Periodizace anglické literatury.

Časově lze anglickou literaturu rozdělit do

Staroanglická (anglosaská) literatura.

V době po odchodu Římanů okolo roku 410 začala být Anglie osidlovaná germánskými kmeny, označovanými společným názvem Anglosasové, přičemž původní keltské obyvatelstvo bylo vytlačováno do Walesu a Skotska. Z kontinentu do Anglie přenesené runové písmo s příchodem křesťanství (zhruba od počátku 7. století) postupně zaniklo a zůstalo pouze latinské obohacené o některé runové znaky. Jednotlivé germánské dialekty se časem sloučily do společného jazyka dnes nazývaného staroangličtina, resp. anglosaština.  Památky anglosaské literatury, často založené na mytologii germánských kmenů, známe jen díky pozdějším rukopisům, ve kterých se dochovaly. Šlo jednak o rituální poezii a o další žánry lidové slovesnosti (například hádanky), jednak o poezii duchovní a také epickou.  Nejvýznamnější anglosaskou literární památkou je aliterační hrdinský epos "Beowulf", jehož vznik je datován do období kolem roku 675 až 750. Epos se jmenuje podle jeho hlavního hrdiny, knížete a válečníka Beowulfa, odehrává se ve Skandinávii v 5. až 6. století a mísí se v něm pohanské a křesťanské motivy.  Kromě Beowulfa se z anglosaské hrdinské poezie dochovaly jen zlomky jako "Waldere" nebo "Bitva u Maldonu" (The Battle of Maldon). Ve dvorské poezii však zaujímaly významné místo elegie, variace na téma pomíjivosti světa a člověka.  Přibližně v té samé době vznikala i náboženská

Středoanglická literatura.

Po bitvě u Hastingsu roku 1066 došlo k ovládnutí Anglie Normany. Vývoj anglosaské literatury byl násilně zastaven a vládnoucím jazykem se stala tzv. anglonormanština (francouzský dialekt severofrancouzských Normanů), která sebou přinesla i změny v oblasti tematické (rytířské eposy a romány, dvorské kurtoazní náměty, trubadúrská poezie). Původní anglosaská kultura nadále přežívala převážně jen v ústně tradované náboženské lidové tvorbě. Vývoj domácího jazyka pak pod normanským vlivem vyústil do střední angličtiny, která jako literární jazyk postupně získávala ztracené pozice, až se ve 2. polovině 14. století prosadila i mezi šlechtou.  Velký vliv na další vývoj anglické kultury měl ale především latinský spis "Historia Regum Britanniae" (Dějiny britských králů), který roku 1136 napsal kněz Geoffrey z Monmouthu (asi 1090–1155). V této knize je britská historie odvozována od uprchlíků z Tróje, je spojována se starověkou řeckou a římskou kulturou a končí vládou krále Artuše. Dílo mělo zásadní vliv na středověkou rytířskou epiku a je na něm založen rytířský román "Brut" (asi 1155, Lé Roman dé Brut) anglonormanského básníka Roberta Waceho (kolem 1100 - po 1174).  Podle Waceho románu vznikla kolem roku 1200 první významná skladba v anglickém jazyce, veršovaná kronika "Dějiny Britů" (Historia Brutonum), kterou vytvořil vesnický kněz Layamon působící ve středozápadní Anglii. Třetina kroniky, spojující anglosaské literární tradice s novými normanskými vlivy, je věnována králi Artušovi.  Z anglických veršovaných rytířských románů jsou nejpozoruhodnější "Král Horn" (King Horn) z 1. poloviny 13. století, "Havelok Dán" (The Lay of Havelok the Dane) z 2. poloviny 13. století a "Richard Lví srdce" (kolem 1300, Richard Coer de Lyon). Svého vrcholu pak tento žánr dosáhl koncem 14. století v anonymním díle "Sir Gawain a Zelený rytíř" (kolem 1370, Sir Gawain and the Green Knight), napsaný aliteračním veršem, založený na pověstech o králi Artušovi, a spojující v sobě staré keltské mýty s novým rytířským duchem a křesťanskou etikou.  Druhým vrcholem středoanglické aliterační poezie je alegorické snové "Vidění o Petru Oráčovi" (kolem 1370 až 1390, The Vision Concerning Piers Plowman), které složil chudý klerik William Langland (asi 1330–asi 1390), Jde o

Raná novoanglická literatura.

Renesance, manýrismus a baroko.

16. století bylo v Anglii dobou velkého literárního rozkvětu. Nástup renesance s sebou přinesl novou, světu otevřenou duchovní orientaci, danou jednak náboženskou reformací, jednak filosofií humanismu. Důležité bylo také to, že dvůr Jindřicha VIII. a později Alžběty I. se stal nejen politickým, ale i kulturním centrem, což vyvrcholilo v druhé polovině 16. století slavnou alžbětinskou dobou, označovanou za zlatý věk Anglie.  Humanismus v Anglii dosáhl svého prvního vrcholu v díle právníka, politika a filosofa sira Thomase Mora (1478–1535), který ve svém latinském spise "Utopie" (1516, Utopia) vylíčil ideální ostrovní stát se spravedlivými společenskými vztahy. Kniha měla obrovský ohlas a slovo utopie se stalo pojmenováním literárního žánru.  Zvláštní průběh měla anglická reformace, protože se do jejího čela postavil sám král Jindřich VIII., který se po svých neshodách s papežem prohlásil roku 1534 jedinou a svrchovanou hlavou anglikánské církve. Zdůraznění autority Písma svatého oproti autoritě papeže mělo za následek další anglické překlady Bible, které byly v letech 1604–1611 shrnuty do tzv. autorizovaného znění (Authorized Version Bible) nazývaného také "Bible krále Jakuba" (King James Bible).  Renesanční literaturou začíná období novoanglické literatury, ve kterém byly přivedeny k dokonalosti téměř všechny v té době existující literární formy a žánry. Na dvoře krále Jindřicha VIII. působili zejména sir Thomas Wyatt (1503–1542), považovaný za „otce anglického sonetu“, a Henry Howard, hrabě ze Surrey (1517–1547), který se kromě dalšího zdokonalení sonetu zasloužil o zdomácnění

Klasicismus a osvícenství.

Když Karel II. nastoupil roku 1660 na anglický trůn, přivezl se svým dvorem z francouzského exilu do Anglie zálibu v literárním klasicismu, který se jako reakce na citové, vášnivé a nábožensky orientované baroko inspiroval hlavně starověkými vzory a zdůrazňoval střízlivý rozum, uměřenost a jasný, pravidelný řád. S klasicismem se překrývá myšlenkové hnutí nazývané osvícenství, které proti barokní religiozitě staví racionalismus, logiku a humanismus.  Mezi raně klasicistické básníky tohoto období patří lyrik Edmund Waller (1606–1687), převážně epický sir John Denham (1615–1669) a satirik Samuel Butler (1613–1680), autor směšnohrdinského eposu "Hudibras" (tři části: 1663, 1664 a 1678), ve kterém se posmíval puritánům.  Vůdčím představitelem raného klasicismu byl však básník, dramatik, překladatel a literární kritik John Dryden (1631–1700), který psal úspěšné satiry, náboženské básně, epigramy, bajky, divadelní hry, uvedl do anglické literatury alexandrín a trojverší, ustanovil hrdinské dvojverší jako standardní literární formu a zasloužil se

Moderní anglická literatura.

Preromantismus (sentimentalismus).

Zhruba v polovině 18. století převládl v Anglii jako reakce na racionalismus a rozumovost klasicismu a osvícenství nový umělecký proud, který ohlašoval blížící se romantismus – odtud jeho název preromantismus. Protože se tento proud orientoval na posílení emocionální působivosti uměleckých děl, bývá často nazýván sentimentalismem. Počátky preromantismu je ovšem možno najít již na počátku 18. století za klasicismu, se kterým se tak částečně překrývá.  Zatímco v tvorbě Jamese Thomsona (1700–1748), mimo jiné autora ódy "" (1740, "Rule, Britannia!"), která se stala britskou vlasteneckou písní, se ještě objevují idylická citově zabarvená líčení přírody, poezie dalších básníků, patřících především do tzv. hřbitovní školy (Graveyard Poets), se vyznačuje iracionální melancholickou i tajuplnou a pochmurnou náladou.  Hlavním tématem hřbitovní školy byly pochmurné meditace o smrtelnosti často v prostředí hřbitova. Za jejího zakladatel je považován Thomas Parnell (1679–1718) díky své básni "Noční dílko o Smrti" (A Night-Piece on Death), vydané po jeho smrti až roku 1721.  Základním dílem hřbitovní školy se stala báseň "Nářek aneb Noční rozjímání o životě, smrti a nesmrtelnosti" (1742–1745, The Complaint, or Night Thoughts on Life, Death, and Immortality) Edwarda Younga (1681–1765). Za preromantický manifest je pak označována Youngova prozaická práce "Úvahy o původní tvorbě" (1759, Conjectures On Original Composition) zdůrazňující potřebu intuitivní tvůrčí síly, jež by nahradila přílišnou rozumovost osvícenství  K dalším básníkům hřbitovní školy patřil Robert Blair (1699–1746) se svou básní "Hrob" (1743, The Grave), Thomas Gray (1716–1771), autor slavné "" (1751, Elegy Written in a Country Churchyard) nebo Thomas Percy (1729–1811), který vydal roku 1765 první sbírku starých anglických balad "Památky staré anglické poezie" (Reliques of Ancient English Poetry).  Vznikaly rovněž literárním podvrhy, které měly nahradit neexistující starobylé rukopisy. Tak byly „nalezeny“ "Ossianovy zpěvy" (1761–1765, "The Works of Ossian"), které

Romantismus.

Počátek 19. století je v anglické literatuře zcela ve znamení romantismu, ve kterém obraznost a citovost převládala nad rozumovostí a který vznikl jako reakce na hluboký rozpor mezi realitou a humanistickými ideály, které proklamovala Velká francouzská revoluce. Za kolébku literárního romantismu je považována právě Anglie, kde první generace anglických romantiků bezprostředně navázala na předcházející preromantické autory. Jedná se především o tzv. jezerní básníky, skupinu umělců, které spojoval život uprostřed nádherné přírody v Jezerním okrsku na severozápadu Anglie. K nejvýznamnějším z nich patřili William Wordsworth (1770–1850), Samuel Taylor Coleridge a Robert Southey (1774–1843). Wordsworth a Coleridge vydali roku 1798 společně básnickou sbírku "Lyrické balady" (Lyrical Ballads), považovanou za první romantické dílo anglické literatury. Ve sbírce je mimo jiné obsažena slavná Coleridgova balada "Píseň o starém námořníkovi" (The Rime of the Ancient Mariner), jejíž hrdina se proviní tím, že na moři zabije bezdůvodně albatrosa a je za to potrestán tajemnými přírodními silami.  Ještě významnější je druhá generace anglických romantiků, kterou reprezentují básníci lord George Gordon Byron (1788–1824), Percy Bysshe Shelley (1792–1822) a John Keats (1795–1821.  Pro dílo lorda Byrona, jednoho z největších evropských básníků vůbec, je charakteristický osamocený boj za svobodu proti tyranům (tzv. byronismus) a revolta proti řádu, bohům a osudu (tzv. titanismus). Byron je také považován za tvůrce dramatické básně a dvou nových lyricko-epických žánrů: moderního eposu (spojení epického vyprávění s proudem lyriky) a poemy, tj. básnické nebo také byronské povídky. Z jeho poem vyniká zejména "Džaur" (1813, Giaour), "Korzár" (1814, The Corsair), "Lara" (1814) a "Vězeň chillonský" (1816, The Prisoner Of Chillon). Za moderní epos lze označit "Childe Haroldovu pouť" (1812–1818, Childe Harold's Pilgrimage) nebo "Dona Juana" (1819–1824). Ve svých dramatických básních, jako je například "Manfred" (1817) nebo Kain (1821, Cain). namířil romantickou vzpouru proti nejvyšší morální autoritě – proti Bohu. Percy Bysshe Shelley je považován za autora nejlepších lyrických básní napsaných v anglickém jazyce. Známá je také jeho protidespotická tragédie z italské historie "Cenci" (1819), která byla v Anglii dlouho zakázána. Nejvíce

Viktoriánská próza, poezie a drama.

Protože se vývoj anglické literatury od 30. let 19. století do začátku první světové války zhruba překrývá s obdobím vlády královny Viktorie (1837–1901), bývá zvykem označovat tuto dobu jako viktoriánskou. Na počátku této doby se v anglické literatuře začal prosazovat směr, který na rozdíl od romantických hrdinů, kteří jsou se svým okolím v rozporu, zobrazoval život člověka ve společenských souvislostech. Protože jsou názory většiny autorů na tehdejší společnost kritické, hovoří se o tzv. kritickém realismu.  Kritický realismus je spjat především s románem. Sugestivní popis prostředí, přerůstající v symboliku negativních společenských jevů, zobrazovaných s hřejivým či satirickým humorem, je charakteristický pro dílo Charlese Dickense (1812–1870). Od humoristického románu "Kronika Pickwickova klubu" (1836–1837, The Posthumous Papers of the Pickwick Club) přešel Dickens v dílech "Oliver Twist" (1837–1839, The Adventures of Oliver Twist), "Mikuláš Nickleby" (1838–1839, The Life and Adventures of Nicholas Nickleby), "Starožitníkův krám" (1841, The Old Curiosity Shop), "Život a dobrodružství Martina Chuzzlewita" (1843–1844, Life And Adventures Of Martin Chuzzlewit), "Dombey a syn" (1848, Dombey and Son), "David Copperfield" (1849) nebo "Zlé časy" (1854, Hard Times) k silné sociální kritice, kterou stále silněji spojoval s psychologickým ponorem do podvědomých poloh svých hrdinů připomínající Franze Kafku. K těmto románům patří "Ponurý dům" (1853, Bleak House), "Malá Dorritka" (1855–1857, Little Dorrit) nebo "Nadějné vyhlídky "(1861, Great Expectations). Dickens je rovněž autorem historických románů "Barnabáš Rudge" (1841, Barnaby Rudge) a "Příběh dvou měst" (1859, The Tale of Two Cities), tzv. vánočních povídek "Vánoční koleda" (1843, A Christmas Carol) nbeo "Zvony novoroční" (1845, The Chimes), dále románu plného spletitých tajemství, úkladů, pletich, zrady, lásky, hamižnosti a nečekaných rozuzlení "Náš vzájemný přítel" (1865, Our Mutual Friend) a nedokončeného detektivního románu "Záhada Edwina Drooda" (1870, The Mystery of Edwin Drood).  Dickensův současník William Makepeace Thackeray (1811–1863) se zaměřoval především na život vyšších společenských vrstev plný snobismu, kariérismu, chamtivosti a požitkářství. Jeho pikareskní román "Paměti urozeného pana Barry Lyndona" (1844, The Memoirs Of Barry Lyndon, Esquire) vypráví příběh bezvýznamného irského hochštaplera, kterému se podaří vyšplhat vysoko ve společenském žebříčku, aby poté zažil tvrdý pád dolů. Ve svém vrcholném díle "Jarmark marnosti" (1847–1848, Vanity Fair) vytvořil široký satirický pohled na anglickou společnost na sklonku napoleonských válek, kterou zobrazoval s propracovanou ironií a sarkasmem. "Kniha o snobech" (1847, The Book of Snobs) obsahuje řadu satirických črt zesměšňujících pocit společenské nadřazenosti. V románu "Henry Esmond" (1852, The History Of Henry Esmond, Esquire) popisuje ve své době velmi smělou zápletkou lásky starší ženy k mladšímu muži. Kastovnicky uzavřený život nejvyšších vrstev anglické aristokracie a zámožného měšťáctva s jeho nelítostnými zákony zobrazil v románu "Newcomové" (1853–1855, The Newcomes). Známá je i jeho pohádka "Růže a prsten" (1855, The Rose And The Ring).  Uznávaným klasikem literatury pro děti a mládež je Charles Kingsley (1819-1875). Známý je jeho historický román "Vzhůru přes oceán" (1855, Westward Ho!) odehrávající se za vlády královny Alžběty a pohádkový příběh "Vodňátka" (1863, The Water Babies), který je současně satirou na viktoriánskou společnost. V psaní dobrodružných příběhů po vzoru Fredricka Marryata pokračoval Robert Michael Ballantyne (1825-1894), z jehož rozsáhlého díla je nejznámější román "Korálový ostrov" (1858, The Coral Island) líčící osudy tří chlapců, kteří ztroskotali na opuštěném ostrově.  Autorkou sentimentálních a naivně moralistních příběhů je anglo-americká spisovatelka Frances Hodgson Burnettová (1849-1924). Z jejího rozsáhlého díla je dones živý román "Malý lord Fauntleroy" (1896, Little Lord Fauntleroy), příběh malého chlapce, jehož otec je příslušník anglického šlechtického rodu a matka chudá Američanka. Po smrti svého otce žije chlapec jako dědic šlechtického titulu se svou matkou u despotického konzervativního dědečka v Anglii, který se pod jeho vlivem změní v laskavého muže a usmíří se i se svou snachou. Jedním z prvních děl, které se zabývaly otázkami postavení dělníků v Anglii, je román "Mary Bartonová" (1848, Mary Barton) Elizabeth Gaskellové (1810–1865), který šokoval zejména nic nezakrývající otevřeností o krutých životních podmínkách dělníků v Manchesteru. Sociální problematice se věnovala i v románech "Ruth" (1853) a "Sever a Jih" (1855, North and South). Ostré sociální střety v románech zobrazené ovšem řeší v duchu své výchovy křesťanským smírem. Nejznámějším jejím dílem je však "Cranford" (1853), soubor obrázků z maloměstského života líčící s jemnou ironií každodenní běžné radosti a starosti obyvatel fiktivního městečka.  Další představitelkou viktoriánské prózy je Mary Ann Evansová (1819–1880) známá pod mužským pseudonymem George Eliot, která ve svých dílech často spojovala realistické vypravování s mytologickými a folklórními motivy – například v románu "Silas Marner: Tkadlec z Raveloe" (1861, Silas Marner: The Weaver of Raveloe (1861), ve kterém působivě vylíčila morální konflikt světa chudého venkovského tkalce a světa vesnické šlechty. Její vrcholné dílo, "Middlemarch" (1871–1872), je zařazováno mezi první moderní romány anglické literatury. Autorka v něm vypráví příběhy několika starousedlíků v jednom anglickém městečku jehož tradiční život začínají ovlivňovat důsledky industrializace i politické změny. K viktoriánským prozaikům dále patří Anthony Trollope (1815–1882), autor šestidílného cyklu "Barsetské kroniky" (1855–1867, The Chronicles of Barsetshire), ve kterém zachytil život nejrůznějších vrstev a profesních skupin tehdejší společnosti, dále George Meredith (1828–1909), který ve svých vrcholných románech "Sobec" (1879, The Egoist) a "Diana z Rozcestí" (1885, Diana of the Crossways) vystupuje jako ostrý kritik pokrytecké morálky své doby a zastánce rovnoprávného postavení žen, Samuel Butler (1835–1902), autor antiutopického (dystopického) románu "Edkin" (1872, Erehwon), jehož název je anagramem slova nowhere (nikde), a konečně Thomas Hardy (1840–1928), jenž v románech "Daleko od hlučícího davu" (1874, Far From the Madding Crowd), "Starosta casterbridgeský" (1886, The Mayor of Casterbridge), "Tess z d’Urbervillů" (1891, Tess of the d'Urbervilles) nebo "Neblahý Juda" (1895, Jude the Obscure) došel na základě myšlenek sociálního darwinismu k naturalistickému zobrazení člověka, jehož osud je předurčen vlivem dědičnosti a prostředí.  Oproti próze zůstávala anglická poezie téměř po celé 19. století vůči realismu v podstatě odolná. Z toho důvodu lze tvorbu viktoriánských básníků označit jako pozdně romantickou čili novoromantickou. Tak například lord Alfred Tennyson (1809–1892) okouzloval melodičností svých vznešených veršů přecházející až do magie slov a ve své baladě "Paní ze Shalott" (1842, The Lady of Shalott) a v postupně vydávaném epickém cyklu "Idyly královské" (1859–1885, Idylls of the King) oživil postavy ze starých artušovských pověstí. Robert Browning (1812–1889) razil svými dramatickými monology cestu vnitřnímu monologu moderní poezie a prózy. Jeho manželka Elizabeth Barrettová-Browningová (1806–1861) je autorkou sbírek intenzivní osobní lyriky, z nichž nejznámější jsou "Portugalské sonety" (1850, Sonnets from the Portuguese).  Především ranou renesancí 15. století a uměním středověku se inspirovala skupina malířů a básníků označujících se za prerafaelity podle toho, že jejich vzorem bylo umění z doby před tvorbou italského malíře Raffaela, jehož styl a myšlenky ovlivňovaly malířství již po několik století. V literatuře se toto hnutí projevilo zejména v tvorbě malíře a básníka Danteho Gabriela Rosettiho (1828–1882), který ve svých básních romantizoval středověk, a textilního výtvarníka, architekta, malíře, básníka a Marxovým myšlenkám blízkého socialisty Williama Morrise (1834–1896), považovaného za zakladatele hrdinské fantasy.  Obdivovatelem prerafaelitů byl také umělecký kritik, historik umění a velký příznivec socialismu John Ruskin (1819–1900), který se zasloužil o to, že byli otevřeně přijímáni veřejností. On sám povýšil imaginaci na základní tvůrčí metodu, jak ukázal ve svém pohádkovém příběhu "Král zlaté řeky" (1841, King of the Golden River).  Prerafaelity

Literatura mezi dvěma světovými válkami.

Neklid vyvolaný první světovou válkou se v anglické literatuře projevil jednak v dílech líčících otřesné zážitky zákopové války, jednak v nástupu modernistických tendencí, projevujících se zejména v technice proudu vědomí, která nahrazuje tradiční vyprávění proudem subjektivních představ a emocí.  Dva z nejvýraznějších tzv. válečných básníků líčících hrůzy první světové války, Issac Rosenberg (1890–1918) a Wilfred Owen (1893–1918), v této válce padli. Jako pacifista a sžíravý satirik se pak projevil Owenův přítel Siegfried Sassoon (1886–1967).  Modernistické tendence byly zpočátku nejsilnější rovněž v poezii reprezentované anglicky píšícím irským básníkem, dramatikem a esejistou Williamem Butlerem Yeatsem (1865–1939, nositelem Nobelovy ceny za literaturu za rok 1923, který společně s Thomasem Stearnsem Eliotem (1888–1965) nejvíce zapůsobil na následující básnickou generaci.  Z Yeatsova díla je nejznámější veršované drama "Hraběnka Kathleen" (1892, The Countess Kathleen) založené na staré keltské pověsti o vládkyni, která zachránila svůj lid před hladomorem tím, že upsala svou duši ďáblu, a vrcholné básnické sbírky "Věž" (1928, The Tower) a "Točité schodiště a jiné básně" (1933, The Winding Stair and Other Poems) postavené na mystické symbolice.  T. S. Eliot se proslavil především básnickou skladbou "Pustá země" (1922, The Waste Land), složitou výpovědí o době po první světové válce, ve které uvedl proud vědomí do poezie, a básnickým dramatem "Vražda v katedrále" (1935, Murder in the Catedral), zachycující tragické dovršení rozporu canterburského arcibiskupa Tomáše Becketa hájícího zásady církve proti moci královské. Také Eliotovi byla roku 1948 udělena Nobelova cena za literaturu.  V próze zpočátku ještě doznívaly tendence posledních desítiletí viktoriánské doby. Tak nositel Nobelovy ceny za literaturu za rok 1932 John Galsworthy (1867–1933) ve svých realistických románových trilogiích "Sága rodu Forsytů" (1906–1921, The Forsyte Saga), "Moderní komedie" (1924–1928, A Modern Comedy) a "Konec kapitoly" (1931–1933, End of the Chapter) vylíčil osudy několika generací anglického patricijského rodu od roku 1886 do konce dvacátých let 20. století se záměrem ukázat jak éra staré imperiální Anglie neodvratně končí, jak starý svět pevných hodnot odumírá a nový svět je teprve hledá.  Dalším představitele moderního anglického realistického románu je Arnold Bennett (1867–1931), jehož díla čerpají především z prostředí pěti průmyslových měst, která se začátkem 20. století spojila v obrovský Stoke-on-Trent. Jde zejména o tragický příběh lakomcovy dcery "Anna z Pětiměstí" (1902, Anna of the Five Towns), o zobrazení kontrastních životních osudů dvou sester "Povídačka" (1908, The Old Wives' Tale) nebo o rodinnou trilogii "Rodina Clayhangerů" (1925, The Clayhanger Family) skládající se z částí "Clayhanger" (1910), "Hilda Lesswaysová" (1911, Hilda Lessways) a "Oba dva" (1916, These Twain).  Realistické tradice anglické prózy obohacené o určité impresionistické postupy se přidržoval také Edward Morgan Forster (1879–1970). Jeho prvotina "Kam se bojí vkročit andělé" (1905, Where Angels Fear to Tread) je studií konfliktu mezi puritánskou Anglií a živočišnou Itálií. Román "Pokoj s vyhlídkou" (1908, A Room With a View) řeší problémy svazující společenské konvence a práva na osobní nezávislost. Tématem románu "Rodinné sídlo" (1910, Howards End) je rozpor mezi intelektuální svobodou a podnikáním. Forsterovým mistrovským dílem je však román "Cesta do Indie" (1924, A Passage to India) zkoumající střet východní a západní kultury v nerovných podmínkách kolonialismu.  V tradicích prózy viktoriánské doby pokračoval křesťanský myslitel a zastánce katolicismu Gilbert Keith Chesterton (1874–1936), autor esejů, polemik, literárních kritik, životopisů světců a také fantastických a detektivních příběhů, z nichž nejznámější jsou povídky, v nichž hraje hlavní roli katolický kněz otec Brown, dále prozaik dickensovského ražení John Boynton Priestley (1894–1984), autor řady bestselerů, například humoristického románu "Dobří kamarádi" (1929, The God Comopanions) o kočovné herecké společnosti, nebo skotský spisovatel Eric Linklater (1899–1974), který se proslavil pitoreskním satirickým románem "Juan v Americe" (1931, Juan in America) o přímém potomku Dona Juana, který prožívá v Americe třicátých let v době prohibice řadu neuvěřitelných dobrodružství.  Teprve koncem první světové války se v anglické próze objevují důsledné snahy opustit tradiční vypravěčské techniky. Nejkrajnějšími experimenty se vyznačuje především dílo irského spisovatele Jamese Joyceho (1882–1941). Proud vědomí se vyskytuje již v jeho románu "Portrét umělce v jinošských letech" (1916, A Portrait of the Artist as a Young Man). Jeho vrcholné dílo "Odysseus" (1922, Ulysses), které se odehrává během jednoho dne v Dublinu v roce 1904, zahrnuje vedle tradičního vyprávění hlavně vnitřní monology, stavy snění, erotického vzrušení, opilosti i halucinací. Vystupňováním této techniky je pak román " Plačky nad Finneganem" (1939, Finnegans Wake), v němž jsou slova záměrně komolena a následují po sobě často na základě souzvuku a nikoli na základě významu a jehož děj (záznam snu pana Portera), zbavený jakékoliv logiky, je ve sledu zdánlivě na sebe nenavazujících slovních hříček a asociací téměř nemožné pochopit.  Podobné experimenty je možno nalézt také v díle Virginie Wolfové (1882–1941), především v jejích románech "Jákobův pokoj" (1922, Jacob's Room), "Paní Dallowayová" (1925, Mrs. Dalloway), " K majáku" (1927, To The Lighthouse), "Orlando" (1928) a "Vlny" (1931, The Wawes) nebo v novele "Mezi akty" (1941, Between the Acts). Cílem těchto prací plných impresionistických vjemů bylo odhalení ženského nitra a zkušeností jako alternativy k dominujícímu mužskému pohledu na svět. Na význam nezávislé ženské

Od konce druhé světové války po současnost.

Próza, poezie a drama po roce 1945.

Doba po druhé světové válce vnesla do anglické literatury určitou depresi vyplývající jednak z rozčarování nad nejnovějším vývojem evropské civilizace, jednak z rychlého rozpadu obrovského britského impéria.  Hrůza ze zvráceností moderního totalitarismu zaznívá z antiutopických románů George Orwella (1903–1950) "Farma zvířat" (1945, Animal Farm) a "1984" (1949, Nineteen Eighty-Four). "Farma zvířat" ukazuje formou bajky politické vztahy a děje mezi lidmi a je podobenstvím stalinistické degenerace Sovětského svazu. Román "1984" je pak považován za jedno z nejzásadnějších literárních děl 20. století. Popisuje se v něm svět, v němž vládne absolutní totalita, kterou živí permanentní, „udržovací“ válka mezi třemi kontinentálními mocnostmi. Společnosti vládne "Strana" a cokoli proti kolektivnímu myšlení "Strany" je krutě trestáno, lidská individualita se stává zločinem.  V tísnivé atmosféře nastupujícího fašismu se odehrává román "Pod sopkou" (1947, Under the Volcano) Malcoma Lowryho (1909–1957) odehrávající se roku 1938 v malém mexickém městečku a líčící poslední den bývalého britského konzula, alkoholika a narkomana s naprosto dezintegrovanou osobností v jehož proudu vědomí zaznívá zoufalé volání po lidskosti a důstojnosti.  Vlastní vysoce poetický básnický styl, založený na bohaté obrazivosti a využití tradic velšských národních bardů, si vytvořil Dylan Thomas (1914–1953), svou poetikou blízký surrealismu. Světoznámý se stal především díky své básnické sbírce "Smrti a vstupy" (1946, Deaths and Entrances), ve které se zabýval obecnými tématy lidského a přírodního bytí a sváru sil života a smrti. Známá je také jeho povídková kniha "Portrét umělce jako štěněte" (1940, Portrait of an Artist as Young Dog), jejíž název je parafrází názvu románu Jamese Joyceho a jejímž námětem je autorova nostalgická touha po ztraceném dětství, po uplynulé době šťastného a bezstarostného mládí, ale i bolestného dospívání.  Proti chaosu nové doby postavili staré jistoty křesťanství katoličtí konvertité, neoblomně konzervativní Evelyn Waugh (1903–1966) a levicověji orientovaný Graham Greene (1904–1991).  Evelyn Waugh vystupoval již před válkou ve svých románech "Sestup a pád" (1928, Decline and Fall), "Křehké nádoby" (1930, Vile Bodies) a "Hrst prachu" (1934, A Handful of Dust) proti amorálnosti a pokrytectví všeho druhu. Námětem románu "Návrat na Brideshead" (1945, Brideshead Revisited) je střetávání různých společenských vrstev a katolické víry s ateismem. Satirou na zneužívání duchovních hodnot je román "Drazí zesnulí" (1948, The Loved One). Historická novela "Helena" (1950) vypravuje o životě svaté Heleny matky římského císaře Konstantina. Velkého ohlasu se také dočkala válečná trilogie "Meč cti" (1952–1961, Word of Honour).  Graham Greene je pravděpodobně nejvýznamnějším anglickým prozaikem druhé poloviny 20. století. Jeho příběhy kombinují epiku s morálními a náboženskými otázkami z neortodoxně katolické perspektivy. Svou tvorbu autor rozdělil do dvou kategorií, na „zábavnou četbu“ („entertainments“) a na „vážnou“ linii. K „zábavnému čtivu“, které však obsahuje rovněž silné sociální a politické motivy, se řadí zejména "Vlak do Istanbulu" (1932, Stamboul Train), "Revolver na prodej" (1936, A Gun For Sale), "Tajný kurýr" (1939, The Confidential Agent), "Ministerstvo strachu" (1943, The Ministry of Fear), "Náš člověk v Havaně" (1958, Our Man in Havana) a "Lidský faktor" (1978, The Human Factor). Vážnou linii reprezentují především romány "Brightonský špalek" (1938, Brighton Rock), "Moc a sláva" (1940, The Power and the Glory), "Jádro věci" (1948, Heart of the Matter), "Konec dobrodružství" (1951, The End of the Affair) a "Vyhaslý případ" (1961, A Burnt Out-Case), řešící problémy víry a pochybování v souvislostech lidské odpovědnosti a angažovanosti. K románům s vyhraněně politickou tematikou patří "Tichý Američan" (1955, The Quiet Američan), odehrávající se za války ve Vietnamu, "Komedianti" (1966, The Comedians), příběh z Haiti v době diktatury a policejního teroru prezidenta Duvaliera, a "Honorární konzul" (1973, The Honorary Consul) z Paraguay za diktátora Stroessnera. Román "Doktor Fischer ze Ženevy aneb Večírek s třaskavinou" (1980, Dr. Fisher of Geneva or The Bomb Party) je moralitou o lidské hrabivosti. Převážně humoristické jsou romány "Cesty s tetičkou" (1969, Travels With My Aunt) a "Monsignor Quijote" (1982, Monsignor Quixote). Posmrtně vyšla kniha autorových snových próz "Můj svět" (1992, A World of My Own).  V 50. letech 20. století spojil odpor vůči kastovnictví, konvencím, předsudkům, falešné morálce a pokrytectví tehdejší společnosti skupinu mladých nastupujících spisovatelů, pro které se ujalo označení rozhněvaní mladí muži (Angry Young Men). Jedná se o nezávislé autory, kteří jsou spřízněni jednak generačně a jednak levicovým stylem psaní. Častým motivem je zobrazení mladého hrdiny, který má nastoupit do prvního zaměstnání a zahájit kariéru. On to však odmítá,

Dobrodružná a detektivní literatura po roce 1945.

Žánry zábavné dobrodružné literatury se po roce 1945 začaly díky postupné komercializaci kultury prudce rozvíjet, což je možno pozorovat obzvláště v současné době. To však neznamená, že i v této oblasti nevznikla díla, jejichž literární kvalita je nesporná.  V tradici anglické detektivky pokračoval především Agatha Christie (1890–1976), tvůrkyně slavného soukromého detektiva Hercula Poirota a amatérské vyšetřovatelky, postarší neprovdané venkovské dámy slečny Marplové. Je nejúspěšnějším autorem ve svém žánru a její divadelní hra "Past na myši" (1952, The Mousetrap) je vůbec

Sci-fi a fantasy literatura po roce 1945.

Oblast fantastické literatury se rozdělila na dva hlavní subžánry, na science fiction a fantasy, mezi kterými je ovšem někdy hranice velmi nezřetelná. Vrcholným představitelem anglické sci-fi je sir Arthur Charles Clarke (1917–2008), z jehož díla je nejslavnější tetralogie "Vesmírná odysea" (1968–1997, Space Odyssey), příběhem o přetrvávající otázce místa člověka ve vesmíru, a romány "Město a hvězdy" (1956, The City and the Stars), "Měsíční prach" (1961, A Fall of Moondust), "Rajské fontány" (1979, The Fountains of Paradise) nebo "Zpěv vzdálené Země" (1986, The Songs of Distant Earth). Kultovním se stal román "Setkání s Rámou" (1973, Rendezvous with Rama) o setkání lidstva s vesmírnou lodí mimozemské civilizace, která prolétá Sluneční soustavou, aniž by se pokusila navázat s lidstvem kontakt. Ve spolupráci s americkým spisovatelem Gentry Leem vytvořil Clarke dalších pět pokračování.  John Wyndham (1903–1969) je známý především díky svému bestselleru "Den trifidů" (1951, The Day of the Triffids) z postapokalyptické budoucnosti lidstva smrtelně ohroženého nebezpečnými jedovatými rostlinami původně vyšlechtěnými pro olej. V románu "Vetřelci z hlubin" (1953, The Kraken Wakes) je lidstvo zase ohroženo vpádem cizí civilizace. Román "Kukly" (1955, The Chrysalids) se odehrává po nukleární válce. V románu "Midwichské kukačky" (1957, The Midwich Cuckoos) hrozí lidstvu hromadné narození dětí evidentně nelidského původu.  Z díla Briana Aldisse (1925) je nejvíce ceněn román "Nonstop" (1958, Non-Stop), originálně zpracovávající téma osudů lidí na velkém kosmickém korábu, jehož let trvá už několik generací, "Skleník" (1962, Hothouse) popisující svět v němž je člověk jedním z nejubožejších tvorů neustále bojujících o pouhé přežití, a trilogie "Helikonie – Jaro" (1982,

Literatura pro děti a mládež po roce 1945.

Závěrem je nutno uvést ještě několik představitelů anglické literatury pro děti a mládež. Autorem série dobrodružných knih o anglickém letci Bigglesovi, jehož příběhy se odehrávají během první a druhé světové války, je William Earl Johns (1893–1968), historické romány pro mládež, například "Orel deváté legie" (1954, The Eagle of the Ninth), psala Rosemary Sutcliffová (1920–1992). Ann Philippa Pearceová (1920–2006) je známá svým detektivním příběhem "Poklad v jediné růži" (1955, Minnow on the Say) a mistrovským fantasy románem "Tomova půlnoční zahrada" (1958, Tom's Midnight Garden)). Autorkou dívčích románů je Jacqueline Wilsonová (1945). Susan Townsendová (1946–2014) se proslavila svou knihou "Tajný deník Adriana Molea" (1982, The Secret Diary of Adrian Mole), což jsou fiktivní zápisky třináctiletého chlapce, který se rozhodne stát intelektuálem a se směsí naivity a sarkasmu komentuje poměry ve škole, rozchod rodičů i svoji první lásku, ale také úspornou politiku premiérky Thatcherové.

Anglická literatura byla dlouho synonymem pro literaturu Britských ostrovů vůbec. Byla do ní zahrnována jednak tvorba autorů působících na území Anglie a píšících i v jiných jazycích než je angličtina (především v latině), jednak tvorba anglicky píšících autorů z Walesu, Skotska, Irska a z území britských kolonií. Díky postupnému národnímu sebeuvědomění v těchto zemích je v současnosti za anglickou literaturu považována jen ta, která nyní vzniká na území Anglie.

英语文学(英语:English literature)指英语写成的文学作品,作者不一定是来自英格兰。如约瑟夫·康拉德是波兰人,罗伯特·伯恩斯是苏格兰人。詹姆斯·乔伊斯来自爱尔兰,爱伦·坡来自美国,萨尔曼·鲁西迪来自印度等。在学术界,“英语文学”经常都在致力于“英语研究”的部门或项目中进行分析与批评。原因在于英格兰的前殖民地都发展出了自己的英语文学,这些地方所使用的英语互相也有区别。所以英语文学随着英语在世界上的变化而发展出了形形色色的分支。


Parníky v Česku.

Parníky brázdily od 19. století i vody Vltavy a Labe, z Prahy po Vltavě na Slapskou přehradu nebo po Labi od saských Drážďan přes Děčín, Litoměřice a Mělník a po Vltavě až po Prahu. V některých úsecích (například jižně od Prahy) měly původně i nemalý dopravní význam, protože podél řek vedlo méně silnic a železnic.  Jedním z prvních, kdo experimentoval s paroplavebními pokusy byl Josef Božek, který předvedl skutečnou paroloď v Praze ve Stromovce 1. června 1817. K praktickému využití parníků ale došlo až o dvě desetiletí později. Nemalou měrou k tomu přispělo odstranění četných cel, které do té doby značně komplikovala a zdržovala plavbu po Labi. Toto uvolnění plavby na lodi posléze využila skupina pražských podnikatelů a v květnu 1822 byla založena Pražská plavební společnost, později přejmenovanou na Pražskou společnost pro plavbu parní a plachetní.  První český parník "Bohemia" byl na vodu spuštěn v roce 1841. Pravidelnou plavbu provozoval na Labi mezi Obřístvím a Drážďanami.  V roce 1865 byla založena Pražská společnost pro paroplavbu na řece Vltavě, důležitou roli v tomto sehrál pozdější primátor František Dittrich. Prvním parníkem, který byl po udělení koncese císařem Františkem spuštěn na vodu, byl parník "Praha – Prag". I přes ekonomické problémy v roce 1866 v době prusko-rakouské války se společnosti dařilo velmi dobře a koncem století se flotila parníků značně rozrostla. V roce 1921 už čítala 8 velkých a 2 menší kolesové parníky, 13 vrtulových parníků a 23 lodí s vlastním pohonem.

Parníky v kultuře.

Pražské parníky vstoupily i do české humoristické literatury knihou "Vzpoura na parníku Primátor Dittrich", tentýž parník pak vystupoval ve filmu Vlasty Buriana "Hrdinný kapitán Korkorán". Scénami na parníku končí i český film "Jak utopit dr. Mráčka aneb Konec vodníků v Čechách".

Parník byla původně loď poháněná parním strojem, později i parní turbínou. V současné době je tímto slovem neodborně označována i motorová loď pro hromadnou dopravu osob. Nejznámější podobou parníku z minulosti je kolesový parník. Šroubové parníky byly pak ve velkém stavěny od 19. až do poloviny 20. století. První parník sestrojil Robert Fulton roku 1803.

蒸气轮船,或称蒸汽船、汽船、汽艇。 在汉语中,轮船一般有狭义和广义两种用法,广义地轮船泛指所有大的,机动推进的船只,这篇文章主要描写狭义的轮船定义。狭义地轮船是指用汽轮机推进的船只。轮船的推进有两种方式,一种是以蹼轮推进的外轮船,一种是以螺旋浆推进。


Činnost protokolu.

Protokol funguje způsobem dotaz-odpověď. Uživatel (pomocí programu, obvykle internetového prohlížeče) pošle serveru dotaz ve formě čistého textu, obsahujícího označení požadovaného dokumentu, informace o schopnostech prohlížeče apod. Server poté odpoví pomocí několika řádků textu popisujících výsledek dotazu (zda se dokument podařilo najít, jakého typu dokument je atd.), za kterými následují data samotného požadovaného dokumentu.  Pokud uživatel bude mít po chvíli další dotaz na stejný server (např. proto, že uživatel v dokumentu kliknul na hypertextový odkaz), bude se jednat o další, nezávislý dotaz a odpověď. Z hlediska serveru nelze poznat, jestli tento druhý dotaz jakkoli souvisí s předchozím. Kvůli této vlastnosti se protokolu HTTP říká "bezestavový protokol" – protokol neumí uchovávat stav komunikace, dotazy spolu nemají souvislost. Tato vlastnost je nepříjemná pro implementaci složitějších procesů přes HTTP (např. internetový obchod potřebuje uchovávat informaci o identitě zákazníka, o obsahu jeho „nákupního košíku“ apod.). K tomuto účelu byl protokol HTTP rozšířen o tzv. HTTP cookies, které umožňují serveru uchovávat si informace o stavu spojení na počítači uživatele.

Ukázka komunikace.

Uživatelský program (klient) se připojí na server cs.wikipedia.org a zašle následující dotaz:  Tímto dotazem žádá o dokument /wiki/Wikipedie na serveru cs.wikipedia.org, sděluje svou totožnost (Opera verze 10.60) a oznamuje, že podporuje kódování UTF-8 (ve skutečném dotazu je podobných informací ještě více, toto je zjednodušený příklad).  Server pak odpoví:  První řádek odpovědi je stavový řádek obsahující verzi protokolu a informaci, zda byl dotaz úspěšný ve stylu FTP („200 OK“), další řádky jsou hlavičky, za nimi následuje jeden prázdný řádek (označující konec hlaviček) a požadovaný soubor. Hlavičky obsahují datum a čas vyřízení dotazu, popis serveru, informace o typu vráceného dokumentu (MIME typ text/html v kódování UTF-8) a další informace.

Verze HTTP.

Nejstarší verze protokolu HTTP byla zpětně označena číslem verze 0.9 a její popis z roku 1991 lze nalézt na webu w3.org. Používala pouze metodu GET s jediným parametrem, a to názvem požadovaného dokumentu. Server jako odpověď vrátil přímo požadovaný dokument bez hlaviček (HTTP/... 200 OK...) uvedené v předchozí kapitole. Případná chybová hlášení vracel server také ve formě HTML dokumentu. Kvůli svým omezením byl rychle nahrazen postupně vyvíjeným protokolem HTTP/1.0.  První popisy protokolu HTTP/1.0 byly publikovány již v roce 1992, definitivní standard byl vydán v květnu 1996 jako. Protokol zavádí stavový řádek v odpovědi, HTTP hlavičky v požadavku i odpovědi, nové metody HEAD a POST, a pro rozlišení typu dokumentů používá MIME.  HTTP/1.1 bylo původně popsáno v (leden 1997), v červnu 1999 nahrazeno. Tato verze umožňuje mimo jiné provozovat více WWW serverů na jedné adrese, přenos více souborů po sobě v jednom spojení a udržování TCP spojení (tzv. keep-alive connection). Dále přidává další metody OPTIONS, PUT, DELETE, TRACE a CONNECT.  Existuje experimentální rozšíření PEP (Protocol Extension Protocol, viz nebo ), které bylo jeden čas označováno jako HTTP/1.2, ale v praxi se zřejmě nepoužívá.  HTTP/2 je verze protokolu přijatá 14. května 2015 jako. Podíl serverů, které jsou schopny komunikovat touto verzí HTTP, v září roku 2018 překročil 30 %., podíl na provozu stoupá a je zatím v řádu jednotek procent.  HTTP/3 je nově vyvíjená verze protokolu, označovaná také „HTTP over QUIC“, která byla publikována jako Internet draft dne 24. října 2018.

Dotazovací metody.

HTTP definuje několik metod, které se mají provést nad uvedeným objektem (dokumentem). <metoda> <objekt> HTTP/<verze>

Bezpečné metody.

Některé metody (například, HEAD, GET,OPTIONS a TRACE) jsou definovány jako bezpečné, což znamená, že jsou určeny pouze k získávání informací a neměly by změnit stav serveru: Bezpečné z pohledu změny dat, tedy "Pouze ke čtení" (read only). Jinými slovy, neměly by mít vedlejší účinky, mimo relativně neškodných účinků, jako je protokolování, ukládání do vyrovnávací paměti, které slouží pro bannerové reklamy, případně zvyšování web counter. Tvorba libovolných GET požadavků bez ohledu na souvislost aplikace může být proto považována za bezpečnou.  Naproti tomu metody jako POST, PUT a DELETE jsou určeny pro akce, které mohou způsobovat nežádoucí účinky třeba na serveru: "k zápisu" (write). Tyto metody jsou proto obvykle používány v souladu webových robotů nebo webového prohledávače, některé, které neodpovídají, obvykle podávají žádosti bez ohledu na kontext nebo důsledky.  Navzdory stanovené bezpečnosti GET požadavků, v praxi jejich zpracování na serveru není technicky omezeno žádným způsobem. Proto může neopatrným nebo záměrným programováním způsobit netriviální změny na serveru. Toto se nedoporučuje, protože to může způsobit problémy pro webovou mezipaměť, vyhledávačům a jiným automatickým prostředkům, které můžou způsobovat nežádoucí změny na serveru.  Kromě toho jsou metody TRACE, TRACK a DEBUG některými profesionály v oblasti bezpečnosti považovány za potenciálně "nebezpečné" (z pohledu útoku na server, jiný pohled), protože mohou být použity útočníky k získání informací, nebo k obejití bezpečnostní kontroly při útocích. Bezpečnostní softwarové nástroje, jako je Tenable Nessus a Microsoft URLScan informují o přítomnosti těchto metod jako bezpečnostních problémech.

Idempotentní metody.

Metody PUT a DELETE jsou definovány jako idempotentní, což znamená, že více totožných požadavků by mělo mít stejný účinek jako jeden požadavek: "Idempotence 1". Již zmíněné metody GET, HEAD, OPTIONS a TRACE, jsou předepsány jako bezpečné, tedy jsou idempotentní implicitně, když data vůbec nemění: "Idempotence 0".  Oproti tomu metoda POST idempotentní být nutně nemusí: Zaslání shodného POST požadavku vícekrát může stav na serveru ovlivňovat opakovaně a způsobit tak i nežádoucí účinky.  V některých případech může být opakování stejného požadavku vhodné a žádoucí, většinou to však bývá zdroj problémů: Například když si uživatel neuvědomí, že jeho činnost bude mít za následek odeslání další žádosti na server, potom nedostane přiměřenou odpověď, že jeho první žádost byla úspěšná, typicky při zdvojeném kliknutí na tlačítko. I když webové prohlížeče mohou zobrazovat upozornění v dialogových oknech a tím uživatele varovat, v některých případech se například i pouhým aktualizováním stránky stejný požadavek odešle znovu, což už může způsobit problém.

Nedodržení účelu metod.

Zda je metoda idempotentní či bezpečná není určeno protokolem ani webovým serverem. Technicky vskutku je možné psát webové aplikace s takovými vnitřními mechanismy, že například databázové operace INSERT, či jiné neidempotentní akce, budou spouštěny voláním metodou GET, či jiné HTTP metody, která běžně bývá považována za bezpečnou. Jenže ignorováním doporučení na bezpečnost/idempotentnost metod riskujeme nežádoucí následky, kdy uživatel předpokládá, že opakování stejného požadavku bezpečné je. Ale ono není, a dojde k nechtěnému zpracování.  Je tedy vhodné nejen vycházet vstříc očekáváním uživatelů, ba dokonce riziku nepochopení, nejednoznačnosti a střetu nevyjádřených předpokladů již v zárodku předcházet, a to volbou vhodné architektury a technologie, které by předcházení vůbec umožňovaly.

Zabezpečené HTTP.

Existují dvě metody zabezpečeného http připojení: HTTPS URI a nadstavba HTTP 1.1 představená v RFC 2817. Druhou metodu ovšem zatím prohlížeče moc nepodporují, takže HTTPS se k vytvoření zabezpečené komunikace používá nejčastěji.

HTTPS URI.

Je syntakticky identické jako http, pouze přidává signalizaci prohlížeči, aby použil šifrovací metodu SSL/TLS k přenosu dat. SSL je vhodné pro HTTP, protože dokáže poskytnout ochranu přenosu, i když je pouze jedna strana komunikace ověřená. Typicky je ověřen pouze server (např. uživatel potvrdí certifikát). Aby pomocí HTTPS bylo možné rozlišovat virtuální servery, existuje rozšíření SNI.

HTTP 1.1 Aktualizovaná hlavička.

HTTP 1.1 představilo podporu pro aktualizaci hlavičky. Klient začíná komunikaci prostým textem, který je později nahrazen TLS. Buď server nebo klient mohou vyžadovat (na požádání), aby byla komunikace převedena na zabezpečenou. Nejběžněji klient začíná prostým textem a to je následováno požadavkem serveru na převod na zabezpečenou komunikaci. Vypadá to následovně:  Klient:  Server:  Server vrátí kód 426, protože kódy začínající čtyřkou značí selhání klienta (viz seznam http status kódů)  Výhody použití této metody zabezpečení spočívají v:  Slabina této metody je v tom, že požadavek na zabezpečený http přenos nemůže být specifikován v URI. V praxi je pak (neověřený) server zodpovědný za aktivaci zabezpečené komunikace, místo aby za ni byl odpovědný (ověřený) klient.

HTTP (Hypertext Transfer Protocol) je internetový protokol určený pro komunikaci s WWW servery. Slouží pro přenos hypertextových dokumentů ve formátu HTML, XML, i jiných typů souborů. Používá obvykle port TCP/80, verze 1.1 protokolu je definována v. Společně s elektronickou poštou je HTTP nejvíce používaným protokolem, který se zasloužil o obrovský rozmach internetu v posledních letech.

超文本传输协定(,缩写:HTTP)是一种用于分布式、协作式和超媒体信息系统的应用层协议。HTTP是万维网的数据通信的基础。


Historie.

Pravěk.

První přítomnost člověka se datuje od období 10 tisíc let př. n. l., kdy na ostrov zavítali sezónní lovci trpasličích slonů a hrochů. Prvotní osídlení Choirokoitia pochází z éry 7 tisíc let př. n. l. a původní obyvatelé jej opustili okolo doby 4 tisíc let př. n. l. Bydleli v kruhových hliněných domech doplněných kameny. Užívali kamenné nástroje.  Keramika z doby bronzové prokázala vlivy Anatolie, Egypta a Mínojské civilizace. Vývozním artiklem se stala měď následovaná keramikou. Řekové z Mykén osídlili západní a jižní pobřeží, aby tak měli základnu pro styky s Blízkým východem. Po jejich kolapsu na ostrov dorazili také Féničané. Ti tu založili několik kolonií.  Asi okolo roku 700 př. n. l. během doby železné na Kypru existovaly roztroušené městské státy, které na přelomu století dobyl asyrský král Sargon II. Okolo roku 669 př. n. l. se Asyrská říše rozpadla a Kypr se dostal do vlivu Egypta, jehož vláda nad ostrovem trvala asi jen 25 let. Roku 545 př. n. l. se Kypru zmocnila Perská říše.

Starověk.

Kypr se stal součástí páté satrapie Achaimenovské Persie. V roce 499 př. n. l. vypuklo později potlačené iónské povstání. Během 5. století př. n. l. se perský vliv na kyperské záležitosti zmírnil a do popředí se probil Evagorás I. vládnoucí helénistickému království Salamis, které kontrolovalo značnou část ostrova. Po 30 letech vlády ho však porazili Peršané a o tři roky později byl zavražděn. Roku 333 př. n. l. spadal Kypr do říše Alexandra Velikého. Po smrti Alexandra se ostrov stal provincií egyptské Ptolemaiovské říše, což znamenalo také konec království Salamis.  Roku 58 př. n. l. Kypr anektovala Římská republika a místním prokonzulem se stal Cicero. Éra Julia Caesara a Marca Antonia přisoudila Kypr znovu dočasně Egyptu, ale s římským císařem Augustem se navrátil do římských rukou. Následujících pět set let bylo více poklidných. V tomto období Římského císařství byly zbudovány divadla v Salamisu a v Kourionu a palác guvernéra v Pafosu.  Roku 45 (již našeho letopočtu) sem zavítal apoštol Pavel v doprovodu svatého Barnabáše a zasadil se o rozšíření křesťanství. Římský guvernér Sergius Paulus se též stal křesťanem a tuto víru následně přijala většina Kypřanů.

Středověk.

Rozdělení Římské říše v roce 395 ostrov přidělilo pod její východní část, Byzanc. Císař Zenon v roce 488 umožnil kyperské církvi osamostatnit se od antiochijského patriarchátu. Autonomie vyústila ve zvolení vlastního arcibiskupa.  V 7. století ostrov sužovaly arabské nájezdy. V roce 688 tak došlo k dohodě mezi Byzantskou říší a Umajjovským chalífátem o kyperské spolusprávě, kterou čas od času obě strany porušovaly. Tento stav trval do roku 965, kdy se Kypr opět navrátil od vlastnictví Byzance císaře Nikeforose II.  Do poloviny 12. století byl Kypr prosperující ostrov, kterému se vyhýbaly válečné konflikty. Teprve na jaře roku 1158 se na Kypru vylodil Renaud de Châtillon v čele antiochijské armády, posílené o arménské oddíly knížete Thorose. Posádka byzantského guvernéra na Kypru byla velmi slabá a útok vůbec nečekala. Boj byl velmi krátký. Posádka byla zčásti pobita a zčásti zajata. Do zajetí padl i zdejší místodržící Jan Komnenos, jenž byl zároveň synovcem byzantského císaře, a generál Michael Branas. Křižáci s Armény poté ostrov celé tři týdny intenzivně pustošili. Z invaze se Kypr vzpamatovával dlouhá desetiletí.

Kyperské království.

Na Kypru v letech 1191–1489 existoval křižácký stát, založený Richardem I. Po pádu ostatních křižáckých států byl ostrov nakonec prodán Benátkám.

Osmanská a britská nadvláda.

Roku 1571 získala ostrov Osmanská říše. V 19. století začal postupně narůstat řecký nacionalismus. Řekové toužili po spojení ostrova s Řeckem (enosis). V roce 1878 ostrov získali do správy Britové, a to na základě tzv. Kyperské konvence, tajné dohody mezi Brity a Osmany. V roce 1914 byl Kypr k Británii oficiálně připojen. Britové se zde udrželi do roku 1960.

Nezávislost a občanská válka.

Kypr získal nezávislost v roce 1960 odtržením se od Velké Británie, v roce 1961 se stal součástí Commonwealthu. Rok po získání nezávislosti se současně rozhořel konflikt mezi Řeky a Turky (již v 50. letech tvořili asi 18 % populace). Mezi oběma národy byla OSN stanovena nárazníková zóna – tzv. zelená linie. V roce 1974 proběhl v jižní (řecké) části ostrova vojenský puč, který mohl vést i k jejímu spojení s Řeckem. Turecko odpovědělo invazí na severovýchodní část ostrova. V následujícím období bylo přesunuto 150 000 kyperských Řeků ze severu na jih a 50 000 kyperských Turků z jihu na sever. Byl ustanoven separatistický stát, který se roku 1983 prohlásil nezávislou republikou, jež byla doposud uznána pouze Tureckem. Oba státy stále odděluje „zelená linie“ hlídaná vojsky OSN.

Referendum o sjednocení 2004.

V roce 2004 bylo na popud OSN uspořádáno referendum o sjednocení ostrova, které, pokud by bylo přijato, by vytvořilo Sjednocenou kyperskou republiku, která by následně vstoupila do Evropské unie. Ačkoli byl Annanův plán (sjednocení obou částí vytvořením federativního státu) v severní části přijat 65 % hlasů tureckých Kypřanů, byl zamítnut řeckou částí Kypru, kde se proti sjednocení ostrova postavilo 76 % obyvatel.  V roce 2014 nařídil Evropský soud pro lidská práva ve Štrasburku, aby Turecko odškodnilo kyperské Řeky za nucené vysídlení, vyvlastňování a diskriminaci po turecké invazi v roce 1974.

Geografie.

Kypr je třetím největším ostrovem Středozemního moře, po italských ostrovech Sicílie a Sardinie. Svojí rozlohou je 81. největší ostrov. Ze západu na východ měří 240 kilometrů a široký je 100 kilometrů. Od tureckého území jej odděluje 75 kilometrů moře. Ostrov se nachází mezi 34° a 36° severní šířky a 32° a 35° východní délky.  Přes moře země sousedí se Sýrií a Libanonem, od kterých je vzdálena 105, respektive 108 kilometrů. Od Izraele je ostrov vzdálen 200 kilometrů a od Egypta jej odděluje 380 kilometrů moře. Od Řeckého Rhodu je Kypr vzdálen 400 kilometrů a od pevninského Řecka 800 kilometrů.  Fyzickému reliéfu ostrova dominuje pohoří Troodos a menší Kyrénský hřeben, menší rozlohu mají centrální roviny. Pohoří Troodos pokrývá většinu jižní a západní části ostrova a celkově tedy zabírá více jak polovinu jeho rozlohy. Nejvyšší bod Kypru je Olympos, vysoký 1952 metrů, který se nachází v centrální části pohoří. Kyrénský hřeben se rozkládá kolem severního pobřeží ostrova, zabírá celkově menší plochu a jeho maximální výška nepřesahuje 1024 metrů. Z geopolitického hlediska je ostrov rozdělen na čtyři hlavní segmenty. Kyperská republika zabírá dvě třetiny ostrova (59,74 %). Severovýchodní třetinu ostrova zabírá Severokyperská turecká republika (34,85 %). Třetím segmentem je Spojenými národy spravovaná nárazníková zóna nazývaná Zelená linie. Čtvrtým územím jsou britské základny Akrotiri a Dekelia.

Podnebí a klima.

Na ostrově panuje typické středomořské klima s horkým a suchým létem a teplou vlhkou zimou. Léto trvá od června do září, zima pak od listopadu do března. Jaro a podzim trvají krátce a rychle přecházejí v další období. Na horách jako například Troodos mohou roční dešťové srážky dosahovat až 1000 mm, v oblasti okolo Nikósie pak 350 mm. Takřka dvě třetiny celoročních srážek spadnou mezi prosincem a únorem. Během zimy je chladno zejména ve výše položených regionech (zmíněné pohoří Troodos), kde mohou teploty spadnout pod bod mrazu a právě tady se může vyskytnout i sněžení. Letní teploty poblíž města Nikósie se pohybují mezi 21 °C a 37 °C. Teplota moře je na 22 °C mezi červnem a listopadem, přičemž v srpnu může být na 27 °C. Průměrná mořská teplota během nejchladnějších měsíců padá na 16 °C až 17 °C.  Vítr vane zpravidla slabý nebo mírný, zřídka dosahující vysokých úrovní Beaufortovy stupnice. Počet slunečných dní je okolo 320 ročně.

Vodní zdroje.

Kypr patří mezi evropské země nejvíce ohrožené suchem. Vodní zdroje přepočtené na jednoho obyvatele má Kypr mezi evropskými zeměmi s výjimkou Malty nejnižší (EEA, 2009). Vodní hospodářství se dotýká také pro ostrov důležitého turismu, spotřeba tohoto odvětví se pohybuje mezi 4-5%. Potíže spjaté s vodou začaly v 60. letech a s narůstající populací a vyčerpáváním podzemních zdrojů zintenzivněly. Vedle kvantitativních problémů se zdroji jsou tu také problémy kvalitativní, pitná voda na Kypru je totiž ve srovnání se světem podprůměrná.  Nejdelší řekou na Kypru je Pedieos.

Fauna a flóra.

Ostrov leží na migrační trase mnoha druhů ptactva, z nichž někteří zde přezimují. Jde například o ptáky z rodů frankolínů a orebic. Mezi miliony migrujících ptáků se najdou rovněž plameňáci a kachny divoké, jejichž dočasným sídlem bývají solná jezera Larnaky a Alrotiri. Místní menší ptáci jako pěnice černohlavá nebo červenka obecná byli už v minulosti považováni za pochoutku (například pokrm "ambelopoulia"), což vedlo ke snížení jejich počtů. Ochranáři odhadují, že je pytláky každoročně uloveno na dva miliony zpěvných ptáků, ačkoliv bylo jejich lovení v roce 2015 postaveno mimo zákon.  Kypr je mimo jiné domovem muflona kyperského ("Ovis orientalis ophion") s populací asi 1200 jedinců. Z plazů je zastoupen řád želv – vyskytuje se tu kareta obecná a i želva zelenavá. Mezi kyperské hady náleží zmije levantská.  V raných dobách byl střed země – náhorní plošina Mesaoria a pohoří Troodos – zalesněn, ale lidská činnost lesy podstatně zredukovala. Na konci 18. století se tak projevily negativní důsledky jako např. eroze půdy. Dřevinaté porosty zastupují citrusy, olivovníky, také rohovník, jehož plodem je takzvaný karob. Pohoří Troodos tvoří borovice kalabrijská, cedr a cypřiš. Rovněž se tu nachází endemický druh stálezeleného dubu – dub olšolistý ("Quercus alnifolia"). Endemickým je též cedr krátkolistý ("Cedrus brevifolia"). Místní flóra čítá více než 125 druhů vyskytujících se z celého světa jen na tomhle místě. Celkově je na Kypru přes 1350 různých druhů flóry.  Na severozápadě se rozprostírá člověkem nedotčený poloostrov Akamas, při jehož pobřeží pobývají želvy i tuleň středomořský. Na pevnině žijí ježci, lišky, zajíci a drobný savec jménem bělozubka kyperská. Místní jeskyně jsou domovem několika druhů netopýrů. Poloostrov je navíc domovem pro 600 různorodých rostlin. Zde rostoucí rostlina "Centaurea akamantis" z čeledi hvězdnicovitých se nenachází nikde jinde na světě a její ohrožení je důvodem zařazení na seznam přísně chráněných druhů rostlin podle Bernské úmluvy.

Chráněná území.

Lesní Národní park Troódos náleží mezi parky evropského unijního projektu Natura 2000. Dalšími lesními národními parky jsou například Athalassa, Cavo Greco (Mys Greco) a Rizoelia. Mezi přírodní rezervace patří cedrový les Tripilos a další.

Ekonomika.

Kyperská ekonomika náleží podle Světové banky mezi ty vysokopříjmové. V roce 2011 zasáhla zemi hospodářská, finanční a fiskální krize, která v roce 2013 vyvrcholila krizí bankovní. Ratingové agentury Moody's a Standard & Poor's v roce 2012 následovala zbylá z tzv. "velké trojky" agentura Fitch Ratings, která též snížila úvěrovou spolehlivost země na úroveň „junk“ ( odpad). Trojice mezinárodních věřitelů – Evropská komise, Evropská centrální banka a Mezinárodní měnový fond – půjčila Kypru 10 miliard eur za příslib reforem v oblasti sociálních a veřejných výdajů.  V minulosti zastával Kypr po dobu několika desetiletí roli daňového ráje. Po vstupu do Evropské unie stále spoléhá na své vstřícné podnikatelské právo a prostředí, vzdělanou pracovní sílu, infrastrukturu a nízkou kriminalitu.  Průmysl limituje omezené množství surovin na ostrově. Převládá proto lehký průmysl – výroba oděvu a obuvi, potravin, nápojů a lehké strojírenství. Přítomen je nakladatelský průmysl. Těžební průmysl se orientuje na azbest, cement, sádrovec a také na těžbu přírodních pigmentů.  Strategická poloha ostrova mezi třemi světadíly umožňuje rozmach námořní dopravy a služeb s ní spjatých. V roce 2018 dosáhlo toto odvětví hodnoty 1,034 miliardy €. Kyperská republika je domovem 11. největšího loďstva na světě a 3. největšího loďstva v Evropě. Odhaduje se, že přibližně 4% všech lodí na světě je řízeno z Kypru. Některé významné námořní přepravní společnosti (např. Columbia Marlow) mají centrálu v Limassolu. Kyperská námořní doprava se vzpamatovala z úpadku v období na pomezí 70. a 80. let a ze ztráty přístavu Famagusta a od 90. let prosperuje. Její podíl na HDP činí přibližně 4–8%. Okolo 3% pracujících Kypřanů bylo v roce 2019 zaměstnáno v tomto sektoru.  Kypr je zemí energeticky závislou a přes 95% spotřebované energie je z dovozu. V oblasti obnovitelných energií dominují větrné a fotovoltaické elektrárny. V roce 2006 se obnovitelné zdroje na celkové spotřebě podílely necelými dvěma procenty.  V roce 2011 bylo objeveno plynové pole pojmenované "Aphrodite" se zásobami přibližně čtyř bilionů krychlových stop. V roce 2019 zaznamenala americká společnost Exxon Mobil další významný objev – ložisko "Glavkos". Průzkum narušuje nevyřešená situace s Tureckem, které si nárokuje některá ložiska. Na začátku ledna 2020 podepsal Kypr s Řeckem a Izraelem dohodu, jejímž cílem je postavit plynovod vedoucí do Evropy z východní části Středozemního moře. Projekt zvaný "EastMed" by měl vyjít odhadem na 6–7 miliard amerických dolarů.

Zemědělství.

Více než třetina obdělávatelné půdy na ostrově má možnost zavlažování – jde zejména o regiony Mesaoria na severovýchodě a Pafos na jihozápadě. Právě Mesaoria však od rozdělení spadá pod tureckou správu. Zemědělci se zaměřují na pěstování citrusů, vinné révy, oliv, mandlovníku a rohovníku (karobové lusky), dále pak na brambory (oblast Kokkinochoria) a obilniny. Živočišná výroba se opírá o chov drůbeže, ovcí a prasat. Produkují se také mléčné výrobky včetně sýrů, a to jak z ovčího, tak z kozího mléka. Zemědělství od vyhlášení nezávislosti ustoupilo jiným odvětvím, rozdělení ostrova navíc řecký Kypr připravilo prakticky o veškerou produkci tabáku, takřka 80% citrusové produkce a skoro 70% produkce obilí. V roce 2007 se zemědělství věnovalo necelých 9% pracujícího obyvatelstva. V roce 2017 se zěmědělství na HDP podílelo odhadem 2%.  Zdejší vinařství má tradici sahající do doby 4 tisíce let př. n. l. Kypr tak patří mezi pomyslné kolébky vinařské tradice. Víno Commandaria, původním názvem Nama, se drží původní receptury, jeho výrobce však sužuje sucho.

Turistický ruch.

Hlavními turistickými středisky jsou: Pafos (v západní části); Larnaka, Agia Napa a Protaras (ve východní části). Pláže jsou písčité, s občasným výskytem kamenů. V roce 2019 navštívily Kypr takřka čtyři miliony turistů. Třetinu těchto turistů (tedy přes 1,3 milionu) tvoří občané Spojeného království následování Rusy (téměř 800 tisíc). Přes 200 tisíc turistů dorazilo z Izraele, přes 100 tisíc pak z Německa, Řecka a Švédska.  Podle zprávy Světového ekonomického fóra za rok 2011 platilo, že Kypr vévodil žebříčku TTCI ("", : Index konkurenceschopnosti cestování a turistiky) v oblasti turistické infrastruktury a celkově se umístil na 24. příčce ze 139 států.

Doprava.

V řecké části Kypru jsou provozována dvě mezinárodní letiště. První se nachází poblíž Larnaky, druhé leží nedaleko města Pafos. Rozdělením ostrova bylo původní hlavní mezinárodní letiště v Nikósii opuštěno a používají jej Mírové síly OSN. Od základních oprav v roce 1974 je neudržované. Celkově je v zemi 15 letišť.  Hlavními přístavy jsou Larnaca, Limassol a Vasilikos.  Podle Eurostatu připadalo za rok 2018 na 1000 obyvatel 629 osobních aut. Vyšší číslo měli Lichtenštejnsko, Lucembursko a Itálie.

Obyvatelstvo.

Většinu obyvatel Kypru tvoří kyperští Řekové (78 %) a Turci (18 %). Přestože kyperští Řekové a kyperští Turci mají mnoho společného, jsou to odlišné identity založené na náboženství, jazyku a jsou úzce vázány na své mateřské země. Řecky se převážně mluví na jihu, kde jsou většinovou komunitou kyperští Řekové. Turecký jazyk převládá na severu, kde dominuje obyvatelstvo tureckého původu. Rozsáhle používaným jazykem na ostrově je angličtina.  Kyperští Řekové se přidržují řecké ortodoxní církve, kyperští Turci vyznávají sunnitský islám. Náboženské menšiny ortodoxních (miafyzitních) Arménů, katolických maronitů (je tam maronitská Arcidiecéze Kypr, vznikla už r. 1357, r. 2013 měla 10 400 věřících ve 12 farnostech, 9 diecézních + 2 řeholní kněze, celkem 11, 1 trvalého jáhna, 2 řeholníky-bratry a 3 řeholnice) – celkem jde o víc než 17 tisíc obyvatel – si podle ústavy z roku 1960 zvolily příslušnost ke kyperským Řekům. Žije tam i několik tisíc římských katolíků, italskojazyčných (většinou jsou to potomci usedlíků z doby Kyperského království /1192–1489/ a benátské éry /1489–1571/. Ti patří do Patriarchálního vikariátu na Kypru se sídlem v Nikósii, je součástí Latinského patriarchátu jeruzalémského.

Politika.

Kypr je demokracie. Prezident je volený přímo, je zástupcem řecké většiny a disponuje výkonnou mocí. Je čelním představitelem země a jeho funkční období trvá pět let. Od roku 2013 je prezidentem Nicos Anastasiades. Post viceprezidenta je vyhrazen zástupci turecké menšiny, vzhledem k distuaci je však od roku 1963 neobsazený. Kyperská ústava byla přijata v roce 1960.  Vládní kabinet rovněž disponuje výkonnou mocí. Ministři nutně nemusí být zároveň v parlamentu, jenž má nyní 56 poslanců. Poslanci vykonávají svou funkci také pět let. V europarlamentu má Kypr šest zástupců.  Nejstarší politickou stranou je komunistická Pokroková strana pracujícího lidu (AKEL) založená roku 1941, která měla v prvních 25 letech své existence podporu až třetiny obyvatelstva. Přes oslabení v době pádu Východního bloku zůstala dodnes v době raných 20. letech 21. století relevantní silou v kyperské politice a nejsilnější komunistickou stranou v Evropě. Od roku 2008 do roku 2013 byla u moci AKEL tehdejšího prezidenta a premiéra Dimitrise Christofiase, během jejíž vlády došlo ke zhoršení situace v oblasti státních financí a přiblížení se bankrotu. Ten byl nakonec odvrácen s pomocí půjčky mezinárodních věřitelů. V roce 2013 občané zvolili prezidentem konzervativce Nikose Anastasiadise, který porazil Stavrose Malase podpořeného AKELem. Oba kandidáti se utkali v prezidentské volbě o pět let později a Anastasiadis znovu zvítězil. V parlamentních volbách v roce 2016 zvítězilo pravicové Demokratické shromáždění (DISY) prezidenta Anastasiadise, které získalo 18 křesel. Druhé místo obsadila AKEL s 15 parlamentními křesly, dva posty získala též krajně pravicová Národně-lidová fronta (ELAM). Dalšími politickými silami na kyperské scéně jsou Demokratická strana (DIKO) založená roku 1976 Spyrosem Kyprianouem a Hnutí pro sociální demokracii (EDEK).  Soudní systém je založen na anglosaském "Common Law". Soudy jsou nezávislé na státních orgánech, soudce jmenuje vláda. Nejvyšší instancí je Nejvyšší soud v Nikósii (Lefkosíi).  Kypr ani v roce 2020 není členem Schengenského prostoru, má totiž výjimku a ke vstupu do "Schengenu" se zavázal. Od 1. července 2012 do konce roku připadlo na Kypr předsednictví v Evropské unii.

Administrativní členění.

Kypr tvoří šest distriktů, ovšem Kyrenia a většina distriktu Famagusta leží na teritoriu kontrolovaném Severokyperskou tureckou republikou. Separatistická republika kontroluje také část Nikósie a Larnaky.

Média.

Svoboda tisku je zaručená ústavou. Reportéři bez hranic přidělili Kypru 27. místo ze 180 zemí v indexu svobody tisku (r. 2020). Podle Reportérů bez hranic jsou kyperská média přesto ovlivňována místní církví a zájmovými skupinami. Organizace informuje také o tlaku na média ohledně používání „správných“ (= řeckých) geografických názvů zejména namísto tureckých. V turecké kyperské zóně působí jejich vlastní média.  Mediální prostor vyplňují veřejnoprávní média i komerční. Jediným veřejnoprávním vysílatelem je Radiofonikó 'Idryma Kýprou, která provozuje televizní (RIK 1/CyBC 1, RIK 2/CyBC 2 a RIK Sat) a rozhlasové kanály (První kanál/Proto, Druhý kanál/Deutero, Třetí kanál/Trito a Čtvrtý kanál/Radio Love). Mezi komerční televize náleží např. ANT1, Lumiere TV, Mega TV a Sigma TV, mezi komerční rádiostanice Radio Proto, Radio Astra a ANT1 FM. Phileleftheros, Politis a Simerini jsou deníky v řečtině, naopak deník Cyprus Mail a týdeník The Cyprus Weekly vycházejí anglicky.

Kultura.

Kultura Kypru má mimořádně hluboké kořeny, neboť Kypr byl součástí antické řecké civilizace. K prvním spisovatelům patří Stasínos z Kypru, snad Homérův zeť (dle Pindara), který měl napsat v 6. století př. n. l. sbírku "Kyprie" pojednávající, stejně jako Iliada, o trojské válce.  Na Kypru se narodil též filozof Zénón z Kitia, zakladatel stoicismu, a peripatetik Klearchos ze Soli. V moderní éře také nositel Nobelovy ceny za ekonomii z roku 2010 Christopher A. Pissarides. Kyperskými svatými jsou raně křesťanští teologové Epifan ze Salaminy nebo svatý Spyridon.  Kypřanem byl i slavný filmový režisér Michalis Kakojannis, autor filmu "Řek Zorba" (1964), pětkrát nominovaný na Oscara.  V řecké pop-music se prosadili zpěváci Sarbel, Ivi Adamou, Eleftheria Eleftheriou, Anna Vissi, Despina Olympiou, Maria Elena Kyriakou nebo Evridiki.  Stříbrnou olympijskou medaili vybojoval v plachtění Pavlos Kontides v roce 2012 a šlo o vůbec první olympijskou medaili pro Kypr. Dva kyperské fotbalové kluby se probojovaly do základní skupiny Ligy mistrů UEFA, Anorthosis Famagusta a APOEL FC. Tenista Marcos Baghdatis to dotáhl až do finále Australian Open (2006). Výškař Kyriakos Ioannou má stříbro z mistrovství světa v atletice (2009). Největším sportovním stánkem v zemi je GSP Stadium v Nikósii, byl otevřen v roce 1999 a pojme 22 000 diváků. Své zápasy na něm hraje i Kyperská fotbalová reprezentace.

Chráněné památky.

Kypr byl přijat do organizace UNESCO 14. srpna 1975. Světové dědictví zahrnuje tři zdejší kulturní památky – archeologickou lokalitu Choirokoitia, malované kostely v pohoří Troodos a město Pafos.

Školství.

Vzdělávání obyvatelstva má na starost kyperské ministerstvo školství a kultury. Povinná školní docházka se týká dětí a mladistvých od 5 do 15 let. Výdaje na školství v roce 2015 činily 6,4% HDP.

Věda.

Britsko-kyperský ekonom Christopher A. Pissarides byl v roce 2010 jedním ze tří oceněných Nobelovou cenou za ekonomii za „analýzu trhů práce zatížených náklady na vyhledávání“. Organický chemik K. C. Nicolaou působící na soukromé Riceově univerzitě v americkém Houstonu je držitelem Ceny Franklinova institutu za rok 2011. Nicolaou se mimo jiné zabývá antibiotiky. Kyperského původu je také bývalý americký rektor Univerzity Jižní Kalifornie v období mezi roky 2010 až 2018 C. L. Max Nikias. Ministrem školství a kultury v letech 2008 až 2011 byl kyperský kognitivní a vývojový psycholog Andreas Demetriou.

Obrana a bezpečnost.

Kyperskou národní gardu (: ) tvoří pozemní, vzdušné a námořní síly. Vznikla v roce 1964 v důsledku rozkolu mezi řeckými a tureckými Kypřany. Vojenská služba je povinná a trvá 14 měsíců Výdaje na obranu činily v roce 2018 1,57% HDP.  Přítomnost Turecka ve Středozemním moři vedla k navázání spolupráce s Francií, jejíž vlajková letadlová loď "Charles de Gaulle" roku 2020 dokuje v přístavu v Limassolu. Kyperská vláda se ve stejném roce s tou francouzskou dohodla na nákupu zbraní v hodnotě 240 milionů eur.

Kypr (, Kýpros;, úředním názvem Kyperská republika,, Kypriakī́ Dīmokratía; ), je euroasijský ostrovní stát nacházející se ve východní části Středozemního moře, východně od Řecka, jižně od Turecka, západně od Sýrie a severně od Egypta. Jde o třetí největší ostrov ve Středozemním moři a významnou turistickou destinaci. Kypr byl zakládajícím členem Hnutí nezúčastněných zemí. Od 1. května 2004 je členem Evropské unie, 1. ledna 2008 se připojil k eurozóně.

塞浦路斯共和国(;),通称塞浦路斯(;),是位于亚洲的一个岛国,位于地中海东部,面积9,251平方公里。已知人类在塞浦路斯的活动足迹最早可以追溯至公元前10,000年,此一时期的遗址有乔伊鲁科蒂亚,为新石器时代保存至今依然完好的建筑群。塞浦路斯因地处地中海进入西亚地区的要冲,从古至今已被西台、亚述、埃及、波斯、阿拉伯哈里发王朝、乌迈耶王朝、威尼斯及土耳其奥斯曼帝国等外来势力侵略或占领过。公元前333年,亚历山大大帝从波斯人手中接管了此岛。1878年起,为英国所管理,直至于1960年获得独立,隔年成为英联邦会员国。塞浦路斯独立后的主体民族希腊人和少数民族土耳其人零星冲突不断,直至1974年爆发严重的种族流血冲突。主要居住于该岛北部的土耳其人在土耳其的干预和支持下于当地另立政权北塞浦路斯土耳其共和国。因此塞浦路斯共和国法理主权为塞浦路斯全岛及其周围海域(除了一小部分地区因为条约分配予英国作为军事基地),然而事实上(希腊人政权)有效统治区域仅为南方,占全岛面积的63%。北塞浦路斯作为政治实体目前仅为土耳其共和国所承认。虽然塞浦路斯在地理分类上位于亚洲,但自古与欧洲的人文和贸易往来关系密切,塞浦路斯共和国于2004年5月1日正式加入欧盟成为欧洲联盟成员国。塞浦路斯被《福布斯》列于2020年退休宜居国的名单中。


Text.

<poem class="odsad"> Nad Tatrou sa blýska hromy divo bijú, nad Tatrou sa blýska hromy divo bijú. Zastavme ich bratia veď sa ony stratia, Slováci ožijú. Zastavme ich bratia veď sa ony stratia, Slováci ožijú.  To Slovensko naše posiaľ tvrdo spalo, to Slovensko naše posiaľ tvrdo spalo. Ale blesky hromu vzbudzujú ho k tomu, aby sa prebralo. Ale blesky hromu vzbudzujú ho k tomu, aby sa prebralo. </poem>  Písnička měla několik variant textu, ještě před první světovou válkou se objevila změna, která se pak dostala i do československé hymny. Ve třetím řádku se zpívalo: „Zastavme "sa" bratia“. Po vzniku samostatného Slovenska v roce 1993 se slova upravila podle originálu na současnou verzi „Zastavme "ich" bratia“. Ve starých učebnicích je obsažena „starší“ verze. Nyní už se ve slovenské hymně zpívá pouze „Zastavme "ich" bratia“.  Písnička se objevila tiskem už v roce 1851 pod názvem „Dobrovoľnícka“:  <poem class="odsad"> Nad Tatrou sa blýska hromy divo bijú. Zastavme ich bratia, veď sa ony stratia, Slováci ožijú.  To Slovensko naše dosiaľ tvrdo spalo. Ale blesky hromu vzbudzujú ho k tomu, Aby sa prebralo.  Ešte jedle rastú na krivánskej strane. Kto jak Slovák cíti, nech sa šable chytí A medzi nás stane.  Už Slovensko vstáva, putá si strháva Hej, rodina milá! Hodina odbila Žije matka Sláva. </poem>

Hej, Slováci.

V období 2. světové války užívalo Slovensko jako hymnu píseň na hudbu Dąbrovského mazurky (polské hymny) – v Česku známou jako „Hej, Slované“ a považovanou od r. 1848 za hymnu Slovanů – s textem začínajícím „Hej, Slováci“. Snaha o obnovení skladby na počátku devadesátých let jako hymny novodobé Slovenské republiky nebyla úspěšná.

Nad Tatrou sa blýska je slovenská státní hymna.

《塔特洛山上电光闪闪》(斯洛伐克语:)为斯洛伐克共和国国歌,歌词由斯洛伐克诗人扬克·马图施卡()所作,歌曲则采用斯洛伐克民谣Kopala studienku的旋律,最先使用于中欧的1848年革命。


Dějiny.

Název země pochází od vládnoucího šlechtického rodu, kteří své jméno odvozují od hradu Lichtenštejna v Dolních Rakousích, na okraji Vídeňského lesa, poprvé písemně zmíněného roku 1136. Lichtenštejnové jej opustili kolem roku 1300.  Lichtenštejnské knížectví bývalo součástí Chursko-rétského vévodství při dělení v roce 536 od franckých králů. Za panování Karla Velikého. Když tento (od r. 800 římský císař) roku 768 usedl na francký trůn, bylo Rétské vévodství včleněno do Vévodství Švábska a Raetie. Také nástupci Karla Velikého silou ovládali hrabství. V roce 1180 připadlo na více než dvě století (1180–1400) hrabství Vaduzské a část Schellenberského hrabství rodu hrabat z Monfortu. Od roku 1400 do 1507 bylo vévodství v držení svobodných pánů z Brandis. Moderní Lichtenštejnsko vzniklo sloučením panství Schellenbergu (Lichtenštejny koupeno 1699, dnes „Dolní země“, "Unterland") a hrabství Vaduzu (1712, dnes „Horní země“, "Oberland"), a roku 1719 bylo římským císařem uznáno jako knížectví.  Od rozpadu středověké Svaté říše římské národa německého roku 1806 suverénní stát v Rýnském spolku, od roku 1815 nezávislý stát v rámci Německého spolku. Proces sjednocení Německa v 19. století se Lichtenštejnska nedotklo, neboť s jeho územím nehraničí. Kulturně, hospodářsky i politicky se Lichtenštejnsko orientovalo na sousední Rakousko-Uhersko, a to až do jeho zániku koncem první světové války. I po roce 1918 Lichtenštejnové žili především ve Vídni a na svých moravských panstvích, odkud odešli až před nacisty v roce 1938, kdy se knížectví stalo jejich stálým sídlem.

Politika a mezinárodní vztahy.

Lichtenštejnsko je konstituční monarchie, jeho státní zřízení je knížectví – dědičná konstituční monarchie, jejíž hlavou je úřadující kníže. Kníže zastupuje stát v mezinárodních záležitostech, ačkoli za většinu politických záležitostí zodpovídá Švýcarsko. Kníže má pravomoc vetovat zákony, navrhovat nové právní předpisy a také rozpustit parlament. S výjimkou reprezentace státu nesmí kníže čerpat finance ze státní pokladny a není mu vyplácen žádný státní příjem. Má zisky ze soukromého majetku knížecí rodiny.  Současnou hlavou státu je od roku 1989 Hans Adam II. kníže z Lichtenštejna. V roce 2003 proběhlo v zemi referendum spojené se změnou ústavy, v němž se většina obyvatel vyjádřila pro posílení pravomocí panovníka a současně práv občanů, jimž dává možnost v referendu přímo změnit státní zřízení. Zároveň také vzniklo silné hnutí za demokratická práva občanů.  Parlament ("Landtag") má 25 poslanců, volených ve dvou okrscích. Oblast Horní země (Oberland) je shodná s historickým územím Vaduz a má ve sněmovně patnáct křesel, Dolní země (Unterland) je totožná s panstvím Schellenberg a má deset mandátů. Volby probíhají každé čtyři roky a mohou se jich účastnit všichni občané starší dvaceti let. Parlament je zákonodárným orgánem a dohlíží na činnost vlády.  Vláda je tvořena premiérem, jeho zástupcem a třemi vládními rady (ministry).  Od zániku Rakouska-Uherska je Lichtenštejnsko úzce spojeno se sousedním Švýcarskem. Stejně jako ono udržuje nízké daně, neutralitu a bankovní tajemství. Švýcarsko také zastupuje zájmy Lichtenštejnska v zahraničí, mimo Bern, Berlín, Brusel, Štrasburk, Vídeň, Washington, Ženevu a OSN v New Yorku, kde má Lichtenštejnsko vlastní zastoupení.  Od 1. ledna 1991 je Lichtenštejnsko členem Evropského sdružení volného obchodu (ESVO – EFTA); do té doby tam jeho zájmy zastupovalo Švýcarsko. Od 19. prosince 2011 je Lichtenštejnsko součástí Schengenského prostoru; není však členem Evropské unie.

Spor o majetek Lichtenštejnů na území Česka.

Specifické jsou vztahy mezi Československem (později Českem) a Lichtenštejnskem, které byly negativně ovlivněny konfiskací veškerého majetku rodu Lichtenštejnů na území českého státu po druhé světové válce. Tento majetek bez náhrady vyvlastnil československý stát na základě tzv. Benešových dekretů s odůvodněním, že Lichtenštejnové byli německé národnosti. Proti tomu se Lichtenštejnové ohradili, neboť nebyli německé národnosti, nýbrž měli lichtenštejnské občanství. Navíc nebyla prokázána jejich spolupráce s nacisty a také tehdejší kněžna Elsa byla židovského původu. Restituce po roce 1989 se však na majetek Lichtenštejnů na českém území nevztahovaly, neboť ten byl zabaven ještě před rokem 1948. Kvůli neuznaným majetkovým nárokům Lichtenštejnů Česko a Lichtenštejnsko v roce 1993 vzájemně neuznaly svoji nezávislost a neměly spolu diplomatické styky (tyto byly přerušeny již předtím). Dne 13. července 2009 však premiér Jan Fischer a ministr zahraničí Jan Kohout oznámili, že k vzájemnému uznání a navázání diplomatických vztahů v dohledné době dojde. To se skutečně stalo 8. září 2009, kdy si představitelé Česka a Lichtenštejnska vyměnili odpovídající diplomatické nóty a podepsali dohodu o spolupráci.

Geografie.

Lichtenštejnsko se nachází v údolí Horního Rýna v Alpách. Celá západní hranice Lichtenštejnska je tvořena Rýnem. Od severu k jihu měří tato země 24 km. Rozlohu 160 km2 tvoří lesy 41 %, louky, pole a pastviny 34 %, neproduktivní plochy 15 %, zastavěné plochy 10 %. Nejvyšším bodem země je Grauspitz, 2599 m n. m., nejnižší bod je Ruggeler Ried, 430 m n. m.  Lichtenštejnsko je jedním z dvojnásobně vnitrozemských států, tzn. vnitrozemský stát zcela obklopený jinými vnitrozemskými státy. Díky své rozloze je šestým nejmenším nezávislým státem světa.  Lichtenštejnské knížectví se dělí na 11 samosprávných oblastí. Tyto části jsou většinou tvořeny pouze samotným městem, nebo vesnicí. Do tzv. nižšího hrabství patří Eschen, Gamprin, Mauren, Ruggell a Schellenberg. Vyšší hrabství pak tvoří Balzers, Planken, Schaan, Triesen, Triesenberg a Vaduz.

Podnebí.

Navzdory tomu, že Lichtenštejnsko leží v Alpách, převažující jižní vítr zajišťuje relativně mírné podnebí. V zimě jsou horské svahy ideální pro zimní sporty. Průměrná roční teplota je 10,2 °C; nejteplejší měsíce jsou červen, červenec a srpen. Průměrný úhrn ročních srážek je 900–1500 mm.

Demografie.

Lichtenštejnsko je po Vatikánu, San Marinu a Monackém knížectví čtvrtý nejmenší nezávislý stát Evropy. Většina obyvatel hovoří alamanským dialektem. 1/3 obyvatelstva tvoří občané jiné národnosti, a to především ze Švýcarska, Rakouska, Německa a Itálie. Počet obyvatel dvou největších měst je 34 905 (31.12.2005), z toho Oberland/Vaduz 22 845 obyvatel, Unterland/Schellenberg 12 060 obyvatel. Podíl cizinců na obyvatelstvu je 34 % (11 917 obyvatel) z toho 3 617 Švýcarů, 2 045 Rakušanů, 1 208 Italů a 1 178 Němců (tj. celkem 8 048 obyv.).

Náboženství.

Přibližně 76 % obyvatel se hlásí k římskokatolické církvi (2014 : 27 280 z 35 890 obyv.), která pro celé knížectví tvoří arcidiecézi vaduzskou s katedrálou svatého Florina v hlavním městě. Dalších 8,5 % jsou protestanti, 1,1% jsou pravoslavní a pouze 5,4 % je bez vyznání.  Počet obyvatel hlásících se k islámu se od roku 1990 zdvojnásobil a r. 2010 činil 5,4% populace (hlavně Turci).

Jazyk.

Úředním jazykem je němčina. Většina obyvatel však mluví alamanským dialektem, který se od standardní němčiny liší. Velice blízko má k dialektům, kterými se hovoří v sousedním Švýcarsku a Rakousku.

Ekonomika.

Hrubý národní produkt Lichtenštejnska činí 4,1 miliardy CHF, tj. 158 000 CHF na obyvatele, což zemi staví na první místo ve světě. Inflace se pohybuje okolo 1 % ročně, nezaměstnanost činí 2,4 %. Na HNP se podílí průmysl a výroba zboží (42 %), služby (27 %), finančnictví (24 %) a zemědělství (7 %). Celkem zaměstnává lichtenštejnské hospodářství 30 170 osob, z toho 20 035 cizinců, kteří za prací do Lichtenštejnska dojíždějí především z Rakouska a Švýcarska. Z celkového počtu zaměstnaných pracuje v průmyslu a výrobě zboží 44 %, ve službách 39 %, ve finančnictví 1 % a v zemědělství, 1 % tvoří zaměstnaní.  Při srovnání se Švýcarskem, Rakouskem a Německem má Lichtenštejnsko velmi silný sektor průmyslu a výroby zboží, kde podíl zaměstnanců i podíl sektoru na HNP je téměř dvojnásobný oproti jeho sousedům.  V průmyslu a výrobě je činných 597 firem, z nichž většina jsou závody s méně než 50 zaměstnanci, a výroba je silně diverzifikována. Nejdůležitější oblasti jsou strojírenská výroba – přesné stroje, stroje, nástroje, vybavení (Hilti), automobilové komponenty (ThyssenKrupp Presta), dentistické vybavení a potřeby (Ivoclar Vivadent), zpracování potravin (Hilcona Schaan), elektronika (Unaxis Balzers). Lichtenštejnské hospodářství je orientováno na export, který směřuje do EU (44 %), Švýcarska (12 %), USA a Kanady (18 %), Asie (24 %) a ostatních zemí (2 %).  Železniční dopravu v zemi zajišťují Rakouské spolkové dráhy (Österreichische Bundesbahnen).  Saldo bilance zahraničního obchodu Liechtenštejnska je silně aktivní. Roční investice do hospodářství přesahují 100 milionů CHF.  Často zmiňované finančnictví vytváří čtvrtinu HNP a je tvořeno bankovními domy zaměstnávajícími 1700 zaměstnanců. Banky spravují majetek klientů ve výši 130 miliard CHF. Dále v Lichtenštejnsku pracuje 163 investičních společností s majetkem cca 21 miliard CHF a 31 pojišťoven.  Celková spotřeba energie je 1360 GWh za rok, z toho z vlastních zdrojů je pokryto 6 %, a 94 % energetických zdrojů Lichtenštejnsko dováží. Rozdělení spotřeby energie dle zdrojů: zemní plyn 29 %, elektřina 26 %, topné oleje 20 %, benzín 16 %, nafta 6 %. Motorových vozidel je v Lichtenštejnsku celkem 31 710, z toho osobních automobilů 24 293 tj. 696 na 1000 obyvatel.

Státní rozpočet.

Státní rozpočet Lichtenštejnska hospodaří s přebytkem.  Nižší správní celky (obce) hospodaří s přebytkem.  Zajímavost: jako jedna z mála zemí světa má Lichtenštejnsko nulový státní dluh.

Kultura, sport.

Z bohatství Lichtenštejnska je podporován pestrý kulturní a sportovní život.  Patrně nejslavnějším umělcem narozeným v Lichtenštejnsku je romantický hudební skladatel Josef Gabriel Rheinberger.  Z Lichtenštejnska pocházejí regionálně známé rockové a populární skupiny. Mnohé spolky pěstující lokální kulturu. Ve Vaduzu je Zemské muzeum ("Landesmuseum", nové otevřeno 2003), Muzeum umění "(Kunstmuseum)", Muzeum lyžařství "(Skimuseum)", Poštovní muzeum "(Postmuseum)". Dále mnohá moderní místní muzea. V Schaanu Divadlo na Kostelním náměstí "(Theater am Kirchplatz)". Ve Vaduzu nové divadlo Zámecký sklípek ("Schlösslekeller", od roku 2003). Sochařství, malířství, moderní umění. Grafika, užité umění, design.  Fotbalové kluby a národní mužstvo jsou částí Švýcarského fotbalového svazu SFV a jeho ligy, až na vlastní každoroční účast na UEFA Cupu, kam se většinou kvalifikuje FC Vaduz. Národní mužstvo se pilně účastní kvalifikace světového a evropského mistrovství. V 70.–80. letech 20. století bylo Lichtenštejnsko velmocí ve sjezdovém lyžování. Mezi slavné sjezdařské osobnosti Lichtenštejnska patří sourozenci Andreas Wenzel a Hanni Wenzelová, která získala ve sjezdovém lyžování dvě zlaté olympijské medaile. Medaile z OH mají i sjezdaři Willi Frommelt, Paul Frommelt a Ursula Konzett. Ze sjezdového lyžování má bronzovou medaili Tina Weiratherová na OH 2018 v Pchjongčchangu. Celkem Lichtenštejnsko získalo 9 olympijských medailí (všechny ve sjezdovém lyžování), což je nejvyšší počet na hlavu na světě. Do závodů Formule 1 v 70. letech nahlédl Rikky von Opel. Lichtenštejnsko se též pravidelně účastní Letních olympijských her. V r. 1980 však jako většina západních zemí bojkotovala LOH v Moskvě (kvůli sovětské invazi v prosinci 1979 do Afghánistánu). Na zahajovacím ceremoniálu LOH 2012 v Londýně byla vlajkonoškou profesionální tenistka Stephanie Vogtová (nar. 1990 ve Vaduzu, žije v Balzersu).

Lichtenštejnsko (úředně Lichtenštejnské knížectví, ) je jeden z nejmenších států Evropy, který leží na svazích Alp (pohoří Rätikon) a v údolí Rýna. Rozprostírá se na 160 km2, má přibližně 37 tisíc obyvatel a je rozděleno na 11 samosprávných oblastí. Hlavní město je Vaduz a největší město je Schaan. Lichtenštejnsko sousedí se Švýcarskem (společná hranice 41,2 km), se kterým je úzce hospodářsky a politicky spojeno (mj. měnovou a celní unií), a s Rakouskem (společná hranice 36,7 km), a je vklíněno mezi území těchto dvou států, které spolu na sever i na jihovýchod od Lichtenštejnska hraničí přímo. Lichtenštejnsko je konstituční monarchie (knížectví), jejíž hlavou je lichtenštejnský kníže.

列支敦士登公国(),也译作列支敦士登亲王国,欧洲中部的内陆小国(联合国区域集团定义为西欧国家),夹在瑞士与奥地利两国间,为世界上仅有的两个双重内陆国之一(另一个为乌兹别克斯坦)。同时该国也是唯一一个官方语言是德语但与德国没有交界的国家。这个君主立宪制的山区小国,虽然土地狭小兼人口稀少,但却拥有极高的国民收入水准,其人均国民生产总值高达60,000欧元,是一个以阿尔卑斯山美丽风光、避税天堂与高生活水准而著称的富裕小国。