorespirační a neurologické deprese u kojenců. Kojenci, kteří jsou vystaveni vysokým dávkám opioidů v těhotenství, mohou mít poškozenou CNS v souvislosti s perinatální asfyxií. Naloxon byl zkoumán s cílem zlepšit výsledky užití u kojenců, nicméně výsledky jsou současné době velice slabé.  U pacientů v šoku, včetně septického, kardiogenního, hemoragického nebo míšního (spinálního) šoku se zlepšil průtok krve po podání Naloxonu. Důležitost tohoto zjištění není jasná.  Naloxon je experimentálním lékem používaným při léčbě vrozené necitlivosti pro bolest, což je extrémně vzácné onemocnění (1 z 125 milionů), které zabraňuj postiženému cítit bolest nebo vnímat rozdíly teplot.  Naloxon může být také použit jako protilátka při předávkování přípravky obsahujícími klonidin, tj. přípravky pro snížení krevního tlaku. Naloxon může být také použit na léčbu svědění, které je spojeno s užitím opioidů.

Naloxon, prodávaný v USA pod názvem Narcan, v Česku pod názvem Naloxone WZF Polfa nebo Suboxone (tady ve směsi s buprenorfinem) je lék používaný k zastavení účinků opioidů a to zejména při předávkování. Naloxon může být spojen s druhým opioidem, aby se snížilo riziko zneužití samotného opioidu. Při intravenózním podání začíná Naloxon působit během dvou minut a při podání do svalové tkáně působí během pěti minut; může být také aplikován do nosu. Účinky Naloxonu trvají asi půl hodiny až hodinu. V případě, že doba účinkování ostatních opioidů je delší než působení Naloxonu, může být zapotřebí podat více dávek přípravku s Naloxonem.

纳洛酮(英语:Naloxone),又常以商品名「Narcan」贩售。该药物可以缓解摄入过量鸦片类药物所造成的影响。纳洛酮可以与鸦片类药物混入同一药品中,以减少误用时中毒的风险。纳洛酮常被制成鼻喷剂。若静脉注射给药,药效会于两分钟内作用;肌肉注射则约为五分钟内作用。纳洛酮的药效约会维持1至1.5小时左右,由于鸦片类药物作用的时间较纳洛酮长,因此在以纳洛酮进行治疗时必须多次给药。 在成瘾者戒断鸦片类药物的过程中,有些患者会出现戒断症。症状包含躁动、恶心、呕吐、心跳过快和盗汗等等。因此可以在戒断初期每数分钟给予纳洛酮,直到其症状舒缓。有心脏病史的患者宜慎用该药物,因其可能会引发心脏疾病。孕妇在经过小规模人体测试后,目前显示没有不良影响。纳洛酮为一种竞争性受体拮抗剂,可与鸦片类药物竞争中枢神经和呼吸系统的受体,以舒缓症状。 纳洛酮于1961年杰克·菲什曼、Mozes J. Lewenstein,和第一三共株式会社取得专利,并于1971年受美国食品药品监督管理局核准成为治疗鸦片过量症状的药物。该药也列名于世界卫生组织基本药物标准清单,为基础医疗的必备药物之一。纳洛酮已经成为通用名药物,价格不贵,每剂的批发价价格区间约为0.50至5.30美元之间。


Popis.

Kanárníky jsou stálezelené, nízké nebo častěji vzrůstné, obvykle dvoudomé stromy, řidčeji keře nebo liánovité keře. Stromovití zástupci mají často u paty kmene opěrné pilíře. Pryskyřice je průsvitná, vodovitá nebo lepkavá. Listy jsou lichozpeřené, s palisty. Jednotlivé lístky jsou celokrajné, pilovité nebo zubaté, na řapíčcích většinou s charakteristickými ztlustlinami (pulvinus). Květy jsou drobné, převážně jednopohlavné, trojčetné, uspořádané v úžlabních až téměř vrcholových, latovitých, hroznovitých či klasovitých květenstvích. Kalich je trojlaločný, zpravidla vytrvalý a za plodu zvětšený. Koruna je složena ze 3 volných lístků. V samčích květech je 6 tyčinek, které mohou být volné nebo srostlé do trubičky. Samičí květy obsahují semeník srostlý ze 3 plodolistů a se stejným počtem komůrek. Čnělka je krátká, zakončená hlavatou nebo trojlaločnou bliznou. Plodem je vejcovitá, kulovitá až podlouhlá, často lehce trojhranná peckovice obsahující 1 až 2 (3) semena.

Název.

Odborný název "Canarium" pochází z moluckého domorodého výrazu pro tuto dřevinu, "kanari". Od něj je odvozen i český název, který tedy nesouvisí ani s kanárkem ani s Kanárskými ostrovy, kde se tato dřevina nevyskytuje.

Rozšíření.

Rod kanárník zahrnuje asi 120 druhů. Je rozšířen v tropech Starého světa od Afriky přes tropickou Asii po Austrálii a ostrovy Oceánie. Největší počet druhů roste v jihovýchodní Asii a na Madagaskaru. Převážná většina druhů roste v nížinných tropických deštných lesích, řidčeji i v poloopadavých monzunových lesích, stromových savanách, v Austrálii i na pobřežních dunách. Výjimečně vystupují do vyšších nadmořských výšek až po 1800 metrů. Některé druhy jsou charakteristickou složkou sekundárních lesů.

Význam.

Potraviny.

Olejnatá jádra plodů několika desítek různých druhů kanárníků jsou jedlá a jsou tradičně konzumována v tropických zemích od Afriky až po Tichomoří. Obsahují asi 75 % tuků, 15 % bílkovin a 5 % sacharidů a jsou dosti výživná. Konzumují se syrová, pražená nebo vařená, přidávají se k rýži či do polévek a podobně. Archeologické vykopávky potvrdily jejich využívání již ve střední době kamenné, tedy ještě před vznikem zemědělství. Některé druhy jsou pěstovány na plantážích či v zahradách u domů, u jiných jsou plody sbírány z divoce rostoucích stromů. Největší produkce je na Filipínách, Nové Guineji, Vanuatu a Šalamounových ostrovech. Jen na Filipínách bylo v roce 1993 sklizeno téměř 3000 tun suchých plodů kanárníku. Mezi významné asijské druhy náleží zejména kanárník obecný, "Canarium decumanum" a "Canarium odontophyllum", z afrických druhů např. "Canarium edule". Ze zetlelých kmenů kanárníku obecného dobývají domorodci v tropické Asii jedlé larvy.

Dřevo.

Některé druhy jsou těženy pro dřevo. Dřevo kanárníku obecného je dobře opracovatelné a má poměrně široké využití ve vnitřních prostorách. Ve venkovním prostředí se nepoužívá, neboť snadno podléhá povětrnostním vlivům. Dřevo afrického druhu "Canarium schweinfurthii" je obchodováno pod názvem "aiélé". Je poměrně světlé a málo trvanlivé. Dřevo poskytují i asijské druhy. Ze dřeva "Canarium decumanum" se stavějí např. lodě,

Pryskyřice a oleje.

Z některých druhů kanárníku se získává pryskyřice, která vytéká z naříznutého kmene. Největší význam má v tomto směru asijský druh kanárník obecný, poskytující pryskyřici známou jako elemi. Pryskyřice je vonná a hořká a používá se zejména k výrobě laků a mastí, v parfumerii a jako chuťová přísada v potravinářství. Z filipínského kanárníku luzonského je získáváno tzv. manilské elemi, z afrického druhu "Canarium schweinfurthii" africké elemi. Pryskyřice "C. decumanum" se používá k lepení dřeva a kovů a rozpuštěná v kokosovém mléce k tmelení lodí. Olej z plodů některých druhů se používá ke svícení. Z filipínského kanárníku luzonského se vyrábí esenciální olej, prodávaný pod názvem elemi.

Medicína.

Kanárníky mají poměrně mnohostranné využití v tradiční medicíně, v Asii např. kanárník luzonský, kanárník bílý, kanárník obecný, "Canarium bengalense", "Canarium pimela", v Africe "Canarium schweinfurthii", na Madagaskaru "Canarium madagascariense", na Mauriciu "Canarium paniculatum". Některé z těchto druhů mají významné antibakteriální účinky a používají se jako alternativa farmaceutických antibiotik.

Ostatní význam.

Kanárník obecný je v tropické Asii občas vysazován jako stínící dřevina na plantážích, do větrolamů a jako pouliční strom.

Kanárník ("Canarium") je rod rostlin z čeledi březulovité. Jsou to aromatické, převážně dvoudomé stromy se střídavými zpeřenými listy a drobnými trojčetnými květy. Plodem je peckovice. Rod zahrnuje asi 120 druhů a je rozšířen v tropech Starého světa od Afriky až po Tichomoří.

橄榄属(学名:"")是无患子目橄榄科热带乔木的一个属,原产于热带非洲,南亚,从南Nigeria东部到马达加斯加、毛里求斯、印度、中国和菲律宾。橄榄属是大型常绿乔木,高大40-50米,叶子为羽状复叶。


Vznik a vývoj.

Na rozdíl od většiny železničních společností ve světě se v poválečném vývoji motorových lokomotiv pro DB prosadil hydraulický přenos výkonu. Poté, co firma Henschel představila v roce 1962 lokomotivu V 320.001 o výkonu 2x 1900 PS s maximální rychlostí 160 km/h, vytvořily DB program zvýšení rychlosti na neelektrifikovaných tratích až na 160 km/h. Pro dopravu až 300 t těžkých vlaků osobní dopravy sestavených z vozů napájených z hnacího vozidla byla V 320 příliš slabá, stejně tak pro uvažované rychlé nákladní vlaky o hmotnosti přes 500 t. Ústřední drážní úřad (Bahnzentralamt-BZA) v Mnichově proto 4. července 1969 objednal u firem Krauss-Maffei, MaK, Henschel a BBC ve spolupráci s Heschelem vyhotovení projektu dieselové lokomotivy s výkonem 5000 PS s hydraulickým nebo elektrickým přenosem výkonu. Termín byl stanoven na 30. října 1969. Projekt představený firmami BBC a Henschel vzbudil pozornost tehdy zcela nekonvenčním použitím asynchronních trakčních motorů napájených z polovodičového měniče stejně jako nekonvenční konstrukcí podvozků. Jelikož ale tou dobou běžely dodávky lokomotiv řady V 160 a byly v plánu výroby dalších sérií, DB tento projekt odložily. Přesto se obě firmy daly do stavby prototypu na vlastní náklady.  Celkem vznikly tři stroje. V červenu 1970 byla dokončena 202 002, v roce 1973 pak další dva stroje – 202 003 a 004.

Konstrukce.

Mechanická část.

Lokomotiva je skříňového typu. Příčný profil skříně je menší, než u běžných evropských lokomotiv, aby lokomotiva mohla být bez zásadních změn nasazena i na úzkorozchodných drahách v Africe, jižní Americe nebo jihovýchodní Asii. Skříň je neobvykle dlouhá, což umožnilo umístění nádrže s kapacitou 4 t nafty mezi podvozky, a to i s třínápravovými podvozky. Zvláštností jsou čelníky tvořené samostatnou konstrukcí přivařenou k čelu rámu lokomotivy přibližně v úrovni bočních oken. To umožňuje úpravu lokomotivy pro montáž středního nárazníku nebo samočinného spřáhla. Skříň je hladká, bez prolisů, s žaluziemi v celé délce obou bočnic strojovny. Čela kabin strojvedoucího jsou hladká, mírně zaoblená a pod širokým, jednodílným oknem zalomená. Rám lokomotivy umožňuje bez zásadních změn použití dvou- i třínápravových podvozků.  Podvozky mají jednoduchý rám obdélníkového tvaru z přímých skříňových nosníků a jedním nebo dvěma příčníky. Primární i sekundární vypružení tvoří vinuté pružiny flexi-coil. Vedení dvojkolí zajišťují ojničky, u každé ložiskové skříně jedna. K přenosu podélných sil mezi podvozkem a skříní slouží mohutná ojnice směrem ke středu lokomotivy. Příčné síly zachytávají pouze svislé pružiny primárního i sekundárního vypružení.  Asynchronní trakční motory s kotvou nakrátko jsou uložené tlapově. Byla vyzkoušena jak kluzná, tak i valivá ložiska. Motory byly vyvinuté i ve zkrácené verzi (o 330 mm) pro úzkorozchodné podvozky.  Motor, generátor a ventilátor chlazení generátoru a trakčních motorů jsou uspořádány do jednoho celku. Generátor i ventilátor mají pouze jedno ložisko, jsou přes přírubu spojeny se sousedním strojem a druhý konec hřídele je napojen na klikový hřídel, resp. hřídel generátoru. Všechna pomocná zařízení dieselového motoru – chladič s ventilátorem, chladič oleje, filtry, čerpadla oleje i chladicí kapaliny, zařízení pro temperování motoru, palivové čerpadlo a další součásti jsou zabudovány do jednoho montážního celku, který je poháněn mechanicky spalovacím motorem. Tento blok je umístěn na straně stanoviště 2 a je sestaven mimo lokomotivu.  Za generátorem a ventilátorem je dále připojen dynamostartér a kompresor. Dále směrem ke stanovišti 1 následují za sebou dvě skříně trakčního střídače, mezi něž je vtěsnán brzdový odporník s ventilátorem. Řídicí obvody už jsou umístěny na stanovišti u příčky oddělující strojovnu. Dobíječ, Indusi a střídač vlakového topení jsou ve skříních z obou stran příčky stanoviště 2. Startovací baterie je umístěna v prostoru nádrže pod rámem.  Stanoviště strojvedoucího je na pravé straně. V pultě jsou umístěné jen ovladače a ukazatele, které strojvedoucí potřebuje bezprostředně k ovládání lokomotivy. Místo slovních popisů byly zvoleny piktogramy.

Elektrická část.

Osmipólový synchronní generátor o jmenovitém výkonu 1 800 kW je přírubou spojen se spalovacím motorem. Jeho hřídel má pouze jedno ložisko, na straně motoru je přes ocelovou membránovou spojku spojena s klikovým hřídelem. Pracovní otáčky jsou 600 – 1500 min, frekvence 40 – 100 Hz, hmotnost 2 400 kg, buzení bezkroužkové.  Na generátor je připojený diodový můstkový usměrňovač. Stejnosměrný meziobvod pracoval s napětím 1 200 V, které bylo záhy zvýšeno na 1 300 V. Tyristorový trakční střídač tvoří čtyři samostatné sekce a každá sekce je složena ze tří částí pro jednotlivé fáze. Střídač pracuje s konstantní řídicí frekvencí, reguluje se šířka pulsů. Výstupní frekvence je 0,1 - 125 Hz. Výstupy všech čtyř sekcí jsou paralelně propojeny.  Čtyřpólové asynchronní trakční motory s kotvou nakrátko jsou spojeny paralelně. Pro standardní rozchod se jedná o typ QD 335 N4 o výkonu 375 kW, se jmenovitým napětím 1 000 V, maximálními otáčkami 3 700 min, o průměru 660 mm a délce hřídele 1187 mm s hmotností 1 800 kg. Pro úzký rozchod byly vyvinuty motory QD 335 S4 o výkonu 250 kW, hmotnosti 1 100 kg a délce hřídele 857 kg. Konstrukce obou variant byla v maximální míře shodná.  Brzdový odporník byl připojován stykačem ke stejnosměrnému meziobvodu. Jeho výkon byl 1 800 kW a brzdná síla byla omezena na 180 kN.  Ventilátory jsou napájené ze střídačů stejně jako kabel vlakového topení s napětím 1 000 V 16 2/3 Hz. Tuto frekvenci bylo případně možné změnit na 22 nebo 50 Hz.  Z výroby byla každá lokomotiva opatřena jiným nátěrem, což dalo vzniknout i jejich přezdívkám:

Provoz.

202 002.

Firma Henschel se sídlem v Kasselu dokončila lokomotivu 202 002 v červnu 1970. Při zkušební jízdě 30. června došlo po 60 km k poškození motoru a musela být odtažena k opravě. Až 16. prosince téhož roku pak odtáhla svůj první vlak z Kasselu do stanice Mannheim-Käfertal, poblíž které byl závod dodavatele elektrické části – firmy BBC. Počátkem roku 1971 začala být lokomotiva nasazována na traťové výkony. V květnu byla vystavena na hannoverském veletrhu a v říjnu vezla zvláštní vlak pro účastníky kongresu „Elektrische Bahnen“ z Mnichova do Augsburgu. Od 1. února byla pronajata DB a ty ji přidělily do depa Mannheim. Zde byla nasazována především na trase Mannheim – Heilbronn do čela nákladních vlaků s plánovanou hmotností 1 300 t místo plánované řady 140. Po těžkém poškození generátoru byla 18. července 1973 vrácena výrobci.  Z lokomotivy byl odstraněn spalovací motor a generátor a byla trvale spojena s řídicím vozem BDnrzf 60 80 99-33 001-1, který byl vybaven sběračem a transformátorem. V listopadu 1974 byla přestavba dokončena a po prvních zkouškách na mannheimském seřaďovacím nádraží byla tato jednotka počátkem prosince zkušebně nasazena na nákladní vlaky do Heidelbergu a Karlsruhe.  Počátkem února 1975 byla znovu zkoušena v oblasti Mannheimu a Ludwigshafenu. Ve dnech 8.-15. února byly ve Švýcarsku podniknuty zkušební jízdy za účelem ověření chodových vlastností podvozků a poté se 19. února vrátila lokomotiva do Kasselu k další přestavbě.

1600P NS.

Přestavbou vznikla stejnosměrná lokomotiva pro napájecí soustavu 1 500 V s uspořádáním (1A1) ́3 ́, tedy s jediným trakčním motorem. Poté, co byla k 15. červnu 1977 úředně vyřazena ze stavu DB, byla 7. července jako nečinná přetažena lokomotivou 202 003 do Holandska. Zde se obě lokomotivy podrobily intenzivním zkouškám. K 31. prosinci 1979 byla 202 002 vrácena firmě Thyssen-Henschel, obdržela původní bílý nátěr a označení a na jaře 1985 byla vystavena jako pomník v podnikovém muzeu. Ze strojovny bylo odstraněno veškeré zařízení a slouží jako netypická konferenční místnost.

202 003 a 202 004.

Lokomotiva 202 003 byla převzata DB 6. července 1973 a přidělena taktéž k depu Mannheim. 202 004 ji následovala 19. září. Obě lokomotivy byly intenzivně zkoušeny v oblasti Mannheimu. Od 4. září 1974 byl oběma lokomotivám stanoven vlastní oběh. Od počátku října do poloviny listopadu 1974 byly obě lokomotivy poskytnuty BZA Minden a v rámci zkoušek byly nasazovány na tratích Emden – Rheine – Münster a Bremen – Osnabrück – Recklinghausen a nakonec ve druhé polovině listopadu na severním obchvatu Mnichova. Poté byly vráceny do běžného provozu, během kterého byly prováděny ještě některé zkoušky.  Dne 7. července byla lokomotiva spolu s výše uvedenou 1600P převezena ke zkouškám u Nizozemských železnic. Začátkem listopadu byly s 202 004 provedeny zkušební jízdy rychlostí 160 km/h na dánských železnicích. Ještě v listopadu se 202 003 i 004 vrátily zpět do Mannheimu a byly nasazeny do dvoudenního oběhu. První den obsahoval vlaky osobní dopravy, druhý den nákladní vlaky. Koncem září 1978 byly ve stanici Beddingen provedeny s oběma lokomotivami zkoušky rozjezdu s vlakem o hmotnosti 5 000 t. Obě lokomotivy byly velmi spolehlivé, s 11,5 hodinami průměrného denního využití patřily ke špičce hnacích vozidel DB. Přesto se od léta 1980 objevovaly v plánovaném oběhu jen zřídka.

Rekonstrukce 202 003.

Na jaře 1982 byla využita 202 003 pro zkoušky některých komponent pro vysokorychlostní vozidla. Nejvýraznější změnou bylo nové, aerodynamické čelo s dřevěnou konstrukcí a čelními skly lokomotiv řady 103. K tomu obdržela výrazný nátěr v kombinaci tmavomodré a stříbrné, stříbrné plochy působily dojmem vlnitého plechu. Další výraznou změnou byly podvozky koncepce Umkopplung der Antriebmassen (odpojení hmot pohonu), ve zkratce UM AN. Trakční motory byly uloženy na podvozku kluzně v příčném směru a podle rychlosti, a tedy i poloměrů oblouků se mechanicky vázaly ke skříni nebo k rámu podvozku. Svázání se skříní mělo snížit moment setrvačnosti podvozku vůči svislé ose a přispět tak ke stabilitě chodu při vysokých rychlostech, vazba na rám podvozku zase omezila nutný zdvih propojovacího hřídele při velkém natočení podvozku vůči skříni. (Francouzská firma Alsthom vyřešila tento problém u nejstarších jednotek TGV zavěšením motorů pod skříň a hřídelem s dlouhým zdvihem – tzv. Tripod). V říjnu a listopadu absolvovala lokomotiva zkušební jízdy rychlostí 250 km/h v úseku Brackwede-Neubeckum trati Hamm-Minden. Na zkušebním stavu AW Minden dosáhla dokonce rychlosti 350 km/h. Koncepce UM AN byla využita u prototypové jednotky ICE, u sériového provedení byl pohon zjednodušen.  Počátkem roku 1983 bylo oplášťování čela sejmuto a lokomotiva se vrátila do běžného provozu.

Konec provozu.

V létě 1983 měly ještě obě lokomotivy plánovaný oběh. V říjnu téhož roku vrátily DB 202 004. Ta byla ještě v létě 1985 nasazena několik týdnů v pronájmu u Hersfelder Eisenbahn. V roce 1991 byla předána dnešnímu technickému muzeu (Technoseum) v Mannheimu, kde je k vidění dodnes.  Mezitím obdržela 202 003 podvozky určené pro jednotku ICE, která již byla ve stavbě, a byla koncem roku 1984 pronajata depu Kaiserslautern k nasazení v rychlíkové dopravě. Po skončení pronájmu byla 30. června 1985 vrácena firmě Henschel, ta jí vrátila aerodynamické čelo a předala nově vzniklému Muzeu dopravy a techniky, nyní Německému technickému muzeu v Berlíně.

DE 2500 je typové označení tří zkušebních lokomotiv firmy Henschel, jejichž elektrickou část vyprojektovala a dodala švýcarská BBC. V době svého nasazení u DB byly označeny řadou 202. Jejich výjimečnost tehdy spočívala v použití asynchronních trakčních motorů napájených z polovodičových měničů. Také pojezd lokomotiv zahrnoval několik inovativních prvků, které se staly základem konstrukce moderních vozidel, včetně vysokorychlostních.

DE2500型柴油机车是由联邦德国(西德)亨舍尔公司和瑞士勃朗-包维利股份公司(BBC)合作开发的干线柴油机车,也是世界上第一种采用交流传动技术的铁路机车。DE2500型机车属于试验性车型,虽然曾经交付德国联邦铁路试用,但未投入批量生产。


2018年澳洲網球公開賽男子單打比賽

Turnaj.

Rozlosování v aréně Margaret Courtové se uskutečnilo 11. ledna 2018 za přítomnosti bývalých vítězů turnaje Rogera Federera a Marie Šarapovové. Ze soutěže se odhlásil pětinásobný finalista Australian Open Andy Murray, na okruhu absentující od července 2017, který tři dny před losem podstoupil v melbournské nemocnici sv. Vincenta operaci kyčle s plánem návratu ve Wimbledonu.  Pouze Roger Federer měl možnost ohrozit Španěla Rafaela Nadala na postu světové jedničky, za předpokladu, že by obhájil titul a mallorský rodák vypadl před branami čtvrtfinále. Postup Nadala do této fáze mu zajistil setrvání na čele i po skončení turnaje.  Na okruh se poprvé od Wimbledonu 2017 vrátil po doléčení zraněného lokte šestinásobný vítěz melbournského grandslamu a bývalý první hráč světa Novak Djoković, který v Melbourne Parku startuje počtrnácté. Na úvod vyřadil Američana Donalda Younga po třísetovém průběhu. Rovněž melbournský šampion z roku 2014 Stan Wawrinka odehrál poslední předchozí zápas na wimbledonském pažitu a po zdravotní pauze vyřadil v první fázi Litevce Ričardase Berankise, jenž mu odebral jednu sadu. Ve druhém kole však uhrál jen sedm gamů na 26letého amerického outsidera Tennyse Sandgrena.  Argentinec Juan Martín del Potro, jenž se na začátku turnaje vrátil do elitní světové desítky, startoval v Melbourne poprvé od roku 2014. Ve třetím kole hladce podlehl Tomáši Berdychovi, který vyrovnal vzájemnou bilanci zápasů na 5–5. Český tenista v zápase zahrál 20 es a 52 vítězných míčů.  Nejdelší zápas ročníku, trvající 4.33 hodin, odehráli ve druhém kole 211 cm vysoký Chorvat Ivo Karlović s Japoncem Jūičim Sugitou. Karlović pětisetovou bitvu rozhodl ziskem páté sady v poměru 12–10. Ve věku 39 let a 10 měsíců se stal nejstarším hráčem, který na úvodním grandslamu roku postoupil do třetího kola od Australian Open 1978 a tehdy 44letého Australana Kena Rosewalla. V něm pak 89. hráč žebříčku Karlović opět odehrál pětisetový souboj s 33letým Italem Andreasem Seppim, figurujícím na 76. příčce klasifikace. Tři z pěti sad rozhodly až tiebreaky a v závěrečném dějství si Seppi zajistil po 3.51 hodinách postup poměrem gamů 9–7. Ital startuje na 51. grandslamu v řadě. Karlović tak nevyužil šanci stát se nejstarším osmifinalistou Grand Slamu od Jimmyho Connorse a US Open 1991.  Ve třetí fázi dohrál 20letý čtvrtý nasazený Němec Alexander Zverev, jehož v pětisetové bitvě udolal 59. muž klasifikace a 21letý Čong Hjon poté, co favoritovi v závěrečné sadě uštědřil „kanára“. Stal se tak prvním Jihokorejcem v osmifinále Australian Open. Novak Djoković, vracející se na okruh, soutěž opustil ve čtvrtém kole po nezvládnutých koncovkách setů s 21letým Jihokorejcem Čong Hjonem, který se tak stal historicky prvním jihokorejským tenistou ve čtvrtfinále Grand Slamu. Srbský hráč současně na australském majoru utržil první třísetovou porážku od roku 2007.  22letý Brit Kyle Edmund postoupil po čtyřsetové výhře nad bulharskou světovou trojkou Grigorem Dimitrovem do svého prvního grandslamového semifinále. V něm však proti Marinu Čilićovi čtyřikrát ztratil servis a po třísetovém průběhu vypadl za 2.18 hodin.  První hráč světa Rafael Nadal vedl ve čtvrtfinálovém duelu s Chorvatem Marinem Čilićem 2–1 na sety. Následně však začal mít potíže s pravým stehenním svalem, vyžádal si zdravotní přestávku a čtvrtou sadu prohrál. V úvodu rozhodujícího pátého dějství se hůře pohybující Nadal rozhodl zápas skrečovat, když tak na túře ATP Tour učinil posedmé v kariéře a podruhé od Australian Open 2010. Devatenáctý muž žebříčku Tomáš Berdych vypadl ve čtvrtfinále s Rogerem Federerem po třísetovém průběhu, ačkoli vstoupil do utkání aktivně a vypracoval si rychlý náskok gamů 5–2. V setu však nevyužil dva setboly. Švýcar se do sady vrátil a ovládl zkrácenou hru, aby v dalších dvou dějstvích stačilo prolomení podání českého hráče. Basilejský rodák tak postoupil za 2.17 hodin do čtrnáctého melbournského semifinále z předešlých šestnácti účastí. Berdycha zastavil na Australian Open potřetí za sebou a vyhrál posledních devět vzájemných duelů. Čong Hjon vyřadil mezi poslední osmičkou překvapení turnaje Tennyse Sandgrena bez ztráty setu a jako první Jihokorejec prošel do grandslamového semifinále.  Poprvé od Wimbledonu 2008 postoupili do semifinále mužské singlové soutěže grandslamu dva nenasazení hráči. Taková situace se v Melbourne naposledy předtím odehrála v roce 1999.

Finále Federer–Čilić: Posunutí Švýcarova rekordu 20. grandslamem.

Do sedmého finále australského majoru postoupil Švýcar Roger Federer, čímž vytvořil nový rekord open éry po odpoutání se od šesti finále Novaka Djokoviće. Ve svém čtrnáctém semifinále vyřadil Jihokorejce Čonga Hjona, jenž v závěru druhé sady utkání skrečoval a Švýcar navýšil mužský rekordní počet grandslamových finálových účastí na třicet.  Ve finále získal Federer za vedení 2–1 na sety ve čtvrtém dějství brejk, jímž odskočil Chorvatu Marinu Čilićovi na poměr gamů 3–1. Stačilo mu tak neztratit následující tři hry na servisu. Chorvatský šestý hráč žebříčku však v další fázi předvedl téměř bezchybný výkon a šňůrou pěti gamů si vynutil pátý rozhodující set. Basilejský rodák v předchozí kariéře vyhrál 59 % a Čilić 70 % pětisetových zápasů. Chorvatský tenista do poslední sady vstoupil aktivněji s psychickou výhodou, když si v úvodní hře vypracoval brejkové šance, které ovšem nevyužil. Naopak Švýcar poté dvakrát prolomil podání soupeře a po více než třech hodinách dovedl utkání do vítězného konce.  Jubilejní dvacátý grandslamový titul pro Rogera Federera znamenal šestou trofej z Australian Open, čímž vyrovnal rekord Roye Emersona a Novaka Djokoviće. Zároveň se stal prvním mužem v historii se šesti grandslamy alespoň z dvou turnajů velké čtyřky. Téměř 15leté rozpětí mezi dvěma grandslamovými trofejemi, počínaje Wimbledonem 2003, představovalo také rekord open éry. Švýcar podesáté obhájil titul z majoru a poprvé od US Open 2008. Na okruhu ATP Tour vybojoval devadesáté šesté turnajové vítězství z dvouhry, čímž setrvával na 2. příčce za 109 vavříny Jimmyho Connorse. Ve světovém žebříčku Federer stáhnul ztrátu na vedoucího Rafaela Nadala na pouhých 155 bodů a připsal si částku 4 000 000 australských dolarů, poražený finalista pak poloviční odměnu.  V 36 letech se Federer stal nejstarším vítězem grandslamu od Australian Open 1972 a Kena Rosewalla. Australský tenista Rosewall byl jediným, který získal od roku 1968 více grandslamů po 35 roce života, a to tři během více než tří sezón. Federer tento počet dosáhl v rozmezí jednoho roku, když vyhrál tři z pěti naposledy odehraných grandslamů.

Mužská dvouhra Australian Open 2018 probíhala v druhé polovině ledna 2018. Do singlové soutěže melbournského grandslamu nastoupilo sto dvacet osm hráčů. Osmnáct z nich postoupilo z tříkolové kvalifikace. Šestnáct řádně po výhrách ve třech kvalifikačních kolech a Kanaďan Petr Polansky s Italem Matteem Berrettinim jako šťastní poražení. Obhájcem titulu byl druhý hráč světa a pětinásobný šampion Roger Federer ze Švýcarska., který titul obhájil a získal svou již dvacátou granslamovou trofej.

罗杰·费德勒于本年度决赛,以6–2、6–7、6–3、3–6、6–1五盘击败马林·契利奇,顺利卫冕冠军。费德勒取得职业生涯第20座大满贯单打冠军及第6座澳网单打冠军,追平罗伊·爱默生与诺瓦克·乔科维奇保有的澳网男子单打冠军纪录。费德勒成为自1972年的肯·罗斯威尔后,挺进开放年代澳网决赛的最老球员。契利奇成为首位进入澳洲网球公开赛决赛的克罗地亚球员。


Struktura.

I když má tato sloučenina poměr atomů palladia a octanových ligandů 1:2, jak odpovídá jejich oxidačním číslům, skutečná molekulární struktura závisí na způsobu přípravy.  Tak jak byl připraven Wilkinsonem a pomocníky roku 1965 a v roce 1970 studován Skapským a Smartem pomocí jednokrystalové rentgenové difrakce, jde o hnědožlutou pevnou látku krystalizující v jednoklonných vrstvách. Bylo zjištěno, že jeho struktura je trimerní, složená z rovnostranných trojúhelníků, kde je každý atom Pd navázán na dvě acetátové skupiny. Každý atom kovu zaujímá přibližně čtvercovou rovinnou koordinaci.  Octan palladnatý připravený lehce odlišným způsobem byl izolován jako světle růžový prášek, u něhož byla rentgenovou difrakcí zjištěna struktura v podobě dlouhých řetězců atomů palladia, z nichž je každý propojen se sousední dvojicí acetátových můstků, kde je koordinační geometrie kolem každého atomu palladia čistě čtvercově rovinná.

Příprava.

Octan palladnatý může být připraven v trimerní formě průtokem horké koncentrované kyseliny octové a kyseliny dusičné skrz houbovité palladium. Přebytečné množství houbovitého palladia nebo vyšší tok plynného dusíku zabraňuje kontaminaci produkty obsahujícími dusitanový ligand místo jednoho z acetátů (Pd(OAc)NO).  Tato nitrovarianta má odlišnou rozpustnost a jinou katalytickou aktivitu u mnoha reakcí. Zabránění nebo omezení její tvorby je důležité prospolehlivé používání octanu palladnatého.  Podobně se připravuje propionát palladnatý; ostatní karboxyláty se získávají reakcí octanu palladnatého s odpovídající karboxylovou kyselinou. Rovněž octan palladnatý je možné připravit reakcí jiného palladnatého karboxylátu s kyselinou octovou. Tato výměna ligandů začínající přečištěným karboxylátem je alternativním způsobem získávání octanu palladnatého bez kontaminatních nitrosloučenin.

Reakce.

Při zahřívání s alkoholy, nebo delším varu v jiných rozpouštědlech, se tato látka rozkládá na kyselinu octovou a kovové palladium.

Použití.

Katalýza.

Octan palladnatý je katalyzátorem mnoha organických reakcí u řady druhů sloučenin, jako jsou alkeny, dieny a alkyl-, aryl- a vinylhalogenidy, při nichž se tvoří reaktivní addukty. Π-allyl koordinace a koordinace alkenů na octan palladnatý zahrnuje donaci typu sigma z π-orbitalu alkenu nebo π-allylu za současného zpětného π-navázání na prázdný π* orbital alkenu či π-allylu. Čím větší je sigma donace na kov, tím větší je zpětné navázání. Čím větší je zpětné navázání, tím větší je snížení řádu vazby. Redukce alkenů nebo π-allylů octanem palladnatým obrací reaktivitu organického ligandu tím, že umožní spíše reakce s nukleofily než s elektrofily.  Příklady reakcí katalyzovaných octanem palladnatým jsou:  Tato látka převádí arylbromidy na aryltrimethylsilany, důležité funkční skupiny v řadě organických sloučenin jako je fungicid „Latitude“:  Octan palladnatý je kompatibilní s elektronovými vlastnostmi arylbromidů a tato metoda na rozdíl od mnoha jiných způsobů syntézy nevyžaduje vybavení pro vysoké tlaky.

Prekurzor ostatních sloučenin palladia.

Octan palladnatý se používá k tvorbě dalších palladnatých sloučenin; například fenylpalladiumacetát, používaný k izomerizaci allylalkoholů, se získává následující reakcí:  Octan palladnatý také reaguje s acetylacetonem (ligand „acac“) za vzniku acetylacetonátu palladnatého (Pd(acac)), monomerní molekuly, která je prekurzorem kovového palladia.  Světlem či teplem se octan palladnatý redukuje za vzniku tenkých vrstev palladia a může vytvářet nanovlákna a koloidy.

Octan palladnatý je organická sloučenina, palladnatá sůl kyseliny octové. Je považován za reaktivnější než odpovídající sloučenina platiny. Je rozpustný v mnoha organických rozpouštědlech a často se používá jako katalyzátor organických reakcí a jako prekurzor dalších palladnatých katalyzátorů.

乙酸钯,也称为醋酸钯,是一个含钯的化合物,化学式为Pd(OCCH)或Pd(OAc)。乙酸钯被认为比活性更高,能够溶于很多有机溶剂。


Filmy.

"Venom" (2018).

Novinář Eddie Brock se po skandálu snaží navrátit zpět do původní formy a vyšetřuje z toho důvodu skupinu lidí zvanou Life Foundation. Brock v jejich laboratoři přijde do kontaktu s mimozemským symbiontem, který se s ním spojí a poskytne mu superschopnosti. Oba však sdílí jedno tělo.  Dlouho vyvíjený projekt o Venomovi byl oživen společností Sony v březnu 2016. Rok na to byli na post scenáristů najati Scott Rosenberg a Jeff Pinkner. V květnu 2017 bylo Sony oznámeno, že si hlavní roli Eddieho Brocka / Venoma zahraje herec Tom Hardy. Režisérem se stal Ruben Fleischer. Později se ke psaní scénáře připojila i Kelly Marcel. Film byl natáčen od října 2017 do ledna 2018 ve městech Atlanta, New York a San Francisco. V USA byl film vydán 5. října 2018.  Producenti filmu původně chtěli, aby se příběh odehrával samostatně a nestal se součástí budoucích crossoverů. V potitulkové scéně se však objevila ukázka z filmu "" (2018), která odhalila, že je "Venom" součástí mnohovesmíru Spider-Verse. Scéna zde byla přidána na přání Sony a producentů "Venoma", protože se jim líbila výsledná kvalita "Spider-Man: Paralelních světů" a možnost propojení živě hraných a animovaných filmů.

Budoucí filmy.

"Morbius" (2021).

Autory scénáře k filmu o Morbiusovi, the Living Vampire, jsou Matt Sazama a Burk Sharpless. V červnu 2018 byl do hlavní role obsazen Jared Leto a režisérem se stal Daniel Espinosa. Natáčení začalo na konci února 2019 v Londýně a některé scény by měly být pořízeny také v Atlantě. Datum vydání v USA je plánováno na 19. března 2021.

"Venom: Let There Be Carnage" (2021).

Na konci filmu "Venom" ztvárnil herec Woody Harrelson v malém cameu sériového vraha Cleta Kasadyho, jenž je hostitelem symbiontu zvaného Carnage, přičemž on by se mohl objevit v možném sequelu. "Venom: Let There Be Carnage" byl potvrzen v lednu 2019 a autorkou scénáře je Kelly Marcel, která se na snímku podílí také jako výkonná producentka. Tom Hardy se zde navrátí jako Eddie Brock, avšak Sony nahradil režiséra, protože Ruben Fleischer právě pracuje na filmu "". Datum vydání v USA je plánováno na 25. červen 2021. Režisérem filmu se stal Andy Serkis.

Projekty.

Společností Sony byly oznámeny další filmy, které mají být zařazeny do SUMC. Nemají však jasné datum vydání:  Mluvilo se také o projektech, které by mohly být zařazeny do universa, avšak se na nich nepracuje:

Sony's Universe of Marvel Characters (SUMC) nebo také Sony's Marvel Universe je americká mediální franšíza a fikční svět, jehož hlavní částí je série celovečerních superhrdinských filmů produkovaná studiem Columbia Picture ve spolupráci s Marvelem a distribuovaná společností Sony Pictures Releasing. Filmy jsou založeny na komiksech nakladatelství Marvel Comics. Sony považuje fikční svět za doplněk k filmům o Spider-Manovi studia Marvel Studios, které jsou zařazeny v Marvel Cinematic Universe, avšak Kevin Feige, prezident Marvel Studios, který dohlíží na MCU nepočítá filmy SUMC do MCU a vyvrací to, že by se odehrávaly ve stejném světě.

索尼影业漫威角色宇宙(英语:Sony Pictures Universe of Marvel Characters,简称英语:SPUMC),也通称作索尼漫威宇宙(英语:Sony's Marvel Universe,简称英语:SMU),是一个美国跨媒体制作的共同世界,由哥伦比亚影业与漫威娱乐联营、索尼影视娱乐发行,根据漫威漫画出版物中的角色改编。该宇宙的第一部作品为《猛毒》(2018年)。


Tenisová kariéra.

V rámci hlavních soutěží událostí okruhu ITF debutovala jako čtrnáctiletá v srpnu 2016, když na turnaj v Charkově s dotací 10 tisíc dolarů obdržela divokou kartu. V úvodním kole uhrála jediný game na krajanku Helen Ploskinovou. Premiérový singlový titul v této úrovni tenisu vybojovala v květnu 2017 na maďarské antukové události v Dunakeszi s rozpočtem 25 tisíc dolarů. V soutěži neztratila žádný set, když na cestě do finále vyřadila Belgičanku Kimberley Zimmermannovou, Slovenku Annu Karolínu Schmiedlovou, Turkyni İpek Soyluovou i Rumunku Alexandru Cadanțuovou. V závěrečném zápasu pak přehrála Američanku Bernardu Perovou. Tím se stala nejmladším ukrajinským tenistou, který triumfoval ve dvouhře profesionálního turnaje.  V kvalifikaci singlu okruhu WTA Tour debutovala na travnatém Mallorca Open 2017, do níž získala od pořadatelů divokou kartu. Na úvod kvalifikační soutěže podlehla ruské tenistce Anně Kalinské. Hlavní soutěž si poprvé zahrála na grandslamovém Australian Open 2018.  Debut v hlavní soutěži nejvyšší grandslamové kategorie přišel v ženském singlu Australian Open 2018, kam přijela jako 521. hráčka žebříčku, po zvládnuté tříkolové kvalifikaci, kde startovala na divokou kartu. V rozhodujícím kvalifikačním kole přehrála třináctou nasazenou Češku Barboru Krejčíkovou. Následnou výhrou v prvním kole dvouhry se stala prvním tenistou narozeným v roce 2002, jenž zasáhl do grandslamu, nejmladším hráčem na grandslamu od Sesil Karatančevové (15 let a 5 měsíců) a Australian Open 2005, respektive nejmladší hráčkou Australian Open od roku 1996, která vyhrála utkání a postoupila do druhého kola. Ve věku 15 let a 206 dní vyřadila Kosťuková turnajovou pětadvacítku Pcheng Šuaj za 57 minut. Navázala tak na Martinu Hingisovou (15 let a 4 měsíce), jež byla v době své první výhry o 94 dní mladší a cestu melbournským pavoukem tehdy ukončila ve čtvrtfinále. Vítězstvím nad Australankou Olivií Rogowskou Ukrajinka postoupila do třetího kola Grand Slamu jako nejmladší tenistka od Mirjany Lučićové Baroniové a US Open 1997. V něm však nenašla recept na karajanku a o osm let starší světovou trojku Elinu Svitolinovou, když uhrála jen čtyři hry. V utkání zahrála devět dvojchyb a podíl prvních servisů do dvorce činil pouze 37 %.  Vítězstvím nad Němkou Antonií Lottnerovou v úvodním kole stuttgartského Porsche Tennis Grand Prix 2018 se v patnácti letech stala nejmladší tenistkou na Stuttgart Open od Martiny Hingisové a října 1994, která vyhrála zápas v hlavní soutěži.

Marta Kosťuková, ukrajinsky: Марта Олегівна Костюк, "Marta Olehivna Kosťuk", (* 28. června 2002 Kyjev) je ukrajinská profesionální tenistka, vítězka juniorky Australian Open 2017 a juniorské čtyřhry US Open 2017. Ve své dosavadní kariéře na okruhu WTA Tour nevyhrála žádný turnaj. V rámci okruhu ITF získala do května 2019 dva tituly ve dvouhře.

玛莎·柯丝堤雅克(,2002年-6月28日),乌克兰职业网球女运动员。


Dětství a mládí.

Narodil se ve státě Jižní Karolína v roce 1976. V roce 1995 odmaturoval na T. L. Hanna High School a v roce 2000 promoval na Howard University, kde získal titul bakalář umění v oboru režie. Současně úspěšně absolvoval také londýnskou British American Drama Academy. Původně se chtěl věnovat režii a scenáristce. Aby dokázal lépe komunikovat s herci, začal docházet na kurzy herectví. V roce 2008 se odstěhoval do Hollywoodu, aby se naplno věnoval své kariéře.

Kariéra.

Svou první roli získal již roku 2003 v televizním seriálu "Třetí hlídka". Další epizodní role získal v následujících letech v seriálech "Právo a pořádek", "Kriminálka New York", "Pohotovost" a "Odložené případy". Současně se věnoval psaní divadelni hry "Deep Azure", kterou nastudovala Congo Square Theatre Company v Chicagu. Hra byla nominována v roce 2006 na cenu Jeff Award.  Filmový debut zažil v roce 2008 ve snímku "Expres". V témže roce získal větší roli v seriálu "Lincoln Heights" (9 epizod) a v roce 2010 hrál v seriálu "Město ztracených" (13 epizod).  Průlom nastal v roce 2013, kdy ztvárnil Jackieho Robinsona ve filmu "42". V roce 2014 následovaly role ve filmech "Velký draft" a "Get On Up - Příběh Jamese Browna", kde ztvárnil roli Jamese Browna. V roce 2016 hrál ve velkorozpočtovém filmu "Bohové Egypta" a především získal roli T'Chally/Black Panthera ve filmech v rámci Marvel Cinematic Universe. Poprvé se jako Black Panther objevil ve filmu "" (2016) a poté v samostatném filmu "Black Panther" (2018). Téhož roku se objevil také ve snímku "" (2018). O rok později v (2019)

Chadwick Aaron Boseman (29. listopadu 1976 nebo 1977 Anderson, Jižní Karolína) je americký herec. Je známý pro ztvárnění rolí Jackieho Robinsona ve filmu "42" (2013), Jamese Browna ve filmu "Get On Up - Příběh Jamese Browna" (2014), T'Chally/Black Panthera ve filmech v rámci Marvel Cinematic Universe jako "" (2016), "Black Panther" (2019), "" (2018) a "" (2019) a Thurgooda Marshalla ve filmu "Marshall" (2017).

乍得维克·亚伦·博斯曼(英语:Chadwick Aaron Boseman,1976年-11月29日)是一位美国男演员、编剧和制片人。较著名的是在电影《传奇42号》(2013年)中饰演大联盟传奇球星杰基·罗宾森,并在《激乐人心》(2014年)片中饰演「灵魂乐教父」詹姆士·布朗。而他在2016年的《荷鲁斯之眼:王者争霸》饰演埃及神托特以及在《美国队长3:英雄内战》中饰演超级英雄「黑豹」帝查拉,并于2018年推出自己的独立电影《黑豹》。


Jednobitové sčítačky.

Poloviční sčítačka.

Poloviční sčítačka (anglicky "Half adder") realizuje sčítání dvou jednobitových čísel. Vstup jsou dva jednobitové sčítance (A, B). Výstupem je jednobitový součet (S) a jednobitový příznak přenosu do vyššího řádu (C, nebo též anglicky jako "Carry flag").  Poloviční sčítačka dále přenáší příznak přenosu do vyššího řádu, sama však nedokáže zpracovat přenos z nižšího řádu. Nestačí proto k realizaci vícebitového sčítání.  Pravdivostní tabulka poloviční sčítačky:

Úplná sčítačka.

Úplná sčítačka (anglicky "Full adder") realizuje sčítání dvou jednobitových čísel s přihlédnutím k přenosu z předchozího řádu. Vstupem jsou tři jednobitové sčítance: A, B, C (C z anglického "Carry-in"). Výstupem je jednobitový součet (S) a jednobitový příznak přenosu do vyššího řádu (C z anglického "Carry-out").  Úplnou sčítačku je možné složit ze dvou polovičních sčítaček a hradla OR (viz obrázek). Hradlo OR je navíc možné bez vlivu na funkčnost nahradit pomocí hradla XOR, protože kombinace vstupů (1, 1), v němž by se jejich výstupy lišily, nemůže v případě sčítání nastat (buď nastane přenos pouze v první poloviční sčítačce, nebo pouze v druhé). Takže k vytvoření úplné sčítačky stačí mít 2 typy hradel, což může být praktické pro realizaci.  Úplné sčítačky se spolu mohou vedle sebe řetězit (výstup C jedné sčítačky propojit se vstupem C další) a provádět tak sčítání vícebitových čísel (viz níže).  Booleovský zápis: Pravdivostní tabulka úplné sčítačky:

Vícebitové sčítačky.

Čtyřbitová sčítačka s přenosem.

N-bitová sčítačka s přenosem jednoduše odkazuje na "Ripple carry adder", zkr. RCA) vzniká pouhým zřetězením n 1-bitových sčítaček s přenosem, propojením výstupu C sčítačky n-tý bit vstupu C sčítačky (n+1)-tého bitu (viz obrázek). Vstupem výsledné n-bitové sčítačky jsou pak dvě n-bitová čísla (+ případný přenos z předcházejícího bitu (nižšího řádu)), výstupem je jejich součet, široký n+1 bitů (n bitů + přenos). Název je odvozen z principu – příznak přenosu se propaguje (šíří) z jednoho bitu do druhého.  Sčítačka s podporou přenosu je jednoduchá na návrh a provedení a teoreticky je rozšiřitelná na libovolný počet bitů. Má však zásadní nevýhodu: s rostoucí šířkou (a tedy počtem zřetězených sčítaček s přenosem) přímo úměrně zvyšuje celkové zpoždění ("doba ustálení") výsledného obvodu. Signál přenosu prochází v každé z sčítaček dvěma hradly, takže např. u 32-bitové sčítačky se objeví správné hodnoty na výstupu se zpožděním až 64 pod-"hradlových zpoždění", což může výrazně omezit "propustnost" (maximální možný počet sčítání za jednotku času) sekvenčního zařízení využívajícího tento typ sčítačky. Toto omezení vedlo ke snaze navrhnout n-bitovou sčítačku s menším zpožděním.

Sčítačka s předpovědí přenosu.

Sčítačka s predikcí přenosu jednoduše odkazuje na "Carry Lookahead Adder", zkr. CLA) je n-bitová binární sčítačka schopná vypočítat součet za kratší dobu (v jednotkách hradlového zpoždění) než sčítačka s podporou přenosu (RCA). V RCA musí každá dílčí 1-bitová sčítačka "čekat" na správný příznak přenosu bitu ze sčítačky nižšího řádu). Při CLA je (v podstatě) veškerý provoz mezi řády vypočítán ve stejné době – kombinačním obvodem jménem "jednotka predikce přenosu" (v "Lookahead Carry Unit", zkr. LCU).  Výhody: Nevýhody:

Binární sčítačka (nebo jen sčítačka) je kombinační logický obvod, který realizuje sčítání čísel reprezentovaných ve dvojkové soustavě. Je důležitou součástí aritmeticko-logické jednotky (ALU aj.) procesorů (CPU, GPU, DSP,...) počítačů.

在电子学中,加法器(英语:adder)是一种用于执行加法运算的数字电路部件,是构成电子计算机核心微处理器中算术逻辑单元的基础。在这些电子系统中,加法器主要负责计算地址、索引等数据。除此之外,加法器也是其他一些硬件,例如二进制数的乘法器的重要组成部分。