Život.

Před nástupem na trůn.

Diocletianus se narodil zřejmě poblíž města Salona (dnešní Solin) v Dalmácii někdy kolem roku 244. Jeho rodiče ho pojmenovali Diocles, případně Diocles Valerius. Podle některých názorů byl datem jeho narození 22. prosinec, ovšem většina moderních historiků tuto skutečnost nepovažuje za prokázanou. Diocles byl nízkého původu, přičemž kriticky hodnotící badatelé se domnívají, že jeho otec byl písař nebo propuštěnec senátora Anullina, či dokonce že sám Diocles byl propuštěncem. Podrobnosti o prvních čtyřiceti letech jeho života nejsou příliš známy. Byzantský kronikář Ioannes Zonaras udává, že působil jako "dux Moesiae", velitel vojenských sil na dolním Dunaji. Podle nespolehlivých údajů Historie Augusty sloužil Diocles v Galii, kde se mu mělo dostat znamení o jeho budoucí vládě, nicméně tato zmínka není podepřena jinými prameny. V

Uchopení moci.

Numerianova smrt.

Carovo úmrtí učinilo z jeho neoblíbených synů Numeriana a Carina nové vládce říše. Carinus ihned podnikl cestu z Říma do Galie, kam dorazil v lednu 284. Numerianus zatím prodléval na východě. Římský ústup z Persie probíhal spořádaně a bez odporu, protože perský velkokrál Bahrám II. se musel zabývat prosazením své autority. V březnu 284 dosáhl Numerianus Emesy (Homs) v Sýrii a v listopadu stanul v Malé Asii. V Emese byl nepochybně stále naživu a v dobré kondici, ačkoli zde svým jménem vydal pouze jediný reskript. Po opuštění Emesy rozhlásili příslušníci císařova velitelského sboru, včetně prefekta Apera,

Konflikt s Carinem.

Po svém nástupu na trůn se Diocletianus stal spolu s Luciem Caesoniem Bassem novým konzulem na místo Carina a Numeriana. Bassus byl členem senátorského rodu původem z Kampánie a za vlády Proba zastával konzulát a působil jako prokonzul Afriky, neboť oplýval mimořádně skvělou pověstí. Jednalo se tedy o muže dobře obeznámeného s vládnutím, v čemž Diocletianovi chyběly zkušenosti. Diocletianovo povýšení Bassa symbolizovalo jeho odmítnutí Carinovy vlády v Římě, stejně jako odmítnutí podřízeného postavení vůči jinému císaři. Dále tím dával najevo ochotu pokračovat v dlouhotrvající spolupráci mezi senátorskou aristokracií a vojskem a ucházel se tak o podporu senátu.  Diocletianus nebyl jediným Carinovým vyzyvatelem, jelikož uzurpátor Marcus Aurelius Julianus převzal kontrolu nad severní Itálií a Panonií nedlouho po Diocletianově ustavení císařem. Julianus nechal ve

Počátek vlády.

Po bitvě u Margu se Diocletianus zapojil do bojů proti Kvádům a Markomanům. Posléze odcestoval do severní Itálie, aby si zajistil svoji vládu, není ovšem jisté, zda při této příležitosti navštívil samotný Řím. Existují sice soudobé mince připomínající císařův příchod ("adventus") do města, někteří moderní badatelé však tvrdí, že Diocletianus se městu vyhnul, protože Řím a jeho senát již neurčovaly chod římské politiky. To je dobře patrné i ze skutečnosti, že Diocletianus datoval počátek své vlády od okamžiku svého provolání vojáky, jemuž dával přednost před svým potvrzením senátem. Pokud vůbec Diocletianus do Říma vstoupil, nesetrval zde příliš dlouho, neboť 2. listopadu 285 je doložena jeho přítomnost na Balkáně během tažení proti Sarmatům. Diocletianus nahradil římského prefekta svým kolegou v konzulátu Bassem. Nicméně většina hodnostářů sloužících Carinovi si podržela své úřady i za Diocletiana. Aurelius Victor to svém díle označil za neobvyklý akt mírnosti ("clementia"). Diocletianus nenechal popravit, ani sesadit Carinova věrolomného pretoriánského prefekta a konzula Aristobula, nýbrž ho potvrdil v obou funkcích a později ho ustavil prokonzulem Afriky a městským prefektem.

Maximianus spolucísařem.

Krize třetího století přesvědčivě prokázala jak nebezpečná může být pro stabilitu říše samovláda. Zavraždění Aureliana a Proba svědčila o reálnosti tohoto faktu. Takřka všechny provincie říše byla navíc vystaveny značným hrozbám, jejichž zvládnutí bylo nad síly jediné osoby, a Diocletianus proto potřeboval zástupce. V červenci 285 Diocletianus jmenoval v Mediolanu (Milán) svého přítele a důstojníka Maximiana svým spolucísařem v hodnosti caesara. Koncept dvojvládí nepředstavoval v římské říši neznámý jev. Už Augustus, první císař, sdílel moc se svými kolegy v úřadě. Formálnější podoba spoluvlády existovala od dob Marca Aurelia. Vláda Cara a jeho synů vycházela z týchž principů. Na rozdíl od většiny svých předchůdců měl Diocletianus pouze jedinou dceru Valerii a žádného syna. Jeho spoluvládce nemohl tedy

Sarmati a Peršané.

V průběhu podzimu 285 se Diocletianus setkal s vyslanci Sarmatů, žádajících císaře buď o pomoc při znovudobytí ztraceného území, nebo o dovolení usadit se na římském území. Diocletianus je odmítl a svedl s nimi bitvu, avšak nebyl schopen je rozhodně porazit, neboť tlak nomádů na hranice říše nepolevil. Nadcházející zimu strávil Diocletianus v Nikomédii. Ve východních provinciích mezitím vypuklo povstání, zapříčiněné Diocletianovou snahou odvést z Asie osadníky k zalidnění dřívějšími válkami zpustošené Thrákie. V roce 287 dosáhl Diocletianus diplomatického úspěchu, když Bahrám II. poskytl císaři vzácné dary, prohlásil se přítelem říše a vyzval Diocletiana, aby ho navštívil.

Maximianus augustem.

Maximianovo tažení se nevyvíjelo tak jednoduše, přestože bagaudové byli snadno potlačeni. Carausius, velitel obrany saského pobřeží ("litus Saxonicum") před saskými a franskými piráty, zpronevěřil kořist získanou od nájezdníků. Když se ho Maximianus pokusil zadržet, Carausius se prohlásil za císaře, čímž podnítil Británii a severozápadní Galii k odpadnutí od Maximiana a Diocletiana. Vzhledem k vzniklé krizi přijal Maximianus 1. dubna 286 titul augusta, čemuž Diocletianus nemohl být téměř jistě přítomen. Bylo proto vzneseno podezření, že Maximianus si tento titul uzurpoval a později byl Diocletianem uznán v naději na předejití hrozící občanské války. Jakkoli není tato domněnka považována za reálnou, je jasné, že Diocletianus ponechal Maximianovi určitou míru nezávislosti rozhodování. Maximianus seznal, že není schopen přemoci uzurpátora ihned a místo toho se po celý rok 287 věnoval boji s kmeny za Rýnem. Teprve následujícího jara zahájil výstavbu flotily k expedici do Británie. Diocletianus se zatím vrátil z východu a společně s Maximianem uspořádal tažení proti Alamanům. Diocletianus vpadl do Germánie přes Raetii, přičemž Maximianus postupoval proti barbarům od Moguntiaka (Mohuč).

Čtyřvládí.

Založení tetrarchie.

Někdy v období vymezeném schůzkou císařů v Mediolanu a rokem 293 svěřil Diocletianus velení ve válce s Carausiem Flaviu Constantiovi, který dříve vykonával správu Dalmácie a byl zkušeným vojákem, jelikož se účastnil už Aurelianova tažení proti Zenobii. V Galii působil Constantius jako Maximianův pretoriánský prefekt a navíc byl manželem Maximianovy dcery Theodory. 1. března 293 udělil Maximianus v Mediolanu hodnost caesara Constantiovi. Na jaře téhož roku učinil Diocletianus buď ve Philippopoli (Plovdiv), nebo v Sirmiu caesarem Galeria, manžela své dcery Valerie a snad i svého pretoriánského prefekta. Constantiovi byla

Konflikt na Balkáně a v Egyptě.

Na jaře 293 Diocletianus provázel Galeria na cestě ze Sirmia do Byzantia. Nato se odebral zpět do Sirmia, odkud se v následujícím roce vydal na výpravu proti Sarmatům, nad nimiž dosáhl vítězství. Tato porážka přiměla Sarmaty upustit od útoku na balkánské provincie, což císaři umožnilo postavit předsunuté pevnosti podél severního břehu Dunaje. Nová opevnění se stala součástí obranné linie nazvané "Ripa Sarmatica" („sarmatský břeh“). V letech 295 a 296 podnikl Diocletianus další tažení v tomto regionu a přivodil porážku kmeni Karpů. Ke konci své vlády Diocletianus spolehlivě zabezpečil dunajskou hranici v celé její délce, když ji opatřil pevnostmi, předmostími, silnicemi, opevnil okolní města a přikázal asi patnácti legiím střežit zdejší provincie. Opatření se ukázala jako velice nákladná, nicméně představovala významný přínos k ochraně místního

Válka s Persií.

V roce 293 se v Persii chopil moci Narsé, syn Šápúra I., který byl v otázce nástupnictví po dlouhou dobu opomíjen. Narsé odklidil Bahráma III., mladého krále dosazeného po smrti Bahráma II. v předchozím roce. Po vzoru Bahráma II. věnoval Narsé Diocletianovi dary, na což Diocletianus zareagoval vysláním emisarů. V samotné Persii však Narsé odstranil všechny zmínky odkazující na jeho bezprostřední předchůdce. Sám sebe ztotožňoval s bojovnými králi, jako byl Ardašír I. a především Šápúr I., jenž vydrancoval Antiochii a zajal císaře Valeriana.  Narsé v roce 295 nebo 296 vyhlásil Římanům válku a napadl Arménii, kde obsadil území odevzdaná podle dřívější mírové smlouvy Tiridatovi. Potom postoupil na jih do římské Mezopotámie. Někde v oblasti mezi městy Karrhy (Harran) a Callinicum (Ar-Raqqa) uštědřil perský král Galeriovi vážnou porážku. O Diocletianově přítomnosti v této bitvě panují pochybnosti, každopádně rychle ze sebe sejmul odpovědnost za prohru, jelikož při veřejném vystoupení v Antiochii byla všechna vina svržena na Galeria. Diocletianus Galeria otevřeně potupil, když ho přinutil kráčet oděného v císařském purpuru míli před císařským průvodem.  Galeriovy vojenské sbory byly na jaře 298 posíleny kontingenty rekrutů čerstvě odvedenými v podunajských provinciích. Protože Narsé nevyužil římské

Pronásledování křesťanů a manicheistů.

Počátky perzekucí.

Po sjednání míru s Persií se Diocletianus a Galerius vrátili zpět do syrské Antiochie. Podle Lactantia někdy v roce 299 během císařovy účasti při provádění žertev a následného věštění za účelem předurčení budoucích dějů se haruspikům nepodařilo vyčíst znamení z vnitřností obětovaných zvířat, z čehož vinili křesťany na císařském dvoře. Nato císařové nařídili všem členům dvora, aby vykonali očistnou oběť. Dále odeslali dopisy vojenským velitelům, jimž přikázali vyžadovat od všech vojáků obětování pod hrozbou propuštění z armády. Diocletianus byl v náboženských otázkách konzervativně založeným mužem, jenž věřil v tradiční římské bohy a považoval tedy očistu za nezbytnou. Eusebius, Lactantius a Konstantin přesto obviňovali především Galeria, nikoli Diocletina, jako hlavního iniciátora pronásledování a jeho největšího zastánce. Galerius,

Velké pronásledování.

Na podzim 302 při pobytu v Antiochii přikázal Diocletianus, aby byl jáhen Romanus z Caesareie zbaven jazyka, neboť se protivil dvorním nařízením a odmítal oficiální žertvy. Romanus byl uvržen do vězení a v listopadu dalšího roku popraven. Opovážlivost tohoto křesťana Diocletiana urážela. V doprovodu Galeria se potom Diocletianus vypravil do Nikomédie, kde podle vyjádření Lactantia v zimě roku 302 císařové debatovali o politice ve vztahů ke křesťanům. Diocletianus prý považoval zákaz přístupu křesťanů do správy a vojska za dostatečný k uspokojení bohů, avšak Galerius se zasazoval za jejich vyhlazení. Posléze proto položili dotaz Apollónově věštírně v Didymě. Z orákula se ale doneslo, že „spravedliví na zemi“ překážejí Apollónovi v nalezení odpovědi. Těmito „spravedlivými“, jak byl Diocletianus zpraven svými dvořany, mohli být myšleni pouze křesťané. Nato Diocletianus vyhověl výzvám svého dvora a přistoupil k zahájení všeobecného pronásledování.  23. února 303 Diocletianus nařídil srovnat se zemí nově vybudovaný kostel v Nikomédii. Nechal také spálit všechny posvátné knihy a přikázal zkonfiskovat majetek. Následujícího dne byl zveřejněn Diocletianův edikt proti křesťanům, podle něhož měly být v celé říši zničeny všechny křesťanské písemnosti a kostely. Křesťanům se dále zakazovalo

Závěr života.

Nemoc a vzdání se vlády.

Počátkem zimy roku 303 vstoupil Diocletianus do Říma a 20. listopadu tam spolu s Maximianem oslavil dvacáté výročí svého panování ("vicennalia"), desáté výročí tetrarchie ("decennalia") a triumf ve válce s Peršany. Diocletianus se začal brzy cítit nespokojený ve městě, v němž mu nebyla projevována patřičná úcta vzhledem k jeho nadřazenému postavení, neboť se zde od něho očekávalo, že bude vystupovat jako aristokratický vládce, nikoli jako absolutistický monarcha. V závěru prosince Diocletianus předčasně ukončil svůj pobyt v Římě a odešel na sever. Dokonce nevyčkal ani oficiálního uvedení do svého už devátého konzulátu a místo toho podstoupil tuto ceremonii v Ravenně. V díle "Panegyrici Latini" a v Lactantiově líčení se vyskytují určité náznaky Diocletianova chystaného budoucího vzdání se moci, jež měl uskutečnit v Římě spolu s Maximianem. Podle těchto pramenů měl Maximianus slíbit podporu Diocletianovu záměru při obřadu v chrámu Jova Nejlepšího a Největšího. Z Ravenny zamířil Diocletianus k Dunaji a patrně za účasti Galeria vedl tažení proti Karpům. Během kampaně lehce onemocněl, ovšem jeho zdravotní stav se zanedlouho zhoršil a musel být přenášen v nosítkách. Koncem léta se vydal do Nikomédie, kde v listopadu zkolaboval. Celou následující zimu strávil uvnitř paláce. Zvěsti o blížícím se Diocletianově úmrtí byly drženy v

Odchod do ústraní a smrt.

Diocletianus se po svém odchodu vrátil do rodné Dalmácie. Usadil se v rozlehlém paláci postaveném na pobřeží Jaderského moře poblíž Salony, administrativního centra provincie. Maximianus se uchýlil na statky v Kampánii nebo Lukánii. Třebaže se stáhli z veřejného života, oba udržovali stálý kontakt s ostatními císaři. Galerius se v roce 308 ujal úřadu konzula s Diocletianem jako svým kolegou. Na podzim téhož roku se Galerius a Diocletianus setkali na konferenci ve městě Carnuntum. Diocletianus i Maximianus zde byli přítomni, když Galerius ustavil v listopadu Licinia augustem na místo Severa, který přišel o

Reformy.

Tetrarchie a vládní ideologie.

Diocletianus chápal sám sebe jako obnovitele, ztělesnění autority, jehož povinností bylo navrátit říši mír, stabilitu a spravedlnost vážně poškozené invazemi barbarských hord. Proto zásadním způsobem systematicky reorganizoval a centralizoval politickou moc. V rámci své vlády nutil různorodé a leckdy neochotné skupiny provinciálního obyvatelstva, aby respektovaly císařskou ideologii. V soudobé císařské propagandě byla nedávná minulost překrucována a bagatelizována ve prospěch stylizování tetrarchů jako obnovitelů. Aurelianovy velkolepé činy byly přehlíženy, Carausiova revolta byla datována do vlády Galliena, čímž bylo naznačováno, že tetrarchové byli strůjci Aurelianova vítězství nad Palmýrou. Období mezi Gallienem a Diocletianem bylo tak účinně vymazáno z všeobecného povědomí. Dějiny říše před nastolením tetrarchie byly líčeny jako doba občanských válek, krutého despotismu a rozkladu státu. V nápisech, jež nesou jména tetrarchů, jsou Diocletianus a jeho druhové označováni za „obnovitele celého světa“,

Správa.

Administrativa byla přetvořena v souladu s posunem od ideologie zastřeného republikánství k otevřené autokracii. Diocletianův sbor rádců, jeho "consilium", se odlišoval od jakéhokoli obdobného orgánu jeho předchůdců, jelikož se odklonil od Augustem navozené iluze o císařské vládě jako předmětu spolupráce resp. konzultace mezi císařem, vojskem a senátem. Na místo toho zavedl Diocletianus efektivní autokratickou strukturu. Tato proměna byla symbolizována novým označením císařské poradní instituce, jež nadále nebyla nazývána consilium, nýbrž "consistorium" (podle místnosti, v níž se jeho členové scházeli). Diocletianus uspořádal svůj dvůr v rozličné oddělené rezorty ("scrina") pro výkon různých úkolů. Jejich vedení bylo svěřeno úředníkům nazývaným "magistri", například "magister officiorum" („představený úřadů“), a přidruženým tajemníkům. Tito muži se zabývali vyřizováním petic, žádostí, korespondence, přípravou návrhů zákonů a navazováním zahraničních styků. Na svém dvoře udržoval Diocletianus také stálý orgán právních poradců, majících význačný vliv na soudní záležitosti. Dva úředníci dále prováděli správu státní pokladny ("aerarium") a soukromého majetku císaře ("fiscus"). Nejdůležitější osobou celého dvora byl pretoriánský prefekt ("praefectus praetorio"). Diocletianus redukoval pretoriánskou gardu na úroveň městské posádky Říma a zmenšil kompetence prefekta v oblasti civilní správy, přesto si tento úřad podržel značnou moc. Prefektovi podléhal početný správní personál, jehož prostřednictvím určoval chod všech segmentů řízení státu: daňových

Zákonodárství.

Stejně jako u většiny ostatních císařů i Diocletianova denní činnost se z valné části týkala legislativy, reagování na výzvy a žádosti a sdělování rozhodnutí. Reskripty, závazné výklady, vydávané císařem v odpověď na dotazy účastníků veřejných nebo soukromých sporů, tvořily podstatnou část běžných povinností císařů druhého a třetího století. Diocletianus se potýkal s obrovským množstvím kancelářské práce a nedokázal patřičně delegovat své úkoly. Diocletianovi pretoriánští prefekti, Afranius Hannibalianus, Julius Asclepiodotus a Flavius Constantius, se snažili omezovat císařovo zahlcení úřední činností, avšak hluboký právní formalismus typický pro Římany činil jeho pracovní zatížení velice náročným. Císařové během čtyřiceti let před Diocletianovou vládou nevykonávali své právní povinnosti příliš svědomitě, o čemž svědčí i nízký počet reskriptů z tohoto období. Diocletianus se naproti tomu vyznačoval obdivuhodnou pílí, jelikož se dochovalo kolem 1200 reskriptů vyhlášených jeho jménem, jež byly patrně pouze menším dílem jím přijatých norem.  Pod dohledem právníků Gregoria, Aurelia Arcadia Charisia a Hermogeniana zahájila císařská vláda publikaci oficiálních soupisů precedentů, shromažďování a seřazování reskriptů, vydaných

Armáda.

Diocletianovy dalekosáhlé administrativní, hospodářské a vojenské reformy sledovaly zajištění potřebných lidských zdrojů a zásob pro vojsko. Patrně Diocletianus obnovil systematické každoroční odvody, k nimž za principátu docházelo jen výjimečně. Také se zdá, že byl autorem nařízení, poprvé zaznamenaného v roce 313, podle něhož synové vojáků nebo veteránů museli povinně vykonávat vojenskou službu. Pravděpodobně za Diocletiana došlo k více než dvojnásobnému navýšení počtu legií a jiných vojenských jednotek. Nicméně nově formované legie mívaly podstatně nižší stavy. Všichni tetrarchové měli k dispozici vlastní "comitatus", který byl původně nepříliš početným vojenským útvarem, závislým na posilách poskytovaných pohraničními sbory.  Lactantius kritizoval Diocletiana za nadměrné zvýšení velikosti vojska a prohlašoval, že každý z tetrarchů usiloval o to, aby měl více vojáků než císařové spravující stát sami. Naproti tomu pohan Zósimos velebil Diocletiana za to, že ponechal vojáky na hranicích, zatímco Konstantin podle něho velkou část vojsk stáhl a umístil do měst, čímž ohrozil bezpečnost. Oba tyto názory se zakládají na pravdivých skutečnostech, ačkoli vystihují i předsudky obou autorů. Diocletianus a tetrarchové výrazně navýšili množství vojáků, především v pohraničních

Daně.

Diocletianus vytvořil jednotný systém pozemkových daní, označovaný jako "capitatio-iugatio", jenž vycházel z množství půdy ("iuga") a lidí („hlav“, "capita") a byl spojen s obvyklým prováděním censu římské populace a majetku. Censem pověření úředníci se pohybovali po území říše a oceňovali pracovní sílu a půdu každého vlastníka polností. Zjištěné údaje následně zahrnovali do celkového součtu lidí a půdy v daném regionu. "Iugum" nepředstavovalo pevně danou výměru půdy, nýbrž záviselo na jejím charakteru, výnosu a pracovních silách nezbytných k jejímu obdělávání. Taktéž "caput" nemusel vždy vyjadřovat jednoho člověka, neboť třeba ženy byly často evidovány jako polovina jednoho caputu. Každá oblast říše měla obstarat určitý počet zvířat, peněz a rekrutů v poměru k jejímu počtu obyvatel a obdobně množství obilí v závislosti na hojnosti a kvalitě půdy. Povinnost poskytovat rekruty se nazývala "praebitio tironum" a postihovala určitý počet ze závislých rolníků ("coloni") každého velkostatkáře. Ti směli odškodnit svého souseda, který případně dodal rekruty i za ně. Velkostatkářům bylo záhy umožněno odevzdávat státu místo rekrutů náhradní finanční plnění ("aurum tironicum").  Většina daní byla splatná každoročně 1. září a jejich vymáhání byl

Měna a inflace.

Počátkem osmdesátých let 3. století se víceméně ustálila cenová hladina zboží. Hlavním prostředkem směny byl tehdy "antoninianus", původně stříbrná mince, jež však byla už značně znehodnocená. Navzdory úsilí o nahrazení užívání kovové měny při odvádění daní a v platech úředníků placením v naturáliích zůstávaly mince nadále v širokém oběhu. Opětný vzrůst inflace přiměl Diocletiana v roce 293 k přikročení k celkové měnové reformě. Nová měnová soustava se skládala z pěti mincí: zlatý "aureus"/"solidus" odpovídal jedné šedesátině římské libry; "argenteus", vážící jednu šestadevadesátinu libry a

Odkaz.

Historik A.H.M. Jones považoval za „snad největší Diocletianův počin, že panoval dvacet jedna let, poté dobrovolně abdikoval a strávil zbylá léta svého života v klidném soukromí.“ Diocletianus patřil mezi jedny z mála císařů třetího a čtvrtého století, kteří zemřeli přirozenou smrtí. Krom toho byl prvním, kdo se sám o své vůli rozhodl vzdát moci. Jakmile však odešel z veřejného života, jím stvořený systém vlády vzal za své, protože bez Diocletianovy autority říše znovu propadla chaosu občanských válek. Stabilita byla navrácena teprve v roce 324, když triumfující Konstantin porazil svého posledního soka. Za vlády křesťana Konstantina byl Diocletianus vnímán veskrze negativně. Konstantin přesto ponechal v platnosti většinu Diocletianem zavedených změn, včetně autokratického charakteru řízení státu. Hranice říše zůstaly bezpečné, ačkoli Konstantin zapojil značné vojenské síly do boje v občanských válkách. Byrokratická transformace římského vládnutí byla završena. Diocletianovu dvorní obřadnost učinil Konstantin ještě pompéznější.  Konstantin zanechal Diocletianových bezvýsledných snah o dosažení stabilní stříbrné mince a zaměřil se na ražbu nové zlaté mince, nazývané solidus. Jeho pokusy o regulaci cen Konstantin ignoroval. Diocletianovo pohanství bylo zavrženo a pozici upřednostňovaného náboženství zaujalo křesťanství. Nicméně i církev byla spoutána se strukturami římského státu autokratickým způsobem. Konstantin se pro sebe domáhal stejně blízkého vztahu ke křesťanskému Bohu, jaký si Diocletianus nárokoval vůči Jovovi. Co je nejpodstatnější, Diocletianova daňová soustava byla zachována a dále zdokonalována. S pomocí nového mechanismu fungování státu zavedeného Diocletianem přetrvala východořímská říše po více než tisíc let od jeho smrti.

Gaius Aurelius Valerius Diocletianus (kolem 244 v Dalmácii – 3. prosince 312 nebo 316 ve Spalatu, dnešní Split), rodným jménem "Diocles", obvykle známý jako Diocletianus (česky Dioklecián) byl římský císař od 20. listopadu 284 až do 1. května 305. Přestože byl prostého původu, stanovil úspěšnou vojenskou kariéru a za císaře Cara se stal velitelem jezdectva. Po smrti Cara a jeho syna Numeriana byl Diocletianus prohlášen vojskem za císaře, načež v krátkém střetnutí porazil Carova druhého syna Carina. Diocletianův nástup na trůn je pokládán za okamžik konce krize třetího století a současně počátku etapy pozdní antiky. V roce 285 učinil Diocletianus svého přítele a důstojníka Maximiana svým spolucísařem v hodnosti augusta. 1. března 293 byli pak Galerius a Constantius Chlorus ustaveni za mladší spolucísaře s tituly caesarů. V tomto systému „vlády čtyř“, nazývaném tetrarchie, vykonával každý z císařů správu nad čtvrtinou říše. Diocletianus upevnil hranice státu v kampaních proti sarmatským kmenům v letech 285 až 290, válkou s Alamany v roce 288 a potlačením uzurpátorů v Egyptě v letech 297 až 298. Vedl rovněž vyjednávání se sásánovskou perskou říší, tradičním nepřítelem Římanů, s níž dosáhl příznivého míru.

戴克里先(244年-312年,英语:Diocletian,,),原名为狄奥克莱斯(英语:Diocles),罗马帝国皇帝,于284年11月20日至305年5月1日在位。其结束罗马帝国的三世纪危机(235年—284年),建立四帝共治制,使其成为罗马帝国后期的主要政体。其改革使罗马帝国对各境内地区的统治得以存续,最起码在东部地区持续了数个世纪。


Charakteristika.

Historické označení:

Napájení.

Notebook je napájen z hlavního akumulátoru nebo z externího měniče napětí (elektrického adaptéru), který dobíjí akumulátor a zároveň napájí i samotný počítač. Měnič je obvykle připojen do síťové zásuvky, existují ale i měniče pro připojení do automobilu. Hlavním akumulátorem je míněn silný zdroj elektrické energie, který dokáže udržet počítač v chodu i bez napájení z elektrické sítě po dobu v řádech desítek minut až hodin. Někdy je možné vyměnit modul (např. DVD mechaniku) za další akumulátor. Používá se obvykle akumulátor typu Li-ion, ve starších typech NiMH nebo NiCd. Životnost akumulátoru je 3–5 let, cena akumulátoru tvoří 20–30 % ceny notebooku. Kromě něj mají notebooky (i větší osobní počítače) malou 3voltovou baterii, která napájí interní hodiny reálného času (RTC) a uchovává nastavení BIOSu v paměti CMOS.

Součásti.

Části notebooku jsou menší, lehčí a mají nižší příkon (a výkon) než odpovídající části osobních počítačů.

Displej.

Většina moderních notebooků používá displej s aktivní maticí. Novější notebooky mají širokoúhlý IPS displej. Někdy se používá dotyková obrazovka.

Grafický čip.

Grafický čip (zkráceně GPU) je buď integrovaný, nebo na samostatné grafické kartě. Někdy se obecně pojmenovává jako mobilní grafická karta.  Standardní obrazové výstupy GPU pro připojení externího monitoru jsou dnes HDMI, DVI, VGA a DisplayPort, dříve také kompozitní video nebo S-Video. Díky tomu není problém připojit obrazový výstup na většinu monitorů nebo televizorů.  Integrovaný grafický čip má název iGPU. Dříve byl integrován v severním můstku, dnes u obou hlavních společností AMD a Intel kvůli zvyšování integrace čipů a snaze o vytvoření SoC řešení (vše v jednom čipu) je iGPU integrován s CPU. iGPU může mít vlastní grafickou paměť, ale standardně sdílí s CPU operační paměť (RAM); velikost lze buď nastavit v BIOSu, nebo je nastavena automaticky. iGPU je někdy nazýváno jako integrovaná grafická karta i přes absenci alespoň vlastní grafické paměti.  GPU na samostatné grafické kartě je někdy pojmenováno jako dedikovaná grafická karta, aby se odlišilo od iGPU. Dnes se standardně umisťuje do slotu v modulu MXM (Mobile PCI Express Module), který se připojuje na sběrnici Mobile PCI-Express. U nejlevnějších řešení se z důvodu snížení nákladů pájí přímo na základní desku. To znemožňuje výměnu grafické karty za lepší. Ačkoli je označení grafických karet skoro stejné jako u stolních grafických karet, např.: GTX 560 vs. GTX 560M nebo HD 6870 vs. HD 6870M, tyto karty nemají stejný grafický výkon. Ten se mnohdy liší velmi značně už jenom kvůli velkému rozdílu v počtu výpočetních jednotek, u prvně jmenované dvojice to je 384 vs. 192 shaderových jednotek. Jedinou výhodou mobilních grafických karet je většinou nižší spotřeba při stejném výkonu.  Výjimečně měl notebook vyvedenou atypickou sběrnici pro připojení externího boxu s grafickou kartou. Toto řešení se do dneška neuchytilo pro svoji cenu, omezenou propustnost a s tím spojený nízký výkon.

Procesor.

Existuje široké spektrum procesorů pro notebooky dostupných od firem Intel (Pentium M s technologií Centrino, Celeron, Core Duo, Centrino Duo), Atom, Celeron, Pentium, Core i3, i5 a i7; a AMD (Athlon, Turion 64, a Sempron v mobile verzích). V roce 2009 je výkon mobilních CPU mnohdy při všedních pracích (kancelářské dokumenty, web) podobný jako u verze pro desktop. Podstatný rozdíl je ve spotřebě v maximálním odběru. Snižování frekvence a díky tomu i snížení spotřeby je dnes běžné už i u desktopových CPU, ovšem mobilní verze má lepší správu. Naopak pro potřeby vysokého výkonu nejsou notebookové procesory vhodné. Procesor se umisťuje buďto do patice nebo je přímo pájen na základní desku (BGA provedení).

Paměti.

Paměti jsou stejného typu a frekvencí jako ve stolních PC – SDRAM, DDR, DDR2, DDR3, ale v podobě SO-DIMM. Notebook má obvykle dva sloty pro paměti.

Vstupní zařízení.

Klávesnice je typu slim, nízkozdvihová. Je možné připojit i externí klávesnici přes USB.  Jako polohovací zařízení se většinou používá touchpad (ve starších modelech trackball, resp. trackpoint), případně je použita dotyková obrazovka. Pomocí portu USB je možné připojit externí polohovací zařízení (myš, tablet atd.)

Vstupně-výstupní zařízení.

Zvuková karta je integrovaná, notebooky mívají zabudované stereo reproduktory a integrovaný mikrofon. Některé notebooky mají zabudovaný hudební systém s rozložením reproduktorů 5.1. Notebook má výstup pro sluchátka, vstup pro externí mikrofon a line-in.  Notebooky bývají vybavené několika USB porty (2–8). Dnes již málo používané legacy porty (LPT, COM, PS/2, gameport apod.) se většinou pro úsporu místa vynechávají. Běžný je ethernetový port, někdy je použit i port FireWire nebo Thunderbolt. Lepší notebooky mívají HDMI pro připojení kamery, plazmové či LCD televize atd., a také eSATA pro připojení externích hardisků a dnes již i flash disků, přenos tímto rozhraním dosahuje několikanásobně vyšší rychlosti než USB.  Notebooky bývají vybavené slotem na ExpressCard nebo starší PCMCIA pro rozšiřovací moduly jako modem, síťová karta, DV karta, SCSI, Wi-Fi atd.)  K běžné výbavě notebooků dnes patří bezdrátové připojení typu Wi-Fi a Bluetooth. Infračervené připojení (IrDA) má již jen málokterý model. Je však možné připojit modul IrDA přes USB.

Výkon.

Výkon notebooků je nižší než výkon stolních počítačů se stejnou cenou. Stolní počítače překonávají notebooky, protože nové technologie (grafické karty, velké pevné disky atd.) spotřebovávají víc energie, se kterou se v notebooku šetří. Přenos nových technologií do notebooků trvá nějaký čas kvůli miniaturizaci i snižování příkonu. Zatímco výkon stolních počítačů překonává výkon notebooků, v oblasti středního proudu a kancelářských aplikací poskytují dostatečný výkon oba typy systémů. Tento stále existující rozdíl ve výkonu se bude zmenšovat.

Zvyšování výkonu (upgrade).

Zvyšování výkonu je silně omezené – obvykle je možné rozšířit RAM (přidáním dalšího modulu nebo výměnou starého) a vyměnit pevný disk. Výjimečně je u některých modelů možné upgradovat grafickou kartu (MXM, Axiom) a procesor, pokud není naletován na základní desku. Přesto je takové vylepšování mnohdy sporné kvůli ceně CPU. Během životnosti notebooku se navíc vystřídá více generací patic procesorů a v době zamýšlené výměny se už daný typ CPU nemusí vyrábět. Hodně notebooků obsahuje MiniPCI slot, avšak obvykle není určený pro použití konečným uživatelem. Téměř všechny komponenty jsou integrované na speciálně navržené základní desce, aby se ušetřilo místo. Notebooky se obvykle opravují složitě. Náhradní díly na notebooky (např. displej, základní deska) stojí téměř tolik jako celý nový notebook. Doporučuje se proto prodloužit záruku na 3 roky (někteří výrobci to poskytují za poplatek) a po záruce už notebook neopravovat, ale vyměnit. Cenový vývoj (neustálý pokles ceny) tomu dává za pravdu.

Připojení k síti.

Pro notebook používaný v domácím (firemním) prostředí je nejvhodnější připojení do domácí sítě, resp. k internetovému routeru pomocí Wi-Fi (připojení k AP), síťovým kabelem (UTP) nebo Bluetooth připojením. Mimo budovy je možné se připojit na místech pokrytých Wi-Fi signálem s internetovým připojením – hotspot. V některých městech jsou místa s veřejně dostupným připojením (zdarma, určené hlavně pro turisty a návštěvníky města) nebo toto připojení poskytuje většina internetových kaváren. Vysloveně mobilní připojení je možné dosáhnout jen využitím mobilních sítí. Je však zapotřebí mít příslušný modem s předplacenou službou, kterou poskytuje mobilní operátor.

Prodej.

Na konci roku 2010 se podíl notebooků v celkovém prodeji počítačů (v Evropě, Středním východě a Africe) vyšplhal na 70 % a podle odhadů analytiků dále poroste do roku 2014, kdy jej do minoritní pozice pravděpodobně vytlačí tablety a smartphony.

Výrobci a prodejci.

Notebooky jsou prodávány pod značkami světoznámých firem, které je však většinou samy nevyrábí. Přes 80 % notebooků v roce 2008 vyrobily společnosti označované jako Original Design Manufacturer, zabývající se výrobou, nikoliv prodejem. Následující čtyři výrobci sídlící na Tchaj-wanu (seřazení dle podílu na trhu) pak vyrobili přes 80 % notebooků vyrobených ODM (teda asi dvě třetiny všech notebooků): V prvním čtvrtletí roku 2008 bylo 85 % notebooků prodáno pod těmito značkami (v abecedním pořadí): Další značky:

Notebook [čti "noutbuk"] (angl. pův. "poznámkový blok", někdy také laptop, angl. "na klíně" ("počítač, s kterým lze pracovat na klíně")) je označení pro přenosný počítač. Notebooky používáme na stejné úlohy jako stolní počítače (desktopy). Notebooky mají zabudované komponenty, které poskytují srovnatelné funkce jako komponenty stolních počítačů; komponenty notebooků a desktopů však nejsou zaměnitelné.

笔记型电脑(英语:laptop),简称笔记本、笔电,又称手提电脑、便携电脑,是一种便携式计算机。笔记型电脑直译自英语notebook computer一词,而laptop英语本意为膝上电脑。笔记本电脑重量通常在1公斤至3公斤左右,屏幕尺寸大多在11英寸至17英寸之间。随着计算机技术的发展,笔记型电脑的体积越来越小,重量越来越轻,而性能却越发强大。为了要缩小体积,笔记型电脑通常需要有液晶显示器(液晶屏),部分机种还有触控萤幕。除了键盘以外,还装有触控板(touchpad)或触控点作为定位装置(Pointing device)。


Významné objekty.

Hvězdy.

Souhvězdí Hadonoše obsahuje 5 hvězd jasnějších 3. magnitudy:  α Oph (Ras Alhague, : „hlava krotitele hadů“) je nejjasnější hvězdou v Hadonoši. Je to dvojhvězda vzdálená od Země 47 světelných let, kterou tvoří bílá hvězda spektrální třídy A5 s hmotností 2,4 hmotností Slunce a její slabší průvodce, který není běžnými hvězdářskými dalekohledy viditelný. η Oph (Sabik, : „první přicházející“) je druhou nejjasnější hvězdou v Hadonoši (Bayerovo označení obvykle přiřazuje druhé nejjasnější hvězdě v souhvězdí písmeno „β“, ale souhvězdí Hadonoše je v tomto ohledu jednou z mnoha výjimek, protože jsou jeho nejjasnější hvězdy označeny spíše podle své polohy). Také Sabik je dvojhvězda, kterou nelze rozlišit běžnými hvězdářskými dalekohledy. Od Země je vzdálená asi 85 světelných let, na obloze dosahuje magnitudy 2,4 a jejími složkami jsou dvě bílé hvězdy s magnitudami 3,1 a 3,6.  ζ Oph (Han) má magnitudu 2,6 a je to mladá horká hvězda spektrální třídy O9, která je od Země vzdálená kolem 450 světelných let. Její hmotnost je 20 násobkem hmotnosti Slunce. Její jas je velmi výrazně tlumen mezihvězdným prachem, jinak by dosahovala magnitudy 1.  δ Oph (Yed Prior, „yed“ znamená „ruka“, „prior“ „přednější“, představuje přední část levé ruky Hadonoše) leží na hranici se souhvězdím Hada, má magnitudu 2,7 a od Země je vzdálená 170 světelných let. Jde o červeného obra spektrální třídy M1, jehož červené zbarvení je rozeznatelné i pouhýma očima.  β Oph (Cebalrai, „pastýřův pes“) dosahuje magnitudy 2,77 a je to oranžový obr spektrální třídy K2 vzdálený od Země 82 světelných let. Barnardova šipka je hvězda s největším vlastním pohybem na obloze a ve střední Evropě je to po Slunci druhá nejbližší pozorovatelná hvězda, vzdálená od Země pouze 6 světelných let. K jejímu spatření je však nutný dalekohled o průměru alespoň 60 mm, protože má magnitudu 9,5. Je to červený trpaslík třídy M4, který má pouze 17 % sluneční hmotnosti. Nejblíže ke Slunci, vzdálená pouhé asi 4 světelné roky, by se měla nacházet za přibližně 10 000 let.  V Hadonoši se také nacházejí dvojhvězdné systémy 36 Ophiuchi a 70 Ophiuchi, které se oba skládají ze dvou oranžových trpaslíků podobných Slunci, ale chladnějších a slabších. Oba systémy jsou od Země méně než 20 světelných let daleko a dají se rozlišit i malými dalekohledy. 36 Ophiuchi má navíc ještě třetího oranžového trpaslíka, který je vidět 12 úhlových minut východně od hlavní dvojhvězdy.  GJ 1214 b je exoplaneta obíhající kolem červeného trpaslíka GJ 1214, který je od Země vzdálen 42 světelných let. Exoplaneta byla nalezena v roce 2009, má šestinásobek hmotnosti Země a svoji mateřskou hvězdu obíhá po velmi výstředné dráze.  V souhvězdí Hadonoše se nachází 25 kulových hvězdokup a není to náhoda. Sousední souhvězdí Střelce je totiž místem oblohy, ve kterém se při pohledu ze Země nachází střed Galaxie. Právě hojný výskyt kulových hvězdokup v této části oblohy vedl v roce 1917 Harlowa Shapleyho k myšlence, že se střed Galaxie musí nacházet ve velké vzdálenosti od Země směrem k souhvězdí Střelce. Ze 25 je jich 7 tak jasných, že se dostaly do Messierova katalogu.

Objekty hlubokého vesmíru.

Nejjasnější kulovou hvězdokupou v souhvězdí Hadonoše je Messier 62 (M 62), ale leží na jižním okraji souhvězdí u hranice se souhvězdím Štíra, takže ve střední Evropě vychází pouze nízko nad obzor. Díky své jasnosti 6,45 magnitudy je však viditelná i triedrem. Od Země je vzdálená 22 tisíc světelných let, ale od jádra Galaxie necelých 6 000 světelných let, takže slapová síla jádra způsobuje protažení jejího tvaru.  Další jasnou kulovou hvězdokupou je Messier 10, která se svou vzdáleností 14 tisíc světelných let leží mnohem blíže k Zemi než M 62 a díky tomu má také větší úhlovou velikost 20′. Několik jednotlivých hvězd se v ní dá rozeznat i středně velkým hvězdářským dalekohledem.  Messier 12 je málo zhuštěná kulová hvězdokupa 9. stupně podle Shapleyho–Sawyerové klasifikace. V porovnání s M 10 je o trochu vzdálenější, má menší úhlovou velikost a je trochu méně jasná.  Messier 19 leží necelých 5 000 světelných let od jádra Galaxie a je ještě protaženější než M 62, takže je dokonce považována za nejoválnější známou kulovou hvězdokupu. Messier 14 má absolutní hvězdnou velikost -9,0 tedy větší než další jasné kulové hvězdokupy tohoto souhvězdí, M 10 a M 12 (větší absolutní hvězdnou velikost -9,1 má pouze M 62), které ovšem leží blíže k Zemi a zdají se tedy být jasnější. Svítivost hvězdokupy je srovnatelná se 400 000 sluncí. I tato hvězdokupa je viditelná triedrem, ale na hvězdy ji začíná rozkládat až velký hvězdářský dalekohled.  Za příznivých podmínek je triedrem viditelná i kulová hvězdokupa Messier 9, která také leží blízko jádra Galaxie. Její magnituda je 7,7 a na severozápadní straně ji částečně zastiňuje temná mlhovina Barnard 64.  V malých dalekohledech je snadno viditelná i kulová hvězdokupa Messier 107, která má magnitudu 7,9. Dosahuje 10. stupně podle Shapleyho–Sawyerové klasifikace, takže je uprostřed pouze slabě zhuštěná.  80′ severovýchodně od M 9 leží NGC 6356, která je od Země vzdálená 48 000 světelných let a má magnitudu 8,25. V jižním výběžku souhvězdí se dají malým až středním dalekohledem vyhledat ještě další slabší kulové hvězdokupy, například NGC 6284, NGC 6293, NGC 6304, NGC 6316 a NGC 6355.  Nejjasnější, nejrozsáhlejší a k Zemi velmi blízkou otevřenou hvězdokupou tohoto souhvězdí je Melotte 186 (Cr 359), která má úhlovou velikost 240′ (4°), od Země je vzdálená kolem 800 světelných let a protože je 3. magnitudy, je viditelná i pouhým okem. IC 4665 je mladá jasná a rozsáhlá otevřená hvězdokupa s magnitudou 4,2 vzdálená od Země pouhých 1 150 světelných let. Je velmi jasná, takže je na tmavé obloze viditelná i pouhým okem jako mlhavá skvrna, ale nejlépe je viditelná triedrem, protože v dalekohledech už se nemusí vejít do zorného pole. Její stáří je kolem 40 milionů let.  Také NGC 6633 je velmi jasná a rozsáhlá, takže je vidět pouhým okem jako mlhavá skvrnka, ale s odhadovaným stářím 426 milionů let je alespoň 10x starší než IC 4665. I ona se nachází poměrně blízko k Zemi, vzdálená je pouhých 1 225 světelných let. Její výraznou vlastností je protažený tvar viditelný v triedru. Hvězdářský dalekohled ji rozloží na několik desítek hvězd.  Další rozsáhlou a blízkou otevřenou hvězdokupou je Collinder 350, která má úhlovou velikost 39′ a od Země je vzdálená asi 900 světelných let. Malý dalekohled v ní umožní rozeznat 2 desítky hvězdy slabších 8. magnitudy.  Nejsnadněji pozorovatelnou planetární mlhovinou v Hadonoši je NGC 6572. Při své magnitudě 8 je poměrně jasná, ale má malé rozměry, takže je potřeba pozorovat ji při velkém zvětšení.  Výrazně slabší je mlhovina NGC 6369, která se někdy nazývá Malý duch. Ze střední Evropy je obtížně pozorovatelná, protože vychází jen nízko nad obzor a dosahuje pouze 11. magnitudy. Hlavní prstenec mlhoviny má úhlovou velikost asi 30′. Podobně jasná a podobně velká je i planetární mlhovina NGC 6309. Nejvýraznější temnou mlhovinou tohoto souhvězdí je Mlhovina Dýmka. Mlhovina zakrývá hustá pole hvězd na pozadí a svůj název dostala podle svého zahnutého tvaru. Shlukováním tmavého plynu a prachu v ní vznikají nové hvězdy. Od Země je vzdálená asi 450 světelných let a její skutečný rozměr je 6 světelných let.  V souhvězdí Hadonoše je možné najít i několik galaxií. Nejjasnější z nich je obří spirální galaxie NGC 6384, která má magnitudu 10,5 a úhlovou velikost 6,0′×4,3′. Je to objekt viditelný až středně velkými hvězdářskými dalekohledy. Tato galaxie je od Země vzdálená asi 80 milionů světelných let.  Zajímavou galaxií je NGC 6240, která ukazuje výsledek doznívajícího sloučení dvou galaxií. Z obou galaxií vycházejí dlouhé proudy srážkou vyvržených hvězd, plynu a prachu a jsou místem, kde překotně vznikají nové hvězdy. Tento objekt je od Země vzdálen 400 milionů světelných let.

Hadonoš (Ophiuchus) je jedním z 88 moderních souhvězdí, patří ale i k 48 souhvězdím uvedených již v Ptolemaiově Almagestu. Leží na nebeském rovníku, proto je alespoň jeho část viditelná ze všech míst na světě. Hadonoš je i jedním ze 13 souhvězdí, kterými prochází ekliptika, takže patří mezi zvířetníková souhvězdí, ale přesto jej astrologie nezařadila mezi znamení zvěrokruhu. Od 29. listopadu do 17. prosince se zde nachází Slunce, ale podle tradiční astrologie toto období připadá na souhvězdí Střelce.

蛇夫座从地球看位于武仙座以南,天蝎座和人马座以北,银河的西侧。蛇夫座是星座中惟一与其他星座-巨蛇座直接连在一起,同时蛇夫座也是唯一同时横跨天球赤道、银道和黄道的星座。蛇夫座既大又宽,形状长方,天球赤道正好斜穿过这个长方形。尽管蛇夫座跨越的银河很短,但银河系中心方向就在离蛇夫座不远的人马座内。银河在这里有一块突出的部分,形成了银河最宽的一个区域。


Nezletilost.

Již od roku 1248 vládl Švédsku jako regent jeho otec, jarl Birger Magnusson. Králem byl zvolen na otcův popud v roce 1250, když zemřel Erik XI.. Birger byl tehdy na křížové výpravě ve Finsku. I poté, co Valdemar v roce 1257 dosáhl plnoletosti, byl Birger nadále faktickým vládcem Švédska.

Období Valdemarovy vlády.

Po otcově smrti v roce 1266 se Valdemar dostal do konfliktu se svým mladším bratrem Magnusem, tou dobou jarlem, který chtěl trůn získat pro sebe. Ve Švédsku opět vypukla občanská válka, v níž byl Valdemar poražen a musel vládu v roce 1275 předat svému mladšímu bratrovi Magnusovi, kterého podporoval i Erik V. Dánský. Oficiálně se však trůnu zřekl až o pět let později. Později však začal opět vyvíjet snahy ke znovuzískání, načež byl Magnusem údajně z důvodu duševní poruchy v roce 1288 uvězněn na hradě Nyköpingu, kde v pohodlném vězení v roce 1302 zemřel. K poslednímu odpočinku byl uložen údajně v klášteře Vreta. Existuje také možnost pohřbu v kostele Riddarholmen.

Manželství a potomci.

V roce 1260 se jeho manželkou stala Žofie Dánská († 1286), dcera dánského krále Erika Plovpenninga. Manželství nebylo zdařilé a manželé se rozešli.  Valdemar měl řadu milenek: nejznámější z nich je jeho švagrová Jutta Dánská, sestra jeho první ženy Žofie, která byla do roku 1271 abatyší v klášteře v Roskilde, avšak poznavši krále, rozhodla se odložit řeholní roucho a opustit klášter. Měla mu dokonce porodit dceru. Dále se uvádějí Kristina Dánská, Kateřina z Gützkow a Ludgarda (její původ není znám). S některou z nich zřejmě mohl uzavřít manželství.  Všechny známé děti pocházejí z manželství se Žofií:

Valdemar I. Švédský (šv. "Valdemar Birgersson", 1243 – 26. prosince 1302 Nyköping) byl švédský král od roku 1250. Byl synem princezny Ingeborgy, sestry krále Erika XI. Jeho otcem byl jarl Birger Magnusson z Bjölbo.

瓦尔德玛·比耶松(;1239年-1302年-12月26日)。比耶博王朝的瑞典国王(1250年-1275年在位)。比耶博王朝开创者执政公爵比尔耶尔与前任国王埃里克十一世的姐姐英格堡·埃里克斯多塔之长子。


Historie.

Prvním úspěchem Modern Talking byla píseň „You're My Heart, You're My Soul“, kterou měl Dieter Bohlen napsanou ještě před založením skupiny. Následovaly slavné diskotékové hity s chytlavou melodií jako např. „You Can Win If You Want“, „Cheri Cheri Lady“, „Brother Louie“, „Atlantis Is Calling (S.O.S. For Love)“, „Geronimo's Cadillac“, „Jet Airliner“, „In 100 Years“.  Po prvních úspěších se však objevily i první rozpory, za kterými prý stála především Andersova panovačná manželka Nora Balling. V roce 1987 se skupina rozpadla hádkou v médiích. Thomas Anders i Dieter Bohlen se věnovali svým sólovým projektům. Anders začal vydávat sólová alba zejména ve Spojených státech a Bohlen rozjel svůj (úspěšnější) projekt Blue System.  V letech 1998 až 2003 se oba dali opět dohromady poté, co manželka Nora opustila Thomase Anderse v USA s jiným milencem. Modern Talking natočili znovu staré hity, přidali řadu nových písniček a vydali několik alb. Poslední nese příznačný název The Final Album s podtitulem "The Ultimate Best Of". Jde o kompilaci jejich předchozích největších hitů, které jim pomohl rapper Eric Singleton zremixovat( nová verze Brother Louie a You're My Heart, You're My Soul) Následovaly i nové písně( např Sexy Sexy Lover, China In Her Eyes, Don't Take Away My Heart, You're Not Alone, Last Exit to Brooklyn a Win The Race)  Od roku 2003 se opět věnují pouze svým sólovým dráhám. Dieter Bohlen je porotcem německé soutěže "Deutschland sucht den Superstar" (Německo hledá superstar), píše knihy o sobě. Thomas Anders dál vydává sólová alba a koncertuje sám. V roce 2016 vydal nové album s názvem History, kde nazpíval několik svých starých písní a taky několik nových( Lunatic Girl, Take a Chance)

Modern Talking byla německá hudební skupina (duo), jejíž členové Dieter Günther Bohlen (zpěvák, skladatel, textař a producent) a Thomas Anders vl. jménem Bernd Weidung (zpěvák) se úplně poprvé setkali při spolupráci v roce 1983. V létě roku 1984 se Dieter Bohlen zeptal Thomase Anderse, z jehož hlasu byl nadšený, jestli by s ním nenazpíval titul „You're My Heart, You're My Soul“ a Thomas odpověděl okamžitě kladně. Úspěch písně však na sebe nechal čekat až do ledna 1985. A tak se stalo, že na začátku roku 1985 vystoupili v televizním pořadu „Formel 1“ a „Tele-Illustrierte“ dva mladíci. Jeden s dlouhou havraní hřívou a uhrančivým pohledem a druhý blonďák se širokým úsměvem. Říkali si Modern Talking a zazpívali píseň „You're My Heart, You're My Soul“. Zatím ani netušili, že díky této písni brzy získají mnoho zlatých a platinových desek, pro jejichž transport bude nutné využít vysokozdvižných vozíků. Modern Talking bývají zařazováni do hudebních stylů eurodance, euro disco a synthpop. D. Bohlen vystudoval podnikovou ekonomickou školu na univerzitě v Göttingenu, T. Anders nedokončil vysokoškolská studia hudby a germanistiky, jelikož dal přednost kariéře zpěváka.

直到目前为止,Modern Talking是最成功的德国流行组合。他们的曲调给人印象深刻,并以英语演唱为主。


Historie.

Vývoj HDMI 1.0 začal 16. dubna 2002 s cílem vytvořit zařízení zpětně kompatibilní s DVI, které se v tu dobu vyskytovalo na většině HD televizorů a přehrávačů DVD. HDMI bylo vytvořeno k vylepšení DVI pomocí menšího konektoru s přidanou podporou pro přenos zvuku. Vzhledem k úspěšnosti na trhu (v roce 2004 prodáno 5 milionů zařízení s HDMI, v roce 2007 143 milionů) se stal z HDMI celosvětový standard.

Specifikace.

Konektory.

V současnosti existují čtyři typy konektorů HDMI: A, B, C, D. Typy A a B jsou definovány od verze 1.0, typ C až od verze 1.3 a typ D od verze 1.4.

Délka kabelu.

HDMI nedefinuje maximální délku kabelu. Jediným omezením je útlum signálu. Délka tudíž závisí na konstrukci a kvalitě materiálů, které byly použity.  HDMI 1.3 definuje dva druhy kabelů: Běžný kabel HDMI může dosáhnout délky 12 až 15 metrů. U kabelů do 5 metrů může kabel kategorie 1 dosáhnout kvalit kategorie 2. Delší kabel může způsobit nestabilitu a blikání na obrazovce. Existují i převodníky a nástavce, které jsou schopné pomocí kabelu Cat5 prodloužit HDMI až na 50 metrů a nástavce HDMI založené na optických vláknech lze použít i přes 100 metrů.  Od začátku roku 2012 se kabely neoznačují číslem verze, ale slovně

Kompatibilita s DVI.

Signál DVI je kompatibilní s rozhraním HDMI, a to bez ztráty kvality obrazu (výstup DVI, vstup HDMI). Neumožňuje ale samozřejmě přenos zvuku nebo signálů z dálkového ovládání (Mimo grafické karty AMD řad Radeon HD, které při správném rozmístění pinů v redukci dokáží přenášet i zvuk.). Tento problém musí být řešen adaptéry či přídavnými kabely.  Opačně ale kompatibilita již fungovat vždy nemusí (výstup HDMI, vstup DVI). Audio data se totiž přenášejí po stejných vodičích jako obraz (nikoliv odděleně). Je tedy možné, že zařízení se vstupem DVI si se zvukovými daty neporadí (neodfiltruje je) a ve výsledku bude zařízení natolik zmateno, že nedokáže obraz zobrazit.

Verze.

HDMI 1.0.

Uvedeno 9. prosince 2002

HDMI 1.1.

Uvedeno 20. května 2004

HDMI 1.2.

Uvedeno 8. srpna 2005

HDMI 1.3 - HDMI STANDARD.

Uvedeno 22. června 2006.

HDMI 1.4 - HDMI HIGH SPEED with ETHERNET.

Uvedeno 28. května 2009

HDMI 2.0 - PREMIUM HDMI HIGH SPEED.

Uvedeno 4. září 2013

HDMI 2.1 - HDMI ULTRA HIGH SPEED.

Uvedeno 29. listopadu 2017

HDMI je zkratka anglického označení High-Definition Multi-media Interface nekomprimovaného obrazového a zvukového signálu v digitálním formátu. Může propojovat například satelitní přijímač, DVD přehrávač nebo videopřehrávač/VHS s kompatibilním zobrazovacím zařízením, jako například televizor s plazmovou obrazovkou pro systém domácího kina. Alternativou je DisplayPort.

高清多媒体接口(英语:High Definition Multimedia Interface,缩写:HDMI)是一种全数字化影像和声音传送接口,可以传送未压缩的音讯及视讯讯号。HDMI可用于机上盒、DVD播放机、个人电脑、电视游乐器、综合扩大机、数码音响与电视机等设备。HDMI可以同时传送音讯和视讯讯号,由于音讯和视讯讯号采用同一条线材,大大简化系统线路的安装难度。


Hygiena vody a pitná voda v legislativě ČR.

Legislativa ČR, která se týká hygieny vody, je obsažena v zákoně o ochraně veřejného zdraví č. 258/2000 Sb. a k tomuto zákonu se vztahujících vyhlášek:  Zákon č. 258/2000 Sb., o ochraně veřejného zdraví stanoví, že "pitnou vodou je veškerá voda v původním stavu nebo po úpravě, která je určena k pití, vaření, přípravě jídel a nápojů, voda používaná v potravinářství, voda, která je určena k péči o tělo, k čištění předmětů, které svým určením přicházejí do styku s potravinami nebo lidským tělem, a k dalším účelům lidské spotřeby, a to bez ohledu na její původ, skupenství a způsob jejího dodávání."  Vyhláška 252/2004 Sb., kterým se stanoví hygienické požadavky na pitnou a teplou vodu a četnost a rozsah kontroly pitné vody, pak doplňuje, že "pitná voda musí mít takové fyzikálně-chemické vlastnosti, které nepředstavují ohrožení veřejného zdraví." Tato vyhláška je plně harmonizována s evropskou Směrnicí Rady 98/83/ES ze dne 3. listopadu 1998 o jakosti vody určené k lidské spotřebě.  Vyhláška č. 252/2004 nahradila vyhlášku č. 376/2000 Sb., která blíže definovala, že pitná voda „je zdravotně nezávadná voda, která ani při trvalém požívání nevyvolá onemocnění nebo poruchy zdraví přítomností mikroorganismů nebo látek ovlivňujících akutním, chronickým či pozdním působením zdraví fyzických osob a jejich potomstva, jejíž smyslově postižitelné vlastnosti a jakost nebrání jejímu požívání a užívání pro hygienické potřeby fyzických osob.“

Parametry pitné vody.

Hygienické limity ukazatelů pitné i teplé vody musí být dodrženy na všech místech, kam je voda dodávána – v kohoutech, sprchách apod. V případě balené pitné vody (nikoli balené vody minerální, kojenecké či pramenité, pro které platí jiný předpis) musí být limity dodrženy v místě stáčení; dále musí být hygienické limity dodrženy po dobu minimální trvanlivosti do otevření originálního obalu s výjimkou ukazatelů počty kolonií při 22 °C a 36 °C, pro které platí mezní hodnoty 500 kolonií tvořících jednotku/ml (dále jen "KTJ/ml") pro ukazatel počty kolonií při 22 °C a 100 KTJ/ml pro ukazatel počty kolonií při 36 °C (Vyhláška č. 252/2004 Sb.).  Zákon č. 263/2016 Sb. a Vyhláška č. 422/2016 Sb., o radiační ochraně a zabezpečení radionuklidového zdroje ukládají dodavatelům pitné vody pro veřejnou potřebu vyrobené z podzemních zdrojů a ze směsi vody z podzemního zdroje a vody povrchové a dodavatelům balené vody povinnost zajišťovat systematické měření a hodnocení obsahu radonu ve vodě s četností závisející na objemu dodávané vody.

Ukazatele a jejich parametry.

Tabulka dle přílohy č. 1 Vyhlášky 252/2004 Sb, tučně zvýrazněné ukazatele spadají i pod krácený rozbor dle přílohy č. 5 Vyhlášky 252/2004 Sb.. Parametry platí pro pitnou vodu a pro balenou pitnou vodu (nikoli balenou vodu minerální, kojeneckou či pramenitou).  Vysvětlivky k tabulce lze nalézt na webu MZE.

Mikrobiologické a biologické ukazatele.

"Poznámka: Escherichia Coli je indikátorem čerstvého fekálního znečištění. Její nulová tolerance vychází v předpokladu, že přítomnost EC by mohla signalizovat přítomnost patogenních mikroorganismů (Campylobacter, Salmonella, Shigella, Vibrio...). U pitné vody se tyto patogeny tedy samostatně nesledují. V poslední době se však debatuje logika tohoto postupu. Například pracovní dokument Evropské Komise ze září 2012, naznačuje, že negativní test na E.Coli negarantuje absenci jiných střevních patogenů. Více také v kanadské studii pro Alberta Health Services. Výskyt salmonelly v ČR je ve většině případů diskutován v souvislosti s potravinami spíše než s pitnou vodou, avšak přesná data nejsou k dispozici, neboť u poloviny případů bývá nemožné identifikovat zdroj nákazy.

Monitoring kvality pitné vody v ČR.

Majitelé či provozovatelé vodovodů jsou povinni zajistit, aby distribuovaná voda odpovídala normě. Ta jim také ukládá minimální četnost rozborů v závislosti na počtu zásobovaných obyvatel a/nebo objemu vyrobené vody. Detaily udává Příloha 4 Zákona č. 252/2004 Sb., kterou se stanoví hygienické požadavky na pitnou a teplou vodu a četnost a rozsah kontroly pitné vody.  Celkový dohled zajišťuje Státní zdravotní ústav (SZÚ), který pravidelně publikuje ročenky Zprávy o kvalitě pitné vody v ČR. Hlavním zdrojem informací pro tuto zprávu je IS PiVo (Informační systém Pitná voda). IS PiVo shromažďuje výsledky rozborů jak provozovatelů, tak dozorčích zdravotních ústavů. Výsledky poslední Zprávy shrnující rok 2012 plyne:

Statistiky o pitné vodě v ČR.

V roce 2014 bylo 94,2 % obyvatel České republiky zásobováno pitnou vodou z veřejného vodovodu. 94,7 % pitné vody v České republice pochází z podzemních zdrojů (např. studny, vrty, prameny) a 5,2 % z povrchových zdrojů (např. nádrže, řeky).  Dle studie životního cyklu představuje úprava podzemní vody 3× menší zátěž pro životní prostředí než úprava vody povrchové.  V roce 2011 bylo vyrobeno 617mil m3 vody určené k realizaci. Rozvedena byla celkem 74 566 km vodovodních řádů, 41 783 km stokových sítí a upravena v 2 557 čistírnách odpadních vod (ČOV). Největšími dodavateli – co se počtu obsluhovaných přípojek týče – jsou Pražské vodovody a kanalizace, Severočeské vodovody a kanalizace, a.s. a Severomoravské vodovody a kanalizace Ostrava, a.s.

Nedostatek pitné vody ve světě.

Více než miliarda lidí na světě nemá přístup ke kvalitnímu zdroji pitné vody. Nejhorší je situace v subsaharské Africe, kde má přístup k nezávadné pitné vodě pouze 56 % obyvatel. V absolutních číslech je problém největší v Asii – jen v Číně se jedná o 300 milionů obyvatel. Ve většině měst – vyjma subsaharské Afriky – jsou k dispozici relativně dobré zdroje, zato na venkově je kvalita vody problematická celosvětově.  Nekvalitní voda má spolu s nedostatečným hygienickým zázemím zásadní dopady na zdraví lidí v rozvojových zemích. Výrazně se podepisuje na vysoké dětské úmrtnosti: Podle WHO umře ročně 1,5 milionu dětí v důsledku průjmových onemocnění – ta jsou ve většině případů způsobena právě závadnou vodou nebo chybějící sanitací. Důsledky jsou však mnohem širší – například řada dětí musí každodenně nosit vodu ze vzdálených nádrží, a proto se jim nedostane plnohodnotného vzdělání. Jindy tuto práci zastávají ženy, kterým zase nezbývá čas na jinou – výdělečnou – činnost.  V současné době postrádá přístup k nezávadné vodě cca 800 milionu lidí, což představuje 11 % populace. Předpokládalo se, že v roce 2015 to bude 8 % a bude tak částečně dosaženo jednoho z Rozvojových cílů tisíciletí: přístup k vodě bude mít alespoň 88 % obyvatel zeměkoule. Při současném tempu zlepšování situace by v Africe by přístup k vodě získal každý občan až v roce 2076. Dostatečný přístup k pitné vodě v případě katastrof se definuje jako dostupnost nejméně 20 litrů vody na osobu a den ze zdroje vzdáleného do 1 km od místa bydliště.  Problém nedostatku pitné vody na světě se snaží řešit i některé firmy a hlavně neziskové organizace. Od výroby nádob pro snadnější přenos vody (např. Hippo Roller), které mají ulehčit lidem v Africe od úmorných několika kilometrových cest s kyblíkem pro vodu, po různé filtry pro vyčištění znečištěné vody. Objevují se také slibné vynálezy, jež upravují za pomoci solárního pohonu vlhkost ze vzduchu na pitnou vodu (např. Sunglacier).

Pitná voda v restauracích.

Pro provozování gastronomického zařízení musí jejich majitelé mít přístup ke zdroji pitné vody, jinak by nedostali hygienické povolení k otevření. Majitelé v ČR mohou, avšak nejsou povinni nabízet pitnou vodu svým zákazníkům. V některých zemích taková legální povinnost existuje. Například ve Velké Británii takové nařízení platí pro podniky, které prodávají alkohol. To samé platí v USA, kde navíc zákon ukládá i veřejným místům jako jsou nákupní centra či nádraží, aby instalovali ve svých prostorách fontánky s pitnou vodou.  Bývalý ministr zdravotnictví Heger navrhoval zákon, který by zajistil, aby nejlevnější nápoj v restauracích byl vždy nealkoholický. Zatím ale stále zůstává pravdou, že v ČR je levnější pivo než voda.  Zůstává na dobré vůli majitelů, zda pitnou vodu hostům podají. Jejich ochotu monitoruje například Občanské sdružení Česko pije z vodovodu. Sdružení udává, že vodu z kohoutku dává nebo prodává necelých 2 tisíce restaurací v zemi, a to včetně těch zapojených do projektu Vodovoda a do komerční kampaně Kohoutková od vodárenského gigantu Veolia.

Zajištění dostatečného množství kvalitní pitné vody je jedním z úkolů vodního hospodářství. Pitná voda se získává zpravidla úpravou surové vody z vodního zdroje v úpravně vody. Proces úpravy surové vody na pitnou je pravidelně monitorován s cílem zajistit, aby pitná voda splňovala hygienické požadavky na pitnou vodu stanovené legislativou státu. Pitná voda se zpravidla rozvádí vodovodem ke spotřebitelům.

饮用水是具有一定品质控管,可供饮用或使用而不会造成立即或长期性危害的水。在多数已开发国家,即使只有极低比例的水实际使用于饮用或烹饪,常见用途包括洗涤和景观灌溉等,但其家庭、商业和工业用水皆已达饮用水标准。


Geografie.

Umístění.

Bergen leží na Bergenském poloostrově v oblasti Midthordaland a spolu s oblastí Nordhordaland tvoří v rámci kraje Vestland region Bergen om omland. Město sousedí na pevnině s obcemi Vaksdal, Samnanger a Os a na moři s obcemi Austevoll, Sund, Fjell, Askøy, Meland, Lindås a Osterøy

Rozloha.

Rozloha města je 570,30 km2, přičemž 140,73 km2 tvoří moře, 20,22 km2 jezera a 0,24 km2 řeky. Na pevnině o rozloze 445,11 km2 zabíraly k roku 2007 bažiny 7,10 km2, orná půda 16,51 km2, lesy 189,20 km2, otevřená krajina (hory, atd.) 173,22 km2, osídlení 53,23 km2, průmysl 3,32 km2 a zbytek (např. cesty) 2,42 km2.  Krajina je hornatá s malými propojenými nížinami. Jak samotné město, tak i předměstí jsou obklopena horami či mořem.

Sedm bergenských hor.

Okolo Bergenu se nachází mnoho hor, ale mezi sedm hor (De syv fjell) se řadí následující:  Bergenská turistická organizace každoročně organizuje pochod „7-fjellsturen“ po všech sedmi horách a současně se koná také kratší pochod po čtyřech horách, kterými jsou Ulriken, Rundemanen, Fløyfjellet og Sandviksfjellet.

Klima.

Bergen má mírné a vlhké pobřežní klima charakteristické malými rozdíly v teplotě během roku. V období mezi léty 1991 a 2005 byla průměrná lednová teplota 2,8 °C a červencová 15,1 °C. Průměrná roční teplota 7,6 °C je druhá nejvyšší v Norsku. Díky své poloze u moře a mezi horami je pro Bergen typické deštivé počasí, kdy je za rok naměřeno průměrně 213 deštivých dní, což je jedna z nejvyšších hodnot v Evropě. Je dokonce nazýván „městem deště“. Dne 21. ledna 2007 byl zaznamenán nový městský rekord v počtu po sobě následujících deštivých dnů, kterých bylo naměřeno 84. Starý rekord z roku 1975 byl 59 dní. Průměrné roční srážky dosahují 2250 mm. Pro porovnání, průměrné srážky v Brekke, nejdeštivějším místě Norska, jsou 3575 mm.

Rozšiřování města.

Původní obec zabírala pouze oblast současného centra města. V roce 1877 byly k Bergenu připojeny části Sandviken, Møhlenpris, Nygård a Kalfaret. Årstad se v roce 1915 stal součástí Bergenu. Bergen byl od roku 1919 též samostatným krajem. Gyldenpris byl v roce 1921 oddělen od obce Laksevåg a připojen k Bergenu. V roce 1955, byl oddělením od Fany připojen k Bergenu Fyllingsdalen. V roce 1972 byl Bergen rozšířen o obce Arna, Fana, Laksevåg a Åsane. V témže roce přestal být samostatným krajem a stal se součástí kraje Hordaland. Hordaland byl zrušen 31.12.2019 a nahrazen krajem Vestland.

Městské části.

Bergen je rozdělen na osm městských částí. Počet jejich obyvatel je aktuální k 1. lednu 2009. Do rozlohy Bergenhusu jsou zahrnuty neobydlené oblasti okolo hor Sandviksfjellet a Fløyfjellet a jezera Svartediket, která nejsou administrativně zařazena mezi městské části. Podobně je pod Årstad zahrnuta neobydlená oblast hor Ulriken a Løvstakken. Rozloha těchto dvou městských obvodů je 8,77 km2.

Sídelní oblasti.

Dle Norského statistického úřadu se na území Bergenu nachází devět sídelních oblastí (tettsted). Počet obyvatel je aktuální k 1. lednu 2009.  Největší sídla za hranicemi obce – počet obyvatel sídla je aktuální k 1. lednu 2009:

Demografie.

Bergen měl k 1. lednu 2009 252 051 obyvatel, což je nárůst o 10 % v porovnání se situací před deseti lety. Polovinu nárůstu lze přičíst porodnosti, zbytek přistěhovavším se obyvatelům. Ve stejné době však ještě rychleji rostl počet obyvatel v obcích okolo Bergenu. Pro srovnání byl v Norsku průměrný populační přírůstek za dané období 8,0%, ale v regionu okolo Bergenu 9,6%.  V roce 2008 byla hustota zalidnění 556 obyv. na km2 a 96 % obyvatel bydlelo v některém z devíti sídel. Podíl pracujících a nezaměstnaných byl s hodnotami 72 % a 1,7 % totožný s celostátním průměrem. Podíl obyvatel s vyšším vzděláním byl v Bergenu 31,6 % v porovnání s 24,8 % v celém Norsku. Bergen měl rovněž jeden z nejvyšších podílů zaměstnanců v soukromém sektoru a ve službách a také jeden z nejvyšších průměrných příjmů na osobu v porovnání s celostátním průměrem.

Dějiny.

Bergen byl údajně založen, jako město, Olafem III. Norským kolem 1070 n. l. Na konci 13. století patřil mezi čtyři nejdůležitější pobočky Hanzy. Význam Bergenu byl v jeho podílu na obchodu se sušenými treskami, které sem byly dováženy ze severněji ležících končin Norska. Obchodovalo se takto již od přelomu 11. a 12. století. Němečtí hanzovní kupci žili ve svých oddělených čtvrtích města, a těšili se výhradnímu právu obchodovat s rybáři ze severu, kteří sem každé léto přijížděli prodat své úlovky. Připomínkou toho je bergenské nábřeží Bryggen, jež je dnes na seznamu Světového dědictví UNESCO.  Roku 1348 byl Bergen zasažen morem, patrně sem byl zavlečen anglickými loděmi. Roku 1429 odnož vitaliánů ("Vitalienbrüder") zaútočila na Bergen s několika loděmi, vydrancovala a zapálila město, které lehlo popelem. Roku 1536 přiměl král německé kupce stát se Nory nebo odejít zpět do svých zemí. To bylo také předznamenáním úpadku německého vlivu.  Po celé 15. a 16. století zůstal Bergen největším nordickým městem, do roku 1850 zůstal také největším městem Norska. Svůj postavení v obchodě se severním Norskem si udržel až do roku 1789. Roku 1916 část centra města lehla popelem. A roku 1944, během německé okupace, německá loď, kotvící u pevností Bergenhus, naplněná výbušninami explodovala. Zničila tak nejen historické budovy, ale zabila i mnoho lidí.  Roku 1972 byl Bergen sloučen se sousedními městy, které se tak staly bergenskými městskými obvody. Toho roku Bergen zanikl jako samostatný kraj.

Městské panoráma.

Město leží mezi sedmi horami: Ulriken, Fløyen, Rundemanen, Blåmanen, Sandviksfjellet, Løvstakken, Damsgårdsfjellet, Lyderhorn a Askøyfjellet.  Nejstarší část města je na severní straně zálivu Vågen. Tam se nachází Bryggen, staré dřevěné domy z počátku 18. století, ale vyvolávající pocit středověku.  Kostel Panny Marie ("Mariakirken") je nejstarším kostelem v Bergenu, pochází z let kolem roku 1130. Dva jiné kostely, Katedrála a Korskirken jsou také středověkého původu, ale později byli přestavěny. Pevnost Bergenhus má také mnoho zajímavých staveb, za zmínku stojí "Haakonshallen", královské sídlo ze 13. století a Rosenkrantzská věž ("Rosenkrantztårnet"), postavená kolem středověkého opevnění v 16. století.  Na rybím trhu nakupují místní přímo od rybářů. Poněkud dále, kolem hlavního náměstí Torgalmenningen, se nachází nákupní oblast, znovu postavená po požáru roku 1916, je v secesním a funkcionalistickém slohu. Několik starých čtvrtí s bílými dřevěnými domy obklopují střed města, za zmínku stojí Nordnes, Marken a Sandviken  Návštěvníci by neměli vynechat jízdu pozemní dráhou na horu Fløyen, kde z 320 metrů nad mořem je výhled na město s jeho sedmi horami.  Oblíbeným místem návštěv je akvárium s tuleni, tučňáky a místními druhy ryb.

Správa.

Od roku 2000 je město spravováno správní radou (byråd), která je založena na zásadách parlamentarismu. Správní rada sestává z pěti členů – komisařů, které jmenuje městská rada. Městská rada je nejvyšším orgánem města.

Universita.

Bergen je universitním městem. Univerzita v Bergenu se se svými cca 15 tisíci studenty řadí mezi středně velké evropské university. Má 6 fakult, na kterých se studuje:  Na universitě je mnoho cizinců, angličtina je velmi běžným komunikačním a vyučovacím jazykem. Universita velmi podporuje studijní pobyty studentů z celého světa a přijímá mnoho PhD. studentů ze zahraničí. Nad studenty universit v Bergenu bdí studentská organizace zajišťující silné sociální, zdravotní, psychologické a rekreační zázemí.

Podnebí.

Bergen je proslulý svými dešti, které dosahují ročního úhrnu kolem 2250 mm (88 in). V některých letech byly ve městě dokonce „deštníkomaty“, ale neujaly se.

Bergen je město a obec (kommune) v norském kraji (fylke) Vestland a často je označován za hlavní město regionu Vestlandet.

卑尔根( )是挪威第二大城市。根据政府的统计,直至2019年12月31日,卑尔根市区的人口有283,929人,如果连同郊区和周边区域的话,则有420,000人。整个城市共分为八个区域:雅纳镇()、卑尔根胡斯镇()、法纳镇()、菲林斯谷镇()、勒斯域镇()、特比格达镇()、奥尔城镇()和奥萨内镇()。


Historie.

Okolí Neumu rozdělilo Chorvatskou Dalmácii v současnosti již podruhé. Poprvé byl Neum, tehdejší součást Dubrovníku, přidělen Osmanské říši, aby bylo zajištěno, že právě Dubrovník nebude hraničit s Benátskou republikou.  V září 1932 byla otevřena první škola na území općiny Neum. Nenacházela se však ve městě samotném, ale v nedaleké vesnici Hutovo. Nespokojenost s královským jugoslávským režimem v 30. letech rostla postupně i v Neumu. Ve volbách do jugoslávské skupštiny v roce 1938 město zvolilo Chorvatskou selskou stranu.  V roce 1941 byl vyhlášen Nezávislý stát Chorvatsko, které řídili ustašovci. Neum byl administrativně přičleněn k župě Dubrava, v roce 1944 byl součástí župy Hum. Dále od moře, v oblasti obcí Hutovo a Gradac probíhaly ostré boje mezi partyzány a fašistickým vojskem. Střety probíhaly především o strategicky významný Vukov klenac.  Město se začalo rozvíjet po roce 1945 spolu s celým dalmatským pobřežím tehdejší Jugoslávie. Rozhodnutím komunistické vlády bylo jako jediné na pobřeží připojeno k Bosně a Hercegovině. Tato skutečnost však měla víceméně pouze administrativní charakter, vzhledem k tomu, že hranice mezi svazovými republikami SFRJ nebyly běžně označovány. V 80. letech se město nemile proslavilo kvůli aféře Neum a luxusním vilám tehdejších představitelů bosenské republiky.  Od 60. let 20. století trpí především oblasti okolo Neumu poklesem obyvatelstva v souvislosti s relativně nízkou úrovní rozvoje těchto oblastí. Většinu pracovních míst v samotném Neumu zajišťuje právě turistický průmysl.  Skutečnost, že Bosna a Hercegovina díky zisku tohoto území po rozpadu Jugoslávie de facto rozdělila sousední Chorvatsko na dvě části, způsobila, že se vláda v Záhřebu rozhodla vybudovat most z města Kleku na poloostrov Pelješac, čímž by spojila obě části státu a odpadla by tak potřeba tranzitu přes území města Neum. Plán však ztroskotal, protože se zjistilo, že by se jednalo o akt proti mezinárodním námořním úmluvám.

Charakter města.

Město je důležitým letoviskem a přístavem, nachází se zde několik velkých hotelů. Také za nákupy sem dojíždí mnoho lidí, především proto, že jsou zde nižší ceny a daně než v sousedním Chorvatsku. Okolo města patří ještě k Bosně a Hercegovině 21 km mořského pobřeží. Celkem nabízí Neum okolo sedmi tisíc ubytovacích míst; má vlastní polikliniku, poštu a banky.  Kromě turistiky se obyvatelstvo věnuje také pěstování oliv a vína.

Doprava.

Hlavní dopravní tah, který prochází městem, představuje Jadranská magistrála. Severně i jižně od města se nacházejí dva hraniční přechody s Chorvatskem. S vnitrozemím Bosny a Hercegoviny je Neum propojen prostřednictvím silnice přes obec Hutovo a město Stolac. Tato silnice byla přebudována v roce 2018; nahradila starší úzkou silnici ze 70. let 20. století. Současná silnice umožňuje spojení pobřežního města s vnitrozemím Bosny a Hercegoviny bez nezbytnosti překročení hranice s Chorvatskem.  Neum nemá vlastní železniční spojení. Nejbližší dálnice je dálnice A1 v blízkosti města Metković, resp. Međugorje, vzdálená několik desítek kilometrů severně.  Neum nemá vlastní přístav, pro potřeby ekonomiky Bosny a Hercegoviny jsou využívány chorvatské přístavy v Metkovići a v Ploče. Výstavba přístavu v Neumu byla v druhé dekádě 21. století zvažována, k její realizaci však nedošlo.

Školství.

V současné době má Neum základní školu ("Kardinala Stepinca") s vlastní střední školou.

Obyvatelstvo.

V roce 1991 žilo ve městě Neum 1993 lidí, z toho byli:

Neum je město v Bosně a Hercegovině ležící na pobřeží Jaderského moře. Jako jediné město této země leží u moře, v úzkém koridoru, který Bosna a Hercegovina má. Žije zde 1993 obyvatel, s okolím 4200.

涅姆(发音[neum], 塞尔维亚语: Неум),波黑唯一的沿海市镇,滨临亚得里亚海。涅姆海岸线全长24.5 km,为波黑唯一的出海口。总人口4,605(2009),其中镇区人口4,268 (1991)。涅姆将克罗地亚国土分成北南两个不连接的部分,为此克罗地亚在欧盟资助下兴建佩列沙茨大桥,而桥的位置横跨涅姆出港水路,波黑政府为了未来涅姆能依计划兴建为货运港(目前波黑以克罗地亚境内普洛切为出口港),对桥的高度有要求。


Dno.

Dno jezera je skalnaté.

Pobřeží.

Pobřeží je vysoké a skalnaté, hlavně východní s prudkými srázy. Každý rok v červnu se koná okružní jízda kolem jezera "Vättern" na jízdních kolech ("Vätterrundan"), která se může zúčastnit každý. Start a cíl je v "Motale" a délka je přes 300 km. Čas není oficiálně měřen a ani není stanoven vítěz.

Ostrovy.

Na jihu jezera leží idylický ostrov Visingsö (25,04 km2). Další menší ostrovy jsou Stora Röknen, Lilla Röknen, Stora Aspön a Lilla Aspön.

Vodní režim.

Zdrojem vody jsou především prameny na březích a pod vodou. Je odvodňováno do Baltského moře řekou Motala Ström a přes kanál Göta je spojeno s "Baltským mořem" i s jezerem Vänern. Kolísání úrovně hladiny během let je přibližně 1 m. Vyšší úroveň je v létě. Na jezeře se vyskytují vlny s dlouhou periodou ("сейши") a silné vlnění.

Vlastnosti vody.

Voda je průzračná a chladná. V červenci dosahuje teploty 6 až 7 °C. V důsledku vln jezero zamrzá pozdě až v únoru (v nejširší části v některých letech vůbec)

Fauna a flóra.

V jezeře se vyskytuje fytoplankton a zooplankton (klanonožci a perloočky). U dna žijí korýši, máloštětinantci, dvoukřídlí a mlži. Z ryb zde najdeme především siveny, síhy a lososy.

Osídlení pobřeží.

Největší města na břehu jezera jsou na jihu Jönköping a Huskvarna. Další města jsou Motala a východě, Karlsborg a Hjo na západě a Askersund na severu. Na jihu naproti ostrova "Visingsö" leží malé město Gränna.

Vättern (jméno je odvozeno ze starošvédského "vaetur" – voda) je jezero na jihu Švédska. Zasahuje na území krajů Västra Götaland, Jönköping, Örebro a Östergötland. Je druhé největší v zemi. Hluboká kotlina jezera je tektonického původu a byla dotvořena pleistocénními ledovci. Má rozlohu 1912 km2. Je 129 km dlouhé a maximálně 28 km široké. Průměrně je hluboké 39 m (na severu 25 m) a dosahuje maximální hloubky 119 m (na jihu). Rozloha povodí je 6000 km2. Leží v nadmořské výšce 88,5 m.

韦特恩湖()是瑞典的一个湖泊。就面积而言,韦特恩湖是瑞典第二大湖泊(仅次于维纳恩湖)。


Historie.

Bonobové byli objeveni v roce 1928 americkým anatomem Haroldem Coolidgem v belgickém muzeu v Tervuren, kde se nacházela lebka považovaná za lebku mladého šimpanze učenlivého. Objev je přičítán Ernstu Schwarzovi, který nález v roce 1929 publikoval.  Předci bonobů se odštěpili od šimpanze učenlivého až poté, když se jejich společní šimpanzí předci odštěpili od lidí. Protože žádný jiný druh než "Homo sapiens" již dnes z této větve nežije, šimpanzi bonobo a šimpanzi učenliví jsou nejbližšími žijícími příbuznými lidí, s nimiž sdílejí asi 98,4 % DNA.

Charakteristika druhu.

Od šimpanze učenlivého se liší vzpřímenou chůzí, matriarchátem, rovnostářskou kulturou a významnou rolí pohlavního styku v jejich společnosti. Bonobové dosahují hmotnosti asi 50 kg a výšky asi 95 cm (samice 75 cm). Mají delší nohy s užšími chodidly, ale kratší ruce a menší hlavu než šimpanzi učenliví. Jejich trup je delší a užší v lopatkách. Odlišují je také od narození černá tvář s narůžovělými bílými pysky a dlouhé chlupy po stranách obličeje. Nadočnicové oblouky nejsou tak mohutné. Podobně jako ostatní lidoopi se dožívají 35 až 40 let. Většinu času včetně noci tráví na stromech v korunách, kde si každou noc zhotovují z větví a listí hnízdo. Šimpanzi bonobo používají nástroje, např. větvičky, ze kterých po vytažení z mravenišť olizují ulovené mravence. Bonobové prošli v roce 1994 zrcadlovým testem sebeuvědomění. Komunikují hlavně hlasovými projevy. Významu jejich zvuků nerozumíme, ale významu některých jejich přirozených gest rukou, jako je vyzvání ke hře, ano. Dva bonobové, Kanzi a Panbanisha se naučili asi 400 slovům, která umějí napsat pomocí speciální klávesnice s geometrickými symboly, a dokážou odpovídat na mluvené věty. Někteří lidé, např. bioetik Peter Singer, to považují za dostatečné, aby jim mohla být přiznána práva, jaká mají lidé.  Pohlavní styk hraje ve společnosti bonobů hlavní roli. Užívají ho jako pozdrav, při řešení sporů, k usmiřování a jako výměnné zboží za potravu. Vedle lidí jsou jedinými primáty, kteří praktikují všechny z následujících sexuálních aktivit: genitální sex (nejčastěji ve vztahu samice–samice, dále samec–samice a samec–samec), francouzský polibek, vzájemnou masturbaci a orální sex. Páří se hlavně vleže v poloze břichem k sobě. K této poloze je svou polohou přizpůsobena i samičí vulva s klitorisem. Veškeré sexuální aktivity provádějí jak uvnitř nejbližší rodiny, tak mimo ni. Pohlavní styk mají až 40krát denně, ale většinou trvá jen asi čtvrt minuty. Má se za to, že samice prožívají orgasmus. Bonobové nevytvářejí stálé vztahy s jednotlivými partnery. Bonobové se nemnoží rychleji než šimpanzi učenliví. Samice nosí a vychovávají mláďata asi pět let a mohou rodit každých pět až šest let. Ačkoli jsou mnohem menší než samci, mají vyšší postavení ve společnosti. Udržují si sociální postavení vzájemnou spoluprací. Žádný samec nemůže dominovat skupině, protože samice se semknou, aby sociální pořádek ubránily. Postavení samce závisí na postavení jeho matky. Vazba mezi synem a matkou během života zůstává silná. Březost samice trvá v rozmezí 220 až 230 dní. Fyzicky a pohlavně dospívají okolo osmého roku života, ale samice mohou poprvé rodit až ve věku okolo 12 let.  Skupiny bonobů se neustále rozpadají a slučují. Kmen čítající 50 až 120 jedinců se během dne rozděluje do menších skupin o šesti až dvanácti členech, které odděleně hledají potravu. Večer se příslušníci kmene setkají, aby spolu spali. Na rozdíl od šimpanze učenlivého, o kterém se ví, že loví opice, bonobové se živí hlavně rostlinnou potravou. Ačkoli se živí také hmyzem a občas chytají malé savce, např. veverky, jejich hlavním zdrojem potravy je ovoce.

Výskyt.

Asi 10 000 bonobů žije v deštných lesích jižně od řeky Kongo v Demokratické republice Kongo ve střední Africe. Kvůli ničení jejich přirozeného prostředí a lovu jsou ohroženým druhem. Jejich lov zesílil zejména během nedávné občanské války.

Šimpanz bonobo ("Pan paniscus") nebo často jen bonobo, případně šimpanz trpasličí je jeden ze dvou druhů rodu šimpanz; druhým je známější šimpanz učenlivý ("Pan troglodytes"). Vyskytuje se ve střední Africe. Živí se převážně rostlinnou stravou doplňovanou drobnými bezobratlými a občas i obratlovci. Žije ve skupinách se silnými sociálními vazbami, velkou roli ve vztazích uvnitř komunity hraje pohlavní styk. IUCN ho vede jako ohrožený druh.

倭黑猩猩(学名:'),又名倭猩猩、僰猿、矮黑猩猩或巴诺布猿"',是黑猩猩属下的两种动物之一,起先倭黑猩猩被认为和黑猩猩是同种生物,直到1920年代,才有人察觉两者的不同,而将之列为一独立的物种。虽然「黑猩猩」一词有时指的是黑猩猩属下的所有生物,但该词多特指同属的另一种生物——普通黑猩猩("Pan troglodytes")。为避免与黑猩猩混淆以及突出其独立物种的地位,一些机构现建议使用「倭猩猩」作为中文名。现今倭黑猩猩仅存于刚果民主共和国,野生且濒危。和黑猩猩一样,倭黑猩猩同属最接近人类的物种之一。因黑猩猩属动物皆不善游泳,可能导致了1.5-2百万年前分居于刚果河南北的倭黑猩猩与黑猩猩的演化差异。


Historie.

Jako "Barium" bylo známo již v římské době v 1. století př. n. l., nebylo však nijak zvláště významné. V roce 465 tu bylo zřízeno biskupství, které bylo pak v 10. století povýšeno na arcibiskupství. Od dobytí Itálie byzantskými vojsky v 6. století bylo Bari v držení Byzance, a to až do roku 1071, kdy je jako poslední državu východního císařství dobyli Normané pod vedením Roberta Guiscarda. Roku 1130 se stalo součástí Království obojí Sicílie a od roku 1282 neapolského království. V 16. – 18. století Bari upadalo, o další století později došlo k jeho novému vzestupu. Je zde pohřben sv. Mikuláš.

Město a památky.

Dodnes se zachovalo Staré Město s křivolakými uličkami, v jehož středu se nachází katedrála "San Sabino" (původní stavba pochází z 12. století). V apsidě velké poutní baziliky sv. Mikuláše ("San Nicola", vystavěné v letech 1087 až 1197) je umístěna hrobka poslední kněžny z Bari Bony Sforzové, matky polského krále Zikmunda II. Augusta. V západní části Starého Města, v blízkosti Nového přístavu (Porto Nuovo), je pevnost "Castello Svevo", původně byzantsko-normanská stavba, v letech 1233 – 40 rozšířená, v 16. stol. přestavěná na palác. Nejrušnější místo a centrum Starého Města tvoří náměstí "Piazza Mercantile" s palácem Sedile dei Nobili, leží na východě, vedle Porto Vecchio (Starého přístavu).  Jižně od Starého Města se nachází Nové město. Hlavní náměstí s parkem je "Piazza Umberto I." (budova univerzity, knihovna, Národní archeologické muzeum) v blízkosti nádraží. Středem Nového města prochází pěší zóna Via Sparano da Bari. Řada paláců a divadlo se nachází na třídě Corso Cavour ve východní části.

Sousední obce.

Adelfia, Bitonto, Bitritto, Capurso, Giovinazzo, Modugno, Mola di Bari, Noicattaro, Triggiano, Valenzano

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Bari je přístavní město, hlavní město regionu Apulie a její provincie Bari, ležící na pobřeží Jaderského moře v jižní Itálii. Žije zde okolo 400 tisíc obyvatel, po Neapoli je druhým největším městem v jižní Itálii. Je sídlem univerzity a námořnické školy, významným střediskem obchodu, chemického, loďařského a strojírenského průmyslu a zpracování ryb. Bari je také dějištěm veletrhů "Fiera di Levante".

巴里()是意大利南部第二大城市,面积116平方公里,人口326,201人(2001年)。巴里是普利亚大区首府,位处亚得里亚海,也是巴里省的首府。1990年代,巴里的人口发展和国家总趋势一致,不断减少,这有利于城域圈的发展。当时很有必要研究城区:现在这个项目正在进行,有12个市镇选择参与其中,约600,000居民。 城镇包括三个部分:半岛北部建筑密集的老城区市,现在主要的夜生活街区之一,其中有著名的圣尼各老圣殿、圣撒比诺主教座堂(1035年 - 1171年)和斯瓦比亚城堡。


Život.

Pocházel z chudých poměrů. Ve svém rodišti vstoupil k dominikánům. Po vychození městské latinské školy a základním studiu filosofie (1475) byl ustanoven na vlastní naléhání inkvizitorem řádové provincie Alemannia, do níž patřily i Čechy a Morava. S nevelkým úspěchem byl aktivní v boji proti husitům a Jednotě bratrské. Po procesu s židy v italském Tridentu začal Kramer pronásledovat čarodějnice. V roce 1478 ho papež Sixtus IV. jmenoval do úřadu papežského inkvizitora „per totam Alemaniam superiorem", to je pro tzv. Horní Německo čili oblast od Alsaska po Čechy. Roku 1482 byl zvolen převorem dominikánského konventu v Schlettstadtu. V prvním procesu s čarodějnicemi v Ravensburgu, kam přišel na žádost městské rady, nechal upálit dvě ženy. Za svého působení v kostnické diecézi v letech 1481 až 1485 nechal upálit nejméně 48 žen, údajně čarodějnic posedlých ďáblem. Naléhal na papeže Inocence VIII., aby jej v úsilí potírat čarodějnictví podpořil; sám Kramer necítil dostatečnou podporu ostatních duchovních ani biskupů. Papež jej podpořil bulou "Summis desiderantes affectibus", která doporučila jeho potírání čarodějnictví v Horním Německu.  Zaštítěn papežskou bulou se pustil do četných čarodějnických procesů, mj. v Innsbrucku, kde však jeho počínání tvrdě narazilo a místní biskup Georg Golser jej vyzval, aby zemi opustil. V reakci na tyto ústrky ze strany církevních autorit vydal ve spolupráci s Jakobem Sprengerem roku 1486 nechvalně známou knihu "Malleus maleficarum" ("Kladivo na čarodějnice"). Ačkoli autoři nezískali pro knihu dobrozdání kolínské univerzity, kniha měla veliký ohlas, dočkala se mnoha vydání a sehrála hrůznou roli v evropských dějinách 16. až 18. století. On sám se vychloubal, že odsoudil dvě stě čarodějnic a obviňoval jako kacíře i ty, kteří popírali existenci čarodějnictví. Roku 1495 byl pozván přednášet do Benátek a až do roku 1500 byl profesorem teologie na dominikánském řádovém studiu v Salzburgu. Mezi léty 1500 až 1505 působil v českých zemích. Už dne 31. ledna 1499 ho papež Alexandr VI. pověřil, aby jako papežský nuncius a inkvizitor zasáhl proti valdenským, pikartům a jednotě bratrské v Čechách a na Moravě. V papežském breve ze dne 5. února 1500 se praví, že si ku pomoci může vybrat čtyři kazatele znalé českého jazyka, jimž má právo udělit titul mistrů teologie, a veškerou pomoc mu musí poskytnout též olomoucký biskup Stanislav I. Thurzo. Po příchodu do Prahy byl přijat králem Vladislavem Jagellonským, záhy se však přesunul na Moravu, kde se centrem jeho působení stal dominikánský klášter svatého Michaela v Olomouci. Protože v českých zemích nebylo v té době možné užít proti jednotě bratrské hrubého násilí, spočívalo těžiště Kramerovy činnosti v diskusích a polemikách s českými kacíři. Na Moravě proti nim sepsal i dva spisy, z nichž jeden vyšel v Olomouci již v roce 1501 a znovu v roce 1502: "Sancte Romane ecclesie fidei defensionis clippeum aduersus waldensium seu pickardorum heresim" [Štít k obraně víry svaté církve římské proti kacířství valdenských a pikhartů].  Heinrich Kramer zemřel v roce 1505 na biskupském hradě v Kroměříži.

Kramerovy postupy.

Kramerovy postupy během inkvizice byly vždy stejné. Už jeho přítomnost vzbouzela v lidech nedůvěru a strach. Při kázáních proti čarodějnicím varoval před ďábelskými hrozbami, zastrašoval lidi a podněcoval udavače, aby oznámili, zda někde neviděli někoho uhranout nebo někomu škodit. Nabízel se jako poradce v takových případech a varoval obyvatelstvo, aby takové případy nezakrývalo. Nějaké obvinění se vždy našlo, to pak Kramer rozvířil a nafoukl. Zaštiťoval se také klasickou teorií spiknutí, podle níž ďábel využíval čarodějnic, aby přivedl svět k jeho konci. Při výsleších užíval tortury, při níž bylo možné z obviněného vyzískat jakékoli doznání, a tak skončila většina jím obviněných osob „usvědčena“ a odsouzena.

Heinrich Kramer (latinizovaným jménem Heinrich Institoris, asi 1430 v Schlettstadtu – 1505 v Kroměříži) byl dominikán a inkvizitor, autor knihy "Malleus maleficarum".

海因里希·克雷默(,后拉丁化改为,约1430年出生于今法国阿尔萨斯塞莱斯塔,约1505年逝世于克罗梅日什)是《女巫之槌》的作者,作为宗教裁判官他是中世纪末期猎巫的发起人。他主要以“女巫理论家”而著名。


Popis souhvězdí.

Koníček je nevýrazné souhvězdí. Skládá se ze čtyř hvězd, které mají představovat hlavu mladého koně. Jen jedna hvězda je jasnější 4. hvězdné velikosti  Souhvězdí Koníčka najdeme jihovýchodně od souhvězdí Pegase.  Koníček je druhé nejmenší souhvězdí oblohy, pouze souhvězdí Jižního kříže má menší rozlohu. Lze jej alespoň z části pozorovat kdekoliv na Zemi s výjimkou 2,5° zeměpisné šířky (tomu odpovídá asi 280 km) od jižního pólu.

Dějiny.

Koníček patří ke 48 souhvězdím antiky, které zavedl Ptolemaios.

Mytologie.

Souhvězdí Koníčka představuje hříbátko Celeris, bratříčka okřídleného koně Pegase. Posel bohů Hermes jej daroval Kastorovi, dvojčeti Polluxe.

Objekty v souhvězdí.

Hvězdy.

α Equulei, nejjasnější hvězda souhvězdí Koníčka, je vzdálená 150 světelných let. Je to žlutě zářící hvězda spektrální třídy G0 III. Jméno Kitalpha je arabského původu a znamená "přední díl koně".

Dvojhvězdy.

δ Equulei je dvojhvězda ve vzdálenosti 55 světelných let. Obě složky oběhnou kolem společného těžiště jednou za 5,7 let.  γ Equulei je pouhým okem rozlišitelná dvojhvězda, podmínkou je ovšem jasná bezměsíčná noc. Jasnější složka má magnitudu 4,7 a je vzdálená 6 minut od druhé složky dvojhvězdy a jasnosti 6,0. je se ovšem o vizuální dvojhvězdu, obě hvězdy leží od Země ve stejném směru, ale v různé vzdálenosti.  Jasnější hvězda je ale skutečně dvojhvězda. Ve vzdálenosti 2 vteřiny se nachází její průvodce, hvězda 11. velikosti, který je gravitačně vázán na větší hvězdu. K pozorování je nutný dalekohled aspoň o průměru objektivu 15 cm.  Systém ε Equulei se skládá ze čtyř hvězd, které obíhají kolem společného těžiště.

Proměnné hvězdy.

Hlavní hvězda systému γ Equuleis je krátkoperiodická proměnná typu Alfa Canis Venatici.  R Equuleis proměnná typu Mira. Jedná se o červeného obra nebo nadobra, který mění v rytmu svoji velikost, což je provázeno značnou změnou jasnosti. Při maximu je R Equ tak jasná, že je pozorovatelná triedrem. V době minima klesne jasnost na 15,7, takže k pozorování hvězdy je nutný větší dalekohled.

Koníček ( "Equuleus") je souhvězdí na sever od nebeského rovníku Je to druhé nejmenší souhvězdí moderní astronomie a nejmenší na severní polokouli.

小马座(拉丁语名称Equuleus),北天星座,面积71.64平方度,占全天面积的0.174%,在全天88个星座中,面积排行第八十七位,仅比南十字座大。小马座中亮于5.5等的恒星有5颗,最亮星为虚宿二(小马座α),视星等为3.92。每年8月8日子夜小马座中心经过上中天。


Historie.

Antičtí astronomové Aratus a Ptolemaios v oblasti oblohy, kde se nyní nachází souhvězdí Malého lva, neoznačili ani neurčili žádné souhvězdí. Ptolemaios zařadil hvězdy v souhvězdí jako "amorphōtoi" (nepatřící k žádnému obrysu souhvězdí) v souhvězdí Lva. Jan Hevelius se zmínil poprvé o souhvězdí Malého lva v roce 1687, když navrhl deset nových souhvězdí ve hvězdném atlase "Firmamentum Sobiescianum" a v doprovodném katalogu "Catalogus Stellarum Fixarum" do souhvězdí zahrnul 18 hvězd. Hevelius se rozhodl Malého lva, či Mladého lva, zobrazit v sousedství souhvězdí Lva a Velké medvědice. V roce 1845 anglický astronom Francis Baily revidoval katalog nových souhvězdí Jana Hevelia a přidělil písmena řecké abecedy hvězdám jasnějším než hvězdné velikosti 4,5 magnitudy, které je známé jako Bayerovo označení. Richard A. Proctor dal v roce 1870 souhvězdí název "Leaena" (Lvice), což vysvětlil snahou o zkrácení jmen souhvězdí, aby byla lépe čitelná ve hvězdných atlasech.  Německý astronom Christian Ludwig Ideler (1766–1846) identifikoval Malého lva se souhvězdím "Al Thibá’ wa-Auláduhá" („Gazela s mládětem“) na arabském nebeském glóbu ze 13. století. Dotyčný glóbus získal kardinál Stefano Borgia (1731–1804), a je uchováván v kardinálově muzeu ve Velletri. Arabista Friedrich Wilhelm Lach zastával odlišnou pozici, Malého lva viděl v souhvězdí "Al Haud" („Rybník“), do něhož zmíněná „Gazela“ skáče.  V čínské astronomii hvězdy beta, 30, 37 a 46 Malého lva tvořily souhvězdí "Nej-pching" (, „Soudní dvůr“); později byl "Nej-pching" přesunut na jiné místo oblohy a zmíněné hvězdy obdržely název "Š’" (, „Eunuch“); případně byly spojovány a hvězdami blízkého souhvězdí Lva ve "Süan-jüan" (, „velkého nebeského draka“ nebo „státní vůz“). Částečně do Malého lva patrně zasahovala linie čtyř hvězd nazývaná "Šao-wej" () a představující čtyři císařské rádce.

Charakteristika.

V oblasti oblohy mezi souhvězdím Velké Medvědice na severu a souhvězdím Lva na jihu, kde se nachází málo hvězd, se nachází trojúhelník tří nejjasnějších hvězd souhvězdí, která jsou viditelná jen za dobrých světelných podmínek. Josip Kleczek popsal Malého lva jako malé, bezvýznamné souhvězdí. Souhvězdí je ohraničeno souhvězdím Velké medvědice na severu, souhvězdím Rysa na západě, souhvězdím Lva na jihu, a rohem se dotýká souhvězdí Raka na jihozápadě. Zkratka souhvězdí LMi byla přijata Mezinárodní astronomickou unií v roce 1922. Úřední hranice souhvězdí, kterou popsal Eugene Delporte roku 1930, je vymezena šestnáctistranným polygonem. V rovníkové souřadnicové soustavě se rektascenzové souřadnice hranic souhvězdí nachází mezi 9 22,4 a 11 6,5, zatímco deklinace má souřadnice 22,84° a 41,43°. Rozlohou je na 64. místě z 88 souhvězdí oblohy a na obloze pokrývá oblast 232,0 čtverečních stupňů nebo 0,562 procent rozlohy oblohy. Souhvězdí je nejvýše na hvězdné obloze každým rokem o půlnoci 24. února a v 21 hodin je souhvězdí nejvýše 24. května.

Zajímavé objekty.

Hvězdy.

V souhvězdí se nachází jen tři hvězdy, které mají hvězdnou velikost jasnější než 4,5 magnitudy a 37 hvězd, které jsou jasnější než 6,5 magnitudy. Malý Lev nemá jako jediné souhvězdí severní oblohy hvězdu s Bayerovým označením alfa, protože anglický astronom Francis Baily nesprávně přidělil řecké písmeno pouze jedné hvězdě, betě. Není jasné, zda Francis Baily zamýšlel dát 46 Leonis Minoris Bayerovo označení, proč označil jen betu, a proč zapomněl označit hvězdu 46 Leonis Minoris jako alfu. Zemřel před úpravou katalogu, a nejsou žádné zdroje, které by mohly vysvětlit toto opomenutí.  Nejjasnější hvězda v Malém lvu je oranžový obr spektrální třídy K0III hvězdné velikosti 3,8, který má pojmenování 46 Leonis Minoris nebo Praecipua, a jeho barva je zřejmá při pohledu dalekohledem. Hvězda se nachází 95 světelných let (29 parseků) od Země, má přibližně 32krát větší svítivost a 8,5krát větší rozměry než Slunce. Byla také katalogizována a pojmenována jako o Leonis Minoris Johannem Elertem Bodem, a byla chybně interpretována jako Omicron Leonis Minoris. Ještě více zmatků nastalo s jejím správným jménem Praecipua, které vypadá, že bylo původně použito pro 37 Leonis Minoris v roce 1814 v "Palermo Catalogue" Giuseppem Piazzim, který mylně posoudil druhou hvězdu jako jasnější. Toto jméno bylo později spojeno Allenem s 46 Leonis Minoris a chyba udržována pozdějšími astronomy. Originální „Praecipua“, 37 Leonis Minoris, má hvězdnou velikost 4,69, a je 578 světelných let (177 parseků) vzdáleným žlutým veleobrem spektrálního typu G2.5IIa absolutní hvězdné velikosti −1,84.  Beta Leonis Minoris je dvojhvězdou. Větší hvězda je obří hvězda spektrální třídy G8 hvězdné velikosti 4,4. Má přibližně dvojnásobek hmotnosti, 7,8krát větší poloměr a 36krát větší svítivost než Slunce. Obě hvězdy dělí na obloze vzdálenost 11 úhlových vteřin. Menší hvězda je žluto-bílá hvězda hlavní posloupnosti spektrálního typu F8. Obě hvězdy obíhají kolem společného těžiště jednou za 38,62 roku, a nachází se ve vzdálenosti 154 světelných let (47 parseků) od Sluneční soustavy. 21 Leonis Minoris je rychle rotující bílá hvězda hlavní posloupnosti, vzdálená přibližně 98 světelných let (30 parseků) od Slunce. Má přibližně 10krát větší svítivost než Slunce, okolo své osy se otočí za méně než 12 hodin a její tvar je velice pravděpodobně vejčitý. Její průměrná hvězdná velikost je 4,5, je spektrálního typu A7V a typově jde o proměnnou hvězdu Delta Scuti. Hvězdy mění jasnost v periodě kratší než šest hodin, a jedná se o hvězdy, které byly použity jako standardní svíčky pro určování vzdálenosti ve vesmíru a jsou předmětem studia astroseismologie.  SU Leonis Minoris a SV Leonis Minoris, neboli 10 Leonis Minoris a 11 Leonis Minoris jsou žlutými obry spektrálního typu G8III, s průměrnou hvězdnou velikostí 4,54 a 5,34 magnitudy. Obě hvězdy jsou eruptivními proměnnými typu RS Canum Venaticorum, 10 Leonis Minoris mění hvězdnou velikost o 0,012 magnitudy v periodě více než 40,4 dne, a 11 Leonis Minoris mění hvězdnou velikost o 0,033 v periodě více než 18 dne. 11 Leonis Minoris je dvojhvězda a jejím společníkem je červený trpaslík spektrálního typu M5V hvězdné velikosti 13,0. 20 Leonis Minoris je hvězdný systém vzdálený 49 světelných let (15 parseků) od Slunce. Větší hvězdou je žlutý trpaslík spektrálního typu G3Va hvězdné velikosti 5,4. Jeho průvodcem je starý, aktivní červený trpaslík spektrálního typu M6.5, který má relativně vysokou metalicitu. Skutečnost, že menší hvězda má větší jasnost, než se očekávalo, značí pravděpodobnost, že se nachází v malé vzdálenosti od druhé hvězdy a není možné je současnými technologiemi zobrazit odděleně.  R a S Leonis Minoris jsou dlouhoperiodické proměnné hvězdy typu Mira, zatímco U Leonis Minoris je polopravidelná proměnná hvězda. Všechny tři hvězdy jsou červení obři spektrálních typů M6.5e-M9.0e, M5e a M6. Periodicita R Leonis Minoris se pohybuje mezi 6,3 a 13,2 magnitudy během období 372 dní, u S Leonis Minoris se hvězdná velikost mění mezi 8,6 a 13,9 magnitudy v období 234 dnů, a u U Leonis se hvězdná velikost pohybuje mezi 10,0 a 13,3 magnitudy v období 272 dní. V souhvězdí je nedostatek jasných hvězd, a z tohoto důvodu jsou uvedené hvězdy náročným cílem pro amatérské astronomy. G117-B15A, známá také jako RY Leonis Minoris, je pulzující bílý trpaslík hvězdné velikosti 15,5. Jednu otočku okolo své osy vykoná přibližně za 215 sekund, doba rotace se prodlouží o jednu sekundu za 8,9 miliónu let. RY Leonis Minoris je 400 miliónů let starým bílým trpaslíkem a byl navržen na nejstabilnější nebeské hodiny.  SX Leonis Minoris je trpasličí nova typu SU Ursae Majoris, která byla objevena v roce 1994. Skládá se z bílého trpaslíka a z hvězdy, ze které bílý trpaslík nasává hmotu a obě složky dvojhvězdy obíhají okolo společného těžiště jednou za 97 minut. Bílý trpaslík má z hmoty z druhé hvězdy akreční disk a v něm ji zahřívá na teplotu mezi 6000 a 10000 K. Bílý trpaslík exploduje jednou za 34 až 64 dní, a v době exploze dosáhne hvězdné velikosti až 13,4, v době klidu má hvězdnou velikost 16,8. V souhvězdí Malého lva se nachází další trpasličí novy, RZ Leonis Minoris zvýší svoji jasnost na maximální hvězdnou velikost 14,2 z výchozí jasnosti okolo 17, ale hvězda mění jasnost v kratších intervalech než ostatní trpasličí novy.  V souhvězdí se nachází dvě hvězdy s potvrzenými planetárními systémy. HD 87883 je oranžová trpasličí hvězda o hvězdné velikosti 7,57 spektrálního typu K0Vm a je vzdálená 18 parseků od Země. Má průměr tři čtvrtiny slunečního, ale pouze 31 procent svítivosti Slunce. Okolo ní obíhá planeta 1,78krát hmotnější než Jupiter jednou za 7,9 roku, a v blízkosti se pravděpodobně nachází i další planety. HD 82886 je žlutý trpaslík spektrálního typu G0 a hvězdné velikosti 7,63. Planeta byla objevena v roce 2011, má 1,3krát větší hmotnost než Jupiter a oběhne okolo hvězdy jednou za 705 dnů.

Objekty hlubokého vesmíru.

V souhvězdí Malého lva se nachází mnoho objektů hlubokého vesmíru viditelných v amatérských dalekohledech. Galaxie NGC 3432 se nachází 3 stupně jihovýchodně od hvězdy 38 Leonis Minoris a je viditelná téměř z boku. Je hvězdné velikosti 11,7 a její rozměry jsou 6,8 krát 1,4 úhlových minut. Nachází se ve vzdálenosti 42 miliónu světelných let od Země, a pohybuje se od Sluneční soustavy rychlostí 616 km za sekundu. V roce 2000 se v galaxii zjasnila hvězda na hvězdnou velikost 17,4 magnitudy, která do té doby byla svítivou modrou proměnnou hvězdou a vybuchla jako supernova impostor, při jejímž výbuchu nebyla zničena kmenová hvězda. NGC 3003 je spirální galaxie s příčkou typu SBbc se hvězdnou velikostí 12,3 a o úhlové velikosti 5,8 minut, která je vidět téměř z boku. Galaxie NGC 3344 se nachází ve vzdálenosti 25 miliónů světelných let, z pohledu od Země je viditelná téměř shora. Galaxie má rozměry 7,1 krát 6,5 úhlových minut a hvězdnou velikost 10,45. NGC 3504 je spirální galaxie s příčkou, ve které se zvýšenou intenzitou vznikají hvězdy, hvězdné velikosti 11,67 a o rozměry 2,1 krát 2,7 úhlových minut. Byly v ní zaznamenány výbuchy supernovy v letech 1998 a 2001. Spirální galaxie NGC 3486 je viditelná z pohledu od Země z boku a má hvězdnou velikost 11,05 a její rozměry jsou 7,1 krát 5,2 úhlových minut. NGC 2859 je čočková galaxie typu SBo.  V souhvězdí se nachází minimálně dva páry vzájemně interagujících galaxií. Arp 107 je dvojice galaxií, u kterých probíhá slučování a galaxie se nachází přibližně 450 miliónů světelných let od Země. NGC 3395 a NGC 3396 jsou spirální galaxie a nepravidelná spirální galaxie s příčkou, které se vzájemně gravitačně ovlivňují. Galaxie se nachází 1,33 stupně jihozápadně od hvězdy 46 Leonis Minoris.  Vzácný objekt hlubokého vesmíru známý pod jménem Hanny's Voorwerp je oblak zářícího ionizovaného plynu s rozměry asi 36 tisíc krát 52 tisíc světelných let a uvnitř něj se nachází téměř kruhové okno o průměru 16 tisíc světelných let. Od Země je vzdálený 650 miliónů světelných let. Leží v blízkosti spirální galaxie IC 2497, v níž se nachází v současné době málo aktivní kvasar, jehož stokrát až desetitisícikrát větší zářivý výkon z doby nejpozději před 200 tisíci lety způsobil dnešní záření oblaku. Oblak září zeleným světlem, jehož spektrum odpovídá emisnímu spektru třikrát ionizovaných atomů kyslíku. Hanny's Voorwerp byl objeven v roce 2007 nizozemskou učitelkou hudby a amatérskou astronomkou Hanny van Arkelovou v projektu Galaxy Zoo.

Meteorické roje.

Meteorický roj Leo Minoridy byl objeven Dickem McCloskeym a Annette Posenovou v programu Meteor Harvard v roce 1959. Nejvyšší intenzitu má v období od 18. do 29. října a jeho původcem je dlouhoperiodická kometa C/1739 K1 (Zanotti). Jedná se o meteorický roj menší intenzity, který je pozorovatelný pouze ze severní polokoule.

Malý lev je nevýrazné malé souhvězdí v severní části hvězdné oblohy, nachází se mezi Velkým vozem na severu a souhvězdím Lva na jihu. Poprvé bylo zmíněno roku 1687 v díle "Promodus Astronomiaem" gdaňského astronoma Jana Hevelia, který tehdy zavedl několik nových souhvězdí na místech oblohy, v kterých se nachází málo hvězd. V roce 1925 byl Malý lev přijat Mezinárodní astronomickou unií jako jedno z osmaosmdesáti souhvězdí, která pokrývají celou hvězdnou oblohu. V souhvězdí se nachází 37 hvězd jasnějších než 6,5 magnitudy a 3 hvězdy jsou jasnější než 4,5 magnitudy. Nejjasnější hvězda souhvězdí 46 Leonis Minoris je oranžový obr hvězdné velikosti 3,8 magnitudy, která se nachází přibližně ve vzdálenosti 95 světelných let od Země. Beta Leonis Minoris je druhá nejjasnější hvězda souhvězdí hvězdné velikosti 4,4 magnitudy, a jako jediná hvězda v souhvězdí má Bayerovo označení. Je dvojhvězdou, jejíž jasnější složka je oranžovým obrem a slabší hvězda žlutobílou hvězdou hlavní posloupnosti. Třetí nejjasnější hvězdou souhvězdí je 21 Leonis Minoris, která je rychle rotující bílou hvězdou hlavní posloupnosti hvězdné velikosti 4,5 magnitudy. V souhvězdí se dále nachází dvě hvězdy s planetárním systémem, dva páry vzájemně interagujících galaxií a výjimečný oblak zářícího ionisovaného plynu nazvaný "Hanny's Voorwerp".

小狮座是一个比较暗淡的星座,位于大熊座和狮子座之间的三角形地带。在1687年为约翰·赫维留所创立。没有对应的古代神话。