Definice.

Dle teorie jde o to, že vědomosti jsou sociálními systémy distribuovány nerovnoměrně. Sociální třída s vyšším socioekonomickým statusem má tendenci k získávání informací rychleji, než skupina s nižším socioekonomickým statusem. Pojem knowledge gap byl poprvé použit v roce 1970 na Minnesotské univerzitě (Tichenor a kol.), avšak s teorií, na které je pojem založen, se pracovalo již ve dvacátých letech 20. století"." V 20.letech 20. století byly vypracovávány studie zaměrené na tehdejší média (noviny a rozhlas) v případě rozhlasu šlo z tehdejšího pohledu o nové médium. Mezi červnem a zářím roku 1921 byla v New Yorku provedena studie mezi muži z vyšších vrstev společnosti, která zkoumala jak moc čtou noviny.  Dle akademiků Tichenora, Donohue a Olienové existuje pět věcí, proč existují vědomostní propasti. U lidí s vyšším socioekonomickým statusem se objevují:  1. lepší komunikační schopnosti;  2. lepší porozumění kontextu o předcházejících událostech;  3. relevantnější sociální kontakty;  4. vyšší zaujatost tématy;  5. mediální trhy uspokojují chutě svých diváků.  Jde hlavně o informace šířené masovými médii (televize, rozhlas, noviny a internet). S tímto pojmem se pojí i aktualizovaný výraz digitální propast (digital divide), který značí rozdíly mezi skupinou, která nemá přístup k novým technologiím a skupinou, která k nim přístup má. S novějšími technologiemi je spojena i možnost příjmu většího množství informací nebo přímo specifičtějších, jen zde dostupných informací. Na tuto možnost navazuje fakt, že v dnešní době Webu 2.0 dochází k zahlcení uživatele informacemi, což je přímo spojené s tlakem na uživatele vybrat si právě ty zdroje, které jsou pravdivé či zkreslené. V tomto případě mluvíme o Informační gramotnosti uživatelů.

Socioekonomický faktor.

Mezi roky 1937 a 1938 byla ve Spojených státech amerických provedena studie zabývající se vztahem mezi příjmy domácnosti a časem stráveným poslechem rozhlasu i výběrem pořadů. Studie ukázala že s rostoucími příjmy v domácnosti klesá čas strávený posloucháním rozhlasu. Na druhou stranu je zde i zřetelný rozdíl v obsahu, který posluchači konzumují. Kdy lidé z vyšších socioekonomických vrstev spíše poslouchají vážnější pořady (jako příklad je uveden projev amerického senátora Hugo Blacka v případě nejvyšší vrstvy slyšelo projev 62% respondentů u nejnižší pouze 35%.). Zde je vidět že i přes stejnou příležitost obou skupin je každá zaujata jinými pořady, z nichž ty s větší informační hodnotou jsou spíše konzumovány socioekonomicky úspěšnějšími.

Vědomostní propast (anglicky knowledge gap) je anglický pojem referující o vědomostním rozdílu ve společnosti. Volně přeloženo jde o vědomostní rozdíl, mezeru či propast. Díky postupnému vývoji masových médií je možné tyto nerovnosti snižovat. S termínem přichází akademik Phillip J. Tichenor z Minnesotské univerzity v roce 1970.

知识鸿沟(英语:Knowledge gap hypothesis),又称知识沟。是传播学中的一个假设,属传媒影响的课题。知识鸿沟假设指传播媒体使知识丰富和知识缺乏间的距离增加。


Typy.

Citlivostní analýzy lze dělit z několika hledisek – podle rozsahu, zaměření a komplexnosti. Z hlediska rozsahu lze rozlišit dílčí a celkové citlivostní analýzy. U dílčích citlivostních analýz je testován vliv pouze několika vybraných vstupů, zatímco u celkových se jedná o všechny vstupní parametry výpočtu. Citlivostní analýza může být zaměřena na kritéria nebo rozhodnutí. V případě zaměření na kritéria je podstatou analýzy stanovení vlivu jednotlivých parametrů a následně určení pořadí jejich důležitosti vůči výstupu. Zaměření na rozhodnutí znamená snahu o nalezení hraničních hodnot vstupů, při kterých dochází k relevantní změně výsledků – např. kdy dochází ke změně pořadí jednotlivých variant řešení. Z pohledu komplexnosti se rozlišují jednorozměrné a vícerozměrné analýzy. Jednorozměrná citlivostní analýza mění vždy hodnoty pouze jednoho vstupu a ostatní parametry modelu zůstávají konstantní. Tímto způsobem lze jednoznačně bez zkreslení stanovit vliv testované vstupní veličiny na výsledek. Nevýhodou je fakt, že v reálných aplikacích se pouze jeden vstup najednou mění jen velmi zřídka a takto testovaný scénář změn je tudíž čistě teoretický. Tento nedostatek odstraňují vícerozměrné citlivostní analýzy, které mění současně hodnoty více vstupních veličin a hodnotí tak jejich kombinovaný vliv na výstup výpočtu. Nevýhodou tohoto typu testování může být jeho náročnost a složitost.

Metody.

Mezi hlavní používané metody patří prostá obměna hodnot vstupní proměnné, mřížková metoda, scénáře a simulace. Jednoduché postupné změny hodnoty vstupu se využívají především v jednorozměrných analýzách. Mřížková metoda se snaží otestovat typické a relevantní kombinace vstupů, jedná se tedy o poměrně snadný způsob vícerozměrné analýzy. Tvorba scénářů se využívá jak pro jednorozměrné tak vícerozměrné analýzy. Typicky se stanovuje pesimistický, realistický a optimistický scénář vstupních hodnot. Poslední hojně používanou skupinou metod provedení jsou matematické simulace. Na začátku situace je testovaným vstupům přiřazeno definované pravděpodobnostní rozdělení, podle jehož charakteristiky se následně ve zvoleném počtu cyklů mění hodnoty. Jedná se o pokročilé, velmi přesné metody, které jsou však náročné na definici vstupů i výpočetní schopnosti. Zpravidla se simulace provádějí pouze s využitím výpočetní techniky, což může být chápáno jako nevýhoda těchto metod. Nejpoužívanější typ simulace je tzv. metoda Monte Carlo. Kromě zmíněných metod existuje ještě řada dalších jako například provádění citlivostní analýzy grafickými metodami, jejich využití v praxi je ovšem minimální. Alternativou k citlivostní analýze jako takové jsou metody aktivního přístupu ke stochastickému programování (například převod stochastických úloh na deterministicky ekvivalentní).

Využití.

Obecně lze citlivostní analýzu provést pro každý model výpočtu bez ohledu na jeho aplikaci. Standardně se citlivost na vstupní hodnoty zjišťuje zejména v investičním rozhodování, optimalizaci a projektování.

Citlivostní analýza se dá chápat jako pasivní přístup ke stochastickému programování. Jedná se metodu provádění výpočtů, která zkoumá vliv změny vstupních proměnných výpočtu na jeho výstupy (výsledky). Účelem citlivostní analýzy je tedy určit citlivost výstupů na jednotlivé nebo kombinované vstupy a zjistit jak tyto vstupy ovlivňují celkový výsledek. K provedení citlivostní analýzy je zapotřebí mít k dispozici model výpočtu, citlivostní analýza tak bývá posledním krokem výpočetních operací.

敏感度分析(Sensitivity analysis)是研究数学模型或系统(数值或其他)输出中的不确定性如何在其输入中被分配到不同的不确定性来源。一个相关的实践是不确定度分析,它更注重不确定度的量化和不确定度的传播;理想情况下,不确定度和灵敏度分析应该同时进行。


渴望生活 (拉娜·德雷专辑)

Pozadí tvorby a vydání.

Lana Del Rey se poprvé rozpovídala o svém dalším albu při rozhovoru s "NME Magazine" v prosinci 2015. Na otázku, jakým směrem se chce s novým albem vydat, odpověděla: "Mám nějakou představu, co bych chtěla udělat. Má nahrávací společnost, Interscope, je dost flexibilní a otevřená, co se vydávání mých alb týče, takže nemám žádný nátlak. Jsem prostě šťastná, že můžu dělat hudbu, za kterou si můžu stát. To mi stačí." Během února 2016 na Clive Davis Pre-Grammy Gala řekla "Billboard" magazínu, že její nadcházející nahrávka se bude ubírat jiným směrem než "Honeymoon", ale zachová si stejnou estetiku.  Oficiální název alba byl oznámen 29. března 2017, kdy Del Rey zveřejnila upoutávku k albu. Přebal alba zveřejnila na sociálních sítích 11. dubna 2017. V rozhovoru s Courtney Love pro "Dazed Digital", Del Rey potvrdila spolupráci s The Weeknd na titulní skladbě "Lust for Life", a spolupráci se Seanem Lennonem nazvanou "Tomorrow Never Came". Zmínila se, že na titulní písni pracovala i s Maxem Martinem a byla inspirována zvukem skupiny The Shangri-Las. Byla potvrzena i spolupráce se Stevie Nicks pojmenovaná "Beautiful People Beautiful Problems". Album bylo vydáno 21. července 2017.

Kompozice.

"Lust for Life" obsahuje opakující se trapové beaty, klasické rockové náměty a zpěv Del Rey je ovlivněn hip-hopem.

Propagace.

Singly.

Během ledna 2017, pilotní singl z alba "Love" byl zaregistrován na "Harry Fox Agency" pod alternativním názvem "Young & In Love". Fanoušci začali spekulovat, že se tahle píseň objeví na novém albu. 17. února 2017 se po Los Angeles objevily propagační plakáty pro hudební video "Love" režírované Richem Lee. Později toho dne píseň unikla na internet, což donutilo Del Rey, aby píseň vydala dříve, než bylo plánováno. Píseň byla oficiálně vydána 18. února a videoklip k ní 20. února. "Love" debutovala na 44. místě v žebříčku Billboard Hot 100 a na 2. místě v Hot Rock Songs. 19. dubna proběhla na "BBC Radio 1" premiéra druhého singlu "Lust for Life", na které se objevil The Weeknd.  15. května vydala Del Rey "Coachella – Woodstock in My Mind" jako první propagační singl z alba. 12. července proběhla premiéra druhého propagačního singlu "Summer Bummer" na které hostovali A$AP Rocky a Playboi Carti, a třetího propagačního singlu "Groupie Love" opět s A$AP.

Vystoupení.

18. července 2017 oznámila Del Rey přes sociální sítě, že vystoupí 24. července na exkluzivním koncertě v Brixton Academy v Londýně.

Ohlasy kritiků.

Metacritic, které přiřazuje normalizované hodnocení ze 100 recenzí dalo albu skóre 84 založené na 5 recenzích, což znamená "univerzální uznání". Neil McCormick z "The Daily Telegraph" vychválilo album jako "přivítání zpět k hip hopu, který byl slyšet na jejím debutovém albu Born To Die z roku 2012". Jon Parales z "The New York Times" napsal příznivou recenzi, ve které říká, že "Lust for Life [...] za sebou ve vzácných momentech mrknutím oka nechává mrzuté ukolébavky, které Del Rey dříve tvořila." Ve velmi pozitivní recenzi "GQ Magazínu", Kevin Long napsal "Stejně jako Melodrama od Lorde, Lust For Life je dokonalý umělecký kousek, protilék na banální melodie, které válcují hitparády, a jedno z nejlepších alb tohoto roku." "Billboard" jmenoval Lust for Life jejich albem týdne, "V popové hře roku 2017 plné žízně, nestálých trendů a zklamání, Lana Del Rey získala pozoruhodnou, jedinečnou konzistenci." Roison O'Connor napsal pro "The Independent", že "Lust For Life je spíše zpracování jejích oblíbených témat než jen jejich opakování, v podstatě je to její nejrozsáhlejší album do dnešního dne," zakončil to poznámkou, že "Del Rey je mnohem sebevědomější než byla na svých předchozích albech." El Hunt z "DIY" napsal, že Lust for Life je "nahrávka, které je připravena být skutečně zranitelnou, a tím je ještě více působivá."

Lust for Life je páté studiové album americké zpěvačky Lany Del Rey, které bylo vydáno 21. července 2017. První singl "Love" byl vydán 18. února 2017 a název alba byl potvrzen 29. března 2017 spolu s oficiální upoutávkou, která byla zveřejněna na jejím VEVO kanálu. Titulní píseň, na které se objevil kanadský zpěvák The Weeknd, byla vydána 19. dubna jako druhý singl. Na albu také hostují A$AP Rocky, Stevie Nicks, Sean Lennon a Playboi Carti.

《欲望人生》(英语:"Lust for Life")是美国歌手拉娜·德雷的第五张录音室专辑和第四张主流厂牌专辑,发行于2017年7月21日。首支单曲《爱 (拉娜·德雷歌曲)》于2017年2月18日全球发行,专辑名称透过德雷在YouTube上的官方Vevo频道上发布的一个预告片公布于2017年3月29日。专辑同名单曲由威肯伴唱,作为第二支单曲发行于4月19日。专辑的伴唱嘉宾包含了ASAP Rocky、史蒂薇·妮克丝、西恩·列侬和Playboi Carti。


Termín voleb.

Finská poslanecká sněmovna (Eduskunta) původně plánovala přesun všech státních voleb na třetí neděli měsíce dubna, čímž mohlo dojít k tomu, že první kolo prezidentské volby by se uskutečnilo dne 15. dubna 2018 (společně s krajskými volbami) a druhé kolo 29. dubna 2018. Nakonec se ale zákonná novelizace termínu prezidentských voleb nijak nedotkla, protože novelizace zákona o krajích a tím i krajské volby byly odloženy na pozdější dobu.

Kandidáti.

Kandidáty byli bývalý finský ministerský předseda Matti Vanhanen (za centristy), neúspěšný prezidentský kandidát z voleb roku 2012 Pekka Haavisto (za Zelené), jenž byl druhý v prvním kole a prohrál v kole druhém, poslankyně a bývalá ministryně školství a práce a sociálních věcí Tuula Haatainen(ová) (za finské sociální demokraty), Merja Kyllönen(ová) (za Levicový svaz), Nils Torvalds (za Švédskou lidovou stranu zastupující finské švédskojazyčné obyvatelstvo) a Laura Huhtasaari(ová) (za Pravé Finy). Úřadující prezident, konzervativec Sauli Niinistö měl ještě možnost kandidovat podruhé, a o svůj úřad se podruhé ucházel prostřednictvím nikoliv své strany, ale sdružení voličů, k čemuž potřeboval souhlas dvaceti tisíc finských občanů. Niinistöa ale podpořila i jeho domovská strana a kromě ní i někteří odštěpenci od populistických Pravých Finů z uskupení tzv. Modré budoucnosti i finští křesťanští demokraté. Prostřednictvím sdružení voličů se o prezidentský post rovněž ucházel Paavo Väyrynen, předseda Občanské strany (na tento post kvůli kandidatuře rezignoval) a dřívější dlouholetý člen centristické strany, který se o prezidentství za toto uskupení ucházel v letech 1988, 1994 a 2012.  Prostřednictvím sdružení voličů se o post prezidenta také chtěli ucházet šéfredaktor Ilja Janitskin či občanský aktivista Petri Hirvimäki, ale později k tomu nedošlo.

Průzkumy pro první kolo volby.

Ze všech průzkumů vystupoval jako jasný vítěz současný finský prezident Sauli Niinistö, jenž by podle všech průzkumů vyhrál již první kolo, v němž musí získat nejméně polovinu všech odevzdaných hlasů plus minimálně jeden hlas navíc.  Podle průzkumu objednaného večerníkem Ilta-Sanomat na konci roku 2015 by ve volbách 2018 65 % rozhodnutých voličů volilo současného prezidenta Sauliho Niinistöa, kandidoval-li by; na druhém místě se umístil Pekka Haavisto za Zelené, kterého by volilo 15 % voličů. Jiného kandidáta by volilo 9 % respondentů a na otázku nedokázalo odpovědět 11 %. Pokud by Niinistö nekandidoval, Haavista by volilo 32 %, současného finského předsedu vlády, centristu Juhu Sipiläho 21 %, bývalého finského ministerského předsedu a ministra financí, konzervativce Alexandera Stubba 9 % a (tehdejšího) představitele populistických Pravých Finů Tima Soiniho 6 % voličů.  Podle zdroje TNS, v průzkumu z dubna 2017 vyjádřilo svou podporu Niinistöovi 66 % voličů, Haavistovi 19 %, sociálnímu demokratovi Eerovi Heinäluomovi 5 %, Mattimu Vanhanenovi 4 %, Merje Kyllönen(ové) 3 %, Sampovi Terhovi (tehdy) zastupujícímu populistické Pravé Finy 1 % a jiným kandidátům rovněž 1 % voličů. Zdroje Taloustutkimus a Tietoykkönen přisuzují v květnu, respektive na přelomu května a června Niinistöovi 72, resp. 62 % hlasů. Haavisto by obdržel 12 (11) %, Heinäluoma 3 %, Vanhanen 3 (1) %, Kyllönen(ová) 2 (2) %, Terho 1 %, Essayah (křesťanští demokraté) 1 (0) %, Torvalds nebyl ještě zahrnut / 1 %, jiný kandidát 2 (7) %, na otázku nedokázalo odpovědět 5 (12) % respondentů. V druhém uvedeném průzkumu se pro Haatainen, Lauru Huhtasaari(ovou) za Pravé Finy a Väyrynena vyslovilo po 1 % respondentů.  Průzkum Taloustutkimus přisoudil v srpnu 2017 Niinistöovi 60 % hlasů. Haavisto by obdržel 12 %, Vanhanen 3 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 4 %, Väyrynen 2 %, Torvalds 1 %, jiný kandidát 5 %, na otázku nedokázalo odpovědět 9 % respondentů. Zářijový průzkum TNS přisuzuje Niinistöovi 68 % hlasů. Haavisto by obdržel 13 %, Haatainen(ová) 3 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 3 %, na otázku nedokázalo odpovědět 10 % respondentů.  Průzkum Taloustutkimus přisoudil v říjnu 2017 Niinistöovi 76 % hlasů. Haavisto by obdržel 14 %, Haatainen(ová) 1 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 2 %, Huhtasaari(ová) 3 %, Torvalds 1 %, jiný kandidát 1 %. Říjnový průzkum Tietoykkönen přisuzuje Niinistöovi 60 % hlasů. Haavisto by obdržel 10 %, Haatainen(ová) 3 %, Vanhanen 2 %, Kyllönen(ová) 3 %, Huhtasaari(ová) 4 %, Väyrynen 1 %, jiný kandidát 2 %; na otázku nedokázalo odpovědět 14 % respondentů.

Průzkumy pro druhé kolo volby.

I průzkumy výsledků pro druhé kolo prezidentské volby, pakliže by se konalo, hovořily zcela jasně pro Sauliho Niinistöa.  V druhém kole by podle květnového průzkumu Taloustutkimus dopadl duel Niinistö - Haavisto 76 % : 19 % (nerozhodnutých je 5 % respondentů). Podle srpnového průzkumu Taloustutkimus by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 70 % : 22 % hlasů (nerozhodnutých je 8 % respondentů), nad Huhtasaari(ovou) ještě větším poměrem 87 % : 7 % hlasů (nerozhodnutých je 6 % respondentů) a nad sociálnědemokratickou političkou Maarit Kristiinou Feldt-Rantou poměrem 81 % : 9 % hlasů (nerozhodnutých je 10 % respondentů). Podle zářijového průzkumu TNS by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 77 % : 16 % hlasů (nerozhodnutých je 7 % respondentů), nad Huhtasaari(ovou) ještě větším poměrem 87 % : 4 % hlasů (nerozhodnutých je 9 % respondentů), nad Haatainen(ovou) poměrem 85 % : 6 % hlasů (nerozhodnutých je 9 % respondentů) a nad Vanhanenem poměrem 89 % : 3 % hlasů (nerozhodnutých je 8 % respondentů). Podle říjnového průzkumu Taloustutkimus by Niinistö zvítězil nad Haavistem poměrem 82 % : 18 % hlasů, nad Haatainen(ovou) i Kyllönen(ovou) poměrem 94 % : 6 % hlasů a nad Huhtasaari(ovou) i Vanhanenem poměrem 96 % : 4 % hlasů.

Výsledky.

V oznámeném termínu 28. ledna 2018 se konalo první kolo voleb. V něm získal favorizovaný kandidát Sauli Niinistö 62,7 % hlasů, což znamená, že zvítězil a druhé kolo konáno nebude. Celkem bylo odevzdáno 3 001 325 hlasů, z toho menšina (1 413 803) v řádný den voleb a většina (1 587 522) v předběžném korespondenčním hlasování trvajícím jeden týden (17. – 23. ledna). Na druhém místě uspěl Pekka Haavisto (Zelení) s 12,4 % hlasů, na třetím Laura Huhtasaari(ová) s 6,9 % hlasů, na čtvrtém Paava Väyrynen s 6,2 % hlasů. O další místa se dělí Matti Vanhanen (Finský střed) s 4,1 % hlasů, Tuula Haatainen(ová) (Finská sociální demokracie) s 3,3 % hlasů, Merja Kyllönen(ová) (Levicový svaz) s 3,0 % hlasů a Nils Torvalds (Švédská lidová strana) s 1,5 % hlasů.

Finské prezidentské volby v roce 2018 pro zvolení prezidenta Finské republiky na funkční období 2018-2024 se měly konat, jak předepisuje současná platná legislativa, dne 28. ledna 2018 (tj. o čtvrté neděli měsíce ledna). Případné druhé kolo mělo být konáno o dva týdny později, tj. v neděli 11. února. Možnosti předběžného hlasování mohli finští voliči využít v prvním kole v době 17.−23. ledna 2018 a v druhém kole 31. ledna − 6. února 2018.

2018年芬兰总统选举于1月28日进行首轮投票。当选者的任期为2018年3月1日-2024年3月1日。时任总统绍利·尼尼斯托于2017年5月宣布将以独立参选人的身份争取连任。共有八名候选人参与此次总统选举。


Detaily.

Zatímco kódování IANA ISO-8859-1 obsazuje kódy 0x80 až 0x9F řídicími znaky z řídicí sady C1, Windows-1252 používá tyto kódy pro tisknutelné znaky. Z pohledu tisknutelných znaků a díky minimálnímu používání řídicích znaků ze sady C1 bývá Windows-1252 považováno za nadmnožinu kódování ISO 8859-1. Z přidaných znaků jsou významné jednoduché a dvojité uvozovky, znak Euro a všechny tisknutelné znaky, které jsou (s jinými kódy) v ISO 8859-15. V Microsoft Windows se označuje jako kódová stránka číslo 1252, IANA používá označení „windows-1252“.  Velmi často je kódování Windows-1252 označováno jako ISO-8859-1. Obvyklým důsledkem bylo, že všechny uvozovky a apostrofy (vytvořené ve slovních procesorech funkcí „smart quotes“) byly na jiných operačních systémech než Windows nahrazeny otazníky nebo čtverečky, což ztěžovalo čtení textu. Většina moderních WWW prohlížečů a klientů pro e-mail zobrazuje MIME codice_1 jako Windows-1252, aby zobrazovaly takto chybně označené texty správně. Okolo roku 2010 to bylo standardní chování v HTML 5, které vyžadovalo, aby dokumenty označené jako ISO-8859-1 byly skutečně analyzovány s kódováním Windows-1252. V dubnu 2017 uvádělo kódování Windows-1252 0,8 % WWW stránek, ale 5,2 % stránek používalo ISO-8859-1, které by podle norem HTML5 měly být považovány za stejné kódování, takže lze říct, že efektivně 6 % WWW stránek používá kódování Windows-1252.  Označení „ANSI Code Page“ (ACP) se historicky používalo ve Windows pro označení různých kódových stránek považovaných za nativní. Původním úmyslem bylo zaregistrovat většinu kódových stránek jako ANSI standard podobně jako ISO/IEC 8859-1. Ale ani první a zdaleka nejpoužívanější takto pojmenovaná kódová stránka, kterou je právě Windows-1252, nebyla nikdy ANSI standardem. Microsoft píše: „Používání termínu ANSI pro označení kódových stránek Windows je překonané, nyní nevhodné, ale v komunitě uživatelů Windows přetrvává.“  V systému LaTeX je kódování CP-1252 označovano jako „ansinew“.

Struktura kódové stránky.

Následující tabulka zobrazuje kódování Windows-1252. U každého znaku je uveden jeho kódový bod Unicode a desítkový kód. Konverze do Unicode vycházejí z mapování Windows-1252 s „best fit“ uvedeného na serveru Unicode.org.  Podle informací z webů firmy Microsoft a Unicode Consortia nejsou kódy 0x81, 0x8D, 0x8F, 0x90 a 0x9D použité; Windows API codice_2 je však převádí na odpovídající znaky z řídicí sady C1. Toto chování je zdokumentováno i v „best fit“ mapování.

Windows-1252 nebo CP-1252 je znaková sada používaná implicitně ve starších verzích Microsoft Windows pro angličtinu a některé další západoevropské jazyky. Patří mezi kódové stránky systému Windows.

Windows-1252 或 CP-1252 是拉丁字母的字符编码,主要用于英文或某些其他西方文字版本 Microsoft Windows 的默认编码,为Windows代码页之一。LaTeX软件称之为「ansinew」。


Taxonomie.

Kranas americký je ostnoploutvá ryba patřící do čeledi kranasovití (Carangidae) a rodu kranas ("Seriola"). Popsal jej Achille Valenciennes v roce 1833 a rodové jméno pochází z latiny a odkazuje na velký hliněný hrnec. Existují tato vědecká synonyma: "Halatractus dorsalis", "Lichia pappei", "Seriola aureovittata", "Seriola banisteri", "Seriola dorsalis", "Seriola foncki", "Seriola fonki", "Seriola grandis", "Seriola lalandei" a "Seriola lalandei dorsalis". Druh tvoří mnoho subpopulací, které byly i považovány za jednotlivé druhy.

Výskyt.

Druh obývá subtropické vody, vyskytuje se v Indo-Pacifiku (Japonsko, Austrálie, Jihoafrická republika, Nový Zéland a jiné), východním Tichém oceánu (Galapágy, západ Spojených států) a na východě a jihozápadě oceánu atlantského (například Brazílie). K životu dává přednost teplotám mezi 18 °C až 24 °C a hloubce 3 až 825 metrů. Preferuje dno i otevřenou vodu.

Popis.

Kranas americký je asi 2,5 metrů dlouhá ryba s hmotností až 36,3 kg. Tělo pokrývá 5 až 6 hřbetních paprsků, 33 až 35 hřbetních měkkých paprsků, 2 až 3 řitní paprsky a 20 až 21 řitních měkkých paprsků. Je zbarveno indigově, boky a břicho mají barvu stříbrnou, a protíná jej bronzový pruh. Ploutve jsou zabarveny žlutě. Druh je citlivý na zvuk.

Chování.

Kranas americký žije většinou samotářský život, může však tvořit i menší skupinky. V případě, že je některý jedinec zraněný, jiný kranas mu pomáhá plavat. Teritorium nevytváří. Druh žere hlavně jiné druhy ryb, jako jsou sledi nebo makrely, nepohrdne však ani hlavonožcem. Rozmnožování probíhá v období od prosince do ledna (teplota vody musí být vyšší než 17 °C), druh je polygamní. Námluvy trvají okolo hodiny, samec při nich plave pod břichem samice, jedinci se navzájem dotýkají a nepravidelně plavou. Samotné tření pak trvá okolo 20 sekund a během něj může samice naklást až 150 vajíček. Z nich se vylíhnou asi po 105 hodinách larvy, které nemají vyvinuté oči ani trávicí soustavu; tyto vlastnosti se u nich objeví až čtvrtý den po vylíhnutí. Mláďata tvoří u pobřežních vod rybí školky. Loví při východu a západu slunce a konzumují zooplankton a malé rybky. Za 2 až 3 roky dosáhnou pohlavní dospělosti, v tuto dobu samice měří asi 75 cm. Druh se může dožít až 12 let, ve volné přírodě však obvykle méně. Mezi přirozené nepřátele patří například žralok bílý ("Carcharodon carcharias") či lachtan kalifornský ("Zalophus californianus"), na kranasovi pak parazitují například motolice (Trematoda) či tasemnice (Cestoda).

Vztah s lidmi.

Kranas americký je vysoce ceněná ryba, v Austrálii chovaná v akvakulturách. Ročně je odloveno asi 130 tun těchto ryb v Novém Jižním Walesu a 50 tun na západě Austrálie. Prodávají se buďto čerstvé, nasolené nebo sušené. I přes rybolov populace neklesá a vzhledem k výskytu v řadě chráněných oblastí považuje Mezinárodní svaz ochrany přírody kranase amerického za málo dotčený druh.

Kranas americký ("Seriola lalandi") je ostnoploutvá ryba patřící do čeledi kranasovití (Carangidae) a rodu kranas ("Seriola"). Obývá subtropické vody Indo-Pacifiku, Tichého oceánu i Atlantiku. Měří asi 2,5 metru.

黄条𫚕(学名:)为辐鳍鱼纲鲈形目鲈亚目鲹科𫚕属的鱼类,俗名黄键牛。在中国,分布于黄渤海等;分布于全世界,包括整个印度太平洋区。该物种的模式产地在日本。深度3-825米,体呈纺锤型,体背部为深蓝色,腹部近白色,背鳍硬棘5-6枚、背鳍软条33-35枚、臀鳍硬棘2-3枚、臀鳍软条20-21枚,体长可达250公分,体重可达96.8公斤,成鱼主要栖息在沿海大陆棚岩石底质或海草床,通常单独或成小群活动,属肉食性,以鱼类、头足类为食,可做为食用鱼及游钓鱼,通常以生鲜或腌渍贩售。


Pozadí.

Komise pro právní reformu (2000–2006).

V prosinci 2000 požádala vláda komisi pro právní reformu, aby se zabývala druhou částí reformy irského právního řádu, kterými byly aspekty vzájemného soužití. V dubnu 2004 zveřejnila tato komise konzultační list s navrhovanými právními rámci pro osoby žijící ve společně hospodařící domácnosti. Zpráva obsahovala analýzu problematiky soužití homosexuálních párů. Z vybraných odpovědí sestavil ministr spravedlnosti Michael McDowell finální report publikovaný v prosinci 2006.  Konzultační návrhy požadovaly 'vhodný' právní rámec pro "kvalifikované" nesezdané soužití. "Kvalifikovaným soužitím" byly definovány nemanželské heterosexuální páry a homosexuální páry žijící ve společně hospodařící domácnosti a odkázané na vzájemnou výživu minimálně 2 roky (v některých případech 3 roky), jejichž soužití se svojí povahou podobá manželství, a tudíž je oprávněné být uznávané soudní mocí.  Komise prozkoumala několik příslušných oblasti jako jsou majetková práva, dědictví, vyživovací povinnost, důchody, sociální péče a daně. Z výsledků zkoumání pak vyvodila, jak by měla přibližně vypadat právní úprava kvalifikovaných soužití. Na rozdíl od manželství, z jehož existence tato práva a povinnosti vyplývají automaticky, by tato byla přiznávána příslušnými soudy. Cílem komise bylo se snažit, aby právní rámec kvalifikovaného soužití, pokud možno, co nejméně kopíroval manželství kvůli obavám o možný rozpor s ústavní ochranou rodiny.  Součástí analýzy byla také doporučení týkající se dalších záležitostí, včetně psaní posledních vůlí, vzájemného zastupování v běžných záležitostech atd.

Ústavní přezkum (2004–2006).

Ústavní komise při Oireachtasu sestávající ze členů parlamentu napříč celým politickým spektrem změněná v prosinci 2002 byla pověřená přezkumem ústavy. V říjnu 2004 se zabývala články týkajícími se rodiny. Předseda Denis O'Donovan uvedl, že při přezkoumávání těchto článků nebylo vůbec jednoduché je "chápat v souvislosti s jejich účelem, tedy sloužit nejlepšímu zájmu jedince a společnosti, a s ním souvisejícími změnami, které přinese větší stabilita dvou lidí." Za nejožehavější téma v komisi byla definice rodiny a právo stejnopohlavních párů na sňatek.  Relevantními a důležitými články jsou 40.3, 41 a 42  Na jaře 2005 se uskutečnila tisková konference, na níž byli členové komise značnou většinou 60 % vyzváni k tomu, aby se v žádném případě nepokusili o ústavní změnu manželství nebo rodiny. Mezi odpůrci převažovali členové Pro Life Campaign, Family Solidarity a Mother and Child Campaign. The final report, Desátou prozatímní zprávu komise publikoval 24. ledna 2006 taoiseach Bertie Ahernová. V ní doporučovala se nijak nepokoušet o změnu ústavních definic, které by s velkou pravděpodobností neprošli v plebiscitu. Na základě tohoto nabízela zákon o registrovaném partnerství homosexuálních i heterosexuálních párů, který by jim nabízel určitá dědická a daňová práva a povinnost vzájemné výživy. Za kontroverzní bylo považované uznávání vzájemného soužití ze strany soudů, jak doporučovala komise pro právní reformu, pokud by se jednalo o heterosexuální páry. Základem tohoto omezení byl fakt, že by pro soudy bylo jednoduché uznat platnost heterosexuálního vztahu, pokud by v něm byly děti.

Colley Report (2005–2006).

20. prosince 2005 oznámil ministr spravedlnosti Michael McDowell, že vytvoří pracovní skupinu při Ministerstvu spravedlnosti, která se bude zabývat optimalizací vládního doporučení. K tomu došlo den poté, co se v severoirském Belfastu uskutečnily první svatební obřady registrovaného partnerství, které v tom roce přijalo Spojené království. Vládní představitelé uvedli, že by se k podobnému kroku mohlo odhodlat Irsko ihned, ale taoiseach Bertie Ahern uvedl, že na něco takového není z důvodu nadcházejících voleb čas.  Pracovní skupině předsedala bývalá poslankyně dolní komory Oirechtasu Dáil Éireann. Mezi jejími členy byli i zástupci GLEN, lobbistické organizace za LGBT práva. Jako taková řekla, že jejími doporučeními je občanský sňatek pro všechny. V květnu 2006 se uskutečnila konference s touto skupinou s odborníky ze zemí, které už přijaly registrované partnerství, případně stejnopohlavní manželství. Během svého projevu byl ministr McDowell několikrát přerušen členy Starobylého řádu Hiberniánů ("Ancient Order of Hibernians"), který odmítal vládní návrhy.  V reakci na report z března 2006 prezentovala v listopadu 2006 výše uvedená skupina vládním představitelům svůj vlastní. Zde doporučili, aby registrované partnerství vyřešilo podstatnou většinu problematiky soužití homosexuálních párů a nesezdaných heterosexuálních párů s tím, že jim nebude garantovat všechny benefity plynoucí za sňatku. Otevření občanských sňatků homosexuálním párům by mělo představovat ústavní změnu. Zpráva se také zmiňovala o právním přístupu k osobám žijícím ve vzájemně hospodařící domácnosti po minimální dobu tří let nebo vzájemně pečujících o děti. Neobsahuje žádná doporučení pro páry žijící v nemanželském svazku z nejasných příčin. Vládní kabinet tuto zprávu sice přezkoumal, ale do generálních voleb v r. 2007 nepřijal žádnou příslušnou legislativu. Zároveň odmítl opoziční legislativu s tím, že je třeba počkat ne rozhodnutí Nejvyššího soudu v kauze "Zapponne vs. Revenue Commissioners".

Jiné iniciativy a NGO.

Equality Authority: V lednu 2001 zpracovaly autority zprávu o stejnopohlavním partnerství v Irsku, jejímž vyvrcholením bylo otevření veřejné debaty. V květnu 2002 vydaly Equality Authority formální zprávu o rovnosti leseb, gayů a bisexuálů, která nastiňovala široké veřejnosti nedostatečnou právní jistotu pro homosexuální páry v irských zákonech. V závěru tohoto dokumentu byla doporučená příslušná právní opatření, která spočívala v právním uznání homosexuálních svazků, jejich rovnosti s manželstvím, zejména pak ve věcech rodičovství, dědictví, zdanění a eliminaci diskriminace.  NESF: V dubnu 2003 publikovalo Národní ekonomické a sociální fórum ("National Economic and Social Forum, NESF") zprávu č. 27. Ta obsahovala implementaci politiky gay, lesbické a bisexuální rovnosti. Doporučení zahrnovala i požadavky na Komisi pro právní reformu dosáhnout rovnosti homosexuálních párů, jak požaduje příslušné zprávy.  Human Rights Commission: Na základě zprávy o nesezdaných párech prezentované ministru spravedlnosti v květnu 2006 začala irská komise pro lidská práva ("Irish Human Rights Commission") vyhodnocovat mezinárodní standardy nemanželských párů ve vztahu k požadovaným změnám v irském právu z lidskoprávní perspektivy. Komise požadovala právní uznávání všech nesezdaných soužití, ale ne zpřístupnění občanských sňatků homosexuálním párům. V lednu 2009 zveřejnila zprávu o aspektech registrovaného partnerství.  Irish Council for Civil Liberties: Právní uznání partnerských práv a poukazování na nerovnosti v rodinném právu byly jedním ze strategických cílů ICCL v letech 2004-2009. V prosinci 2004 sice uvítala návrhy Právní reformy s tím, že ale registrované svazky jsou pouze tou nejmenší nutností. V rádiovém rozhovoru v r. 2005 uvedli členové ICCL, že by téma občanských sňatků rozhodně nemuselo být nutně předmětem vypsání celonárodního referenda. Nicméně jejich zpráva z května 2006 na toto téma „Rovnost všech rodin“ ("Equality for All Families") podepsaná a zveřejněná jejím zakladatelem Kaderem Asmalem hovoří pouze o registrovaném partnerství s tím, že by se ústavní definice občanských sňatků a rodiny měla posuzovat z hlediska nejlepšího zájmu dítěte. Její změna obsahující právo na sňatek bez ohledu na sexuální orientaci tudíž vyvolává potřebu referenda.

Manželství.

Kauza.

V listopadu 2004 přijal Vrchní soud kauzu manželství uzavřené mezi Katherine Zapponeovou a Ann Lousie Gilliganovou v kanadském Vancouveru z hlediska společného zdanění. K hlavnímu líčení došlo v říjnu 2006. Rozsudek byl vydán v prosinci 2006 a stálo v něm, že irská ústava uznává pouze manželství mezi mužem a ženou. V únoru 2007 se obě ženy proti tomuto rozsudku odvolaly k Nejvyššímu soudu. Ten se jejich případem začal zabývat v r. 2012, ačkoli v té době již proběhly příslušné změny zákonů, zejména pak "zákon o civilní registraci 2004" a "zákon o registrovaném partnerství, 2010."

Příprava referenda.

Když v březnu 2011 sestavil premiér Enda Kenny irskou vládu, vytvořil Ústavní konvenci zabývající se rozsáhlými novelami irské ústavy, mezi které spadalo také stejnopohlavní manželství. 10. července 2012 rozhodla Dáil Éireann o zahrnutí stejnopohlavního manželství do práce Ústavní konvence. 14. dubna 2013 se tématem stejnopohlavního manželství zabýval celý irský parlament Oireachtas s tím, že se vypíše celonárodní referendum. 2. července 2013 zaslala Ústavní konvence Oireachtasu příslušnou zprávu, na níž měl do čtyř měsíců odpovědět.  5. listopadu 2013 bylo oficiálně oznámeno, že se referendum o manželství pro všechny bude konat přibližně v prvním pololetí roku 2015. 1. července 2014 oznámil taoiseach Enda Kenny, že se referendum o stejnopohlavním manželství bude konat na jaře 2015. Jako konečné datum pak byl stanoven 22. květen 2015.  Novela zákona o dětech a rodině ("Children and Family Relationships Act") z 6. dubna 2015 umožnila stejnopohlavním párům společné osvojení dětí, osvojení nevlastního dítěte, a rovněž také přístup k metodám asistované reprodukce.  18. ledna 2016 nabyly účinnosti klíčové aspekty zákona (včetně manželů, nevlastních rodičů, registrovaných partnerů a soužijících osob ve vztahu k poručenství a svěření dítěte do péče) po přijetí nařízení Ministerstva spravedlnosti a rovnosti. Ustanovení týkající se společného osvojení ještě není účinným.

Referendum o manželské rovnosti.

Zpracování příslušné novely ústavy bylo přesunuto na 21. ledna 2015. V referendu se rozhodovalo o přijetí následujícího znění článku 41 ústavy Irské republiky: V březnu 2015 publikovalo Ministerstvo spravedlnosti a rovnosti obecné schéma nového "manželského zákona". Návrh obsahoval veškeré související legislativní změny, pokud navržená novela bude přijata. Jejich součástí bylo odstranění všech zákazů manželství párů stejného pohlaví, neboť samotná ústavní novela sama o sobě ruší a prohlašuje za neplatné veškeré zákony a právní předpisy, které mají nižší právní sílu, což se týká i registrovaného partnerství a celého právního řádu, který by se jí musel přizpůsobit, tedy se celkově zreformovat.  Referendum o manželské rovnosti se konalo 22. května 2015. Z celkových 43 volebních obvodů se 62,07 % oprávněných voličů vyslovilo pro přijetí nové legislativy. Po vyhlášení výsledků slíbila ministryně spravedlnosti Frances Fitzegaraldová, že příslušnou legislativu by měl Oireachtas přijmout, co nejrychleji, tedy přibližně v červnu nebo červenci 2015, aby se stejnopohlavní manželství stalo realitou, jak požaduje irský lid. Vládní a parlamentní práce na nové legislativě však zpozdily neúspěšné pokusy o zpochybnění výsledků referenda.  Návrh čtyřiatřicáté novely irské ústavy (manželská rovnost) 2015

Manželský zákon 2015.

16. září 2015 poté, co Nejvyšší soud odmítnul žalobu zpochybňující platnost výsledků referenda, předložila ministryně Fitzgeraldová "návrh manželského zákona" celému vládnímu kabinetu. Mluvčí ministerstva prohlásila, že cílem návrhu je přijmout zákon tak rychle, jak jenom to bude možné, aby se první stejnopohlavní manželství mohla uzavřít ještě tento rok. Podle legislativy se první stejnopohlavní manželství budou týkat těch, kteří chtějí změnit svá stávající registrovaná partnerství na manželství. "Návrh manželského zákona" prošel celým legislativním procesem 22. října 2015. 29. října 2015 byl návrh podepsán prezidentskou komisí, čímž byl definitivně přijat jako "manželský zákon 2015".

Začátek.

Veškeré homosexuální páry, které chtějí uzavřít sňatek, mají tříměsíční oznamovací povinnost (stejně jako heterosexuální páry). Registrované stejnopohlavní páry, které chtějí změnit svůj stav, mají tuto lhůtu zkrácenou na pět dní. Od 16. listopadu 2015 jsou v Irsku uznávána veškerá stejnopohlavní manželství uzavřená v zahraničí. První svatební obřady tohoto typu se uskutečnily ihned následující den 17. listopadu 2015.

Následné změny.

5. května 2016 oznámili James Reilly a ministr pro děti a mladistvé, že irská vláda přijala "návrh novely adopčního zákona 2016". Účelem návrhu byla novela "adopčního zákona 2010", tak aby byl kompatibilní s jednatřicátou novelou irské ústavy (dětské referendum). Návrh garantuje dvěma osobám bez ohledu na rodinný vztah adopci dětí, tedy i manželským homosexuálním párům. Návrh přijal Dáil 30. listopadu 2016 a momentálně leží v Seanadu.

Statistiky.

Od 16. listopadu 2015 do 31. prosince 2015 bylo v Irsku zavřeno 47 gay a 44 lesbických manželství.  Několik dní před výročím referenda o manželské rovnosti zveřejnilo Ministerstvo sociálních věcí statistiku stejnopohlavních manželství uzavřených od listopadu 2015. Za těchto 6 měsíců uzavřelo manželství 412 homosexuálních párů.  Rok po nabytí účinnosti "manželského zákona" bylo v Irsku oddáno 1 082 homosexuálních párů, průměrně 21 svateb týdně. 450 těchto svateb se uskutečnilo v Dublinu, 93 v Corku, 56 ve Wicklow a 48 v Kildare. Hrabství s nejmenším počtem stejnopohlavních manželství bylo Longford se dvěma následované Roscommonem se třemi a Leitrimem s pěti.  V r. 2016 uzavřelo manželství 1 056 stejnopohlavních párů. Poprvé mohly homosexuální páry uzavřít manželství po celý rok. 606 z nich byly gay a 450 lesbické páry.

Veřejná debata.

Po dekriminalizaci „sodomie“ v r. 1993 nebyla v Irsku LGBT práva považována za důležité politické téma. Od r. 2001 se nicméně irská média začala stále více a více zajímat o vývoj v zahraničí ve vztahu k problematice legalizace stejnopohlavních svazků. Pozornost byla věnována zejména právním překážkám, jimž irské homosexuální páry čelí, surogátnímu mateřství, adopci legalizaci stejnopohlavních svazků a jejich vnímáni z náboženského hlediska a zahraničnímu homosexuálnímu partnerství irských politiků. Pozornosti neušla ani legalizace registrovaného partnerství v sousední Velké Británii v r. 2005, které lze uzavírat v Severním Irsku.  Irští zákonodárci začali na téma homosexuality a stejnopohlavních svazků veřejně diskutovat v roce 2003. Někteří začínali předkládat první návrhy příslušných zákonů, jiní se odvolávali na učení katolické církve. Ve společnosti byly reakce spíše pozitivní. Online průzkum z r. 2005 ukázal, že většina Irů považuje alespoň částečnou legalizaci stejnopohlavních svazků za nevyhnutelnou. Jiné relevantnější studie, které proběhly v roce 2006, ukázaly ještě silnější podporu 80 % legalizaci partnerství párů stejného pohlaví s těsnou většinu, která by byla pro manželství. Jinak tomu bylo v případě LGBT adopce, kde byly hodnoty nižší.  Některé veřejné a náboženské osobnosti, včetně katolických biskupů a irské církve, taktéž podporovali určité uznání stejnopohlavního partnerství, které ale bude odlišné od manželství.  V irských parlamentních volbách 2002 vyjádřily podporu právům homosexuálních párů pouze dvě politické strany - zelení a labouristé. V r. 2004 se ale pro legalizaci stejnopohlavního soužití vyjádřila i irská vládní koalice Fianna Fáil/Progresivní demokracie. V r. 2004 vydala Fine Gael jako první politická strana jasné podpůrné stanovisko ve vztahu k registrovanému partnerství.  V kampani před irskými parlamentními volbami 2007 všechny politické strany podporovaly legalizaci registrovaného partnerství pro páry stejného pohlaví, přičemž Sinn Féin a Zelení se vyslovily pro občanské sňatky. Součástí kampaně všech politických stran byl také manifest homosexuálním párům zveřejněné v Gay Community News. V r. 2012 se Sinn Féin dokonce rozhodla přesunout otázku legalizace stejnopohlavního manželství na úroveň komunální politiky. Stávající a nově vznikající gay organizace jako GLEN, GLUE a Noise vedly kampaň ze uznání stejnopohlavních svazků od r. 2006.  Do listopadu 2013 mělo stejnopohlavní manželství podporu ve všech politických stranách zastoupených v Dáilu, dolní komoře irského parlamentu: Labouristická strana, Zelení, Socialistická strana, Sinn Féin, Fianna Fáil, a Fine Gael.

Stejnopohlavní manželství je v Irsku legální od 16. listopadu 2015 po kladném výsledku referenda o novele ústavy definující manželství jako trvalý svazek dvou osob konaném 22. května 2015. Tato nová legislativa byla podepsána irským prezidentem jako Čtyřiatřicátá novela irské ústavy 29. srpna 2015. Nová ústavní definice manželství s sebou přinesla "změnu manželského zákona" přijatou irským parlamentem Oireachtasem 22. října 2015 a podepsanou prezidentskou komisí 29. října 2015, která umožňuje uzavírání sňatků i párům stejného pohlaví. Manželství homosexuálních párů se v Irsku začala uzavírat od 16. listopadu 2015. První taková svatba se konala ihned následující den 17. listopadu 2015.

过去爱尔兰共和国在西欧国家里是最为保守的天主教国家之一,LGBT权益的立法也较其他西欧或是北欧国家来的还要晚,一直到1993年,爱尔兰才正式将同性性行为给除罪化。


Prostředí.

Žije v otevřených nebo zalesněných savanách, na územích namnoze využívaných pouze pro chov dobytka, kde je považována za běžně se vyskytujícího obojživelníka. Jedná se převážně o náhorní plošiny v nadmořské výšce 1000 až 2000 m pokryté hlavně písčitou až písčito-hlinitou půdou. Na těchto územích spadne, v závislosti na blízkosti k západními nebo východnímu pobřeží, průměrně od 230 do 1000 mm srážek ročně. Tato rozdílnost je způsobována mořskými proudy, studeným mořským Benguelským proudem obtékající jih afrického kontinentu se západu a teplým Agulhasským proudem tekoucím na východní straně. Na některých místech mohou být až po 120 dnů v roce ranní přízemní mrazíky. Vyskytuje se v oblastech, ve kterých dominuje travnatý porost se zřetelným horním patrem dřevitých, keřovitých nebo stromovitých rostlin, které jsou v období sucha postihovány častými požáry, při nichž zhruba desetina rostlin nepřežije.

Popis.

Otylka krátkohlavá je drobná, pouze 2 až 3 cm velká zemní žába s tlustým, téměř kulovitým tělem a silně zploštělou obličejovou části. Nohy má nápadně krátké, první a páté prsty zadních nohou jsou širší než delší. Barva těla téměř odpovídá prostředí ve kterém se pohybují, bývá od světle po tmavě hnědou, na zádech a po obou stranách mívá nažloutlé skvrny a od oka do podpaží vede černý pruh. Kůže na zádech může být zrnitá nebo hladká, na břichu je vždy hladká.

Chování.

Vyhrabává si hluboké podzemí nory kde bývá mírně vlhké klima, ukrývá se do nich v případě ohrožení nebo tam přečkává období sucha. Za potravou vylézá po ochlazení nebo po dešti. Při vyrušení reaguje nafouknutím svého těla pomocí obrovských plic a párových hrudních vaků, v noře se tím zaklíní a dravec ji nemůže vytáhnout. Krátké nohy jsou výhodné pro pohyb v noře, na povrchu jí však nedovolují skákat a proto po zemi leze. Neumí plavat, do vody nikdy nevstupuje a při vodním přívalu se nafoukne vzduchem a nechává se vodou unášet. Žere mravence, termity a drobný hmyz. Ozývá se hvízdavými zvuky vydávanými v dlouhých sériích s rychlostí přes 60 tónů za sekundu.

Rozmnožování.

Po silných deštích na jaře nebo počátkem léta vyleze z podzemního úkrytu nejdříve samec a poblíž si připraví vhodné místo, vyhrabe mělkou, vlhkou proláklinu porostlou trsem trávy. Tam se usadí a začne po dobu až pěti dnů a nocí volat samici, voláním soupeří se sousedními samci. Po příchodu suchého počasí nebo při vyrušení se schová do podzemní nory, po pominutí nebezpečí se vrátí na své místo a pokračuje ve vábení.  K vlastními páření dochází v typické žabí poloze, kdy samec sedí na zádech samice a objímá ji předníma nohama. Samec je podstatně menší a má krátké nohy, takže samici neobejme. Aby se na zádech udržel, vypustí samice lepkavý, na vzduchu tuhnoucí sekret, kterým se samec na její záda přilepí. Samice pak vyhrabe hnízdní noru hlubokou asi 30 cm, do které naklade asi 45 oplodněných vajíček zabalených v želatinovém obalu a noru zahrabe. Za šest týdnů malé, již zcela vyvinuté žabky hnízdo opustí. Samice do doby vylíhnutí setrvává v těsném blízkosti, o potomstvo však viditelně nepečuje.

Otylka krátkohlavá ("Breviceps adspersus") je zemní žába adaptovaná k hrabavému způsobu života na suchu a rozmnožování se bez potřeby vod, z vajíček se líhnou přímo malé žabky. Je nejrozšířenějším druhem rodu otylka, vyskytuje se v Angole, Botswaně, Jihoafrické republice, Mosambiku, Namibii, Svazijsku, Zambii a v Zimbabwe.

散疣短头蛙("Breviceps adspersus")也称馒头蛙,分布于南部非洲的一种短头蛙,体长约30～50毫米之间,体重仅5克,体圆腿短眼大,缺乏游泳和跳跃能力,善于掘地和爬行,大部分时间休眠于地下,雨季出来觅食和交配,主要以白蚁为食。由于散疣短头蛙雌蛙体型远大于雄蛙,无法像普通蛙抱合在一起,所以在交配时,雌蛙皮肤会产生一种粘性液体,将雄蛙黏在身上。卵埋在地下,约4～5周直接孵化出幼蛙,不经历蝌蚪阶段。由于外形憨态可掬,常被当做宠物饲养。


全球馬格尼茨基人權問責法

Dopad zákona na Rusko.

Přijetí Magnitského zákona vyvolalo v Rusku rozhořčené reakce. Úřad prezidenta Vladimira Putina označil zákon za "„nepřípustné vměšování do ruských záležitostí“".  Ještě v prosinci 2012 prezident Putin podepsal zákon, který je vnímán jako odveta za zákon Magnitského. Tento ruský zákon obsahuje protiamerické sankce včetně zákazu adopcí ruských dětí Američany. Dále je namířen proti cizincům, kteří poškozují práva Rusů v zahraničí. Neziskovým organizacím, které se zabývají politickými otázkami a jsou financovány z USA, zakazuje vyvíjet v Rusku činnost. Osoby s americkým občanstvím podle něj také nesmějí v Rusku politicky orientované nevládní organizace řídit.  V době předcházející americkým prezidentským volbám vyslal Kreml do USA právníka, který se pokusil lobbovat za zrušení zákona u členů volebního štábu Donalda Trumpa. Putin znovu nepřímo zmínil Magnitského zákon po schůzce s Trumpem v Helsinkách, když ho žádal o výslech Billa Browdera.

Události předcházející přijetí zákona.

V 90. letech založil v Rusku americko-britský miliardář Bill Browder hedgeový fond Hermitage Capital, který rychle rostl a Browder se vypracoval na největšího zahraničního investora na ruském trhu. Roku 2005 ho Vladimír Putin vypověděl ze země a poté skupina zkorumpovaných policistů vyrabovala Browderovu moskevskou kancelář a s pomocí úředníků z finančního úřadu ze státní pokladny ukradla 230 milionů dolarů, které Browderův investiční fond zaplatil na daních. Sergej Magnitskij, kterému se celé korupční spiknutí ve státní správě podařilo rozplést, byl Browderův daňový právník. Po smrti Magnitského se Browder osobně angažoval, aby přesvědčil západoevropské parlamenty, že je třeba přijmout zákon, který postihne konkrétní osoby, které porušují lidská práva nebo jsou zapojené v korupčním jednání. Magnitského zákon jim zakazuje cestovat do těchto zemí, držet v nich majetek a provádět finanční transakce. Kromě USA přijaly podobný zákon také Kanada (Justice for Victims of Corrupt Foreign Officials Act), Velká Britínie, Estonsko, Litva a Lotyšsko.  Na formulaci Magnitského zákona se podílel Kyle Parker, který zastával funkci poradce v úřadu amerického Ministerstva zahraničí pro Eurasii. V současnosti působí jako personální šéf v Komisi pro bezpečnost a spolupráci v Evropě. O přijetí zákona se zasadil David Kramer, někdejší náměstek ministra zahraničních věcí v administrativě George W. Bushe, který jako prezident Freedom House v letech 2010–2014, byl jedním z největších zastánců přijetí tohoto zákona.

Další záhadná úmrtí.

Klíčovým svědkem v kauze rozsáhlých defraudací, jichž se měli dopustit úředníci ruské státní správy, byl právník Alexandr Perepiličnij, který získal azyl ve Velké Británii krátce po smrti Magnitského roku 2009. V sobotu 17. listopadu 2012 si šel čtyřiačtyřicetiletý Perepiličnij jako obvykle zaběhat poblíž svého luxusního a přísně střeženého domu v britském Surrey. Zničehonic ale zkolaboval a zemřel. V jeho žaludku byl nalezen exotický jed z jasmínovce, rostoucího v Číně a užívaného čínskými nájemnými vrahy a ruskými zločinci. Právník si již předtím stěžoval, že dostává výhrůžky z míst spojených s Kremlem.

Magnitského zákon a EU.

Podle usnesení Evropského parlamentu ze 13. září 2017 (Corruption and human rights in third countries) se v odstavci 35 praví, že Parlament opakuje svou výzvu z předchozích usnesení a vyzývá Evropskou unii, aby přijala Magnitského zákon v co nejkratším termínu. Ten se týká celkem 32 ruských představitelů, kteří nesou přímý podíl na umučení Sergeje Magnitského. Má zahrnovat zákaz udělování víz a zmrazení jejich finančních prostředků ve všech státech EU. Ukládá Prezidentovi komise, aby toto usnesení předal Radě EU, Komisi EU, vládám a parlamentům členských států a Evropské centrální bance.

Globální Magnitského zákon.

Podle doporučení Helsinské komise z 24. 5. 2018 má Magnitského zákon globální účinnost. Měl by postihovat nejhorší porušovatele lidských práv a zkorumpované oligarchy a úředníky kdekoli ve světě. Jejich majetek v USA bude zabaven a stanou se párii na finančních trzích. Obvinění konkrétních lidí spolu s důkazy proti nim lze odeslat přímo na adresu globalmagnitsky@state.gov.

Tzv. Magnitského zákon, podepsaný americkým prezidentem Barackem Obamou 14. prosince 2012, uvaluje finanční a vízové sankce na ruské činitele odpovědné za porušování lidských práv. Je pojmenovaný po ruském právníkovi Sergeji Magnitském (1972–2009), který obvinil skupinu vysokých hodnostářů z miliardových machinací na úkor fondu Hermitage Capital a ruského rozpočtu. Poté byl vzat do vazby a v jednom z nejhorších ruských kriminálů Matrosskaja tišina byl pomalu a cílevědomě umučen k smrti (16.11.2009). Osudem Magnitského se zabývá také několikrát oceněné dokumentární drama "The Magnitsky Act – Behind the Scenes".

全球马格尼茨基人权问责法(英语:The Global Magnitsky Human Rights Accountability Act),授权美国政府对违反人权及国外显著腐败人士实施制裁,例如禁止入境、冻结并禁止官员在美国的财产交易。该法案于2015年12月17日在美国参议院通过,2016年12月23日附加于年度国防授权法中成为法令。全球至少六国通过类似法律,欧盟、澳洲、法国、瑞典、荷兰正审议相关立法。


Určující faktory.

Binning.

Výrobci moderních procesorů si obvykle účtují prémiové ceny u procesorů, které pracují na vyšším hodinové taktu, z praxe tzv. binning. Pro daný procesor jsou hodinové takty stanoveny na konci výrobního procesu prostřednictvím uskutečněného testování každého procesoru. Výrobci čipů publikují specifikace takzvané "maximální taktovací frekvence" a testují čipy před jejich prodejem, aby se ujistili, že splňují tuto specifikaci a to i při provádění nejsložitějších instrukcí, které jsou schopné CPU vypočítat při nejsložitějších ostatních faktorech (testování teploty a napětí, které běží na nejnižší výkon). Procesory, které prošly testy a splnily stanovené standardy mohou být označeny s vyšší taktovací frekvencí např. 3.50 GHz, zatímco těm kterým se v testu dobře nevedlo a neplnily normy pro vyšší taktovací frekvence může být označení nejvyšší taktovací frekvence sníženo např. 3.3 GHz, a prodávají se poté za nižší cenu.

Inženýrství.

Taktovací frekvence CPU je normálně určena frekvencí z oscilátoru crystalu. Obvykle krystalový oscilátor vytváří pevné sinusové vlny — frekvence referenčního signálu. Elektronické obvody tento signál poté transformují na digitální signál (obdélníkový signál) pro digitální aplikace. Hodiny distribuční sítě uvnitř procesoru nesou hodinový signál pro všechny části, které jej potřebují. A/D převodník má "hodinový" pin vedený podobným systémem pro nastavení vzorkovací frekvence. S konkrétním CPU je možné vyměnit krystal původní za jiný, který bude mít poloviční frekvenci ("podtaktování"), poté bude obecně CPU běžet na polovinu výkonu avšak se snížením vyprodukovaného tepla od CPU. Naopak někteří lidé se snaží zvýšit výkon procesoru tím, že nahradí oscilátor krystalu s vyšší frekvencí krystalu ("přetaktování"). Nicméně možnosti přetaktování je omezeno a limitováno časem, kdy je procesor v provozu a především také množstvím vyprodukovaného tepla (které je logicky větší, jelikož se procesor více zahřívá)  Po každém hodinovém pulsu potřebují signálové linky uvnitř CPU čas, aby se usadili do jejich nového stavu. To znamená, že každý signál linky musí dokončit přechod z 0 na 1 nebo z 1 na 0. Pokud následující hodinový puls přijde před tím, výsledky budou nesprávné. V procesu přechodu se uvolňuje nějaká energie ve formě tepla (většinou uvnitř řízených tranzistorů). Při provádění složitých instrukcí, které způsobují mnoho přechodů, platí že čím vyšší taktovací frekvence, tím více tepla. Tranzistory mohou být poškozeny nadměrným teplem (přehřejí se).

Historické milníky a stanovené rekordy.

První elektromechanický počítač pro všeobecné použití, Z3 pracoval s frekvencí kolem "5 až 10 Hz". První elektronický počítač pro všeobecné použití, ENIAC, použil ve své cyklické jednotce hodiny o frekvenci 100 kHz. Protože každá instrukce trvala 20 cyklů, měla instrukční rychlost 5 kHz.  První komerční počítač, Altair 8800 (MITS), používal Intel 8080 CPU s taktovací rychlostí "2 MHz" (2 milionů cyklů za sekundu). Původní IBM PC (c. 1981) měl taktovací frekvence 4,77 MHz (4,772,727 cyklů za sekundu). V roce 1992 Hewlett-Packard a Digital Equipment Corporation zlomili obtížně dosažitelný 100 MHz limit s RISC techniky v PA-7100 a AXP 21064 DEC Alpha. V roce 1995, Intel P5 Pentium čip běžel na "100 MHz" (100 milionů cyklů za sekundu). 6. Března 2000 AMD "dosáhlo 1 GHz milník" několik měsíců před Intelem. V roce 2002, Intel Pentium 4 model byl představen "jako první procesor s taktovací frekvencí 3 GHz" (tři miliardy cyklů za sekundu, což odpovídá ~3.3×10sekund nebo 0,33 nanosekund za cyklus). Od té doby se hodinový takt od výrobců procesorů zvyšuje mnohem pomaleji a navýšení a celkové zlepšení výkonu putuje z jiných konstrukčních změn.  Od roku 2011 je Guinnessův světový rekord pro nejvyšší CPU hodinový takt přetaktovaný procesor na hodnotě "8.805 GHz" a to "AMD Bulldozer založený na čipu FX-8150". Tento čip předčil předchozí rekord, 8.670 GHz AMD FX "Piledriver" čip.  Od poloviny roku 2013 je nejvyšší taktovací frekvence na výrobní procesor IBM zEC12, taktovaný na 5.5 GHz, který byl vydán v srpnu roku 2012.

Výzkum.

Inženýři i nadále hledají nové způsoby, jak navrhnout procesory, které by byly o trochu více rychlejší, nebo by používaly trochu méně energie. Maximální limity energie na přechod jsou zkoumány v reverzibilní computing.  První plně reverzibilní CPU Pentium, bylo realizováno za použití standardních CMOS tranzistory ke konci roku 1990 na MIT.  Inženýři také pokračují v hledání nových způsobů jak navrhnout procesory tak, aby dokončily více instrukcí v hodinovém cyklu, čímž se dosáhne nižší CPI (hodinové cykly na instrukci) počet, i když se může spustit ve stejné nebo dokonce nižší taktovací frekvenci jako starší procesory. Toho je dosaženo prostřednictvím architektonické techniky jako je instrukční pipelining a out-of-order execution, který se snaží využít paralelního zpracování (superskalární architektura).

Porovnání.

Hodinový takt procesoru je velmi užitečný pro porovnávání mezi procesory ve stejné rodině. Hodinový takt je pouze jedním z několika faktorů, které mohou ovlivnit výkon při porovnávání procesorů v různých rodinách. Například IBM PC s Intel 80486 CPU běží na 50 MHz a bude asi dvakrát tak rychlejší (vnitřně) při porovnání se stejným CPU a paměti běžícím na 25 MHz, zatímco to samé nebude pravda pro MIPS R4000 běžícím na stejné taktovací frekvenci jako dva různé procesory, které implementují různé architektury a mikroarchitektury. Existuje mnoho dalších faktorů, které je nutné zvážit při porovnávání procesorů jako je šířka CPU datové sběrnice, latence paměti a cache architektury.  Hodinový takt sám o sobě je obecně považován za nepřesné měření při porovnávání procesorů ze stejné rodiny. Pro podobné porovnávání jsou softwary zvané benchmarky a jsou celkem užitečné. Hodinové hodnoty mohou být někdy zavádějící, protože množství práce vykonané na různých procesorech mohou dělat v jednom cyklu odlišné. Například superskalární procesory můžou vykonat více než jednu instrukci za jeden cyklus (v průměru), což pro ně není neobvyklé. Kromě toho superskalární procesory s využitím paralelismu můžou také ovlivnit výkon počítače, bez ohledu na taktovací frekvence.

Hodinový takt () je v informatice obvykle označení frekvence, na které běží počítačový čip, například CPU nebo GPU (ať už jedno- nebo vícejádrový). Používá se jako indikátor rychlosti procesoru, která se měří v "hodinovém cyklu za sekundu" nebo jeho ekvivalent (SI jednotka) Hertz (Hz). Hodinový takt první generace počítačů byl měřen v hertzech, nebo kilohertzech (kHz), ale v 21. století rychlost moderních procesorů je běžně v gigahertzech (GHz). Tato metrika je užitečná při porovnávání procesorů v rámci stejné rodiny, které mají podobné funkce, jež mohou mít dopad na výkon. Naopak se nehodí pro porovnání procesorů vyrobených různými technologiemi (nebo výrobci). Výrobci GPU i CPU při výrobě testují a následně nastavují čipům maximální možnou použitelnou frekvenci, protože čím vyšší je při prodeji frekvence, tím vyšší je i cena.

时钟频率(又译:时脉速度,英语:clock rate)是指同步电路中时钟的基础频率,它以“每秒时钟周期”(clock cycles per second)来度量,量度单位采用SI单位赫兹(Hz)。例如,来自晶振的基准频率通常等于一个固定的正弦波形,则时钟频率就是这个基准频率,电子电路会为数字电子设备将它转化成对应的脉冲方波。需要补充一点的是,“速度”作为矢量不应与标量“频率”相混淆,所以使用“时钟速度”来描述这个概念是用词不当的。


Místo konání.

Díky vítězství Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na Eurovizi 2017 soutěž poprvé v historii hostí Portugalsko. Hostující televize Rádio e Televisão de Portugal (RTP) a Evropská vysílací unie (EBU) vybrala jako místo konání 63. ročníku soutěže Altice (dříve MEO) Arénu v Lisabonu.  Tato multifunkční aréna byla postavena pro Expo 1998 a má kapacitu 20 000 diváků, díky čemuž se řadí mezi největší kryté stavby svého druhu v Evropě. Jedná se také o největší uzavřenou arénu v Portugalsku. Nachází se v srdci moderní severovýchodní části města Parque das Nações, která hostila právě i Expo '98. Spojení mezi touto částí města a mezinárodním letištěm Portela zajišťuje metro, vlak ji pak spojuje se zbytkem Portugalska, jako i Evropy.

Výběr hostitelského města.

V den finále Eurovize 2017 bylo portugalským televizním vysílatelem RTP oznámeno, že v případě výhry by se Portugalsko ujmulo pořádání příštího ročníku. Na tiskové konferenci, která se konala po vítězství Salvadora Sobrala, navrhl výkonný producent soutěže Jon Ola Sand portugalskou stanici k organizování příštího ročníku. V reakci na to potvrdil ředitel RTP, Nuno Artur Silva, že se Portugalsko ujme hostování Eurovize 2018. Též zmínil právě MEO Arénu jako pravděpodobné místo konání. 15. května 2017 stanice uvedla, že se další ročník pravděpodobně bude konat v MEO Aréně, následujícího dne ovšem přišla s oznámením, že žádné konečné rozhodnutí ještě nepadlo.  Zde je výpis podmínek účasti ve výběrové fázi, které byly odeslány RTP Evropskou vysílací unií těsně po portugalském triumfu v Kyjevě: Kromě Lisabonu projevila zájem o pořádání události i města Braga, Espinho, Faro, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira. Starosta města Porto, Rui Moreira, prozradil, že nemá zájem „utrácet miliony eur“ na hostování soutěže, ale podporuje města v metropolitní oblasti Porta, tj. Espinho, Gondomar a Santa Maria da Feira.  13. června 2017 se zástupci stanice RTP v sídle Evropské vysílací unie (EBU) v Ženevě setkali s eurovizním výborem. Během této schůze se úředníci RTP zúčastnili workshopu týkající se témat spojených s hostováním soutěže. Také se poučili ze zkušeností ukrajinského vysílatele UA:PBC. Dostali i příležitost sdělit některé plány Eurovize 2018, jako návrhy hostujících měst.  25. července 2017 EBU a RTP definitivně potvrdily Lisabon jako místo konání dalšího ročníku. Hlavní město tak vyhrálo ve výběrovém kole hostujícího města. Předstihlo tak města Braga, Gondomar, Guimarães a Santa Maria da Feira, která se oficiálně ucházela o organizaci soutěže. Při této příležitosti RTP naznačilo, že dějištěm všech akcí spjatých se soutěží bude městská část Parque das Nações, kde se nachází již zmíněná Altice Arena.

Účastníci.

1. semifinále.

Prvního semifinále se zúčastnilo 19 zemí. Z automaticky postupujících států do finále, tedy tzv. "Velké pětky" a vítěze minulého ročníku, měly právo na hlasování Portugalsko, Španělsko a Velká Británie.

2. semifinále.

Druhého semifinále se zúčastnilo 18 států. Z automaticky postupujících zemí v tomto semifinále hlasovaly Francie, Německo a Itálie.

Finalisté.

Účastníci velkého finále, jejich určené pořadí, výsledné pořadí a celkově získané body (od poroty i publika).

Ostatní státy.

Podmínkou účasti v Eurovision Song Contest je aktivní členství národního vysílatele v Evropské vysílací unii (EBU), který bude schopen samotnou show vysílat. EBU poslala pozvánku všem 68 aktivním členům unie. Některé státy účast v tomto ročníku potvrdily, některé ale odmítly:

Incidenty.

Cenzura čínského vysílání.

Čínská televize Mango TV vysílala 1. semifinále soutěže s devítihodinovým zpožděním. Z vysílání přitom vystřihla reprezentanty Albánie a Irska, a to včetně následné rekapitulace všech 19 účastníků semifinále. Albánie byla vystřižena kvůli tetování reprezentanta Eugenta Bushpepy a členů jeho kapely, Irsko pak z důvodu údajné propagace homosexuality. Během přenosu byly taktéž rozmazány duhové vlajky, symbol LGBT hnutí, v publiku a tetování ostatních reprezentantů. V reakci na to Evropská vysílací unie (EVU) ukončila partnerství s televizí Mango TV s tím, že cenzura není v souladu s všeobecnými a celkovými hodnotami EVU, a že je hrdá na tradici oslavování odlišností prostřednictvím hudby. To vedlo k zákazu vysílání druhého semifinále a finále v Číně. Mluvčí mateřské televizní společnosti Hunan TV uvedl, že si nebyli vědomi úprav, kterých se dopustila televize Mango TV. Irský reprezentant Ryan O’Shaughnessy později v rozhovoru pro BBC uvedl, že toto nebrali na lehkou váhu, a že si myslí, že se jednalo o krok správným směrem.

Kritika kulturní etiky izraelského vystoupení.

Po ukončení Eurovize 2018 se v reakci na vystoupení izraelské reprezentantky a následné vítězky soutěže Netty s písní „Toy“ vyskytly názory kritizující její kostým a celkový vzhled pódia jejího vystoupení. Zpěvačka na sobě měla kimono a drdol, součástí stage pak byly tzv. Maneki Neko, tedy japonské sošky pro štěstí. To vše mělo podle kritiků projevit neúctu k japonské kultuře, na Twitteru pak bylo několika uživateli toto představení označeno za urážlivé.  Toto téma se vyskytlo i 14. května 2018 v britském ranním pořadu "Good Morning Britain" moderovaném Trishou Goddard a Piersem Morganem. Ti se Netty zastali s tím, že zpěvačka tyto předměty do vystoupení zakomponovala proto, že naopak japonskou kulturu uznává. Moderátorům na druhou stranu oponovala anglická novinářka Rebecca Reid, podle které nešlo o vyzdvihnutí této kultury, nýbrž o pouhý kostým.

Narušení britského vystoupení.

Během finálového vystoupení britské reprezentantky SuRie na pódium vtrhl muž, vytrhl mikrofon ze zpěvaččiných rukou a vykřikl „Moderní nacisté britských médií, požadujeme svobodu! Válka není mír!“ Tento narušitel byl později identifikován jako „Dr ACtivism“, politický aktivista z Londýna. Ke zpěvačce se dostal díky jedné z kamer, na kterou vylezl a dostal se tak na jeviště. Poté, co SuRie nakonec své vystoupení dokončila, do vysílání bylo vloženo interview s ostatními reprezentanty sedícími v tzv. green roomu, tedy v části arény, kde sedí delegace všech států po a před jejich vystoupeními. Britská zpěvačka následně odmítla náhradní vystoupení nabídnuté organizátorem soutěže. Interpretka rovněž ukázala několik modřin, které ji aktivista způsobil. Na oficiálním kanálu Eurovision Song Contest na serveru YouTube je zveřejněn upravený záznam představení. Kritická pasáž je nahrazena záznamem z show pro poroty, která se odehrála předešlý večer. Video ovšem obsahuje interview s ukrajinskou delegací, které bylo součástí improvizovaného vstupu z green roomu.

Výběr běloruské písně.

Podle pravidel Evropské vysílací unie (EVU) musí být soutěžní píseň ve všech zemích vydána poprvé po 1. září před samotnou Eurovizí. 10. února 2018 však vyšlo najevo, že ukrajinský zpěvák Alekseev, který se přihlásil s písní „Forever“ do běloruského národního kola, již tuto skladbu zazpíval v květnu 2017 v ruské Stavropoli, a to v ruské podobě s názvem „Navsegda“. Celkem šest interpretů vyhrožovalo odstupem z běloruského výběru, zpěvačka Sofi Lapina tak dokonce učinila. Poté, co zpěvák provedl drobné úpravy skladby, umožnila mu Běloruská televizní a rozhlasová společnost (BTRC) účastnit se národního kola. To vyhrál a stal se tak reprezentantem země na Eurovizi 2018. 23. února 2018 mu EVU povolila původní anglickou verzi s názvem „Forever“, 28. března 2018 pak Alekseev přišel s finální verzí s odlehčeným úvodem a přidaným refrénem na konci.

Zranění českého reprezentanta.

Během první semifinálové zkoušky 29. dubna 2018 si český reprezentant Mikolas Josef během salta poranil záda. Zkoušku o třech vystoupeních dokončil, posléze ale musel odjet do nemocnice. Večer pak svůj stav objasnil na svém instagramovém účtu, na který napsal: „Mohu potvrdit, že jsem se během zranil během zkoušky a situace se během následujících hodin zhoršila. Momentálně nemohu ani chodit. Hned co jsem přijel z jedné nemocnice, už směřuji do další.“ Následně ale uvedl, že „vystoupí, ať to stojí, co to stojí“. Zpěvák nakonec s drobnými úpravami vystoupení 8. května na 1. semifinále soutěžil, postoupil a skončil šestý ve finále.

Eurovision Song Contest 2018 byl 63. ročník soutěže Eurovision Song Contest. Soutěž se konala v Altice Areně v Lisabonu, hlavním městě Portugalska, a to po vítězství portugalského zpěváka Salvadora Sobrala s písní „Amar Pelos Dois“ na předchozím ročníku v Kyjevě na Ukrajině. Portugalsko na Eurovizi zvítězilo poprvé v historii a poprvé tak soutěž i organizovalo. 1. semifinále se uskutečnilo 8. května, 2. semifinále 10. května a finále 12. května.

2018年欧洲歌唱大赛(Eurovision Song Contest 2018)是第63届欧洲歌唱大赛,主办国是2017年欧洲歌唱大赛的获胜国葡萄牙。2017年葡萄牙歌手萨尔瓦多·索布拉尔以《相爱》()荣获当年度冠军。这是葡萄牙自1964年参赛以来首次获得主办权。本次大赛分为在2018年5月8日、10日及12日举办的两场半决赛和决赛。


2017年曼徹斯特體育場爆炸案

Útok.

Útok spáchal sebevražedný atentátník Salman Abedi 22. května 2017 v 22.31 BTS krátce po skončení koncertu Ariany Grande. Odpálil improvizovanou hřebíkovou bombu, ta byla naplněna hřebíky, šrouby a dalšími ostrými předměty. Koncert byl vyprodaný, účastnilo se ho 14 200 lidí. Policie dětské návštěvníky koncertu dle zpráv odvedla do sousedního hotelu, lidé a taxikáři je dobrovolně odváželi od místa incidentu.

Další průběh.

V přibližně 1:32 britského letního času došlo ke kontrolovanému odpálení podezřelého předmětu v městském parku Cathedral Gardens. Předmět byl později identifikován jako odložený kus oděvu.  Následně byl několikrát hlášen údajný druhý výbuch, který měl být slyšen, když mnoho návštěvníků opouštělo arénu. Úřady vyzvaly k nepřibližování se k místu incidentu. Atentátník měl podle policie výbušninu připevněnu na těle a vyhodil se do vzduchu.

Oběti.

Útok měl 23 obětí útoku včetně osoby pachatele a 119 zraněných, z toho 23 kriticky. Mezi obětmi a zraněnými byly děti a jejich rodiče, kteří na ně čekali před halou. Na místě bylo 60 záchranných vozů, jejichž posádky transportovaly 59 zraněných do nemocnic a na místě ošetřily řadu osob s méně závažnými zraněními. Mezi prvními byly identifikovány dvě oběti ženského pohlaví ve věku 8 a 18 let. Mezi oběťmi jsou také polští občané. Identifikován byl i 29letý PR manažer a dřívější redaktor magazínu "Attitude" Martyn Hett.  Na koncertě byl přítomen i primátor města Liverpoolu Steve Rotheram, který nebyl zraněn, stejně jako Ariana Grande.

Útočník.

Útočníkovi bylo 23 let, byl libyjského původu a jmenoval se Salman Abedi. Byl příslušníkem radikálního Islámu, k tomu se začal hlásit od roku 2015 ve Spojeném království, k tomu se dostal přes internet a své známé. Bombu si nejspíše vyrobil sám. V den útoku zanechal své rodině vzkaz, ve kterém prosil o odpuštění.  K útoku se přihlásila teroristická organizace Islámský stát.

Následky.

Den po útoku byl ve spojitosti s útokem v Jižním Manchesteru zatčen sebevrahův 23letý bratr, Ismail Abedi. Policií v libyjském hlavním městě Tripolis byl zatčen také mladší bratr, Hašim Abedi. Celkem bylo zatčeno 22 lidí, nikdo z nich ale nebyl obviněn a tak byli 11. června 2017 propuštěni.  Britské bezpečnostní složky pozastavily sdílení informací s americkými kolegy, kvůli rozsáhlému uniku informací týkajících se vyšetřování útoku do amerických médií.

Sebevražedný bombový útok v Manchester Areně se odehrál ve víceúčelové hale v anglickém Manchesteru 22. května 2017 ve 22.35 hodin britského letního času (23.35 SELČ) na konci koncertu americké zpěvačky Ariany Grande, který se konal v rámci jejího turné Dangerous Woman. Útok si vyžádal 22 obětí (23 včetně útočníka) a 119 zraněných, z toho 23 kriticky. Ariana Grande nebyla během incidentu zraněna.

2017年5月22日,美国歌手亚莉安娜·格兰德在英国曼彻斯特竞技场举行演唱会;演唱会临近尾声,当地时间22:33分发生爆炸,致使23人死亡119人伤。


Vlastnosti.

Omegle nejprve nabízelo pouze náhodně spárovaným uživatelům textový chat. V roce 2010, stránka zavedla videochat, který páruje uživatele s webkamerou a mikrofonem. Tento videochat má také textovací okénko. V roce 2011 byla zavedena nový mód Spy. V tomto módu, též známém jako dotazovacím módu, uživatelé mají dvě možnosti, a to buď být takzvaný „špion“ a položit uživatelům otázku nebo o ní diskutovat s jiným uživatelem. Uživatel v roli špiona zadá otázku a může vidět diskuzi, ale nemůže do diskuze zasahovat a může chat kdykoliv ukončit, aniž by diskutující ukončili diskuzi. Pokud si uživatel vybere diskutování otázky, jako v normálním textovém módu, uživatel je spárován s jiným uživatelem, dokud se jiný uživatel nerozhodne ukončit diskuzi, a/nebo odpovídat na novou otázku.  V roce 2012, Omegle přidalo novou možnost do textového a video módu, a to možnost přidání zájmů. Přidání zájmů může spárovat uživatele se společnými zájmy. Pokud se tento uživatel nenajde, je uživatel spárován s náhodným uživatelem. V roce 2013 byla nemonitorovaná verze videochatu otevřena každému staršímu 13 let, jehož vysílání neobsahuje sexuální scény. Video sekce se sexuálním podtextem je povolena osobám 18 let. V roce 2014, Omegle začalo experimentovat s „Dorm Chatem“, který umožnil uživatelům uvést e-mailovou adresu končící na.edu jako ověření, že jsou spojení s kolejí či univerzitou. Tento chat umožňuje uživatelům chatovat se spolužáky, nebo kolegy.  V roce 2015, stránka začala s Captcha zabezpečením, aby snížila počet botů na stránce. To však vedlo k stížnostem, že počet botů je stále vysoký a že zákonné použití je narušeno.

Kontroverze.

Před rokem 2013 stránka necenzurovala příspěvky pomocí filtru vulgárních slov a uživatelé tak lehce mohli narazit na nahotu a sexuální obsah. V lednu 2013 Omegle zavedlo monitorovanou verzi videochatu, která měla omezit nevhodné chování a snížit možnost, že lidé mladší 18 let narazí na na potenciálně nevhodný obsah. Toto monitorování je však pouze částečně účinné. K. Brooks potvrdil sporný obsah, zároveň vyjádřil zklamání, jakým způsobem byla stránka využívána. Mimo této cenzurované verze videochatu Omegle nadále poskytuje i videochat nemonitorovaný.

Omegle (ou-me-gul) je internetová chatovací stránka, která umožňuje lidem chatovat a sblížit se s ostatními, aniž by se registrovali. Stránka náhodně spáruje pár uživatelů, kde pak používá slova „You“ a „Stranger“, nebo v případě Spy módu „Stranger 1“ a „Stranger 2“. Stránku vytvořil 18letý Leif K. Brooks a veřejnosti byla zpřístupněna 25. března 2009. Po necelém měsíci dosáhlo Omegle kolem 150 tisíc návštěv za den a později zavedlo i videochat. Stránka nyní umožňuje mobilní aplikaci, kterou mohou používat lidé s mobilními zařízeními. Omegle je přirovnáváno k AOLu z počátku 90. let. Mezi další podobné služby patří například Tinychat a Whisper.

Omegle是一个匿名和随机的全世界网友聊天的网站。该网站是由美国佛罗里达州伯瑞特波罗的18岁少年雷夫·K-布鲁克斯(英语:Leif K-Brooks)在2009年3月25日创建的。


Představitelé a směry.

Za klasiky modernismu v literatuře jsou považováni v próze zejména Franz Kafka (zejm. "Proces, Zámek"), James Joyce ("Odysseus"), Virginia Woolfová ("Paní Dallowayová"), Marcel Proust ("Hledání ztraceného času"), Robert Musil ("Muž bez vlastností") a Jaroslav Hašek ("Osudy dobrého vojáka Švejka za světové války"). V dramatu Samuel Beckett ("Čekání na Godota"), Luigi Pirandello ("Šest postav hledá autora"), Friedrich Dürrenmatt ("Návštěva staré dámy"), Eugène Ionesco ("Plešatá zpěvačka") a Bertolt Brecht ("Matka Kuráž a její děti"). V poezii Ezra Pound, Walt Whitman, Rainer Maria Rilke a Thomas Stearns Eliot. Na modernismus navazuje avantgarda, která je někdy vnímána jako jeho součást, jindy spíše jako samostatný fenomén. Pojem modernismus má vysokou míru obecnosti a rozpadá se na řadu směrů, jako jsou expresionismus, impresionismus, symbolismus, dekadence, absurdní drama či civilismus, v širším pojetí i dadaismus, futurismus a surrealismus. Za pozdní modernismus jsou někdy označováni např. představitelé francouzského nového románu. Za předchůdce modernismu, tedy představitele starších směrů, kteří určitými aspekty svého díla předjímali modernistické experimentování a subjektivismus, bývají označováni Anton Pavlovič Čechov, August Strindberg, Henrik Ibsen, Fjodor Michajlovič Dostojevskij, Gustave Flaubert, Guy de Maupassant, Charles Baudelaire, Stéphane Mallarmé, Maurice Maeterlinck či Arthur Rimbaud. U některých autorů je ovšem hranice neostrá. Vůči modernismu se programově vymezuje literární postmoderna, která se vzpurně vrací k některým klasickým vyprávěcím modelům, ale zároveň odmítá klasické realistické schéma a dilema formy často přímo reflektuje v textu (Umberto Eco, Milan Kundera aj.).

Česká literatura.

V dějinách české literatury je pojem modernismus svázán především se signatáři Manifestu české moderny (Josef Svatopluk Machar, Antonín Sova, Otakar Březina), tzv. anarchistickými buřiči (Viktor Dyk, Fráňa Šrámek, Petr Bezruč), dekadenty (Arnošt Procházka, Jiří Karásek ze Lvovic, Karel Hlaváček) a katolickou modernou (Xaver Dvořák, později Jakub Deml). Všichni tito autoři jsou však spjati spíše generačně, než stylově či tematicky.

Další autoři spojovaní s modernismem.

Guillaume Apollinaire, Tadeusz Borowski, André Breton, Michail Bulgakov, Joseph Conrad, Alfred Döblin, Edward Morgan Forster, William Faulkner, André Gide, Knut Hamsun, Ernest Hemingway, Hermann Hesse, Arthur Koestler, David Herbert Lawrence, Thomas Mann, Katherine Mansfieldová, Filippo Tommaso Marinetti, Gertrude Steinová, Italo Svevo, Anna Achmatovová, Wystan Hugh Auden, Konstantinos Kavafis, Blaise Cendrars, Robert Desnos, Paul Éluard, Odysseas Elytis, Stefan George, Max Jacob, Federico García Lorca, Wilfred Owen, Octavio Paz, Giorgos Seferis, Wallace Stevens, Dylan Thomas, Tristan Tzara, Paul Valéry, William Carlos Williams, William Butler Yeats, Edward Albee, Jean Anouilh, Antonin Artaud, Jean Genet, Alfred Jarry, Vladimir Majakovskij, Arthur Miller, Seán O'Casey, Eugene O'Neill, John Osborne, Erwin Piscator, George Bernard Shaw, John Millington Synge, Ernst Toller, Frank Wedekind, Thornton Wilder, Stanisław Ignacy Witkiewicz

Modernismus v literatuře je směr, který se začal prosazovat na konci 19. století a začátku století dvacátého, zejména v Evropě (tam spíše v próze) a Spojených státech (tam spíše v poezii). V próze je charakterizován rozbitím klasické formy realistického vyprávění, v poezii důrazem na subjekt a jeho sebevyjádření. Významným tématem je izolace jedince a hranice reality a snu. Velký vliv na rozvoj literárního modernismu měla psychoanalýza a učení filozofů, jako byli Henri Bergson a Friedrich Nietzsche.

现代主义文学,又称现代派文学或现代文学,是1890年-1950年间流行于欧美各国的一个国际文学思潮。在纵向上,前承古典主义文学、浪漫主义文学和现实主义文学,后接后现代主义文学。在横向上,包括象征主义文学、表现主义文学、未来主义文学、意识流文学、意象主义文学和超现实主义文学六个分支流派。


Helium-2.

Helium-2 (též helium 2, značka He), také diproton, je umělý radioizotop helia a vůbec nejjednodušší možný izotop tohoto prvku a také nejlehčí radionuklid. Jádro je složeno pouze ze 2 protonů. Jelikož tyto protony na sebe působí odpudivou elektrickou silou, je jeho poločas přeměny velmi krátký, avšak zatím (2013) není znám.  He bylo objeveno roku 2000, společně s novým typem radioaktivní přeměny. Nejlépe bylo zaznamenáno v roce 2008 vědci z italského Istituto Nazionale di Fisica Nucleare. Proud jader Ne se srazil s jádry beryllia, přičemž některá neonová jádra se přeměnila na Ne, jež následně narazila do jader olova, čímž byla excitována a stala se velmi nestabilními, poté se Ne rozpadl na O. Přitom byly vyzářeny dva protony letící stejným směrem, ale vzhledem k tomu, že nemohly být vyzářeny dva samostatné protony zároveň, tak musela být vyzářena částice skládající se pouze ze dvou protonů.  Helium-2 je také meziproduktem v prvním kroku proton-protonového cyklu, kde se nejprve dva protony sloučí na diproton:  2 p → He,  který se poté beta plus přeměnou mění na deuterium:  He → H + e + ν.

Helium-3.

He je stabilní, je společně s H jediným stabilním nuklidem, který má v jádru více protonů než neutronů. Na Zemi se vyskytuje pouze ve stopovém množství (0,000 137 %), většina jej pochází z doby vzniku Země a menší část z vesmírného prachu. Malé množství vzniká také beta minus přeměnou tritia. Ve hvězdách je ovšem většinou produktem jaderné fúze. Mimoplanetární hmota (například regolit) obsahuje stopová množství He ze slunečního větru.  Aby se helium-3 stalo suprakapalinou, musí být ochlazeno pod 0,002 5 K, asi tisíckrát blíže k absolutní nule než helium-4 (2,17 K). Tento rozdíl je způsoben rozdílnými kvantovými vlastnostmi izotopů: atomy helia-3 jsou fermiony a atomy helia-4 bosony, díky čemuž se snáze přemění na suprakapalinu.

Helium-4.

Nejběžnější izotop helia, He, vzniká na Zemi alfa rozpadem těžších radioaktivních prvků, alfa částice jsou jádra helia-4 zbavená elektronového obalu. Ve velkém množství vzniklo také během nukleosyntézy po Velkém třesku. He je neobvykle stabilní jádro, protože jeho nukleony zcela zaplňují jadernou slupku.  Pozemské helium se skládá téměř výhradně (z 99,999 86 %) z tohoto izotopu. Jeho teplota varu je 4,2 K, což je nejnižší hodnota u jakékoliv známé látky. Při ochlazení na 2,17 K se přeměňuje na suprakapalinu (kapalinu s nulovou viskozitou. Zkapalnit jej lze až při tlaku 2,5 MPa, kdy má teplotu tání 0,95 K.

Těžší izotopy helia.

V částicových urychlovačích byly připraveny i těžší izotopy helia.  Nejkratší poločas přeměny má helium-5 (7,6×10 s). Helium-6 podléhá přeměně beta minus s poločasem 0,8 s. Helium-7 rovněž vyzařuje beta záření (a navíc ještě záření gama). Nejvíce prozkoumaným těžkým iztotopem helia je helium-8. Tento izotop se, stejně jako helium-6, pravděpodobně skládá z jádra helia-4, které je obklopeno neutronovým „halem“ (obsahujícím dva neutrony u He a čtyři neutrony u He). Byla také potvrzena existence helia-9 a helia-10. He a He vznikají v některých jaderných reakcích.

Je známo devět izotopů helia, ovšem jen dva, He a He jsou stabilní. Všechny radioizotopy se rychle rozpadají, nejstabilnější je He s poločasem přeměny 806,7 milisekund. Nejméně stabilní je He s poločasem 7,6×10 s, i když He má možná ještě kratší poločas.

氦(原子量:4.002602)共有8个已知同位素,其中有2个同位素是稳定的,分别是He和He,其中He丰度很少,只有0.000137% 。


Vlastnosti.

Tautomerie.

Keto- a enol<nowiki>forma</nowiki> existují společně; jedná se o tautomery. Enolforma má symetrii C, což znamená, že vodíkový atom je rovnoměrně sdílen mezi oběma kyslíkovými atomy. V plynném skupenství je rovnovážná konstanta "K" 11,7 (ve prospěch enolformy). Oba tautomery se dají snadno rozlišit pomocí NMR spektroskopie, infračervené spektroskopie a dalších metod.  Rovnovážná konstanta je vysoká v nepolárních rozpouštědlech; ketoforma má větší zastoupení v polárních rozpouštědlech s přítomností vodíkových vazeb, například ve vodě.

Kyselost/zásaditost.

Acetylaceton je slabá kyselina:  Velmi silné zásady, například organolithné sloučeniny, způsobují dvojnásobnou deprotonaci acetylacetonu. Vzniklé produkty mohou být alkylovány.

Příprava a výroba.

Acetylaceton se průmyslově vyrábí tepelným přesmykem isopropenylacetátu: CH=C(CH)OC(O)CH → CHC(O)CHC(O)CH  Metody laboratorní přípravy začínají acetonem. Prvním způsobem je reakce acetonu s acetanhydridem za přítomnosti BF jako katalyzátoru:
 (CHCO)O + CHC(O)CH → CHC(O)CHC(O)CH  Druhý způsob spočívá v kondenzaci acetonu a ethylacetátu následované reakcí s kyselinou:
 NaOEt + EtOCCH + CHC(O)CH → NaCHC(O)CHC(O)CH + 2 EtOH NaCHC(O)CHC(O)CH + HCl → CHC(O)CHC(O)CH + NaCl  Díky jednoduchosti uvedených postupů je známo mnoho acetylacetonátů, tedy solí a esterů acetylacetonu, například CHC(O)CHC(O)CH (dbaH) a (CH)CC(O)CHC(O)CC(CH).

Reakce.

Kondenzace.

Acetylaceton je všestranným prekurzorem heterocyklických sloučenin, jelikož obě ketoskupiny mohou podstoupit kondenzační reakce. Reakcí s hydrazinem vznikají pyrazoly, s močovinou pyrimidiny.

Koordinační chemie.

Acetylacetonátový aniont, acac, vytváří komplexy s mnoha ionty přechodných kovů. Hlavním způsobem jejich přípravy je reakce příslušného iontu s acetylacetonem za přítomnosti zásady (B):<br> MB + "z" Hacac M(acac) + "z" BH Zásada umožňuje odstranění protonů z acetylacetonu a posouvá rovnováhu reakce ve prospěch komplexu. Oba kyslíkové atomy se naváží na kov za vzniku šestičlenného chelátového kruhu. V některých případech je chelatační efekt tak silný, že k tvorbě komplexu není třeba přítomnost zásady. Jelikož takový komplex nemá elektrický náboj, je nerozpustný ve vodě ale rozpustný v nepolárních organických rozpouštědlech.

Biologická rozložitelnost.

Acetylaceton se rozkládá působením enzymu acetylacetondioxygenázy, který štěpí vazbu C-C v molekule za vzniku acetátu a 2-oxopropanalu. Enzym k činnosti potřebuje železnaté nebo zinečnaté kationty, které slouží jako prostetická skupina. Biologický rozklad acetylacetonu byl pozorován u bakterie "Acinetobacter johnsonii".  CHO + O → CHO + CHO

Acetylaceton (systematický název pentan-2,4-dion) je organická sloučenina, která vytváří dva tautomery. Ketoforma má vzorec CHCOCHCOCH.

乙酰丙酮是一个有机化合物,缩写Hacac,其标准命名为2,4-戊二酮。它是一个双齿配体,并且在杂环化合物的合成中有很多用处。


Zásluhy společnosti DeinBus.

Od roku 1934 existoval v Německu zákon, který neumožňoval, aby se na trhu objevila firma konkurující železniční společnosti Deutsche Bahn. Ta tak v Německu držela monopol. Zákon téměř zakázal jakoukoliv dálkovou autobusovou dopravu a měl za úkol ochránit státní železniční společnost před konkurencí. To se mu dlouhou dobu dařilo. Zlom přišel až v březnu roku 2009, kdy tři mladí studenti Christian Janisch, Alexander Kuhr a Ingo Mayr-Knoch začali hledat způsob, jak zákon obejít. Rádi totiž cestovali dálkovými autobusy po Evropě a uvědomili si, že v Německu takovou možnost lidé nemají. Podrobně prostudovali celý zákon a našli v něm mezeru. Zákon totiž výrazně neomezoval příležitostnou autobusovou dopravu. Zastaralý zákon též nepočítal s rozmachem moderních technologií a tedy i s rozmáhajícím se trhem se sdílených službami. Právě na těchto dvou bodech studenti vystavěli svůj nový byznys a 4. prosince 2009 poprvé vyrazili na první "zájezdovou" cestu mezi Frankfurtem a Kolínem nad Rýnem. V autobuse nabídli za 12,5 euro spolujízdu dalším desítkám cestujících. Pro porovnání je zajímavé uvést skutečnost, že srovnatelná jízdenka na vlak by stála kolem 64 eur. Díky tomu se jejich služba spolujízdy stala brzo populární.

Pyrhovo vítězství DeinBusu.

Vznik těchto služeb se samozřejmě nelíbil společnosti Deutsche Bahn, která správně odtušila, že další rozvoj DeinBusu a podobných služeb může ohrozit její monopol. Podala tak na společnost DeinBus žalobu. Ta však vyvolala opravdu silný zájem medií a mezi veřejností se začalo diskutovat, zda není čas zastaralý zákon změnit. Trojici studentů totiž dal sice soud za pravdu a ti tak nadále rozvíjeli své služby, ale zákon stále platil. Tlak veřejnosti na změnu nepolevoval, až se nakonec roku 2012 německá vláda rozhodla přepracovat celý zákon o přepravě osob. Již na začátku následujícího roku začal platit nový zákon, který umožňoval vznik soukromých vnitrostátních dálkových autobusových linek. Dein Bus vyhrál a měl volnost pro svůj rozvoj. Příležitost však vycítila i spousta jiných společností, které si chtěly též uzmout kus trhu pro sebe. V tuto chvíli vstoupila na trh i společnost FLIXBUS.

Vznik společnosti.

U vzniku společnosti FLIXBUS stáli, stejně jako u DeinBusu, tři mladí muži. Jednalo se o dva spolužáky - inženýra André Schwämmleina a informatika Daniela Krausse a Kraussova pracovního kolegu Jochena Engerta. Všichni již měli pracovní zkušenosti od velkých technologických společností a ani podnikání jim nebylo cizí. Společně správně zanalyzovali, že uvolnění trhu jim přinese skvělou příležitost, která se nemusí opakovat. V roce 2011 založili společnost GoBus a postupně se připravovali na možné uvolnění trhu. Když uvolnění v roce 2013 opravdu přišlo, tak byli připraveni a 13. února 2013 na německé silnice vyjeli jejich první autobusy, avšak již pod nový názvem FlixBus. V té době ještě s jinou grafikou a především modrou barvou. Svůj provoz začínali se spoji mezi Mnichovem, Norimberkem a Erlangenem. Do konce roku již vytvořili napříč celým Německem síť svých spojů. K tomu, aby zažili takto raketový start bylo samozřejmě potřeba peněz. Ty jim zajistily rozsáhlé investice od společnosti Daimler v kooperaci se společností Holtzbrinck Ventures.

Otevření trhu.

Téměř ihned po otevření trhu se v Německu objevila velká spousta nových dopravců. Velké procento z nich bylo založeno silnými investory, kteří neváhali do nového byznysu vložit miliony Eur. Nově otevřený trh nabízel všem spoustu možností, ale i tak začalo být na trhu autobusové dopravy brzo těsno. Dopravci zajištěni výraznými investory, kteří ale požadovali obvykle neustálý růst tržeb, se pustili do cenové války. Ceny za jízdné dosáhly takové úrovně, že dopravci již nedokázali býti v zisku. Menší dopravci začali postupně odpadat. Na konci roku 2014 ohlásil bankrot i nám již známý průkopník - společnost DeinBus. Díky investicím se ji sice nakonec podařilo zachránit, ale v současné době už pouze prodává jízdenky ostatních dopravců. Problémy s financemi začínal mít i FlixBus. Objem cestujících sice rostl, ale ziskový nadále nebyl. Zakladatelé se však rozhodli byznys nevzdat a začali s hledáním dalšího investora.

Zelená + modrá = Zelená.

Novým investorem se stala společnost General Atlantic. Právě díky její investici došlo na začátku roku ke spojení FlixBusu se silnějším konkurentem - společností MeinFernbus. Tato společnost provozovala spoustu linek svými autobusy zelené barvy s bílým názvem společnosti. Po krátké epizodě, kdy byly používány oba názvy spojených společností (název byl MeinFernbus Flixbus), došlo k ustálení jen na názvu FlixBus. Grafický jazyk společnosti se ustálil na jednoduchém základu, tedy jasné zeleno-oranžové barvě v kombinaci s bílými nápisy. Tato jednoduchá grafika je přesně tím co si dnes člověk představí, když se řekne slovo FlixBus. Převzato bylo i motto - Fahr grün!

Rozmach největší Evropské sítě.

Díky výrazné finanční podpoře investorů již v roce 2016 spojené společnosti přepravili přes 20 milionů cestujících. U toho společnost nezůstala a míří stále výše. I díky převzetí svých konkurentů postupně obsadil svými linkami většinu států Západní Evropy. V domácím Německu zaujímá dominantní postavení a patří mu tak více než 90% místního autobusového trhu. V současné době (konec roku 2018) spolupracuje s více než 320 dopravními partnery s 8000 řidičů, kteří řídí přes 2000 autobusů po 30 zemích Evropy. Každý den na skoro 300 000 spojů přepraví tisíce cestujících mezi 1800 destinacemi.

Síť v Česku.

V roce 2016 FlixBus rozšířil svoji síť i do České republiky. Postupně začal nabízet různá spojení s okolními státy, především však s Německem. V půlce roku 2015 vstupuje FlixBus v ČR i na trh vnitrostátní dopravy. Začal nabízet linky z Prahy do Brna, Plzně či Českých Budějovic. V Praze vzniklo nové středisko pro expanzi do Střední Evropy a Východní Evropy. Díky tomu brzy přibyla spojení třeba na Slovensko či do Chorvatska. I v České republice zaznamenává úspěch a nadále se rozvíjí.Česko má jednu z nejlepších a nejrozvinutějších sítí autobusové a celkově veřejné dopravy. Svou pozici si tak musí tvrdě dobývat dlouhodobou cenovou válkou. Největším konkurentem FlixBusu v Česku je společnost RegioJet českého podnikatele Radima Jančury. Nejdůležitější místní partner FlixBusu je autobusová společnost Umbrella bývalého českého fotbalisty Pavla Steinera. Postupně však získává i další partnery, například společnost ICOM.

FlixTrain.

V srpnu roku 2017 si společnost zaregistrovala značku FlixTrain. Za pomoci českého dopravce Leo Express, který předtím získal insolventní společnost Locomore, spustil FlixBus (potažmo mateřská společnost FlixMobility) přepravu na trase Berlín – Stuttgart. Od 23. března 2018 nabízí Flixtrain také spojení mezi Hamburkem a Kolínem nad Rýnem, které bylo dříve provozováno pod názvem Hamburg-Cologne-Express (HKX). Provozovatelem tohoto spojení je společnost Bahntouristikexpress. Od dubna 2018 jsou všechny vlaky FlixTrain v jednotném vzhledu, který je velmi podobný autobusům. V únoru 2019 byl oznámen plán na rozšíření provozu na trasu Berlín - Kolín nad RýnemKolín nad Rýnem. V současné době (březen 2019) je FlixTrain jediným konkurentem Deutsche Bahn na německém trhu dálkové železniční dopravy.

FlixBus je německá značka provozující meziměstskou autobusovou dopravu po celé Evropě a též v USA. Společnost zahájila svou činnost v roce 2013 po deregulaci německého trhu mobility. FlixBus původně usiloval o zavedení nového dopravního prostředku jako „alternativní, spolehlivé a zelené“ cesty autem, spolujízdou nebo s využitím státního železničního dopravce Deutsche Bahn. Po uvolnění trhu dálkové linkové autobusové dopravy ve Spolkové republice Německo však nakonec vsadil na autobusy. Dne 13. února 2013 poprvé vyjel na silnice autobus s logem FlixBus a začala rychlá expanze nových linek, která trvá dosud.

弗利克斯巴士(FlixBus),又译作菲利克斯巴士,是一家于2013年成立的德国长途大巴公司,总部在慕尼黑。弗利克斯巴士致力于创立一种“可靠绿色”的出行方式,来与德国铁路竞争。于传统的大巴公司不同,菲利克斯巴士并不直接拥有旗下的巴士车辆,而是将它们外包给当地的巴士租赁公司来运营,进而实现轻资产和快速扩张。


Obsah.

Kniha je rozdělena na dva oddíly: empirickou a aplikovanou epistemologii. Každý oddíl má šest částí.  1.1. O rozdílných druzích filosofie. Hume zde rozděluje filosofii na přírodní a morální. Preferuje druhou z nich, ale oceňuje preciznost první. Cílem by mělo být zrušit hranice mezi těmito dvěma druhy filosofií, sloučit hloubku s jasností.  1.2. O původu idejí. Zde se rozlišují percepce "dle živosti a síly" na dojmy, tj. bezprostřední počitky, a na ideje, které jsou kopiemi impresí a jsou vzpomínkovými a fantazijními představami. Všechny ideje lze rozložit na jednoduché ideje, které odpovídají nějaké impresi. Idea Boha lze rozložit na Dobro.  1.3. O sdružování idejí. V této kapitole je předložena tzv. asociační teorie. Ideje se sdružují podle podobnosti, podle sousednosti a podle příčiny/účinku.  1.4. Skeptické pochybnosti o výkonech rozumu. Předměty poznání lze rozlišit na vztahy idejí (nezpochybnitelné apriorní pravdy, např. matematické) a na faktické okolnosti (matter of fact), které se zakládají na zkušenosti kauzality. Toto rozlišení bude známé jako Humova vidlička (Hume ́s fork). Faktické okolnosti v budoucnu nemusí nutně nastat. Např. "Slunce zítra vyjde" může být buď pravda, nebo nepravda. Je zpochybněna nutnost následnosti účinku po příčině.  1.5. Skeptické řešení těchto pochybností. Ukazuje se, že předpoklad účinku jako následku příčiny je věcí zvyku (habit). Zvyk je tedy principem kauzality.  1.6. O pravděpodobnosti. Náhoda neexistuje. Všechna zvyková spojení se v nás vytvářejí na základě více či méně pravděpodobného účinku nastávajícího po příčině. Pravděpodobnost účinku je jen jeho subjektivním očekáváním na základě množství předešlých zkušeností.  2.1. O ideji nutného spojení. Matematické ideje jsou jasné a určité, ale žádají si dlouhé vyvozování. Morální vědy jsou oproti tomu nejasné a mnohoznačné.  2.2. O svobodě a nutnosti. O skutečném spojení příčiny a účinku nemůžeme nic vědět. Vnímáme jen souběh. Nutnost chápeme jen jako dosud vždy opakovaný souběh příčiny a účinku. Svobodu naopak. Než hledat důkazy o působení Boha ve světě, měla by filosofie zkoumat otázky běžného života ve společném světě (common life).  2.3. O rozumu zvířat. "Usuzování" zvířat není založeno na rozumu, přesto jsou vycvičitelná (analogie se zvykem, stálým souběhem). Jejich instinkty nelze rozumově zkoumat.  2.4. O zázracích. Kapitola obsahuje tzv. Humovu břitvu, jíž je ořezána definice zázraku takřka na nemožnost: "Žádné svědectví není s to dokázat zázrak, ledaže by šlo o svědectví takového druhu, že by jeho mylnost byla ještě zázračnější než skutečnost, kterou se snaží doložit."  2.5. O konkrétní prozřetelnosti a budoucím stavu. Obsahuje fiktivní rozhovor Huma s jedním epikurejcem, jenž vyvrací možnost poznání posmrtného života tím, že tvrdí, že s ním nemáme žádnou zkušenost, a že Boží prozřetelnost je pro nás nevyzpytatelná.  2.6. O akademické čili skeptické filosofii. Rozlišuje se skepse předchůdná (Descartova radikální pochybnost) a skepse následná (zpochybnění naší poznávací mohutnosti, jistoty dosaženého vědění). Skepticismus vlastně vidí funkci rozumu v korekci bezprostředních názorů pocházejících ze smyslového poznání. Dále je rozlišen skepticismus lidový - pyrrhonismus a skepticismus akademický.

Zkoumání o lidském rozumu je kniha skotského filosofa Davida Huma z roku 1748. Je zjednodušenou verzí jeho hlavního díla Pojednání o lidské přirozenosti. Jedná se o jedno ze základních děl novověké filosofie. Hume v ní předkládá svou teorii poznání a čtenářsky přívětivým způsobem vysvětluje některé své důležité myšlenky.

《人类理解研究》(An Enquiry Concerning Human Understanding),一书是由苏格兰经验主义哲学家大卫·休谟在1748年用英文出版的。本书是休谟前一著作《人性论》的修正。休谟对于人性论的反响非常失望,他声称此书是“一本夭折的作品”。因此休谟写了《人类理解研究》一书去宣传他更为先进的思想,并且以更短、更为好辩的文章形式出版。


Sociální systém.

Vládnoucí dynastie byla zpočátku křesťansko-animistická, od roku 1523 sunnitsko-muslimská a používala arabštinu. Žila zcela odříznuta od veřejnosti a její formálně absolutní moc byla dosti omezena lokálními vezíry (šlechtou), kteří měli ovšem povinnost vzít si manželky z královského rodu, čímž po čase vznikla vládnoucí kasta oddělená od místního obyvatelstva. Byla takto ovšem vytvořena silná jízda, takže sennarská armáda byla největší armádou ve východní Africe až do roku 1810. Avšak nejen vládnoucí kasta byla separována, celá společnost byla rozdělena na šest rasových skupin, které se nesměly mísit.

Historie.

Zakladatelem říše byl Amara Dunqas, fundžský vojevůdce, který roku 1504 porazil dosud v místě existující nubijské křesťanské království Alodia (Alwa, Aloa). Největší moci a rozkvětu sultanát dosáhl pod vládou Badiho II. (1644-1680). Bohatství říše zpočátku plynulo z masivního obchodu s otroky, monopolizovaného pro panovníka, a z kontroly obchodních tras vedoucích do Egypta. Měnou bylo zlato. To posilovalo absolutistickou pozici panovníka. Na konci 17. století se však Sennar otevřel obchodu s Osmanskou říší a začal razit mince. Tím vznikla nová, střední obchodnická třída, nad níž panovník ztratil moc. Její intelektuální část se stala kritikem sennarských zvyklostí z hlediska islámu (dynastie se například, vzhledem ke starým lokálním tradicím, prohlašovala za polobožskou, což bylo napadeno učenci; stejně tak se pod palbu kritiky dostala tradiční konzumace alkoholu během královských svátků). To vedlo v roce 1762 ke svržení sultána Badiho IV. skupinou zvanou hamájové (původně šlo o jednu z rasových skupin, tzv. "ahmarů," tedy v překladu "červených"). Její vůdce Abu Likayik, vládce Kordofanu, dosadil jiného člena královské rodiny jako loutkového panovníka a sám se ujal postu regenta. Regentská hamájovská vláda ("wiṣāyat ul-Hamaj") trvala až do zániku sultanátu, přestože se královská rodina snažila znovu plně převzít moc. Vnitřní spor říši oslabil a postupně začal stoupat osmanský vliv (Osmané v té době již ovládali Egypt, jenž sousedil se Sennarským sultanátem na severu). Roku 1821 poslal osmanský vládce Muhammad Alí Paša do Sennaru armádu vedenou svým synem. Ta se nesetkala s odporem ani královské rodiny, ani obyvatelstva a Sennarský sultanát hladce pohltila Osmanská říše.

Sennarský sultanát, též Sinnarský či Fundžský sultanát, byl stát, který na území dnešního Súdánu založili Fundžové a který existoval v letech 1504–1821 V súdánské historiografii se o něm hovoří také jako o Modrém sultanátu, protože o černoších jeho vládci hovořili jako o "modrých". Většinou je ale nazýván podle hlavního města Sennar. Na západě sousedil s třemi jinými sultanáty: Darfúr, Wadai a Bornu, na východě s Etiopií.

森纳尔丰吉苏丹国,是丰吉人领袖奥马尔·冬卡和阿卜杜拉·詹马于1504年灭亡阿尔瓦国后所建,首都森纳尔,领土北达尼罗河第三瀑布。