阿方索十世 (卡斯蒂利亞)

Životopis.

Narodil se 23. listopadu 1221 v Toledu jako prvorozený syn Ferdinanda III. (svatého), krále Kastilie (od 1217) a Leónu (od 1230), a Beatrice (pokřtěné Alžběty) Švábské, dcery švábského vévody a římského krále Filipa a vnučky císaře Fridricha Barbarossy. V roce 1231, zatímco Ferdinand III. byl zaměstnán objížděním nově nabytého (a navždy ke Kastilii připojeného) Leónu, vyslal devítiletého infanta Alfonse, aby jej zastoupil na tažení proti maurským vládcům Córdoby a Sevilly (existují věrohodné pochyby, že v dobových kronikách nešlo o Ferdinandova syna, nýbrž jeho bratra Alfonse de Molina, nar. 1202). Tažení vyvrcholilo vítěznou bitvou u Jerezu.  Když dosáhl věku devatenácti let, začal se formálně titulovat jako následník trůnu a ujal se státnických funkcí v leónském království. Nedlouho poté se začal zapojovat také do vojenských operací.  V letech 1243-1245 se za nemocného otce ujal tažení proti muslimskému království Murcii, která se poté fakticky stala kastilským protektorátem. Při té příležitosti uzavřel Alfons 26. března 1244 smlouvu z Almizry s králem s aragonským králem Jakubem I. Dobyvatelem o vymezení hranic mezi zisky obou křesťanských království. Kastilie si tak zajistila přístup ke Středozemnímu moři.  V letech 1246-1247 se zapojil do občanské války v Portugalsku, kde podpořil krále Sancha II. proti jeho soupeři a bratru Afonsovi Boulogneskému.  V letech 1247-1248 se zúčastnil v prvních řadách dobytí Sevilly a zastoupil churavého Ferdinanda III. při rozdílení územních zisků a státních úřadů.  Po dalším tažení do Murcie připojil ke Kastilii řadu měst včetně Cartageny a Alicante.  26. prosince 1246 se zasnoubil s Violante, dcerou krále Jakuba I. Aragonského, tehdy desetiletou. Svatba se konala 29. ledna 1249. Manželství bylo málem zrušeno pro neplodnost královny, na vině však byla její nedospělost. V letech 1253-1267 porodila Alfonsovi jedenáct dětí.  30. května 1252 zemřel Ferdinand III. a 1. června byl infant prohlášen za Alfonse X., krále Kastilie a Leónu.  Vláda Alfonse X. přinesla četné reformy, které připravovaly zemi k její pozdější úloze v moderním sjednoceném Španělsku od 15. století. Zajistila také Kastilii rozhodující postavení mezi monarchiemi na Iberském poloostrově.  Na počátku své vlády se Alfons X. zaobíral myšlenkou na velkou invazi do severní Afriky. K tomu si opatřil u papeže souhlas s přípravou křížové výpravy v Kastilii, což mu mělo umožnit vybírat peníze výměnou za duchovní beneficia. K tomu byly dokonce jmenovány budoucí biskupské stolice v Maghrebu a podnikány diplomatické kroky u severoafrických vládců. Z plánů nakonec sešlo.  V roce 1255 zahájil Alfons X. projekt sjednocení všech právních norem ("fueros"), jimiž se řídila jednotlivá města části území pod jeho vládou, cestou jejich náhrady novým jednotným textem ("Fuero Real de Castilla"). Na něj navázala první redakce jednotného zákoníku "El espéculo de las leyes" (1255). Když v následujícím roce nabídla delegace italského města Pisy Alfonsovi kandidaturu na římského krále, rozhodl se pověřit svůj tým právníků vypracováním rozšířeného zákoníku na základě Espécula a římsko-kanonického práva. Tak v letech 1256-1265 vznikl zákoník "Siete Partidas" (Sedm částí), který svým významem daleko přesáhl svou dobu a jehož prvky lze nalézt v legislativních textech dodnes. Zákoník je také nesmírně cenným pramenem pro poznání vývoje španělského jazyka.  Posílení koruny a ním související restrikce vyvolaly nicméně odpor v měšťanstvu a šlechtě.  Roku 1273 založil Alfons spolek asi 3000 chovatelů ovcí ("El Honrado Concejo de la Mesta") s cílem učinit z vlny významnou exportní komoditu Kastilie. Privilegia, jimiž Mestu vybavil, měla však neblahé důsledky pro kastilské hospodářství.  Snad nejvýznamnější správní reforma se týkala dosídlení království sevillského po jeho dobytí na sklonku vlády Ferdinanda III. Došlo k přerozdělení majetku šlechty a měšťanů po dobytí bojem nebo obléháním, zatímco obyvatelstvu, které se vzdalo, byla ponechána jistá míra politické a náboženské autonomie. Tako politika skončila po povstání muslimů (mudéjarů) 1264, po níž následovalo vysídlování a demograficky vyčerpaná Kastilie nemohla obyvatelstvo nahradit.  V roce 1256 přijal Alfons X. v Sorii poselstvo z Pisy, které mu nabídlo podporu v kandidatuře na volbu římským králem po smrti Viléma II. Holandského, v níž se mohl opřít o svůj hohenštaufský původ po matce. V roce 1257 získal Alfons hlasy čtyř kurfiřtů, zatímco jeho protivník Richard Cornwalský (bratr anglického krále Jindřicha III.) získal tři. Bez váhání se však vypravil do Cách a dal se korunovat, zatímco Alfons zůstal doma. Následná nesmírně náročná a nákladná snaha o císařskou korunu narážela na papežské průtahy, až se Alfons v roce 1275 dalších nároků vzdal.  Konec vlády byl pro Alfonse X. těžký. V roce 1272 se vzbouřila šlechta, žádající peníze, konec autoritativní centralizované panovníkovy moci a zrušení nových zákonů. Následník trůnu Fernando de la Cerda dokázal spory urovnat, roku 1273 však zemřel. Následnictví mělo podle Siete Partidas přejít na jeho syny, král však přál svému druhorozenému synu Sanchovi, na rozdíl od královny a francouzského krále Filipa III., strýce mladých princů. Když král nakonec jejich nárok uznal, vzbouřil se v roce 1282 Sancho s podporou značné části šlechty a zbavil krále moci, ne však titulu. Ten se uchýlil do Sevilly, která mu zůstala věrná, vydědil Sancha a s podporou svých někdejších muslimských protivníků sbíral síly k odporu. Když se však přízeň šlechty k němu opět přikláněla, zemřel v Seville 4. dubna 1284.  Sancho, ač vyděděn, byl korunován v Toledu 30. dubna 1284.

Kulturní činnost.

Alfonsu X. se dostalo pečlivého vzdělání. Jeho matka Beatrice Švábská dospívala na dvoře sicilského krále a pozdějšího hohenštaufského císaře Fridricha II., milovníka trobadorské poezie a vědy, zakladatele neapolské univerzity (1224). Alfons v mládí pobýval v Allariz (Galicie), kde si osvojil galicijsko-portugalský jazyk, tehdy oblíbený v dvorské poezii na Pyrenejském poloostrově.  Od mládí psal galicijsko-portugalsky satirickou lyriku ("cantigas de escarnio") a pravděpodobně také několik oslavných hymnů na Pannu Marii; podpořil také překlad (z arabštiny do kastilštiny) indických bajek Kalila a Dimna (Calila y Dimna), významný pro vývoj kastilské výpravné prózy. Později sezval na svůj dvůr přední trobadory, mezi nimiž byli okcitánsky a galicijsko-portugalsky píšící Janovan Bonifaci Calvo, Katalánci Arnaut Catalán a Cerveri de Girona, Francouzi Guiraut Riquer a Peire Cardenal, Galicijci Airas Nunes, Pero da Ponte a Alfonso Eanes do Coton a také přední španělskožidovští básníci, např. Todros Abulafia.  Alfons X. je považován za autora části sbírky 420 lyrických básní "Cantigas de Santa María" (Písně na Pannu Marii, 1270-1282?), psaných v duchu dvorské tradice galicijsky, opatřených hudební notací a nádhernými ilustracemi. Z jeho kastilsky psané milostné poezie se zachovala jediná báseň.  Vedle literátů povolal Alfons X. Na svůj dvůr pozval také mnoho učenců z hebrejského, arabského i latinského jazykového prostředí, aby vytvořili nebo přeložili díla shromažďující antické a dobové poznání. Někdy se nepřesně hovoří o „toledské překladatelské škole“.  K pozoruhodným dílům, vzniklým v královském skriptoriu, se v oblasti práva řadí již zmíněná "Fuero Real de Castilla", "Espéculo" a "Siete Partidas" (viz výše), v astronomii slavné Alfonsovy tabulky a "Libros del saber de astrología" (Knihy o vědění hvězdářském, přel. 1256, nová redakce 1276), v historii "Estoria de España" (1270-1274, nová redakce 1282-1284) a "Grande e general estoria" (obecné dějiny, po 1270), v mineralogii (ale také magii) "Lapidario" (snad vlastní překlad Alfonsův kol. 1250) a také "Libro de los juegos" "de ajedrez, dados y tablas" (Kniha o šachu, kostkách a dámě). Králův podíl na těchto dílech byl někdy přímý, jindy nepřímý, vždy však rozhodující: formuloval záměr díla, poskytl prostředky k jeho tvorbě a vydal podrobné pokyny k jeho stavbě i obsahu, často včetně detailů grafiky a ilustrací.  Spolupráce křesťanských, židovských a muslimských učenců v královském skriptoriu byla velkým přínosem pro dobovou vědu, oživení antického písemnictví a překlad arabských a hebrejských textů do latiny a kastilštiny. Tyto snahy s konečnou platností potvrdily kastilštinu jako jazyk vědy i literatury. Od vlády Alfonse X. je také španělština vedle latiny běžně používána v královské správě a diplomacii Kastilie a Leónu.  Alfons X. udělil Estudios Generales v Salamance (1254) a Palencii (1263) statut univerzit; Salamanca se tímto titulem honosila jako první v Evropě.

Alfons X. Kastilský, zvaný Moudrý nebo též Učený ( "Alfonso el Sabio", 23. listopadu 1221, Toledo – 4. dubna 1284, Sevilla), byl král Kastilie a Leónu v letech 1252–1284 a protikrál Svaté říše římské v letech 1257–1275 dynastie burgundsko-ivrejské. Navázal na úsilí svého otce krále Ferdinanda III. o reconquistu: ke Kastilii připojil mj. Jerez, Cádiz, Murcii, Cartagenu a Alicante.

阿方索十世(Alfonso X de Castilla,又名el Sabio(智者),1221年-11月23日-1284年-4月4日),卡斯蒂利亚王国国王,在位时间为1252年-1284年。阿方索十世为斐迪南三世与霍亨斯陶芬家族出身的妻子士瓦本的伊丽莎白的长子,在托莱多出生。他在位期间,同时担任卡斯蒂利亚王国国王、雷昂王国国王、加利西亚王国国王。因为他的外祖父士瓦本公爵菲利普曾是神圣罗马皇帝的对立国王,所以阿方索十世曾经试图竞选神圣罗马皇帝,但1257年和1272年两次竞选均告失败。


Historie.

Přestože je konzumerismus často spojován se západním světem, ve skutečnosti existuje napříč kulturami a státy (zejména během poslední dekády rozvoje globalizace), a tak jej dnes můžeme vidět například v Tokiu, Singapuru, Hongkongu, Tchaj-peji, Tel Avivu či Dubaji. Konzumerismus ve smyslu nakupování zboží či spotřeby materiálů v přemíře nad základními potřebami je starý jako první civilizace. S tím, jak konzumerismus stoupl do povědomí, vytvořil se proti němu opačný způsob života - dobrovolná skromnost.  Konzumerismus není jev starý jen několik let – první náznaky této tendence jsou někdy spojovány s osobností významného předpovídatele trendů a zakladatelem novodobého public relations z 20. a 30. let 20. století, E. L. Bernaysem, který způsobil posun paradigmatu v přístupu k nakupování z pozice zákazníka z „potřebuji si koupit“ na „chci si koupit“. Hlavní vlna konzumerismu ale přišla po II. sv. válce, v 50. letech 20. století, zejména ve Spojených státech amerických (v tehdejší, válkou zničené, Evropě pak méně), současně s poválečným rozvojem obchodní dopravy a myšlenkou dovážet zboží a suroviny i z hodně vzdálených zemí, jako alternativu k lokální výrobě. Naopak, o dekádu později vyrostl zejména mezi mladou generací odpor proti konzumnímu způsobu života a ve větší či menší míře ovlivnily ostatní v té době vznikající myšlenkové ale třeba i umělecké proudy „bouřlivých“ šedesátých let 20. století.  Druhá vlna pak přichází začátkem 80. let pod vlivem neoliberálního kapitalismu (Margaret Thatcherová, Ronald Reagan) a od poloviny 90. let na ni navázal fenomén globalizace, který lidem vyznávajícím tento způsob života do jisté míry usnadnil jejich spotřební návyky v globálním měřítku a „standardizoval“ úroveň komerčních služeb, opět zejména v zemích prvního světa.  Konzumní způsob života se stává z ekologického hlediska horším než přelidnění.

Psychologický aspekt konzumerismu.

Konzumerismus nepředstavuje zcela krajní pozici nutkavé potřeby trávit veškerý čas v supermarketech a obchodních centrech a utrácet za zboží veškeré peníze. Těchto případů (které označuje jako tzv. „shopoholismus“ a jedinec, který touto dysfunkcí trpí, shopoholik) je minoritní množství, na druhé straně konzumerismus jako náhražka kultury nebo ideologie je (zvláště ve vyspělých zemích) významně zastoupen a „spotřební návyky“, alespoň částečně koincidující s konzumerismem tak má značná část populace, zejména pak střední třída.  Konzumerismus dále tvoří určité prostředí pro styk a interakci producentů, jednotlivých obchodních značek a „korporátního světa“, a konzumentů na straně druhé; a též zahrnuje a sjednocuje do jednotného přístupu (ať už je nazýván kulturou, ideologií nebo dokonce náboženstvím) jednotlivé reklamní, a kromě reklamy souvisí i s dalšími obory jako je psychologie a její rozvíjející se podobor psychologie reklamy, sociologie, public relations či marketing nebo jevy jako je mem či virální marketing.  Podle Naomi Kleinové vznikl konzumerismus extrapolací od původního konzument-producentského vztahu prostřednictvím reklamy tím, jak se v 1. pol. minulého století postupně měnil její význam, účel i její paradigma v oslovení zákazníka – „potřebuji“ se změnilo na „chci“; inzerce produktů se změnila na inzerci životního stylu, kde dané produkty jsou jeho přirozenou součástí.  Ze strany výrobců zboží většinou nejsou slyšet ke konzumerismu výhrady, ba leckdy tento stav podporují – například tendencemi pořádat čím dál delší sezónní (vánoční, velikonoční, novoroční, prázdninové) slevy, množstvení slevy, soutěže s daným výrobkem pro podporu prodeje, masívní podporou leasingů, úvěrů a půjček na splátky či bezhotovostní platbou; největší nákupní centra začínají čím dál více o zákazníky pečovat, největší obchodní centra čím dál více integrují všechny jejich potřeby do jednoho místa (kromě samotného supermarketu zde nabízejí i různé kavárničky, obchůdky a boutiky, masážní a kosmetické salóny, posilovny a fitness centra ale i multikina), v některých případech lze vypozorovat i architektonický úmysl přeměnit obchodní centra (ve formě různých, fontánek, korz, veřejné zeleně apod.) na (zdání) veřejného prostranství. Tyto změny a úpravy, (které jsou též podnikány pro zpříjemnění nákupu tam zavítajícím zákazníkům) nicméně obchodníci „ideologii“ konzumerismu u svých zákazníků (přímo či nepřímo) podporují.  Změna směrem ke konzumerismu, mj. i ve způsobu trávení volného času lidí, se často stala terčem kritiky několika publicistů, sloupkařů, fejetonistů apod., ale tento trend i přes jejich články trvá a není pravděpodobné, že by na obzoru byla nějaká systémová změna, která by proti němu zasáhla.

Je konzumerismus ideologie?

Konzumerismus média často nazývají ideologií (někdy též mluví o "kultuře konzumerismu"). Přesto konzumerismus postrádá propriety, které by ho na ideologii povýšily (zakladatele této myšlenky, konkrétní stoupence, základní teze, díla, atd.). Na druhou stranu, konzumerismus kromě spotřebitelů souvisí i s výrobci, kteří se spotřebu u svých zákazníků snaží zvyšovat. Za nejbližší teoretickou literaturu, která s konzumerismem souvisí, se tak dají označit jedině příručky z oblasti efektivního prodeje, reklamy, marketingu nebo dokonce na pomezí psychologie.  Podstata konzumerismu je chápána v rozmezí myšlenky neoliberárního kapitalismu (že spotřeba je hybnou silou ekonomického růstu, jehož metou je blahobyt) a téměř pejorativního konzumního způsobu života bez valných spirituálních či jiných hodnot.  Zatím není známo, jaké je zastoupení odpůrců a stoupenců konzumerismu – toto označení je poměrně nové a polemika a kritiky konzumerismu i anti-konzumerismu se začínají v médiích teprve objevovat a stoupat do obecného povědomí.

Konzumerismus je tendence, chování nadměrně nakupovat a hromadit předměty a požitky za účelem zvyšování osobního štěstí. Často je předmětem kritiky, a to už od doby Karla Marxe a Thorsteina Veblena.

消费主义(Consumerism)指相信持续及增加消费活动有助于经济的意识形态。创造出在生活态度上对商品的可欲及需求(多消费是好事)让资本主义可以提高工资及提高消费。消费主义为已开发国家的经济引擎,使现代人有购买与获得商品的社会及经济上的信念及集体情绪。然而在社会科学领域中,不同领域因各别知识传统对消费主义有不同的定义与诠释,此差异也反映在如绿色消费主义、消费者运动、消费者保护、消费者权利等概念及实践上。


Život.

E. B. Tylor se narodil v Camberwellu v Londýně. Byl synem Josefa Tylora a Harriet Skipperové a jeho otec vlastnil tamější slévárnu. Když Tylor dospíval, jeho rodiče zemřeli. Navíc jako kvaker nemohl studovat na univerzitě. Začal se tedy připravovat na to, že pomůže řídit rodinný podnik, avšak zabránily mu v tom první příznaky tuberkulózy. Na radu lékařů, aby odjel do míst s teplejším klimatem, Tylor roku 1855 opouští Londýn a vydává se do střední Ameriky. „Při cestě na Kubu se setkal s archeologem Henrym Christiem, doprovázel ho na expedici do Mexika a nadchl se pro studium starých kultur.“ Christy byl archeolog, etnolog a kvaker (ke kvakerům se hlásila i část Tylorovy rodiny). Tylorovy styky s Christym povzbudily jeho vzrůstající zájem o antropologii a pomohly rozvinout šíři jeho bádání až k prehistorickým kulturám. Jakmile se Tylor vrátil do Anglie, měl dost poznámek o různých kulturách na to, aby vydal svou první publikaci: "Anahuac: Or Mexico and the Mexicans, Ancient and Modern" (1861). Od svého návratu do Anglie Tylor už nikdy necestoval za studiemi v terénu, avšak pokračoval v bádání na základě archeologických poznatků. Zajímal se především o zvyky a náboženské skutečnosti domorodých společenství. Toto téma se pak stalo námětem pro jeho druhou práci, knihu s názvem "Researches into the Early History of Mankind and the Development of Civilization" (1865). Poté následovala jeho nejznámější práce Počátky kultury ("Primitive Culture") z roku 1871. I přesto, že Tylor nepřestával psát prakticky až do začátku 1. světové války, tato kniha zůstává nejzásadnějším počinem jeho práce. Je důležitá pro studium lidské kultury a dodnes je důležitou prací na poli antropologie. Kniha měla značný vliv na mladé badatele jako byl James George Frazer, který se stal následovníkem E. B. Tylora.  V roce 1871 byl Tylor zvolen členem Fellow of the Royal Society a o čtyři roky později mu byl udělen čestný doktorát Oxfordské University. V roce 1883 byl jmenován vedoucím universitního muzea v Oxfordu a rok na to prvním lektorem antropologie. V roce 1896 se stal prvním profesorem antropologie na téže universitě. Roku 1912 mu byl udělen šlechtický titul.

Animismus.

Tylor se ve svých studiích snažil mj. dopátrat původu náboženství. Na základě velkého množství shromážděného materiálu dochází k závěru, že člověk se ve všech kulturách vyvíjí přibližně stejně a náboženství se vyvíjí společně s ním. Tento předpoklad Tylorovi umožňuje uplatnit jednotný model o původu náboženství prakticky na všechny kultury. Podle Tylora původ náboženství spočívá v tzv. animismu (lat. "anima" – duše), tedy archaické, všeobecně rozšířené víry v samostatnou duši. Víra v duši se vyvinula z dualismu lidské zkušenosti, kdy člověk byl nucen konfrontovat každodenní zkušenosti se zážitky např. ze spánku. Nedokázal si racionálně vysvětlit rozdíl mezi lidmi ve snech a těmi „opravdovými“, potřeboval si vysvětlit rozdíl mezi mrtvým a živým tělem apod. Výsledkem těchto protikladných zkušeností a úsilí o vysvětlení se stala víra, že člověk má samostatnou duši, která stojí mimo každodenní zkušenost a mimo hmotný svět. Animistický model je podle Tylora pouze "minimální definicí", jelikož z víry v duši vznikla víra v duchy a duchovní bytosti. Tyto představy vedly k polyteismu, který později vyústil až v monoteismus.  Tylorův model animismu byl do jisté míry i odpovědí na tzv. manismus Herberta Spencera. Spencer vychází z předpokladu, že náboženství vzniklo z kdysi rozšířené víry v posmrtný život. Člověk věřil v zasahování předků do svého života, proto si je snažil naklonit tím, že jim přinášel dary apod. Postupné „zbožšťování“ předků vyústilo až v náboženství. Obě teorie, Tylorova i Spencerova, na první pohled odlišné, mají jedno společné: vychází z evoluční teorie Charlese Darwina. Zformování Tylorovy teorie kulturní evoluce bylo vedle intelektuálního klimatu vědeckého pozitivismu výrazně ovlivněno diskusí mezi „degeneracionisty“ a „progresionisty“. Degeneracionistickou teorii hájil již v době Tylorova života anglikánský arcibiskup Richard Whately (1787–1863) z Dublinu, nebo později rakouský antropolog a teolog Wilhelm Schmidt. Vycházela z předpokladu, že civilizace byla původním stavem lidstva, který z boží vůle společně sdílely všechny lidské společnosti. Divoši a barbaři však klesli v očích boha a postupně degenerovali do svého dnešního postavení, zatímco civilizované národy si vysokou kulturu udržely a dále zdokonalovaly. Tylor jako zastánce progresionismu byl naproti tomu přesvědčen, že všechny společnosti procházejí přirozeným kontinuálním procesem progresivního vývoje, přičemž různé národy a etnika světa představují různou úroveň dosaženého kulturního pokroku. Náboženství je podle Tylora jednou z několika etap vývoje (evoluce) lidského myšlení, která musí ustoupit více pokrokové vědě.

Univerzální evoluce kultury.

Schéma evolučního vývoje dle E. B. Tylora, L. H. Morgana a J. G. Frazera  Tylorův model univerzální evoluce kultury je založen na analogii s vývojem lidského poznání. Podle Tylora stejně jako cesta k vědeckému poznání prochází stadii omylů, je i kulturní evoluce charakterizována postupnou eliminací chyb, nárůstem lidských znalostí, které vedou k progresivnímu rozvoji lidské kultury jako celku. Je pevně přesvědčen o tom, že kulturní evoluci dochází proto, že v dlouhodobé perspektivě převažují rozum a lidské poznání nad omylem a nevědomostí. V souladu s evolucionistickou teorií o psychické jednotě lidstva byl přesvědčen, že principy racionálního myšlení jsou základem lidského chování v moderních i primitivních společnostech. Rozdíl mezi civilizovanými a primitivními národy tedy netkví v odlišných principech myšlení, ale ve stupni kulturního vývoje, zejména míry lidského poznání, jehož daná společnost dosáhla.

Bibliografie.

česky a slovensky:

Sir Edward Burnett Tylor (2. října 1832 – 2. ledna 1917) byl anglický antropolog. Je považován za čelního představitele kulturního evolucionismu.

爱德华·伯内特·泰勒爵士(Sir Edward Burnett Tylor,1832年-10月2日-1917年-1月2日),英国人类学家。


Původ a mládí.

Gaius se narodil v roce 154 př. n. l. jako syn Tiberia Sempronia Graccha staršího (jenž v témže roce zemřel) a jeho manželky Cornelie Africany. Ačkoliv nenáleželi k patricijům, patřili Gracchové k politicky nejprominentnějším rodinám v Římě, jednak díky svému bohatství a jednak díky příbuzenským vazbám. Gaius byl vychováván svou matkou, Cornelií Africanou, velice ctihodnou a zásadovou římskou matrónou, která byla dcerou slavného vojevůdce Scipiona Africana staršího. Gaiova sestra se provdala za jiného významného římského generála, Scipiona Aemiliana.  Gaiova vojenská kariéra započala během numantské války, ve které sloužil jako vojenský tribun ve štábu svého švagra. Jako velmi mladý muž si dobře všímal politických zmatků, rozpoutaných při pokusu jeho bratra Tiberia prosadit pozemkovou reformu. V roce 133 př. n. l. byl Tiberius zabit na Kapitolu během potyčky se svými politickými nepřáteli, vedenými Publiem Corneliem Scipionem Nasicou, bratrancem Gracchů. Po jeho smrti se Gaius stal dědicem veškerého rodinného majetku. Další události prokázaly, že zdědil rovněž bratrovy politické názory.

Politická dráha.

Svoji kariéru politika Gaius zahájil v roce 126 př. n. l., kdy působil jako quaestor u konzula Lucia Aurelia Oresta na Sardinii. Po několika málo klidných letech, byl Gaius v roce 123 př. n. l. zvolen v Římě tribunem lidu, kterýžto úřad před ním vykonávali všichni jeho předkové. Optimáti záhy pochopili, že se jim na obzoru rýsují nové potíže. Gaius byl oddán podobným myšlenkám jako Tiberius, měl však dostatek času poučit se z bratrových chyb. Jeho program proto nezahrnoval pouze agrární reformu, díky které měla být bohatými nelegálně nabytá půda přerozdělena ve prospěch chudých, ale také zákon, jehož cílem byla regulace ceny obilí. Rovněž usiloval o omezení počtu let a tažení, po něž museli římští občané sloužit ve vojsku. Také chystal reformu soudů, trestání nelegálního nabývání majetku členy senátu, zákon zaměřený na zřízení poroty, která by posuzovala obvinění z korupce a jejíž členové by nebyli vybíráni z řad senátorů, nýbrž z jezdců ("equites"). Dále navrhoval přiznat římské občanství italským kmenům, které stály již po mnoho desetiletí věrně po boku Říma. Tím vším si ale proti sobě popudil vlivné senátory.  V roce 122 př. n. l. se Gaius v rozporu s ústavou ucházel podruhé o úřad tribuna lidu, který posléze získal díky drtivé podpoře římských nižších vrstev. V průběhu tohoto roku pokračoval v uskutečňování svých reforem, současně se ale musel vypořádávat se vzrůstajícím odporem senátu. Gaius se spolu s Marcem Fulviem Flaccem pokusil získat třetí tribunát v řadě, ovšem tentokrát neuspěl. V následujícím roce mu proto nezbývalo než přihlížet, jak nově zvolení konzervativní konzulové Quintus Fabius Maximus a Lucius Opimius postupně ruší všechny jeho zákony. Aby předešel úplnému zničení svého díla, rozhodl se Gaius podporovaný Flaccem neuznat výsledky voleb. Poté se oba chopili zbraní, načež se pokusili vynutit si svoji volbu násilím. Nato je senát prohlásil za nepřátele republiky a odsoudil k smrti. Flaccus byl pak zavražděn vlastním synem, avšak Gaiovi se podařilo za doprovodu svého věrného otroka Filokrata uniknout. Vědom si bezvýchodnosti své situace však Gaius podal Filokratovi svůj meč a poté mu přikázal, aby ho zabil. Když tak otrok učinil, proklál se nad tělem svého mrtvého pána i on. Jeden z Gaiových nepřátel oddělil jeho hlavu od těla. Tu prý poté vzal Opimiův klient Septimuleius, naplnil jí roztaveným olovem a donesl jí Opimiovi. Ten mu za ní vyplatil sedmnáct liber zlata, neboť přesně tolik hlava nebohého Gaia Graccha vážila. Po jeho smrti bylo prý zabito kolem 3000 mužů, podezřelých z podpory jeho reformám, a jejich majetek byl zkonfiskován.

Rodina.

Gaius Gracchus se oženil s Licinií Crassou, druhou dcerou Publia Licinia Crassa (konzula v roce 133 př. n. l.). Z jejich manželství vzešly dvě děti – syn a dcera. Jméno a další osud chlapce není znám. Jejich dcera, Sempronia Gracchae (žila zhruba mezi léty 123 př. n. l. až 63 př. n. l.), zdědila později veškerý majetek rodiny Gracchů a provdala se za Marca Fulvia Flacca Bambalia, syna Gaiova politického spojence Marca Fulvia Flacca. Jejich jediným dítětem byla Fulvia Flacca Bambala, která byla manželkou několika římských politiků, včetně Publia Clodia Pulchra a Marca Antonia.

Gaius Sempronius Gracchus (154 př. n. l. – 121 př. n. l.) byl římský politik a mladší bratr Tiberia Graccha, s nímž sdílel podobný osud. Gaius stejně jako Tiberius zastával reformní politický program hnutí populárů ("populares"). Odpor optimátů ("optimates") – konzervativních sil v římském senátu – vůči jeho politice ho však nakonec stál vlastní život.

盖约·塞姆普罗尼乌斯·格拉古(Gaius Sempronius Gracchus,前154年-前121年)是公元前二世纪的一位罗马政治家,同时也是不幸的改革者提比略·塞姆普罗尼乌斯·格拉古的弟弟。他于公元前123年和前122年担任保民官一职,试图继承他兄长的事业进行改革,这导致了一次宪法危机,还有他本人的死。公元前121年,他为罗马元老院派来的军队逼迫而死。


Život.

Narodila se ve vsi Thornton poblíž Bradfordu v rodině kněze Patricka Brontëho. Její dvě mladší sestry, Emily Brontëová a Anne Brontëová, byly také spisovatelky. V roce 1820 se rodina přestěhovala do Haworthu, kde byl Patrick Brontë jmenován vikářem. V roce 1824 byla se svými třemi sestrami poslána do dívčí školy v Cowan Bridge v Lancashire (tuto školu později popsala v románu Jana Eyrová). Chudé poměry, v nichž tam žila, ovlivnily její zdraví a psychický vývoj a uspíšily smrt jejích dvou starších sester, Mary a Elizabeth, které obě zemřely v roce 1825 na tuberkulózu. Vrátila se tedy domů na faru v Haworthu, kde začala spolu se sestrami Emily a Anne a bratrem, básníkem Branwellem Brontëm, popisovat životy a potíže obyvatel svých imaginárních království. Charlotte a Branwell psali povídky o své zemi Anglii a Emily a Anne články a básně o své – Gondalu. Příběhy byly velmi propracované a vzájemně spjaté – část rukopisů se dochovala dodnes. Tento zájem je upoutal po dobu jejich dětství a dospívání a připravil je pro jejich pozdější literární život.  Charlotte pokračovala ve studiu na škole v Mirfieldu v letech 1831–1832. Zde potkala mnoho svých celoživotních přátel. V roce 1833 publikovala pod pseudonymem Wellesley relativně bezvýznamnou novelu "The Green Dwarf" (Zelený skřítek), později se živila jako učitelka a guvernantka v mnoha rodinách po celém Yorkshire. V roce 1842 Charlotte a Emily odcestovaly do Bruselu, kde se chtěly nechat zaměstnat v penzionátu – Charlotte učila angličtinu, Emily hudbu. V říjnu 1842 Charlotte odjela zpět do Anglie, nicméně v lednu 1843 se do penzionátu vrátila. Druhý pobyt ale byl velmi nešťastný, stýskalo se jí po domově. V lednu 1844 se tedy vrátila do Haworthu. Zkušenosti z penzionátu zúročila v románech "Profesor" a "Villette".  V květnu 1846 sestry Brontëovy společně publikovaly básnickou sbírku pod vypůjčenými jmény Currer, Ellis a Acton Bellovi. Ačkoliv sbírka byla mimořádně neúspěšná (prodaly se pouze dva výtisky), sestry se rozhodly pokračovat v literární tvorbě psaním románů (které publikovala pod pseudonymem Currer Bell, které bylo patrně vypůjčené od jiné – blíže neznámé – osoby, není ani známo, zda je toto jméno míněno jako mužské či ženské). Kritika její romány odsoudila jako brakové.  V září 1848 zemřel její bratr Branwell, jediný syn rodiny, na bronchitidu a celkovou sešlost, posílenou drogovou závislostí na opiu s kodeinem a silným alkoholismem. Charlotte ale věřila, že zemřel na tuberkulózu. Na tuberkulózu zemřely Emily Brontëová (v prosinci 1848) i Anne Brontëová (v květnu 1849).  Po smrti svých sourozenců tedy Charlotte Brontëová žila sama se svým otcem. Oslněna vidinou nesmírného úspěchu, který měl vzejít z Jany Eyrové, několikrát navštívila Londýn, odhalila svou pravou identitu a začala se pohybovat ve vznešenějším prostředí, spřátelila se s lidmi jako Harriet Martineau, Elizabeth Gaskell, William Makepeace Thackeray a George Henry Lewes. Nikdy se už nevrátila do Haworthu na víc než několik týdnů.  V červnu 1854 si vzala Arthura Bell Nichollse, otcova vikáře. Její úmrtní list označuje za příčinu její smrti tuberkulózu, její časté zvracení v posledních dnech života by ale svědčilo o těhotenství. Existují také náznaky, že mohla zemřít na tyfus, který mohla dostat od Tabithy Ackroydové, své služebné, která zemřela na tyfus krátce předtím. Byla pohřbena v rodinné hrobce v Haworthu.

Romány.

Všechny romány Charlotte Brontëové byly přeloženy do češtiny, některé dokonce vícekrát.

Charlotte Brontëová (21. dubna 1816 – 31. března 1855) byla anglická spisovatelka, třetí nejstarší z pěti sester Brontëových. Její romány se, stejně jako romány jejích sester, počítají ke klasickým dílům anglické literatury.

夏绿蒂·勃朗特(英语:Charlotte Brontë,1816年-4月21日-1855年-3月31日),19世纪著名英国作家、诗人,世界文学名著《简·爱》的作者,勃朗特三姐妹之一。


Popis.

Kniha patrně měla asi 272 stran v 17 arších, dochovalo se jich ale jen 240. Text je psán na pergamenu neznámým písmem (o 20–30 znacích s jednoduchou interpunkcí) a neznámým jazykem. Celá kniha má asi 35 000 slov, přičemž jednotlivé znaky po sobě nenásledují náhodně, ale lze v nich vysledovat jisté zákonitosti, což svědčí o existenci pravopisných a gramatických pravidel. Statistická analýza textu svědčí o tom, že pro použitý jazyk platí Zipfův zákon, průměrná délka každého slova je zhruba shodná s latinou a angličtinou. Každopádně jazyk použitý ve Voynichově manuskriptu je zcela odlišný od evropských jazyků, nicméně některé znaky svědčí o podobnosti s jazyky semitskými. Podle ilustrací se kniha dělí na několik částí, je pravděpodobné, že jde o traktát či traktáty z několika oblastí:

Historie.

Text je dosud nerozluštěn, jeho historie je velmi kusá. Jedním ze způsobů, jak určit dobu vzniku knihy, je podle stylu účesů, oděvů a hradů zobrazených na ilustracích; byla použita i radiokarbonová metoda datování. Doba vzniku je tak, jak uvedeno výše, kladena do období let 1404–1438.  Prvním doloženým vlastníkem byl v Praze žijící alchymista "Georgius Barschius", žijící na počátku 17. století. Studoval na univerzitě La Sapienza v Itálii, pravděpodobně nebyl katolík. Tento alchymista ale očividně nevěděl, jak knihu rozluštit, protože o ní prohlásil, že mu „jen neužitečně zabírá prostor v knihovně“. Po jeho smrti roku 1662 rukopis získal lékař a rektor Karlovy univerzity, učenec Jan Marcus Marci, který knihu zaslal učenému jezuitovi Athanasiu Kircherovi, odborníku na koptštinu. Není známo, jaké informace Kircher o manuskriptu zjistil. Rukopis byl uložen v knihovně Papežské univerzity Gregoriany.  Po následujících 200 let o knize nejsou žádné záznamy, nese však ex libris jezuitského učence Petera Jana Beckxe (1795–1887), kromě jiného rektora zmíněné univerzity, což může svědčit o tom, že se kniha přesunula do jeho soukromé knihovny, z níž ji v roce 1866 vykoupil jezuitský řád.  V roce 1912 byla kniha odkoupena již zmiňovaným knihkupcem Voynichem, po jehož smrti ji zdědila jeho manželka, která zemřela v roce 1960 a odkázala manuskript své přítelkyni Anne Nillové. Ta ho v roce 1961 prodala antikváři Hansi Krausovi, jenž ho v roce 1969 prodal Yaleově univerzitě.

Autor.

Autor manuskriptu není znám, přestože o něm existuje mnoho dohadů. Podle Jana Marka Marciho se rukopis vyskytoval na dvoře Rudolfa II., který věřil, že jeho autorem je anglický teolog a badatel Roger Bacon (1214–1294). Není vyloučeno, že Rudolfu II. rukopis dal alchymista John Dee či jeho známější kolega a spolupracovník Edward Kelley, který je kromě jiného prvním, kdo zaznamenal enochiánštinu, údajný jazyk andělů. Edit Sherwoodová například uváděla jako autora dokonce Leonarda da Vinci, tato teorie však nyní odporuje zjištěným skutečnostem, mimo jiné proto, že da Vinci byl levák, kdežto text psal pravák. Autorství da Vinciho také vylučuje radiokarbonová datace, kladoucí vznik manuskriptu do let 1404–1438 a vylučující tak i jiné domnělé autory. Český záhadolog Arnošt Vašíček považuje za autora Angela z Florencie, což byl důvěrník Lucemburků, jenž se zajímal o botaniku a astrologii.  Další teorií je, že Voynichův manuskript je podvrh beze smyslu, vytvořený jedním z majitelů.  Fotografická kopie první strany rukopisu od Voyniche ukazuje latinkou psanou poznámku, která byla později vymazána. Text může být čten jako jméno "Jacobj à Tepenece", což by mohlo odkazovat k osobě lékaře Jakuba Hořčického z Tepence, známějšího pod jménem Jacobus Sinapius, osobního lékaře Rudolfa II. a správce jeho botanické zahrady. Voynich se ale domníval, že Hořčický nebyl autorem Voynichova manuskriptu, ale pouze jeho vlastníkem. Barschovy dopisy naznačují, že autorem rukopisu byl orientalista Andreas Mueller a že jde o nesrozumitelný podvrh. Právník Rafael Soběhrd Mnišovský, přítel Jana Marka Marciho, v roce 1618 tvrdil, že objevil nerozluštitelnou šifru, což může vést k domněnce, že Rafael Mnišovský napsal Voynichův manuskript jako názorný příklad této své šifry. Pro tuto teorii není žádný důkaz, nicméně některé skutečnosti mohou naznačovat, že Mnišovského z podvrhu podezříval již Marci.  Amatérský kryptograf Leonell Strong se domníval, že Voynichův manuskript je „zvláštní dvojitý systém aritmetických postupů s mnohonásobnou abecedou“ a že text napsal anglický botanik Anthony Ascham.  Programátor Nick Pelling přišel s teorií, že autorem je italský architekt Filarete, že se jedná o jedno z jeho děl z oblasti inženýrství a že byl určen Osmanským Turkům. Jeho teorie je ale založena spíše na podružných indiciích.  H. R. SantaColoma publikoval teorii, podle níž Voynichův manuskript souvisí s počátkem vynálezu mikroskopu, jeho autorem je podle této teorie holandský vynálezce a přední alchymista na dvoře Rudolfa II. Cornelius Drebbel.  Kryptolog amerického námořnictva Prescott Currier přišel s teorií, že Voynichův manuskript je dílem dvou či více autorů, z nichž každý užíval jiný dialekt, jazyk či pravopis, nicméně používali stejné písmo.

Obsah rukopisu.

Stejně jako u teorií o autorovi rukopisu je mnoho teorií o jeho obsahu a účelu.  Na první pohled by se mohlo jednat o středověký lékopis. Jiné tvrzení hovoří pro soupis zakázaných rostlin pozdního středověku.  První část je zcela nepochybně herbář, nicméně jen několik rostlin může být zcela určitě identifikováno. Brumbaugh věřil, že jedna z ilustrací zobrazuje slunečnici, tedy rostlinu, vyskytující se v Novém světě. Měřítko udávající velikost kresby však není jasné, stejně tak může jít o kopretinu, heřmánek či téměř jakoukoli jinou rostlinu z čeledi hvězdnicovitých. Tato biologická tematika by sice mohla souviset s alchymistickým obsahem, nicméně alchymistické knihy obvykle obsahují speciální symboly a určitý tradiční okruh obrazců, které se ve Voynichově manuskriptu nevyskytují.  Expert na herbáře Sergio Toresella tvrdí, že šlo o tzv. alchymistický herbář – knihu, kterou užívali šarlatáni k oklamání zákazníků, aby působili dojmem odborníka. Tyto herbáře ale většinou byly psány obvyklým jazykem (zpravidla italsky) a běžnou abecedou, šlo by tedy o alchymistický herbář silně netypický.  Je také možné, že by šlo o astronomický či astrologický text či kombinaci, jakýsi sborník traktátů z různých oborů (o čemž svědčí široký okruh témat ilustrací).

Jazyk manuskriptu.

Téměř stejné množství teorií je o jazyku, jímž je text napsán. Mnoho teorií tvrdí, že jde o falzum bez obsahu a smyslu.  Kryptografové americké NSA, pracující s rukopisem v padesátých letech, se přikláněli k názoru, že jde o složitou šifru, využívající polyalfabetickou substituční šifru, které byly v té době oblíbené. Krom toho Roger Bacon, jeden z možných autorů manuskriptu, byl odborníkem na šifry, v předpokládané době napsání byl mezi evropskými vzdělanci o šifry mimořádný zájem. Proti této teorii hovoří fakt, že manuskript dodržuje Zipfův zákon, což u většiny šifer není možné.  James Finn v knize "Pandora's Hope" (2004) tvrdí, že jde o vizuálně zakódovanou hebrejštinu. Jakmile jednou, podle této teorie, bude manuskript přesně přepsán s použitím tzv. European Voynich Alphabet, tedy evropské Voynichovy abecedy, bude možno mnoho slov číst jako hebrejštinu. Tomu odpovídá i nález, který udělala umělá inteligence mezi 400 jazyky a zjistila největší podobnost s hebrejštinou.  Jeden z prvních pokusů o rozluštění rukopisu z roku 1921, vedený Williamem Newboldem z Pensylvánské univerzity, tvrdí, že viditelný text je sám o sobě nesmyslný, nicméně smysl mu dodávají při zvětšení patrné drobné značky, založené na starobylém řeckém těsnopisu.  Další teorií je, že manuskript je zaznamenán pomocí steganografie, tj. text je nesmyslný sám o sobě, nicméně význam nesou určité detaily (například druhé písmeno každého slova, počet písmen v řádku a podobně). Některé teorie naznačují, že by se mohlo jednat o Cardanovu mřížku.  Jazykovědec Jacques Guy tvrdí, že Voynichův manuskript je psán exotickým, avšak přirozeným jazykem, nicméně umělou abecedou. Slovní struktura je dle něj podobná sinotibetským jazykům, austroasijským jazykům a tajským jazykům.  Teorie o tom, že jde o živý orientální jazyk, zapisovaný novým písmem, je poměrně pravděpodobná. Tehdejší cestovatelé (zejména misionáři) cestující do Asie totiž považovali tamní písma za příliš složitá, což vedlo k tomu, že se mnohdy pokoušeli vytvořit pro daný jazyk nové, fonetické písmo, většinou založené na latince, byť to není pravidlem. Autorem by pak mohl být evropský misionář žijící v Asii (což by mohlo souviset s tím, že text byl dlouhou dobu v držení jezuitského řádu, který se misií hojně zúčastňoval) či naopak v Evropě žijící Asiat, vychovaný nějakou misií. Hlavním argumentem pro tuto teorii jsou statistické výzkumy textu (zjevná absence některých jevů typických pro evropské jazyky, jako jsou členy, dále výsledky statistických výzkumů vykazují značnou podobnost s obdobnými výsledky na čínštině). Dále pro tuto teorii mohou mluvit dva velké červené symboly na titulní straně (podobný zvyk existoval v Číně) a některé astronomické obrazce, které údajně obsahují prvky typické pro čínský kalendář.  V roce 2003 oznámil Zbigniew Banasik, že text je psán mandžusky a navrhl přepis titulní strany do latinky s překladem mandžuských slov do angličtiny. Jeho doslovný překlad není příliš srozumitelný, avšak zdá se, že jde o prolog a začátek jakéhosi lékařského receptáře.  Další teorie hovoří o možné glosolálii (tedy mluvení či psaní nesrozumitelným jazykem), kresbě provedené spiritistickým médiem (stává se, že médium napíše text v neznámém písmu).  Leo Levitov tvrdí, že jde o umělý jazyk, vzniklý kombinací staré vlámštiny, staré francouzštiny a staré hornoněmčiny. Jde dle něj o liturgickou příručku sekty albigenských.  Švýcarský skladatel Hanspeter Kyburz četl Voynichův manuskript jako hudební záznam a založil na něm jedno ze svých hudebních děl.  Roku 2014 profesor Stephen Bax pravděpodobně dekódoval 14 symbolů písma (přepis: k, y, d, r, m, n, sh, s, o, a, in, iin, e, ee).  Roku 2014 se objevila teorie Arthura Tuckera a Rexforda Talberta, kteří opírají svoje tvrzení o Aztéky a jazyk nahuatl.  Na konci léta 2016 přišla se smělým prohlášením o částečném rozluštění textu Češka z Nové Paky Irena Hanzíková. Rukopis sama označuje jako „knihu života“. Všechny stránky, které se jí údajně podařilo přeložit (konkrétně se má jednat o stránky od 16 r do 49 v), už byly dokonce opatřeny notářským zápisem. Podle Hanzíkové je text napsán staročeštinou a šifra, kterou je zakódován, se průběžně mění. Konkrétní postup dekódování však odmítá prozradit, jako důkaz překladu zveřejňuje jen úryvky, např. začátek jedné věty ze strany 49: „Vedle cti doutná zlomyslnost, prospěch má sestru zradu, cílem je poznat svět, přesto svítit do tmy...“ V červnu 2017 pak po přeložení už zhruba třetiny textu přišla s tvrzením, že autorem rukopisu je moravský šlechtic Jiří III. z Lichtenštejna, původem z Mikulova. Ten žil v letech 1360 až 1419, v roce 1390 se stal biskupem ve městě Tridentu.

Voynichův rukopis [vojničův] je záhadná ilustrovaná kniha, napsaná neznámým písmem v neznámém jazyce. Podle radiokarbonové datace (C14) byl napsán někdy mezi léty 1404–1438. Kniha je pojmenována po Wilfridovi Michaelu Voynichovi (Wojniczovi, Vojničovi), americkém obchodníkovi polsko-litevského původu, jenž rukopis získal v Itálii v roce 1912. V současné době je text ve vlastnictví Yaleovy univerzity pod označením MS 408.

伏尼契手稿(Voynich manuscript),是一本内容不明的神秘书籍,共240页,附有插图,而作者不详。书中所用字母及语言至今无人能识别,与现代的语言完全搭不上,似乎是中古世纪炼金术士之参考书籍。书名伏尼契来自名为威尔弗雷德·伏尼契的波兰裔美国人书商,他于1912年在意大利买下此书。2005年,这部书入藏耶鲁大学的拜内克古籍善本图书馆,编号MS 408。至2019年,布里斯托大学语言学家柴歇尔博士(Dr Gerard Cheshire)宣称,他透过「横向思维和独创性结合」,于分析这份手稿2周后成功破译{内容记载的「占星性爱技巧」、「草药」、「药浴」等「异教信仰」。 2011年透过放射性碳定年法检测出其书成于十五世纪初,估计在1404-1438年间,可信度达95%。这份手稿被发现以来,专业和业余的译解密码员,如第二次世界大战期间英美顶尖解码专家,都积极研究它,但是未能破译出只字片语。一连串的失败令伏尼契手稿俨然成为密码术历史中的「圣杯」。不过,也有不少人认为手稿只不过是个恶作剧——因为书中的符号排列全无意义可言。


Etymologie slova.

Lišejník je latinsky, francouzsky i anglicky "lichen", německy však atypicky "Flechte". Základem pro románské i další názvy je pravděpodobně řecké, které pochází ze slovesa, lízat. Původně se anglické lichen používalo pro játrovky, první užití v dnešním slova smyslu bylo zaznamenáno roku 1715.

Symbiotický vztah.

Symbióza lišejníků je poměrně svérázný způsob soužití dvou i více odlišných biologických druhů. Tato symbióza se nazývá lichenismus. Symbiotickou povahu lišejníků objevil roku 1867 Švýcar Simon Schwendener a trvalo téměř sto let, než ve vědecké obci definitivně vymizely námitky proti tomuto faktu. Poslední práce popírající lišejníky jako symbiotické asociace byla uveřejněna roku 1953.  Typický lišejník se skládá z mykobionta, jímž může být vřeckovýtrusná (Ascomycota) nebo vzácně i stopkovýtrusná (Basidiomycota) houba, a z fotobionta. Fotobiont, tedy fotosyntetizující část lišejníku, může být jednobuněčná nebo vláknitá řasa, ale asi v 8 procentech i prokaryotická sinice ("Cyanobacteria", tvoří tzv. "cyanolišejníky"). Z řas jsou fotobionty nejčastěji zelené řasy ("Chlorophyta"). Řasa rodu "Trebouxia" je pravděpodobně nejčastějším fotobiontem lišejníků, je součástí asi 2/3 všech lišejníků (podle jiných zdrojů ale jen 20 %, uváděna jsou i jiná čísla). Dále jsou známy řasy z rodů "Coccomyxa" či "Trentepohlia".  Někdy však lišejníky obsahují i zcela odlišné skupiny řas. Je takto známo několik různobrvek ("Xanthophyceae") a v jednom případě dokonce i hnědá řasa. Během dlouhé doby fylogeneze společného svazku se vyvinula vzájemná závislost houby a řasy v lišejníku, takže dnes jen ojediněle mohou žít některé řasy a cyanobakterie tvořící lišejníky samostatně. Tyto výjimky patří např. do rodů "Trentepohlia" a "Nostoc".  Rozlišujeme dva základní typy vzájemných vztahů mezi mykobiontem a fotobiontem, mutualistický a poloparazitický.

Mutualistický vztah.

Oba partneři v mutualistickém vztahu si navzájem poskytují výhodné služby. Fotobiont poskytuje organické látky, které vyrobil fotosyntézou, houba anorganické látky, vodu, vhodné prostředí pro růst a výměnu plynů. Situace je však velmi komplikovaná – pravděpodobně existují různé přechody mezi mutualismem a dalšími typy vztahů, jako je komenzálismus a parazitismus.  Přesto se zdá, že mykobiont má ze symbiotického svazku větší prospěch. V tomto smyslu se někdy uvažuje, že je fotobiont jen „zajatcem“ houby, která jej vysává, ale přitom se stará, aby fotobionta neusmrtila. Takový vztah se nazývá kontrolovaný parazitismus. Někdy také bývá toto soužití popisováno spíš jako vzájemné získávání než jako spolupráce. Obecně se dá říci, že nejmírumilovnější je houba v těch lišejnících, které žijí na extrémních stanovištích (např. holé skály). Na těchto místech totiž na sobě fotobiont a mykobiont závisí daleko více. Takový vztah se někdy popisuje jako "hladová symbióza".

Poloparazitický vztah.

V poloparazitickém vztahu působí mykobiont fotobiontovi újmu, může způsobit částečné nebo i úplné odumření. Neexistuje však přesná hranice mezi poloparazitickým vztahem a stavem, kdy houba zcela parazituje na řase (jako např. algikolní "Epigloea") nebo se na jejích odumřelých tkáních vyživuje saprofyticky. U některých korovitých lišejníků dokonce houba svými chemickými látkami ředí stěnu řasy a vstupuje dovnitř svými haustorii.

Zvláštní případy.

Existuje mnoho druhů lišejníků, které se odchylují od klasického vzoru, popsaného výše.  Někdy je poměr biomasy mykobionta a fotobionta obrácený – řasa výrazně převládá nad houbou. Například chaluha druhu "Ascophyllum nodosum" je posetá drobnými plodnicemi symbiotické vřeckovýtrusné houby "Mycosphaerella ascophylli". Houba žije v mezibuněčných prostorech chaluhy. Část vědecké obce se domnívá, že tato houba pomáhá překonávat nepříznivé podmínky za odlivu. Podobně je na tom hnědá řasa "Pelvetia canaliculata". Tento specifický vztah mezi houbou a řasou se nazývá "fotomykobióza". Podobný vztah tvoří řasa "Desmococcus vulgaris", která roste na kůře stromů a bývá často asociována s podhoubím hub. S arbuskulární mykorhizou hraničí zvláštní symbiotický svazek houby "Geosiphon pyriformis" z oddělení Glomeromycota se sinicemi rodu "Nostoc". Někdy je považován za jediný známý lišejník z tohoto oddělení, jindy se "Geosiphon" popisuje spíše jako houba, která ztratila schopnost klasické mykorhizy a vytvořila náhradní symbiotický vztah se sinicemi. Existují také houby, které mohou tvořit lišejník s různými druhy fotobiontů. Dva lišejníky se stejným mykobiontem a různým fotobiontem se nazývají fototypy (fotomorfy). Vznikají tak lišejníky, které někdy dokonce mají různý vzhled. Některé druhy laločníku ("Sticta") tvoří s určitým fotobiontem keříčkovitou stélku, s jiným zase stélku lupenitou. Někdy bývá partnerů více než dva. Asi 500 druhů lišejníků přibírá do asociace druhého fotobionta, jeden však z nich většinou dominuje. Druhý, méně početný fotobiont pak většinou sídlí v ostrůvcích nebo tzv. cefalodiích na povrchu. Někdy mohou být fotobionti i tři. Jsou i lišejníky s více než jedním mykobiontem. Druhá houba se pak označuje jako parasymbiont či jako lichenikolní houba. Někdy tyto houby působí destruktivně na celou stélku, někdy se jen přiživují. Objevují se stále nové lichenikolní houby, známe přibližně 1000 druhů lichenikolních hub. (seznam českých druhů viz) Zásluhou vícečlenných vztahů může vzniknout lišejník, který obsahuje například dva mykobionty a dva fotobionty.  Studie z r. 2016 pomocí genetického rozboru ukázala, že běžné lišejníky s vřeckovýtrusou lichenizovanou houbou obsahují jako druhého mykobionta jednobuněčné kvasinky z linie stopkovýtrusých. Ty jsou usídleny v kůře stélky a mohou mít podstatný vliv na její morfologii i metabolismus. Rozdílné druhy lišejníků se stejnou lichenizovanou houbou tak mohou být způsobeny nejen odlišným fotobiontem, ale i pouhým rozdílem v symbiotické kvasince. Lišejníky se třetím, kvasinkovým symbiontem byly nalezeny na všech šesti kontinentech. Prokáže-li se totéž u většiny druhů, může objev zvrátit současné paradigma jediného hlavního mykobionta a za standardní lišejník bude nutno považovat symbiózu tří organismů – lichenizované mnohobuněčné houby, jednobuněčné kvasinky a fotosymbionta.

Stélka.

Tělo lišejníku je stélka, složená (většinou z jednoho jedince) houby (tzv. mykobiont) a z milionů jedinců fotosyntetických mikroorganismů (tedy tzv. fotobionta). Stélka lišejníku je ve většině případů uspořádaná a řasa se v ní vyskytuje v gonidiové vrstvě (běžně „řasová vrstva“) pod korovou houbovou vrstvou na povrchu lišejníku.

Vnější vzhled stélky.

Existuje několik druhů stélky lišejníků:  Stélka některých druhů lišejníků je dvoutvárná (dimorfní), kombinuje tedy v sobě více druhů stélek. Příkladem je rod dutohlávka ("Cladonia"), který se sice považuje za keříčkovitý lišejník, ale ve skutečnosti výrazná keříčkovitá stélka vyrůstá z druhé, lupenité části na povrchu půdy.

Anatomie lišejníku.

Anatomie lišejníků je značně odvislá od mykobionta, který utváří většinu stélky, ale i od fotobionta. Pokud mykobiont může spolupracovat s více druhy fotobiontů, vznikají pak často i velmi rozdílné stélky, rozlišitelné pouhým okem.  Některé lišejníky mají zcela primitivní, téměř nepravidelnou stélku. Označuje se jako homeomerická stélka, má ji např. rod huspeník ("Collema"). Taková stélka mívá díky slizu sinic slizovitou konzistenci, někdy je ale naopak práškovitá a rozpadavá.  Běžné lišejníky jsou však rozlišené na několik vrstev a vytváří tzv. heteromerickou stélku. Na jejím povrchu se nachází ochranná vrstva kůry, tvořená houbovými vlákny mykobionta se ztluštělými buněčnými stěnami, tedy houbovým pletivem zvaným pseudoparenchym. Z této vrstvy někdy také vyrůstají plodnice houby, sloužící k pohlavnímu rozmnožování mykobionta (viz obrázek). Pod ní leží úzká vrstva zelených fotosyntetizujících buněk obalených houbovými vlákny, tedy jediná vrstva fotobionta. Toto pletivo je rozvolněné, plektenchymální. Pod ní se nachází dřeň, tvořená mykobiontem a sloužící jako zásobárna vody. Pod dřeňovou vrstvou se někdy nachází další vrstva spodní kůry, nebo navíc rhiziny (příchytné kořínky, někdy též rhizoidy) Spodní korová vrstva mívá v sobě trhliny, určené k výměně plynů.  Kulovité útvary na povrchu některých lišejníků (např. u některých hávnatek rodu "Peltigera") se nazývají cefalodium. Tyto útvary se objevují zejména u lišejníků s vícečlennými vztahy. Hostí totiž druhého fotobionta, sinici (velmi často rodu "Nostoc"), který má za úkol fixovat ze vzduchu dusík.  Houbová vlákna tvoří haustoria, jimiž houby vysávají z fotobiontů živiny. Haustoria však do buněk řas pronikají jen u lišejníků s korovitou stélkou. U keříčkovitých a lupenitých stélek se vlákna jen omotávají kolem buněk fotobionta.

Růst a věk.

Lišejníky jsou považovány za nejpomaleji rostoucí organismy, přestože v českých podmínkách rostou lišejníky téměř celoročně (i pod bodem mrazu). Nejpomaleji rostou druhy s korovitou stélkou, například lišejník zeměpisný ("Rhizocarpon geographicum") roste rychlostí 0,06 až 1 mm za rok. Dutohlávka roste rychleji, asi 2,5 mm za rok, některé lupenité a keříčkovité lišejníky rostou až 15 mm/rok To je důležité například pro správné vyhodnocení bioindikace pomocí lišejníků (viz níže).  Na druhou stranu se dožívají lišejníky velmi vysokého věku. Epifytické druhy žijí několik desítek let, saxikolní druhy (také epilitické, rostoucí na kamenech) se dožívají i několika set let. Stáří stélek lišejníku zeměpisného v nejvyšších českých pohořích se odhaduje na 200 – 400 let, některé arktické lišejníky však dosahují stáří až 4000 let (srovnatelné s tisy a sekvojemi).

Rozmnožování.

Lišejníky se rozmnožují především vegetativně. Důvodem je zřejmě to, že houby se ve většině případů neobejdou bez svého fotobionta. Někdy vzniká nový lišejník prostou fragmentací stélky na několik částí. Hlavními mechanismy vegetativního rozmnožování jsou ale tzv. izidie a soredie, které vznikají fragmentací stélky. Izidie jsou dobře viditelné výrůstky stélky, které se odlupují od mateřské stélky a dorůstají v nového jedince. Soredie jsou malé (pod 1 mm) a vznikají jako prášek na tzv. sorálech, místech, kde není stélka lišejníku přikrytá kůrou.  Někdy dochází k pohlavnímu rozmnožování samotné houby pomocí plodnic s výtrusy. Plodnice sice někdy obsahují fotobionta, ale ten se většinou s výtrusy nešíří. Výjimkou jsou rody "Endocarpon" a "Staurothele", které jsou v symbiotickém svazku s tzv. hymeniálními řasami. Buňky těchto řas jsou v hymeniu (výtrusorodém roušku) společně s výtrusy hub a společně se také šíří větrem nebo vodou.  Je známo více druhů plodnic, z nichž jsou tři nejběžnější: apothecium, perithecium a pyknidium. Apotheciové plodnice bývají vyduté a otevřené nahoru, i když to nemusí být pravidlem. Mezi vřecky jsou zvláštní sterilní vlákna, tzv. parafýzy, které často obsahují pigment. Barevnost apothecií může být důležitá pro determinaci.  Perithecium a pycnidium vypadají na první pohled velmi podobně, jedná se v obou případech o dutinky vrostlé do stélky lišejníku. Zatímco však perithecia obsahují askospory (podobně jako apothecium), pyknidium obsahuje nepohlavně vznikající konidie (konidiospory).

Paleontologické nálezy lišejníků.

Na místech, kde obyčejně rostou lišejníky, vznikají fosilie jen vzácně. Přestože známe z Jižní Afriky nálezy již ze starších starohor, které připomínají primitivní lišejníky, za nejstarší nález skutečného lišejníku se považuje lišejník z mladšího devonu z lokality ve Skotsku, je tedy asi 400 milionů let starý. Kandidátem na lišejník jsou i podobně staré, záhadné fosílie "Spongiophyton" a "Nematothallus".

Klasifikace lišejníků.

Zatímco dříve se lišejníky řadily do zvláštního rostlinného oddělení, po poznání jejich podstaty jakožto hub s endosymbiotickým fotobiontem se dnes zásadně klasifikují podle mykobionta, podle pravidla „jedna houba – jeden lišejník“. Jedná se tedy o zástupce říše houby (Fungi), podříše Dikarya, kteří však jakožto lišejníky netvoří společně žádnou přirozenou skupinu. Známe 13 500 – 17 000 lichenizovaných hub. Mezi ně patří zejména vřeckovýtrusné houby (Ascomycota), ale vzácně (méně než 2 %) i stopkovýtrusné houby (Basidiomycota). U některých lichenizovaných hub se nepodařilo pozorovat pohlavní rozmnožování, které by umožnilo klasifikaci do jedné z hlavních skupin Dikarya; v některých systémech jsou proto prozatím podřazeny umělé skupině Deuteromycota a o jejich zařazení mohou rozhodnout v budoucnosti až molekulární analýzy jejich genomu.  Má se za to, že se lichenismus nezávisle vyvinul mnohokrát, a to nejen jednou u vřeckovýtrusých a podruhé u stopkovýtrusých hub. Molekulární analýzy ukazují, že se tak stalo i uvnitř některých tříd hub vícekrát nezávisle na sobě, zároveň jsou poznatky o druhotné ztrátě této schopnosti u některých podřazených taxonů.  Klasifikace na úrovni druhu a nižších taxonů podle principu „jedna houba – jeden lišejník“ dosud budí kontroverze, a to zejména proto, že se nelichenizované a lichenizované houby stejného druhu, jakož i stejný druh s odlišnými fotosymbionty mohou výrazně odlišovat morfologicky a v návaznosti na to i stylem života, a mohou mít i odlišnou a nezávislou evoluční historii.

Askolišejníky.

Lišejníků tvořených vřeckovýtrusnou houbou (askolišejníků) je 98 %. Asi polovina všech známých vřeckovýtrusných hub je lichenizována. Nejvíce lišejníků patří do třídy Lecanoromycetes a v jejím rámci především do podtřídy Lecanoromycetidae. Podle dostupných studií, založených na fylogenetické příbuznosti, se rozlišují tři základní řády:  Známe však i další skupiny askolišejníků, řazené buď rovněž do třídy Lecanoromycetes (podtřídy Ostropomycetidae, Acarosporomycetidae), nebo do zcela jiných taxonomických skupin (např. Lichinomycetes, Arthoniomycetes, Dothideomycetes).

Bazidiolišejníky.

Některé lišejníky, tzv. bazidiolišejníky, patří do řádů lupenotvaré (Agaricales) a chorošotvaré (Aphyllophorales) z oddělení stopkovýtrusných hub. Sem patří zejména rod "Lichenomphalia". Tyto houby vytvářejí stélky, z nichž vyrůstají velmi nápadné plodnice v klasickém slova smyslu. Poměrně známá je i tužnatka slizká ("Multiclavula mucida").

Výskyt a význam.

Lišejníky najdeme téměř všude s výjimkou volného oceánu. Lišejníky byly například objeveny pouhých 300 kilometrů od pólu. Terčovník pohledný ("Xanthoria elegans") byl nalezen i v nadmořské výšce 7000 m n. m. Lišejník misnička jedlá ("Lecanora esculenta") se vyskytuje na poušti Sahara. Někdy rostou lišejníky i ve vodě, jako například nitroplodka potoční ("Dermatocarpon rivulorum"). I když jsou schopné porůstat všechny substráty, nejčastěji je nalézáme na kamenech a skalách, na půdě a jako epifyty na stromech a keřích. To jsou místa, kde je malá konkurence vyšších rostlin, proti nimž se lišejníky například v hustém lesním podrostu neprosadí. Mnoho druhů také vyžaduje stabilní substrát (horniny), protože roste pomalu. Na druhou stranu existují i mnohé efemery, které osídlují také rychle tlející dřevo, listy dřevin v tropech či kamenité suti.  Konkurenční výhodou lišejníků je, že jsou poikilohydrické, snášejí velké výkyvy obsahu vody ve stélce. Když obsah vody klesne, vstupují lišejníky do stavu, známého jako kryptobióza. V tom dokáží vzdorovat i překvapivě nehostinným podmínkám. Pokusy ve vesmíru ukázaly, že lišejníky přežijí i pobyt ve studeném a mrtvém prostoru na oběžné dráze Země, kde je především velmi silné UV záření. Důležité je i to, že lišejníky nemají kořeny, a proto nepotřebují stálý přísun vody. Vodu pohlcují celým povrchem těla.  Lišejníky často osídlují nově vzniklá nebo ještě neosídlená stanoviště. Proto patří k pionýrským druhům. Na poušti zpevňují půdu před erozí asi milimetr silnou "kryptobiotickou krustou", která se postupně rozkládá a do půdy dodává živiny. Tak se tvoří místo, které později mohou osídlit i cévnaté rostliny. Podobně lišejníky kolonizují též povrchy skal, kde naopak erozi podporují. Na skalních substrátech, kde houbová vlákna lišejníků pronikají do substrátu a navětrávají ho, vznikají primární půdy a cévnaté rostliny mohou substrát osidlovat. To může vadit na povrchu soch, například v americkém Mount Rushmore. Lišejníky rostoucí na dřevinách nejsou nikdy parazity, nekonzumují žádnou část rostliny ani ji netráví. Vyživují se samostatně, jak bylo výše uvedeno. Řasa fotosyntetizuje, houba čerpá vodu ze srážek s anorganickými látkami v ní obsaženými. Zejména na půdním substrátu však produkují např. lišejníky rodu "Cladonia" chemikálie, které zastavují klíčení semen a růst mladých rostlin.  Lišejníky jsou důležitým zdrojem potravy pro některé živočichy, zejména pro soby polární (karibu), ale také pro mnoho druhů housenek motýlů. Lišejníky však obsahují málo cukrů, a tak pro některé živočichy nestačí.  Mnoho lišejníků má velmi specifické požadavky na chemismus substrátu. Některé epifytické druhy vyhledávají zásaditou borku, jiné neutrální či kyselou. Některé lišejníky preferují prostředí bohaté na dusík. Mezi ně patří rody "Physcia", "Xanthoria" či druh "Amandinea punctata", které proto odolávají i znečištění oxidy dusíku. Nazývají se nitrofilní druhy.

Lišejníky a lidé.

Využití člověkem.

Lišejníky mají pro lidstvo překvapivě velký význam, kterým se dokonce zabývá samostatná věda, zvaná "etnolichenologie". Nejčastěji se lišejníky používaly a používají jako barvivo, ale známé jsou i lišejníky užívané k léčbě a jako potravina. Barviva i účinné látky v lécích jsou sekundární metabolity lišejníků.  Barviva se z lišejníků získávají tak, že se stélky uvaří ve vroucí vodě nebo se fermentují v moči. V Severní Americe je významný lišejník "Letharia vulpina", z něhož se získávala žlutá barva. Také ve Skotsku se používala barviva z lišejníků – především hnědé a červené barvy. Z lišejníků rodu "Roccella" se na Kanárských ostrovech, Kapverdách, Madagaskaru a v Indii získávala fialová barviva, kterým se říká orceiny.  Využití lišejníků jako léčiv se dá vysvětlit tím, že lišejníky obsahují velké množství (často unikátních) sekundárních metabolitů, z nichž část má antibiotické účinky. Kyselina usnová z lišejníku provazovka ("Usnea") patří k nejznámějším. Užívá se i pukléřka islandská ("Cetraria islandica"), a to jako prostředek proti kašli. Lišejníky se také sbíraly jako potravina, a to téměř po celém světě. Sice obsahují některé toxiny nebo nestravitelné polysacharidy, ty se však některými metodami dají odstranit. V Evropě byl široce využíván lišejník pukléřka islandská, z níž se připravoval chléb, kaše, polévka i salát. V Severní Americe byl konzumován lišejník "Bryoria fremontii". Dutohlávka sobí ("Cladonia ranginifera") se tradičně vyjímala z předžaludků ulovených sobů a posléze byla konzumována.  Lišejníky se používají nebo používaly i k výrobě alkoholu, kosmetiky, parfémů, jako dekorace, na textilní vlákna, jako potrava pro dobytek, palivo, v průmyslu jako výchozí surovina, k vyčiňování kůží, k lákání zvěře při lovu, jako repelent proti hmyzu, jed, konzervant, k různým magickým rituálům a dokonce jako narkotikum a halucinogen. Dnes se lišejníky užívají také k určování stáří usazenin a k bioindikaci čistoty ovzduší (viz níže).  Některé nitrofilní druhy na Aljašce původní obyvatelé využívali k lovu svišťů, protože tyto lišejníky rostly na místech, kde zmínění hlodavci zanechávali své (na dusík bohaté) exkrementy.

Mytologie.

Podle legendy severoamerického kmene Menomini jsou lišejníky strupy spadlé z hlavy boha jménem Må'nåpus, podle jiné verze strupy z jeho hýždí, které si způsobil, když se smekl po prudké skále. Indiáni kmene Paiute z Nevady nazývali oranžové a žluté skalní lišejníky „semeno ještěrů“. Leguánci druhu "Sceloporus occidentalis" totiž dělají na skalách drobné pohyby těla dolů a nahoru. Indiáni kmene Okanagan mají několik legend na téma, jak vznikl lišejník "Bryoria fremontii". V jedné se kojot pokouší ulovit labuť. Ta však vzlétne a kojota vezme s sebou do vzduchu. Pouští ho až ve výšce a kojot padá do stromů a srst se mu zamotává ve větvích. Potom promění kojot své chlupy v lišejník slovy: „Má srst nesmí být zmařena. Lidé tě budou sbírat a připravovat z tebe jídlo“.

Citlivost ke znečištění ovzduší.

Pro lišejníky je typická schopnost tzv. bioindikace čistoty ovzduší, vzhledem k jejich citlivosti ke znečištění. Nejcitlivější jsou obecně druhy s keříčkovitou stélkou (provazovka, vousatec, a podobně), tolerantní jsou např. misničky ("Lecanora") a některé efemérní lišejníky s krátkou vegetační dobou. Cyanolišejníky (lišejníky s fotobiontem sinicí) jsou obecně velmi citlivé.  Lišejníkům škodí zejména imise oxidu siřičitého (SO). Ten jim narušuje vnitřní stabilitu buněk, znemožňuje fotosyntézu a má vliv na rozmnožování. Do 35 μg/m se vyskytují provazovky ("Usnea"), do 70 μg/m terčovky ("Parmelia"), při vyšších koncentracích lišejníků rychle ubývá a při 170 μg/m rostou na kůře jen zelené řasy. Z těchto znalostí můžeme zpětně určovat přibližné zatížení ovzduší SO. S klesajícím znečištěním oxidem siřičitým v dnešní době se lišejníky pomalu vracejí na některá místa, kde byly vyhubeny. Dokazují to studie z Lucemburské zahrady v Paříži, z údolí řeky Ohio v USA či z Londýna. Ještě v roce 1989 se však psalo, že do roku 2000 pravděpodobně u nás vyhynou všechny keříčkovité a lupenité lišejníky.  Mezi další látky, které mají negativní vliv na růst lišejníků, patří sloučeniny těžkých kovů, fluor, brom a radioaktivní spad. Dokládají to studie provedené v okolí hliníkáren (např. Žiar nad Hronom), kde bývají vysoké koncentrace fluoru v ovzduší. V nejbližším okolí hliníkáren se dokonce tvoří tzv. "lišejníková poušť". Lišejníky doplácí na to, že jsou schopné dobře nasávat škodliviny. Po černobylské katastrofě vstřebaly lišejníky ve Skandinávii tolik radioaktivních částic, že maso sobů, kteří se jimi živí, bylo považováno za nevhodné ke konzumaci.

Středoevropské druhy.

Ve střední Evropě se vyskytuje asi 2000 druhů lišejníků. Mezi lišejníky známé v ČR patří například dutohlávka sobí ("Cladonia rangiferina"), terčovka bublinatá ("Hypogymnia physodes"), mapovník zeměpisný (též lišejník zeměpisný, "Rhizocarpon geographicum"), hávnatka psí ("Peltigera canina"), pukléřka islandská ("Cetraria islandica"), terčovník zední ("Xanthoria parietina"), rod provazovka ("Usnea") a mnohé další.

Lišejník (latinsky "Lichen"), někdy lichenizovaná houba, je symbiotické společenství houby (mykobionta) a řasy či sinice (tedy fotobionta neboli fykobionta). Vědecký obor studující lišejníky se nazývá lichenologie.

... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes... no changes...


Natáčení.

Při natáčení úvodní honičky ve člunech na Temži byly v okolí instalovány web kamery, aby fanoušci mohli průběh natáčení sledovat. Ve filmu je vidět skutečné sídlo britské tajné služby MI6, proti čemuž původně britská vláda z bezpečnostních důvodů protestovala. Nakonec však ministr zahraničních věcí Robin Cook prohlásil, že „po všem, co Bond udělal pro Británii, je tohle to nejmenší, co může Británie udělat pro Bonda.“ ("After all Bond has done for Britain, it was the least we could do for Bond.")

Soundtrack.

Vydán v roce 1999, hudbu složil David Arnold. Skladatel poprvé v historii porušil tradici, která přikazuje zakončit film zcela novou skladbou, nebo (častěji) opakováním skladby úvodní.

Děj.

V úvodu jedná James Bond (Pierce Brosnan) se švýcarským bankéřem v Bilbau o navrácení peněz zaplacených průmyslníkem sirem Robertem Kingem jako výkupné za jeho unesenou dceru Elektru Kingovou. Bond uspěje, vrací peníze prostřednictvím M Kingovi. Ten se k nim dostane, avšak při doteku jedné z bankovek zahyne při explozi přímo v centrále MI6. Bond na člunu vyrobeném Q pronásleduje vražedkyni, která ovšem uniká v balónu, kterého se Bond zachytí, ale žena v obklíčení vrtulníkem spáchá sebevraždu a Bond spadne na střechu stadionu Wembley, což mu způsobí poranění ramena na levé ruce.  Po pohřbu Kinga je Bond poslán k ochraně Elektry Kingové, která přebírá po otci stavbu ropovodu z Kaspického moře na jih Turecka. Hlavním podezřelým je zloduch Renard, kterého se MI6 už jednou pokusila zabít. Tehdy však 009 selhal a pouze vstřelil kulku do Renardova mozku. Díky tomu má posunutý práh bolesti a je schopen vydržet mnohem více věcí než běžný člověk, ale den po dni se mu zavrtává více do mozku, takže je prakticky chodící mrtvola.  Podle podezření MI6 ukradl Renard plutonium z bývalé ruské základny v Kazachstánu. Bond se tedy vydá na základnu, kde se setkává s americkou jadernou fyzičkou Dr. Christmas Jonesovou. Poté oba proniknou do budovaného ropovodu, kde uvidí, že Renard do něj umístil jadernou bombu. Při bližším zkoumání zjistí, že Renard použil jen část plutonia. Nechá tedy bombu vybuchnout (bez jaderného materiálu). Těsně poté Bond zjistí, že M byla unesena.  Dalším pátráním vyjde najevo, že Elektra spolupracuje s Renardem, který ji kdysi unesl. Společně hodlají umístit zbývající plutonium do jaderné ponorky, která by následně explodovala v Bosporském průlivu. Tím by byl zničen Istanbul a průliv kontaminován na řadu let. Jediným prostředkem pro dopravu ropy z Ázerbájdžánu by pak byl Elektřin ropovod.  Bondovi se nakonec podaří tragédii zabránit. Při tom je zajat a mučen Elektrou, která mu říká „Dala bych ti celý svět“, na což Bond odpovídá „Jeden svět nestačí“ a cituje tak název filmu a motto rodu Bondů (latinsky Orbis non sufficit), které se objevilo ve filmu V tajné službě Jejího Veličenstva.

Jeden svět nestačí je 19. film ze série o Jamesi Bondovi, hlavní roli ztvárnil Pierce Brosnan. Scénář napsali Neal Purvis and Robert Wade. Ve filmu má James Bond za úkol zastavit padoucha jménem Renard, který se snaží zaútočit pomocí výbuchu unesené jaderné ponorky.

《黑日危机》(英语:"The World Is Not Enough")是一部于1999年上映的英国电影,是詹姆斯·邦德系列电影的第19部,也是第3部由男演员皮尔斯·布鲁斯南扮演英国秘密情报局间谍詹姆斯·邦德的电影。本片由迈克尔·艾普特执导,故事和剧本由尼尔·珀维斯、罗伯特·韦德和布鲁斯·菲尔斯坦创作,迈克尔·G·威尔森和芭芭拉·布洛柯里担任制片人,片名来自《007之女王密使》原著小说中的一句台词。


Geografie.

Souostroví se skládá z hlavního ostrova (Isla Grande de Tierra del Fuego) s rozlohou 48 100 km2, a skupinou menších ostrovů. Hlavní ostrov je rozdělen mezi dvě země: 18 507,3 km2 (38,57 %) patří Argentině, 29 484,7 km2 (61,43 %) patří k území Chile. K území Chile patří: Polovina ostrova Isla Grande de Tierra del Fuego a ostrovy na západ a na jih od něj. Hlavní město je Punta Arenas. Největší chilské město je Porvenir.  K území Argentiny patří: Východní část souostroví, ostrovy v jižním Atlantiku, jejíž základní kapitál tvoří Ushuaia, největším město souostroví. Dalším důležitým městem v regionu je Rio Grande na pobřeží Atlantského oceánu.

Podnebí.

Tato oblast má oceánské podnebí, s krátkými, chladnými léty a dlouhé, vlhké, středně mírné zimy: průměr srážek 3000 mm za rok na západě, ale srážky rychle klesájí na východní straně souostroví. Teploty jsou stabilní po celý rok: v městě Ushuaia jen těžko překonávají 9 °C v létě a průměrná teplota v zimě je 0 °C. Sněžení může nastat i v létě. Chladná a vlhká léta pomáhají zachovávat staré ledovce. Nejjižnější ostrovy pod Antarktidou mají prostředí typické pro tundry, který neumožňuje růst stromů. Některé oblasti mají polární klima. Oblasti na světě s podobným podnebím jako na jižní straně Ohňové země, jsou: Aleutské ostrovy, Island, Aljašský poloostrov a Faerské ostrovy.

Původní obyvatelé.

Původními obyvateli byli indiáni z kmenů Alakaluf, Selknam (Ona) a Jaghan. Selknamové žijící ve vnitrozemí byli kočovní lovci divokých lam guanako a kožešinové zvěře, Jaghanové a Alakalufové sídlili na pobřeží, zhotovovali čluny z kůry a živili se sběrem měkkýšů, rybolovem a lovem mořských savců. Podle Darwina praktikovali v době hladu kanibalismus. Během 19. a počátku 20. století byli zdejší indiáni postiženi epidemiemi a vystaveni tvrdému pronásledování ze strany zlatokopů a farmářů, nejhůř byli postiženi Selknamové, kteří byli přímo vybíjeni. Jaghanové a Alakalufové byli postiženi spíše epidemiemi neštovic, chřipky a tuberkulózy. Na Ohňové zemi a přilehlé chilské pevnině přežívá asi 2600 Alakalufů, 1700 Jaghanů a necelých 500 Selknamů, většinu míšenců, hovořících pouze španělsky, pouze část Alakalufů ještě mluví svým původním jazykem.

Ohňová země (španělsky: "Tierra del Fuego") je souostroví u jižního pobřeží Jižní Ameriky a také jeho hlavní ostrov ("Isla Grande de Tierra del Fuego") u jižního cípu Jižní Ameriky. Nachází se mezi Magalhãesovým průlivem (ten ji odděluje od pevniny) a Drakeovým průlivem. Souostroví se skládá z hlavního ostrova Isla Grande de Tierra del Fuego, který je rozdělen mezi Chile a Argentinou, o rozloze 48.100 km2, a skupinou menších ostrovů, včetně mysu Horn.

火地群岛(),是南美洲最南端的一个岛屿群,由主岛大火地岛及周边小岛组成,总面积73,753平方公里。其主岛大火地岛西半部以及其西、南部的全部岛屿均归属于智利境内麦哲伦-智利南极大区的火地省,当中南端合恩岛的合恩角是南美洲智利火地群岛南端的陆岬,广泛认为是南美洲的最南端。其余部分(即主岛东半部)则归阿根廷,并设火地省。


Klubová kariéra.

Vittek začal se sportem ve čtyř letech ve Slovanu Bratislava. Zprvu se věnoval lednímu hokeji, od devíti let pak fotbalu. V 15 letech se o něj zajímal španělský klub Real Madrid, z transferu sešlo kvůli jeho zranění.

ŠK Slovan Bratislava.

V dresu Slovanu Bratislava se před sezonou 1999/00 propracoval do seniorské kategorie. V A-týmu Slovanu debutoval v roce 1999 ve svých sedmnácti letech proti Spartaku Trnava (výhra 3:0). Svoji premiérovou branku v nejvyšší soutěži vstřelil na jaře 2000 proti stejnému soupeři (výhra 3:0). V ročníku 2000/01 dal tehdy jako osmnáctiletý 10 gólů, v následující sezoně nastřílel 14 branek a v ročníku 2002/03 se stal třetím nejlepším střelcem ligy s 19 přesnými zásahy. Za Slovan nastoupil k 101 ligovým střetnutím.

1. FC Norimberk.

V srpnu 2003 odešel do Německa, hostovat za 200 tisíc eur do klubu 1. FC Norimberk. V týmu působil společně se svým krajanem Markem Mintálem. V ročníku 2003/04 pomohl Norimberku k návratu do Bundesligy.

Sezóna 2004/05.

V létě 2004 do mužstva za cca jeden milion eur přestoupil. Svůj první gól v nejvyšší soutěži dal v úvodním kole na půdě klubu 1. FC Kaiserslautern (výhra 3:1). Podruhé v ročníku se střelecky prosadil 2. října 2004 proti Borussii Dortmund (remíza 2:2), když ve 25. minutě zvyšoval na průběžných 2:0. Trefil se i v následujícím kole proti týmu SC Freiburg (výhra 3:0). Ve 20. kole hraném 5. 2. 2005 vstřelil jedinou branku proti Hamburgeru SV, který v Norimberku zvítězil 3:1. Svůj pátý gól dal ve 24. kole v odvetě proti Dortmundu, když v 89. minutě vyrovnával z pokutového kopu na konečných 2:2. V sezoně odehrál 24 ligových střetnutí.

Sezóna 2005/06.

Poprvé v ročníku se trefil 5. února 2006 v 19. kole proti Hannoveru 96 (remíza 1:1), když v 56. minutě otevřel skóre utkání. 12. 2. 2006 dal ve 36. minutě jediný gól Norimberku proti Bayernu Mnichov (prohra 1:2). V březnu 2006 měl skvělou střeleckou formou. Během třech ligových zápasů dal osm branek, což do té doby nikdo nedokázal. Trefil se třikrát proti mužstvům MSV Duisburg (výhra 3:2) a 1. FC Kolín (výhra 4:3)., dva góly dal do sítě Werderu Brémy (výhra 3:1) 1. dubna 2006 se následně prosadil proti klubu 1. FSV Mainz 05, když deset minut před koncem zvyšoval na konečných 3:0. Svoji dvanáctou a třínáctou branku dal ve 30. kole proti Kaiserslauternu (výhra 3:2). Další dvougólový večer prožil proti Borussii Mönchengladbach, když se ve 32. kole hraném 2. 5. 2006 podílel na výhře 5:2. Následně se trefil v domácím souboji posledního 34. kola proti týmu Hertha BSC (výhra 2:1). V sezóně 2005/06 vstřelil během 30 zápasů 16 gólů a umístil se na páté příčce mezi kanonýry první ligy.

Sezóna 2006/07.

Na úvod ročníku se prosadil 12. srpna 2006 proti mužstvu VfB Stuttgart, Norimberk i díky jeho brance z 37. minuty zvítězil 3:0. Podruhé se trefil ve 13. kole, kdy pomohl ke konečné výhře 3:2 nad Bayerem 04 Leverkusenem. 2. 2. 2007 vsítil svůj třetí gól v ročníku, když s Norimberkem porazil překvapivě Bayern Mnichov 3:0. Následně se trefil proti Eintrachtu Frankfurt, v 87. minutě vyrovnával na konečných 2:2. Na jaře 2007 získal s Norimberkem německý pohár. V lize nastoupil na 24 střetnutí.

Sezóna 2007/08.

V srpnu 2007 si v zápase proti Energii Cottbus poranil meniskus a prodělal operaci, jenž jej vyřadila ze hry na několik měsíců. Jediný střelecký zásah si připsal ve 27. kole hraném 5. dubna 2008 proti Eintrachtu Frankfurt (výhra 3:1), když ve 49. minutě zvyšoval na průběžných 2:1. V sezoně, ve které Norimberk sestoupil po čtyřech letech zpět do druhé německé Bundesligy, odehrál 17 ligových zápasů.

Lille OSC.

V létě 2008 zakotvil ve francouzském klubu Lille OSC, kam přestoupil za 4,7 mil. € a podepsal čtyřletý kontrakt.

Sezóna 2008/09.

Ligový debut v dresu Lille si odbyl ve 4. kole hraném 31. srpna 2008 proti Girondins de Bordeaux (výhra 2:1), nastoupil na 70 minut. Svůj první ligový gól za Lille vsítil 15. listopadu 2008 ve vítězném utkání proti týmu AS Saint-Étienne (výhra 3:0). Podruhé se prosadil proti mužstvu FC Sochaux-Montbéliard (výhra 3:2), na hřiště přišel v 62. minutě a o dvanáct minut později vyrovnával na průběžných 2:2. Svůj třetí gól dal proti Olympiqu Lyon (výhra 2:0), když otevřel skóre zápasu. 21. 3. 2009 vstřelil branku na 2:0 proti Grenoblu Foot 38 (výhra 2:1). Střelecky se prosadil i v dalším kole, kdy pomohl k výhře 2:0 proti klubu FC Nantes. 30. května 2009 ve 34. kole se podílel na vítězství 3:2 nad týmem AS Nancy-Lorraine. V ročníku 2008/09 odehrál v lize 26 zápasů a pomohl mužstvu k pátému místu v tabulce.

Sezóna 2009/10.

S klubem se představil ve skupinové fázi Evropské ligy UEFA 2009/10, kde bylo Lille OSC nalosováno do základní skupiny B společně s týmy Valencia CF (Španělsko), SK Slavia Praha (Česko) a Janov CFC (Itálie). Svojí jedinou branku v pěti střetnutích pomohl Lille k druhému místu ve skupinové fázi EL a k postupu do jarních vyřazovacích bojů.  Poprvé v ročníku dal gól 23. 8. 2009 ve třetím kole proti mužstvu Toulouse FC (remíza 1:1), ve 44. minutě otevřel skóre zápasu. V utkání 21. kola snižoval v 76. minutě na konečných 1:2 proti klubu FC Sochaux-Montbéliard. Na podzim 2009 odehrál 12 ligových střetnutí.

MKE Ankaragücü.

1. února 2010 odešel Vittek z Lille na půlroční hostování do tureckého týmu MKE Ankaragücü. Setkal se zde s reprezentačním spoluhráčem Markem Saparou.

Sezóna 2009/10.

V dresu Ankaragücü debutoval ve 20. ligovém kole hraném 7. února 2010 proti Bursasporu (remíza 0:0), odehrál celých 90 minut. Následující týden se za Ankaragücü střelecky poprvé prosadil, když v 53. minutě srovnal v zápase s mužstvem İstanbul BBSK na konečných 1:1. Následně dvakrát skóroval do sítě Kayserisporu a podílel se na domácí výhře 3:0. Svoji čtvrtou branku dal 18. 4. 2010 ve 4. minutě proti Eskişehirsporu (výhra 3:1). Ve 32. kole rozhodl jediným gólem zápasu o výhře Ankaragücü nad Trabzonsporem. Během půl roku nastoupil k 12 utkáním v lize.

Sezóna 2010/11.

Před ročníkem 2010/11 jej Ankaragücü z Lille koupilo za 2,1 mil. € a uzavřelo s ním kontrakt do léta 2012. Svoji jedinou a na další dobu poslední branku dal 16. dubna 2011, kdy se trefil ve 29. kole z penalty proti Bucasporu (výhra 5:3). Celkem v této sezoně odehrál 12 ligových zápasů.

Trabzonspor.

V září 2011 odešel i s Markem Saparou do jiného klubu z Turecka, konkrétně do Trabzonsporu a podepsal smlouvu na dva roky. Přestupní částka činila v případě Vitteka 600 000 €.

Sezóna 2011/12.

S Trabzonsporem se představil ve skupinové fázi Ligy mistrů UEFA 2011/12, kde byl tým nalosován do skupiny B a střetl se zde s italským Interem Milán, mužstvem Lille OSC a klubem PFK CSKA Moskva z Ruska. Vittek nastoupil pouze v první zápase proti Interu, Trabzonspor skončil v tabulce na třetím místě a do jarního play-off nepostoupil.  Ligovou premieru v dresu Trabzonsporu absolvoval 17. září 2011 ve druhém kole, když nastoupil na první poločas proti týmu İstanbul BBSK (prohra 0:1). Jednalo se o jeho jediný ligový start v daném ročníku.

Sezóna 2012/13.

S klubem se představil ve čtvrtém předkole Evropské ligy UEFA 2012/13 proti maďarskému celku Videoton FC. Úvodní zápas skončil bezbrankovou remízou. Vittek nastoupil pouze v odvetě, ve které Videoton vyhrál na domácí půdě 1:0 po pokutových kopech a postoupil do skupinové fáze. První gól za Trabzonspor vsítil 26. srpna 2012 ve 2. kole turecké ligy proti hostujícímu Elazığsporu (výhra 2:0), když ve 41. minutě zužitkoval centr z levé strany a otevřel skóre utkání. Vittek se vrátil na trávníky 18. srpna 2012 po 11 měsících pauzy zaviněné operací pravého kolena. Podruhé se střelecky prosadil 20. 1. 2013 proti týmu Kardemir Karabükspor (prohra 1:3), když v deváté minutě otevřel skóre střetnutí. Během ročníku 2012/13 nastoupil k pěti utkáním v lize.

İstanbul BBSK.

Začátkem února 2013 podepsal 11⁄2-roční kontrakt s celkem İstanbul BBSK. V srpnu 2013 však své působení v klubu ukončil. Kvůli zranění z mezistátního reprezentačního zápasu Slovenska s Belgií hraného 6. února 2013 neodehrál za İstanbul BBSK ani jeden soutěžní zápas. Tým na konci sezóny sestoupil do nižší soutěže a Vittek se pro něj stal příliš drahým hráčem.

ŠK Slovan Bratislava (návrat).

Po odchodu z İstanbulu BBSK začal trénovat s juniorským výběrem Slovanu Bratislava. V září 2013 se do mužstva po deseti letech vrátil, podepsal kontrakt do srpna 2014 a dostal dres s číslem 33.

Sezóna 2013/14.

Poprvé po svém návratu nastoupil v dresu Slovanu v přípravném zápase se Spartou Praha 5. září 2013 (prohra 0:1, odehrál celé utkání). Při své obnovené ligové premiéře 14. září 2013 proti Dukle Banská Bystrica vstřelil gól, Slovan vyhrál na hřišti soupeře 4:2. 18. září 2013 vsítil dvě branky v ligovém utkání proti klubu FC Nitra (výhra 5:0). Prosadil se i v následujícím kole v derby proti Spartaku Trnava (výhra 3:1), když ve 25. minutě zvyšoval na 2:1. 10. listopadu 2013 se dvěma brankami podílel na výhře 3:2 na půdě týmu MFK Ružomberok. V následujícím 18. kole otevřel ve 30. minutě skóre zápasu proti mužstvu MŠK Žilina, Slovan zvítězil 2:1. V rozmezí 22.-24. kola se čtyřkrát střelecky prosadil, když dal dva góly z penalt proti klubu FK Senica (výhra 2:0) a po jedné brance do sítí týmů FC Spartak Trnava (výhra 2:0) a FK DAC 1904 Dunajská Streda (výhra 2:1). Ve 27. kole hraném 19. 4. 2014 se prosadil proti mužstvu MFK Košice, ve druhé minutě nastavení zvyšoval na konečných 2:0. V sezóně 2013/14 Corgoň ligy získal se Slovanem ligový titul, který byl pro něj prvním v jeho hráčské kariéře. S týmem došel až do finále Slovenského poháru, kde klub podlehl Košicím v poměru 1:2. S 12 ligovými góly v 17 utkáních se stejně jako spoluhráč Pavel Fořt stal nejlepším kanonýrem Slovanu a za králem střelců Tomášem Malcem z týmu FK AS Trenčín zaostal o dvě trefy.

Sezóna 2014/15.

Se Slovanem, který v té době vedl český trenér František Straka, postoupil přes klub The New Saints FC z Walesu (výhry 1:0 a 2:0) a moldavský celek FC Sheriff Tiraspol (výhra 2:1 a remíza 0:0) do čtvrtého předkola Ligy mistrů UEFA 2014/15. V domácím zápase 4. předkola - play-off hraného 20. srpna 2014 proti běloruskému týmu FK BATE vstřelil důležitý vyrovnávající gól na konečných 1:1. Slovan se do skupinové fáze LM nekvalifikoval, v odvetě na půdě Bate prohrál 0:3. Představil se však v základní skupině I Evropské ligy UEFA 2014/15, kde číhali soupeři SSC Neapol (Itálie), AC Sparta Praha (Česko) a Young Boys Bern (Švýcarsko). Slovan skončil ve skupinové fázi bez bodu na posledním místě, Vittek se představil pouze v odvetě proti Spartě Praha. V sezoně jej pronásledovaly zdravotní problémy, díky kterým odehrál v nejvyšší soutěži jen pět střetnutí.

Sezóna 2015/16.

V létě 2015 uzavřel se Slovanem novou roční smlouvu. S mužstvem postoupil přes gibraltarský klub Europa FC (výhry 6:0 a 3:0) a tým UC Dublin z Irska (výhry 1:0 a 5:1) přes první dvě předkola Evropské ligy 2015/16. V odvetě 3. předkola EL hraného 6. srpna 2015 přispěl hattrickem k domácí remíze 3:3 proti ruskému mužstvu FK Krasnodar. K postupu však výsledek nevedl, neboť první zápas skončil porážkou Slovanu 0:2.  Svůj první gól v sezoně dal v sedmém kole proti klubu MFK Skalica (výhra 4:1), když ve 32. minutě zvyšoval na 3:0. 27. 9. 2015 se prosadil podruhé v ročníku a podílel se na výhře 3:1 nad týmem FO ŽP ŠPORT Podbrezová. Skóroval i v následujících dvou kolech, kdy se jednou trefil do sítě ViOnu Zlaté Moravce (výhra 2:0) a dvakrát do branky Spartaku Myjava (výhra 2:0). Svůj šestý gól v ročníku vsítil 28. listopadu 2015 v 18. kole proti Skalici (výhra 2:0), kdy v odvetě proti tomuto soupeři otevřel ve 22. minutě skóre střetnutí. Posedmé a poosmé se trefil 9. 4. 2016 v 70. a 72. minutě z pokutových kopů proti Ružomberoku (výhra 3:2). Dvoubrankový večer prožil i ve 28. kole, kdy se podílel na výhře 4:1 nad Spartakem Trnava. Se Slovanem na jaře 2016 došel po dvou letech opět do finále domácího poháru, kde tým tentokrát podlehl v zápase hraném v Trnavě mužstvu AS Trenčín 1:3. Celkem odehrál v této sezoně 25 ligových střetnutí. V červenci 2016 mu Slovan neprodloužil smlouvu.

Debreceni VSC.

V průběhu ročníku 2016/17 odešel jako volný hráč (zadarmo) do maďarského prvoligového klubu Debreceni VSC, kde podepsal kontrakt na půl roku s opcí do léta 2017. Sešel se zde se svým krajanem a bývalým spoluhráčem ze Slovanu Bratislava Karolem Mészárosem.  V dresu Debreceni debutoval 15. října 2016 v ligovém zápase proti týmu Paksi SE, na hřiště přišel do druhého poločasu a po dvou minutách vyrovnal na konečných 1:1. Podruhé v sezoně se trefil ve 14. kole proti mužstvu Gyirmót SE (výhra 2:1), když v deváté minutě dal první branku střetnutí. V prosinci 2016 v Debrecini skončil, jelikož realizačním tým ani vedení nevyužili předkupní právo. V maďarské nejvyšší lize odehrál osm zápasů a vstřelil dvě branky.

ŠK Slovan Bratislava (druhý návrat).

V únoru 2017 se podruhé vrátil do Slovanu Bratislava, kde podepsal půlroční smlouvu s opcí.

Sezóna 2016/17.

Obnovenou premiéru v lize po druhém návratu si odbyl ve 21. kole hraném 25. 2. 2017 proti klubu AS Trenčín, na hřiště přišel v 86. minutě místo Seydouby Soumaha. Slovan v napínavém střetnutí porazil svého soka v poměru 4:3 a dostal se na průběžné druhé místo tabulky. Při absenci Soumaha nastoupil 11. března 2017 v ligovém střetnutí proti Senici v základní sestavě a poprvé po návratu se střelecky prosadil, když ve 24. minutě proměnil pokutový kop a rozhodl o výhře 1:0 na hřišti soupeře. V sezoně 2016/17 získal se Slovanem domácí pohár, když společně se svými spoluhráči porazil ve finále hraném 1. května 2017 na stadionu NTC Poprad tehdy druholigový tým MFK Skalica v poměru 3:0. Celkem v neúplném ročníku odehrál osm střetnutí v lize.

Sezóna 2017/18.

23. června 2017 nastoupil za mužstvo na poslední tři minuty (na hřiště přišel namísto Jakuba Mareše) v utkání Česko-slovenského Superpoháru hraného v Uherském Hradišti proti českému celku FC Fastav Zlín, kterému Slovan Bratislava podlehl v penaltovém rozstřelu. Se Slovanem postoupil přes arménské mužstvo FC Pjunik Jerevan (výhry 4:1 a 5:0) do druhého předkola Evropské ligy UEFA 2017/18, kde bratislavský klub vypadl po prohrách 0:1 a 1:2 s týmem Lyngby BK z Dánska. 17. června 2017 uzavřel se Slovanem nový roční kontrakt. Svůj první a zároveň i jediný ligový gól v ročníku dal v 10. kole v souboji s Žilinou, když v 87. minutě snižoval na konečných 2:3. 1. května 2018 nastoupil za Slovan ve finále slovenského poháru hraného v Trnavě proti celku MFK Ružomberok, "belasý" porazily svého soupeře v poměru 3:1 a obhájily tak zisk této troje z předešlé sezony 2016/17. Během roku si připsal celkem 23 ligových utkání. Poslední květnový den mu v mužstvu vypršela smlouva a novou nepodepsal.

Klubové statistiky.

Aktuální k 26. květnu 2019

Reprezentační kariéra.

V A-mužstvu Slovenska debutoval 29. května 2001 v přátelském zápase proti domácímu Německu, které zvítězilo v Brémách 2:0.  Svůj první reprezentační gól zaznamenal v domácím přátelském utkání 15. srpna 2001 proti Íránu, které asijský host vyhrál v Bratislavě 4:3. Vittek se prosadil ve 30. minutě.  Střelecky nejvydařenější utkání absolvoval Vittek 8. září 2004 proti Lichtenštejnsku, když na bratislavském stadiónu Tehelné pole zaznamenal hattrick. V kvalifikačním zápase na Mistrovství světa 2006 se prosadil v 15., 59. a 81. minutě. Dohromady tomuto soupeři vstřelil ve své seniorské reprezentační kariéře šest gólů.  Začátkem února 2013 jej po roce a půl povolala do slovenské reprezentace dvojice hlavních trenérů Stanislav Griga a Michal Hipp, Slovensko čekal přátelský zápas v Bruggách s domácí Belgií. Naposledy Vittek odehrál reprezentační zápas 2. září 2011 v Dublinu proti Irsku (remíza 0:0). Poté měl zdravotní potíže s koleny. 6. února 2013 tedy nastoupil proti domácí Belgii v základní sestavě, ale již po 15 minutách hry se zranil a musel odstoupit kvůli podezření na natržený stehenní sval. Slovensko utkání prohrálo 1:2.  K dalšímu reprezentačnímu zápasu nastoupil až 8. září 2015 v kvalifikaci na EURO 2016, trenér Ján Kozák jej nasadil proti týmu Ukrajiny (remíza 0:0). Vittek hrál do 65. minuty, poté jej vystřídal na hrotu útoku Martin Jakubko. Byl i v širší nominaci na EURO 2016 ve Francii, ale kvůli zranění kolene se na evropský šampionát nedostal.

Mistrovství světa 2010.

Slovensko se utkalo na Mistrovství světa ve svém prvním utkání v základní skupině F s nováčkem šampionátu Novým Zélandem, jediný slovenský gól vstřelil v 50. minutě hlavou Róbert Vittek. V 84. minutě byl vystřídán Miroslavem Stochem, Slovensko vítězství neudrželo a v 93. minutě zařídil konečnou remízu 1:1 hlavičkující Winston Reid. Ve druhém utkání 20. června 2010 podlehlo Slovensko jihoamerickému mužstvu Paraguaye 0:2, Vittek odehrál celý zápas. 24. června 2010 vstřelil dva důležité góly ve třetím zápase Slovenska v základní skupině proti Itálii a pomohl tak reprezentaci k vítězství 3:2 a postupu do osmifinále ze druhého místa na úkor Itálie. Slovenský útočník se prosadil ve 25. a 73. minutě. V osmifinále se Slovensko střetlo s Nizozemskem, v nastaveném čase v 94. minutě snižoval Vittek z pokutového kopu na konečných 1:2. Tento výsledek posunul do čtvrtfinále turnaje pozdějšího vicemistra Nizozemsko.  Róbert Vittek vstřelil na tomto světovém šampionátu celkem čtyři z pěti slovenských gólů, zbývající dal Kamil Kopúnek v zápase proti Itálii. Za turnajovým králem střelců Thomasem Müllerem z Německa a dalšími třemi pětigólovými střelci zaostal o jedinou branku. Stal se rovněž nejlepším slovenským střelcem na světových šampionátech (před Adolfem Schererem se 3 góly z MS 1962).

Reprezentační góly a zápasy.

Góly Róberta Vitteka za A-mužstvo Slovenska

Róbert Vittek (* 1. dubna 1982, Bratislava) je bývalý slovenský fotbalový útočník a reprezentant, naposledy působící v týmu ŠK Slovan Bratislava. Hráčskou kariéru ukončil v posledním 32. kole ročníku 2018/19 v souboji s celkem ŠKF iClinic Sereď (výhra 3:1), na hrací plochu přišel v 75. minutě namísto Rafaela Ratãa a stal se díky tomuto startu mistrem ligy. Nastupoval na hrotu útoku. Mimo Slovensko působil na klubové úrovni v Německu, Francii, Turecku a Maďarsku. Jeho manželkou je slovenská zpěvačka Patrícia Vitteková, se kterou má dvě dcery.

罗伯特·维迪(Róbert Vittek,1982年-4月1日),是一名斯洛伐克足球运动员,司职前锋.


Život.

jBachofen se také zabýval filologií a etnografií. Teorie evolucionismu ho zaujala natolik, že věnoval své celoživotní úsilí vypracovaní schéma vývoje rodiny. V knize „Mateřské právo“ (německy "Das Mutterrecht", 1861) předkládá dnes už klasickou teorii evoluce rodiny. Od roku 1841 byl profesorem práva na Basilejské univerzitě. Po létech zapomnění Bachofena a jeho dílo znovuobjevil Ludwig Klages. Jeho teorii matriarchátu přejala řada dalších intelektualů, zejména Lewis Henry Morgan, Bedřich Engels, Thomas Mann, Jane Ellen Harrison, Erich Fromm, Robert Graves, Rainer Maria Rilke, Joseph Campbell, Otto Gross, Julius Evola a Walter Benjamin. Bachofen byl zjevně nakloněn matriarchálnímu principu, zatím co patriarchální nenáviděl. Přes to byl jako protestant, věřící v pokrok a rozum, přesvědčen o nadřazenosti patriarchátu.

Dílo.

Dějiny antropologického myšlení ovlivnil zejména tím, že jako první ve své knize "Mateřské právo" (Das Mutterrecht) z roku 1861, vyslovil hypotézu o prvotnosti matriarchátu před patriarchátem. Podle jeho názoru, bylo na začátku lidských dějin rodičovství zajištěno pouze matkou, protože v této společnosti byly sexuální vztahy strukturovány promiskuitně ("hetérismus"). Pokrevní příbuznost se tak dala odvodit pouze od matky. Ženy se tak staly autoritou, která vedla k matriarchátu. Dle něj se vytvářelo i náboženství, representované bohyní mateřské postavy (Věstonická venuše).  Stav prvotní promiskuity ("hetérismus") Bachofen vydedukoval z chrámové prostituce, o níž byl přesvědčen, že představuje přežitek, dokumentující promiskuitní podmínky v raném období vývoje lidské společnosti. Moc v této době údajně měli v rukou muži, kterým daný stav vyhovoval, a proto jej neměli v úmyslu měnit. Díky vývoji náboženství, jež Bachofen považoval za hybnou sílu dějin, se však ženy postupně vymanily z nadvlády mužů a nastolily společenské uspořádání založené na matriarchátu, ve kterém se jméno a původ potomků odvozoval z ženské linie, matrilinearity. Zmocnily se vlády nejdříve v rodině a později i ve společenské hierarchii. Lidská společnost tak vstoupila do období nadvlády žen – "gynaikokracie", ve které převládala práva matky a hodnoty mateřské lásky.  Teprve mnohem později, muži znovu získali dominující postavení a zahájili tak období rodového zřízení založené na patrilinearitě – patriarchát. Na počátku tohoto historického období, byla promiskuita nahrazena monogamií (alespoň co se týče žen). Toto vývojové schéma Bachofen spekulativně ilustroval materiálem získaným ze studia primitivních společností, antické, egyptské, římské, řecké kultury a výkladem jejich mýtů.

Bibliografie.

slovensky

Johann Jakob Bachofen (22. prosinec 1815, Basilej – 25. prosinec 1887, tamtéž) byl švýcarský právník (zakladatel právní komparatistiky) a historik náboženství.

约翰·雅各布·巴霍芬(Johann Jakob Bachofen,1815年-12月22日-1887年-11月25日)瑞士法学家和人类学家。1841～1845年任巴塞尔大学罗马法史教授,1842～1866年任巴塞尔的刑庭法官。曾论证群婚制与母权制的存在,以及从群婚制到对偶婚的过渡形式。所著《母权论》(1861),被认为是现代社会人类学的奠基作品,巴霍芬第一个试图把家庭作为一种社会组织,科学地写出它的历史,并提出母权先于父权的看法。