Chemická struktura a vlastnosti.

Tato organická látka je bílý prášek slabého aromatického/fenolového pachu. Je to chlorovaná aromatická sloučenina, obsahující jak etherové, tak fenolové funkční skupiny. Fenoly mají často antibakteriální vlastnosti. Triclosan je jen mírně rozpustný ve vodě, ale dobře se rozpouští v ethanolu, diethyletheru a silných zásadách, například 1M hydroxidu sodném. Triclosan lze získat částečnou oxidací benzenu nebo kyseliny benzoové, kumenovým procesem nebo Raschigovým procesem. Vyskytuje se také jako produkt oxidace uhlí.

Použití.

Triclosan se přidává do mýdel (0,15 - 0,30 %), deodorantů, past na zuby, holicích krémů, ústních vod a čisticích prostředků. Je též napouštěn do čím dál většího počtu spotřebitelských výrobků, například kuchyňských nástrojů, hraček, ložního prádla, ponožek a odpadkových pytlů. Triclosan se jevil účinným ve snižování bakteriální kontaminace rukou a ošetřených předmětů. Sprchování nebo koupání ve 2% triclosanu se nedávno stalo doporučeným režimem pro dekolonizaci pacientů, jejichž kůže je osídlena bakterií "Staphylococcus aureus" rezistentní na meticilin (Meticilin-rezistentní zlatý stafylokok, "MRSA"), a to po úspěšném zvládnutí bujení MRSA v několika zdravotnických zařízeních.  Triclosan je regulován americkými úřady FDA a EPA, stejně tak i Evropskou unií. Při zpracování odpadních vod část triclosanu degraduje, zbytek je pohlcen do kalu nebo odtéká s pročištěnou vodou. V životním prostředí může být rozkládán mikroorganismy nebo reagovat vlivem slunečního záření za vzniku různých sloučenin, včetně chlorfenolů a dioxinů, nebo se může navázat na částice, které se usazují na dně vodního sloupce a tvoří sediment. Triclosan byl roku 2002 nalezen v sedimentu švýcarského jezera Greifensee, který byl tehdy více než 30 let starý - to naznačuje, že se triclosan rozkládá a mizí ze sedimentu velmi pomalu. Patent na triclosan získala roku 1964 švýcarská firma Ciba-Geigy (nyní Novartis).

Mechanismus účinku.

Při používaných koncentracích funguje triclosan jako biocid s více cytoplazmatickými a membránovými cíli. V nižších koncentracích je však triclosan jen bakteriostatický a působí na bakterie hlavně inhibicí syntézy mastných kyselin. Triclosan se váže na bakteriální reduktázu nosiče enoyl-acyl bílkoviny (ENR), která je kódována v genu FabI. Tato vazba zvyšuje afinitu enzymu k nikotinamidadenindinukleotidu (NAD). To vede k tvorbě stabilního ternárního komplexu ENR-NAD-triclosan, který se nemůže účastnit v syntéze mastných kyselin. Mastné kyseliny jsou nezbytné pro reprodukci a stavbu buněčných membrán. Člověk nemá enzym ENR, proto není triclosanem takto ovlivněn. Některé druhy bakterií si mohou vyvinout nízkoúrovňovou rezistenci na triclosan mutací genu FabI, která snižuje účinek triclosanu na vazbu ENR-NAD, jak se ukázalo u bakterií "Escherichia coli" a "Staphylococcus aureus". Jiným způsobem, jak mohou tyto bakterie získat nízkoúrovňovou rezistenci, je zvýšená exprese "FabI". Některé bakterie mají vrozenou rezistenci na triclosan, například "Pseudomonas aeruginosa", která má vícelátkové odtokové pumpy, které "vyčerpávají" triclosan ven z buňky. Jiné bakterie, například z rodu "Bacillus", mají alternativní "FabI" geny ("FabK"), na které se triclosan neváže, a proto jsou tyto bakterie méně citlivé na triclosan.

Tvorba dioxinů v povrchových vodách.

Používáním triclosanu v antibakteriálních výrobcích pro domácnost se tato chemikálie dostává do povrchových vod, kde může tvořit dioxiny. Dioxinové sloučeniny, které vznikají rozkladem triclosanu slunečním zářením, byly ukázány ve studii vědců z Virginia Tech s tím, že není důvod k obavám o veřejné zdraví. Dioxin není jedna sloučenina, je to rodina sloučenin široké škály toxicity. Z 210 členů rodiny dioxinů a furanů jen 17 je považováno za nebezpečné pro zdraví.

Problematika rezistence.

Článek v časopisu "Nature" z 6. srpna 1998, jehož spoluautorem byl Dr. Stuart Levy varoval, že nadužívání triclosanu může u bakterií způsobit rozvoj antibiotické rezistence, v zásadě stejnou cestou jako u antibiotik, a to na základě spekulace, že se triclosan chová jako antibiotikum. Na základě této spekulace napsal v roce 2003 Sunday Herald, že se některé britské supermarkety a jiní prodejci rozhodli ukončit prodej výrobků obsahujících triclosan. V roce 2017 byl však potvrzen možný mechanismus k vytvoření rezistence. Triclosan je neúčinný a bakterie navíc získávají rezistenci.  Ukázalo se však také, že laboratorní metoda použitá Dr. Levym nebyla efektivní v predikci bakteriální rezistence na biocidy jako triclosan. Tato informace byla založena na práci Dr. Petera Gilberta z Velké Británie, jehož výzkum byl ale podporován firmou Procter & Gamble. V nejméně sedmi recenzovaných a publikovaných studií (včetně jedné studie, na níž se podílel i Dr. Levy a která byla publikována v srpnu 2004 v "Antimicrobial Agents and Chemotherapy") bylo ukázáno, že triclosan není významně spojen s bakteriální rezistencí jako takovou.  Určitá úroveň rezistence na triclosan se může u některých mikroorganismů objevit, ale větší obavy jsou z potenciální křížové rezistence nebo korezistence na jiné antimikrobiální látky. Studie zkoumající tuto možnost proběhly zatím jen v omezené míře. Získání křížové rezistence je však také možné.

Vliv na zdraví.

Některé zprávy naznačily, že triclosan může ve vodovodní vodě reagovat s chlorem za vzniku chloroformu, který je klasifikován EPA jako pravděpodobný karcinogen. Výsledkem je, že se triclosan stal ve Velké Británii cílem varování ohledně rakoviny, přestože studie ukázaly, že množství vznikajícího chloroformu je menší, než množství běžně přítomné v chlorovaných pitných vodách.  Triclosan reaguje s volným chlorem ve vodě také za vzniku menších množství dalších sloučenin, například 2,4-dichlorfenolu. Většina z těchto látek přechází při expozici UV záření (ze Slunce nebo jiných zdrojů) v dioxiny. Přestože vznikají jen malá množství dioxinů, jsou ohledně toho velké obavy, protože dioxiny jsou extrémně jedovaté a jsou to velmi silné endokrinní disruptory. Jsou také chemicky velmi stabilní, takže se z těla eliminují velmi pomalu (mohou se akumulovat na nebezpečné úrovně) a přetrvávají v životním prostředí velmi dlouho. Dioxin však není jediná sloučenina, je to skupina sloučenin s širokým rozsahem toxicity. Dioxiny, které vznikají při rozkladu triclosanu slunečním zářením, nejsou zdraví nebezpečné.  Triclosan je do značné míry chemicky podobný k dioxinové třídě sloučenin. Jeho výroba vede ke vzniku malých množství zbytkových polychlorovaných dioxinů a polychlorovaných furanů, které jsou pak v malém množství obsaženy ve výrobcích s triclosanem.  Studie z roku 2006 zjistila, že malé dávky triclosanu působí u severoamerického skokana volského jako endokrinní disruptor. Hypotéza předpokládá, že triclosan blokuje metabolismus hormonu štítné žlázy, protože se chemicky podobá tomuto hormonu, váže se na hormonální receptory a blokuje je, takže normální hormony neúčinkují. Triclosan byl také nalezen jak ve žluči ryb žijících ve vodních tocích pod čistírnami odpadních vod, tak v lidském mateřském mléce Negativní účinky triclosanu na životní prostředí a jeho sporné přínosy v pastách na zuby vedly k tomu, že Švédská společnost pro ochranu přírody (Naturskyddsföreningen) nedoporučuje triclosan v zubních pastách používat.  Triclosan se běžně používá v mnoha výrobcích pro domácnost, jako je například Clearasil Daily Face Wash, ústní voda Dentyl, Dawn, výrobky řady Colgate Total, Crest Cavity Protection, Softsoap, Dial, deodorant Right Guard, Sensodyne Total Care, Old Spice nebo Mentadent.  V současné době musejí výrobci ve Spojených státech uvádět na výrobcích, že obsahují triclosan.  ADA (American Dental Association) publikovala reakci na obavy vyvolané studií Virginia, s tím, že triclosan obsažený v pastě na zuby není významný.  V jedné studii nedávno přijaté k publikaci v časopisu Environmental Health Perspectives a zveřejněné na webu, se Isaac Pessah, PhD, ředitel U.C. Davis Children's Center for Environmental Health, podíval na to, jak může triclosan ovlivňovat mozek. Studie zjistila, že se chemikálie navázala na speciální "receptorové" molekuly na povrchu buněk. To zvyšuje hladinu vápníku v buňce. Buňky s příliš vysokou hladinou vápníku jsou přebuzené. V mozku toto přebuzení (nadměrná excitace) může vést k nerovnováze, která má dopady na duševní vývoj. Někteří lidé mohou mít zmutované geny, které usnadňují vazbu triclosanu na jejich buňky. Proto mohou být citlivější na tyto účinky triclosanu.  Výsledky studie prováděné v USA v letech 2003-2006 a publikované v listopadu 2010 nasvědčují tomu, že má triclosan (a podobně také bisfenol A) negativní účinky na fungování imunitního systému člověka. Podle závěrů této studie bude žádoucí prozkoumat mechanismy, které se těchto účincích podílejí a také jaké expozice (z hlediska množství a času) mají významný vliv na imunitní systém a na náchylnost k nemocem (a jejich vážnost) v pozdějších obdobích lidského života.  18. srpna 2014 přinesla The Lip TV zprávu o tom, že triclosan (konkrétně v souvislosti se zubní pastou Colgate Total) je podle nálezů americké FDA spojován s rakovinou. Tento hoax se však vyskytl již roku 2005.

Alternativy.

Důkladná analýza University of Oregon School of Public Health ukázala, že obyčejná mýdla jsou stejně účinná při odstraňování bakterií z rukou a prevenci onemocnění, jako antibakteriální mýdla s triclosanem.  Přidávání triclosanu do mýdla na ruce bylo dříve považováno za výhodu. Rozrušení vosků a olejů čistým mýdlem určitou dobu trvá, proto velmi rychlá aplikace a okamžité opláchnutí mýdla nemusí být dostatečné k odstranění bakterií chráněných tlustou vrstvou vosku. Triclosan měl být užitečný v tom, že zůstává na rukou po opláchnutí jako zbytkový film a měl pokračovat v ničení bakterií, ale zkouškami bylo prokázáno, že by musely být ruce v roztoku mnoho hodin, aby se významněji ovlivnilo množství bakterií.  Roztok přibližně 70% ethanolu je vysoce účinný v ničení bakterií. Tyto roztoky jsou nyní dostupné v mnoha čističích na ruce a nejčastěji se prodávají jako "sanitizér rukou".  Anorganická antibiotika a biocidy, například stříbrné nebo měďnaté ionty nebo nanočástice, jsou účinnými alternativami triclosanu.

Triclosan (též triklosan, systematický název "5-chlor-2-(2,4-dichlorfenoxy)fenol") je silné protibakteriální a protihoubové činidlo. Ovšem mýdlo ani jiné výrobky s triclosanem nemají proti bakteriím lepší účinnost, ale naopak při výskytu Triclosanu v těle se zvyšuje odolnost (rezistence) bakterií proti léčbě antibiotiky.

二氯苯氧氯酚,俗名“三氯生”,又名“三氯新”、“三氯沙”等,化学名为“2,4,4'-三氯-2'-羟基-二苯醚”,英文名为 Triclosan 、 Aquasept、 Gamophen、 Irgasan、 Sapoderm 、 Ster_Zac。


Historie.

Toto plemeno, jak ho známe v dnešní podobě, je poměrně mladé. Podle některých názorů sahají kníračovy kořeny až do roku 3000 před našim letopočtem. Ovšem až na konci 19. století se poprvé objevili psi s podobou současného knírače. Byl vyšlechtěn v Německu křížením knírače středního s miniaturními pinči. Hlavní záměr tohoto šlechtění byl vytvořit zmenšený a co nejvěrnější obraz středního knírače. Až do roku 1917 byl označován jako drsnosrstý trpasličí pinč. Hrubosrstí pinčové byli oficiálně přejmenováni na knírače až v roce 1917 ve 4. Svazku plemenné knihy Pinches-Schnauzer.

Povaha.

Knírač je velice živý, pozorný a díky své inteligenci je vhodný na psí sporty a dodnes jsou používaní k vyhledávání drog u policie. Je to velmi dobrý hlídač, ale používá se spíše jako společník. Jeho výcvik musí být laskavý, ale důsledný. Jeho oblíbenost ale znovu stoupá a opět se začíná objevovat na kynologických cvičištích pro svou velkou chuť pracovat.  S dětmi vychází dobře, ale nenechá si líbit něco, co je mu nepříjemné, proto je nutné před seznámením s dětmi je seznámit, jak se ke psu chovat.

Vzhled.

Malí knírači jsou menšího vzrůstu, silní, spíše podsadití než štíhlí. Jedinec tohoto plemene je zmenšenou kopií středního knírače. Toto plemeno má kvadratickou stavbu těla a výška malého knírače v kohoutku odpovídá zhruba délce trupu. Hlava by měla odpovídat mohutnosti psa a je výrazná především díky mohutným vousům. Tito psi mají dobře vyvinutý čenich vždy černé barvy a jejich uši jsou vysoko a rovnoměrně nasazené – v České republice nekupírované. Taktéž ocas se v České republice nekupíruje. Knírači by měli mít tvrdou, hustou, až drátovitou srst, o kterou je třeba pravidelně pečovat trimováním po těle a upravovat stříháním na nohou, hlavě, hrudi a kolem řitního otvoru. Aby knírač vypadal skutečně jako knírač, je třeba zvolit správný střih, který podtrhne přednosti plemene. Mezi ty patří především již zmiňované typické husté vousy a silné končetiny. Knírač malý existuje ve čtyřech barevných variantách:

Knírač malý je menší kopie knírače středního, rozdíl ve velikosti je asi 15 cm. Jde o plemeno služebních psů a jiným názvem se mu také říká miniaturní, neboli trpasličí.

迷你雪纳瑞(英语:Miniature Schnauzer,又称迷你史纳莎)是雪纳瑞家族中的小型犬种,于19世纪中后期产于德国。迷你雪纳瑞是由标准雪纳瑞和许多小型犬,包括贵宾犬 、迷你杜宾犬或是艾芬笃宾犬配种衍生而来。


Začátek kariéry.

Do Německé císařské armády vstoupil v březnu roku 1900, k 3. dělostřeleckému pluku. Od října 1910 studoval vojenskou akademii. V první světové válce sloužil jako nižší důstojník u jezdeckého dělostřelectva a ke konci války jako náčelník divizního štábu. Po válce zůstal v Reichswehru, kde sloužil u jezdectva. V létě 1929 se stal náčelníkem divizního štábu. Od února 1932 velel 2. jezdecké divizi. V srpnu 1936 mu bylo svěřeno velení nad VIII. armádním sborem, ale již v únoru 1938 byl penzionován.

Druhá světová válka (1939–1942).

K plánované invazi do Polska byl opět povolán do aktivní služby jako velitel XXII. tankového sboru. Během bitvy o Francii velel tankové skupině "von Kleist". K přípravě operace Barbarossa byla jeho skupina přeorganizována a pod názvem "1. tanková skupina" prodělala boje na Ukrajině u Skupiny armád Jih v roce 1941. Na podzim toho roku dosáhly Kleistovy tanky přístavního města Rostovu na Donu, ale při zimní sovětské protiofenzívě (1941-1942), byl von Kleist z Rostova vytlačen, útočiště našel až za řekou Mius.  Letní německé ofenzívy roku 1942 (operace Blau) se jeho jednotky účastnily již pod názvem 1. tanková armáda. Po několika dnech od zahájení německého útoku byla tamní sovětská vojska zničena nebo v rozkladu a Kleistovy tanky směřovaly přes Rostov na Donu směrem ke Kavkazu. V Kavkazských horách brzy došel Němcům dech a jejich ofenzíva uvázla na mrtvém bodě. Když sovětská vojska zahájila proti německé 6. armádě u Stalingradu Operaci Uran v druhé polovině listopadu 1942, stal se von Kleist velitelem nad Skupinou armád A, která do té doby byla bez velení (ve skutečnosti ji velel na dálku přímo Adolf Hitler). Velitelem jeho původní 1. tankové armády se stal von Mackensen.

Druhá světová válka (1943–1944).

Jako nový velitel Skupiny armád A (17. armáda a 1. tanková armáda) musel začít řídit ústup armád z kavkazské oblasti, aby zabránil jejich obklíčení, protože na sever od Donu se hroutila Skupina armád B (von Weichs) a nová Skupina armád Don (von Manstein) nebyla schopna probít se na pomoc 6. armádě u Stalingradu ani natrvalo zastavit sovětský postup k Rostovu na Donu. Prvního února roku 1943 jej Adolf Hitler, spolu s velitelem Skupiny armád B Weichsem, jmenoval generálem polním maršálem. Na Hitlerův rozkaz ale zůstala 17. armáda na kubáňském předmostí a za řeku Don ustoupila jen vojska 1. tankové armády. Skupina armád A od jara 1943 velela jen 17. armádě na Kubáni a strážním jednotkám na Krymu.  Přes všechny rady generálů a samotného Kleista na stažení 17. armády z Kubáně trval Adolf Hitler na držení předmostí pro případné další německé ofenzívy. Teprve po německé porážce v bitvě u Kurska a následném ústupu německých jednotek na východní Ukrajině povolil stažení 17. armády. To se za velkých ztrát na životech vojáků 17. armády podařilo. Při následných ústupových bojích na Ukrajině (léto 1943 – jaro 1944) dostala Skupina armád A pod velení novou 6. armádu, se kterou měla udržet přístup na Krymský poloostrov.  Ewald von Kleist byl od jmenování do velitelské funkce Skupiny armád A nucen neustále svádět boj s nejvyšším velením, resp. s Hitlerem, což vyvrcholilo prosazením stažení vojsk Skupiny armád A za řeku Dněpr a tedy obklíčením Krymského poloostrova, který musel být dříve nebo později vyklizen. Ewald von Kleist a Erich von Manstein, byli 30. března 1944 vyznamenáni (Rytířský kříž s dubovou ratolestí a meči), zároveň však byli sesazeni z funkce velitelů Skupiny armád A a Skupiny armád Jih a posláni do zálohy. Na jejich funkce nastoupili Walter Model jako velitel Skupiny armád Severní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. Jih) a Ferdinand Schörner jako velitel Skupiny armád Jižní Ukrajina (přejmenovaná ze Sk. arm. A).  Po atentátu na Hitlera dne 20. července 1944 byl gestapem zatčen, ale na rozdíl od svého příbuzného Ewalda von Kleist-Schmenzina, který byl ve spiknutí zapojený, se Kleist vyhnul soudu a byl později propuštěn.  Polní maršál Ewald von Kleist byl v Bavorsku v dubnu 1945 zajat americkými vojáky. Britskou armádou byl v září 1946 předán do Jugoslávie. Tam byl odsouzen k 15 letům vězení za válečné zločiny. Roku 1948 byl vydán do Sovětského svazu a zde odsouzen za válečné zločiny na 25 let vězení. Ve dnech 13. nebo 16. listopadu 1954 zemřel v zajateckém táboře ve Vladimiru na srdeční selhání. Stal se tak válečným zajatcem s nejvyšší hodností, který zemřel v sovětském zajetí.

Generalfeldmarschal Paul Ludwig Ewald von Kleist (8. srpna 1881 Braunfels v Hesensku – 13. listopadu 1954 Vladimir v Rusku) byl vysoce postavený druhoválečný německý vojevůdce.

保罗·路德维希·埃瓦尔德·冯·克莱斯特(,1881年-8月8日-1954年-11月13日), 第二次世界大战期间纳粹德国陆军元帅。


Endospory.

Endospory jsou nejčastějším typem bakteriálních spor. Nacházíme je u některých zástupců grampozitivních bakterií z kmene Firmicutes. Typickými sporulujícími rody jsou "Clostridium" a "Bacillus". Endospory dostaly své jméno podle faktu, že vznikají uvnitř buňky mateřské, zatímco okolní buňka mateřská se posléze rozpustí. Proces jejich vzniku je velmi dobře prostudován. Sporulace je vlastně buněčná diferenciace na prokaryotické úrovni.  Sporulace začíná v době, kdy v okolním prostředí dochází živiny a celý proces trvá asi 10 hodin. Rozděluje se pracovně na 7 fází, které označují jednotlivá buněčná stadia. Toto dělení je však samozřejmě pouze umělé – změna vegetativní buňky na sporu je plynulá.  přičemž jako nulté stadium se v těchto fázích označuje vegetativní (původní) buňka.  Výsledkem sporulace je bakteriální protoplast obalený několika vrstvami, a to cytoplazmatickou membránou zcela uvnitř, nad ní leží peptidoglykan primární buněčné stěny, dále mohutná vrstva kortexu a nakonec na povrchu bílkovinný plášť spory. Chemicky obsahuje endospora množství kalciumdipikolinátu (z vápníku a dipikolinové kyseliny), jenž pravděpodobně chrání spory před extrémními podmínkami.

Jiné bakteriální spory.

Spory odlišného typu vytváří i jiné grampozitivní bakterie, konkrétně aktinomycety. Ty vznikají na konci vlákna aktinomycet (na sporoforech), a proto se nejedná o endospory. Navíc mají mírně odlišné vlastnosti. Spory aktinomycet jsou sice odolnější než jejich mateřské vegetativní buňky, ale zdaleka nedosahují odolnosti endospor. Navíc neobsahují dipikolinovou kyselinu.  Třetí skupinou bakterií, jež sporulují, jsou bakterie rodu Azotobacter, v tomto případě se však odolné útvary spíše nazývají cysty. Cysty mají zpomalený metabolismus a ztlustlou buněčnou stěnu.  Také sinice mají spory, ty se nazývají akinety.

Odolnost.

Jejich schopnost vydržet nehostinné podmínky se označuje jako kryptobióza. V praxi mohou spory přežít extrémně vysoké teploty (někdy vydrží až několik hodin varu), radiaci, kyselost prostředí (pH), dezinfekční látky v prostředí a podobně. Tím se bakteriální spory pravděpodobně stávají nejodolnějšími známými buňkami v přírodě. Endospory se za příznivějších okolností opět změní ve vegetativní buňky.

Spora je u bakterií buňka, která slouží k dlouhodobému přežití za nepříznivých podmínek. Proces tvorby spor se nazývá sporulace. Spory tvoří zejména některé bakterie z kmene Firmicutes, dále též z kmene Actinobacteria (tzv. aktinomycety) a z rodu Azotobacter.

细菌孢子是一种孢子或类孢子的结构,由细菌所生成。其中包括内孢子,(蓝藻绿藻的丝状体的)厚壁孢子,以及放线菌和固氮菌生成的孢子。


Stavba.

Křižníky byly projektovány především pro průzkumné úkoly, při nichž měly pomáhat v operacích svazů bitevních lodí. Tomu měla napomáhat jejich vysoká rychlost. Druhým úkolem byl doprovod torpédoborců a boj s torpédoborci nepřítele. K tomuto úkolu byly křižníky vyzbrojeny 152mm kanóny, jenž umožňovaly ničit nepřátelské torpédoborce z bezpečné vzdálenosti mimo dostřel jejich děl a torpéd.  Prvoválečné koncepci odpovídal i vzhled lodí, které měly čtyři vysoké komíny a vzhledem se podobaly starým čtyřkomínovým torpédoborcům (například třídy "Clemson"). Její výzbroj byla ještě částečně umístěna v kasematách. Čtyři z kanónů hlavní ráže byly umístěny ve dvou dělových věžích a ostatních osm bylo ještě stále umístěno v kasematech. Následující třída "Brooklyn" už měla hlavní výzbroj moderně soustředěnu v pěti dělových věžích.  Celkem bylo v letech 1918–1925 postaveno 10 jednotek této třídy. Postavily je loděnice Todd Dry Dock & Construction v Tacomě, společnost Bethlehem Steel Corp. v loděnici Fore River v Quincy a William Cramp & Sons ve Filadelfii.  Jednotky třídy "Omaha":

Konstrukce.

Křižníky byly pouze lehce pancéřovány. Výzbroj tvořilo dvanáct 152mm kanónů, z nichž čtyři byly ve dvoudělových věžích a ostatní v kasematách (během služby byl jejich počet snížen na deset), dále čtyři 76mm kanóny a dva trojhlavňové 533mm torpédomety. Byly vybaveny dvěma katapulty pro dva hydroplány (Vought VE-7, Vought UO). Pohonný systém tvořilo osm kotlů (Yarrow, nebo White Forster) a čtyři turbíny (Westinghouse, Parsons, Curtis) o výkonu 90 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 34 uzlů. Dosah byl 8460 námořních mil při rychlosti 10 uzlů ( jednotlivých plavidel se lišil).

Modifikace.

Během války byly výzbroj křižníků opakovaně upravována, někdy byly odstraněny torpédomety, vždy byla zesilována protiletadlová obrana a křižníky byly vybaveny radary (SC, SG, SK, Mk.3, Mk.4). Například "Detroit" tak roku 1946 nesl deset 152mm kanónů, šest 76mm kanónů, šest 40mm kanónů, dvanáct 20mm kanónů a šest 533mm torpédometů.

Služba.

Křižníky se účastnily bojů druhé světové války. "Raleigh" byl během japonského útoku na Pearl Harbor těžce poškozen torpédem. Oprava trvala do července 1942. "Marblehead" byl 5. ledna 1942 vážně poškozen v bitvě v Makassarském průlivu zásahy dvou leteckých pum a blízkým výbuchem třetí. "Milwaukee" byl v letech 1944–1949 zapůjčen do SSSR. Sovětské námořnictvo jej provozovalo jako "Murmansk". V letech 1946–1947 pak byly sešrotovány ("Milwaukee" až po svém vrácení v roce 1949).

Třída "Omaha" byla třída lehkých křižníků amerického námořnictva. Na počátku druhé světové války to byly nejstarší křižníky ve výzbroji amerického námořnictva. Konstrukcí tato třída odpovídala prvoválečným lehkým křižníkům, stavba všech plavidel však byla skončena až po skončení této války. Celkem bylo postaveno 10 jednotek této třídy. Provozovány byly v letech 1924–1949. Za druhé světové války nebyl žádný ztracen. Po válce byly všechny vyřazeny a sešrotovány.

奥马哈级巡洋舰(英语:"Omaha"-class cruiser)是美国海军建造的一级轻巡洋舰。它们也是二战爆发时,仍在美国海军服役的最旧式巡洋舰。


Život.

Narodil se roku 1773 v Berlíně jako nejstarší syn zámožného a vzdělaného provaznického mistra. V letech 1782-1792 navštěvoval berlínské humanistické gymnázium a byl vášnivým čtenářem jak soudobé triviální literatury, tak i děl Goethových a Schillerových. Chtěl se stát hercem, ale na otcovo přání studoval teologii a filozofii na universitě v Halle a později historii a literaturu v Göttingenu a Erlangenu. Se svým přítelem Wilhelmem Heinrichem Wackenroderem podnikl několik studentských cest po Německu. Po ukončení studií zahájil svou existenci jako svobodný spisovatel a překladatel, psal i triviální literaturu. Žil v Berlíně a v Hamburku, kde se roku 1798 oženil, a v letech 1799-1800 pobýval v Jeně, kde se stýkal s kroužkem staršího proudu německé romantiky (bratři Karl Wilhelm Friedrich a August Wilhelm Schlegel a Novalis). Seznámil se zde také s Goethem, Schillerem a Clemensem Brentanem. Později žil na dvorci u Ziebingenu (dnes Cybinka v Polsku), odkud podnikal větší i menší cesty, mezi jinými do Mnichova, Vídně, Prahy (roku 1813), Paříže a Londýna. Roku 1819 se Tieck usadil s rodinou v Drážďanech, kde byl jmenován královským dvorním radou a roku 1825 dramaturgem drážďanského divadla. Roku 1841 pak přesídlil do Berlína, když jej král Fridrich Vilém IV. povolal ke dvoru a jmenoval ho uměleckým poradcem královského divadla. V Berlíně také roku 1853 zemřel.  Jedná se o autora romantických románů, básnických i dramatických parafrází knížek lidových čtení a také zakladatelem německé umělecké pohádky. Ve své tvorbě dával přednost především své fantazii a nezachovával žádná společenská ani dramatická pravidla. Německé čtenáře seznamoval také s díly alžbětinského divadla (zejména s díly Shakespeara), k jehož zásadám se hlásil, ze španělštiny přeložil Cervantesova Dona Quijota a vydal sebrané spisy Novalisovy a Kleistovy.

Johann Ludwig Tieck (31. května 1773, Berlín – 28. dubna 1853 tamtéž) byl německý romantický básník, prozaik, dramatik a překladatel, po Novalisově smrti nejvýznamnější představitel staršího proudu německého romantismu (Frühromantik), tzv. jenské skupiny romantiků.

路德维希·蒂克(Ludwig Tieck)(1773年5月31日- 1853年4月28日)是德国诗人,翻译家,编辑,小说家,作家和评论家,是18世纪末和19世纪初的浪漫主义运动的元勋之一。


Nejstarší literární památky v čínštině.

Severní část Vietnamu, odkud etničtí Vietové teprve později expandovali na jih, zažila zhruba tisíciletou čínskou nadvládu (mezi obvykle uváděnými daty 111 př.n.l. a 939 n.l.). Tato skutečnost mnohostranně ovlivnila i povahu vietnamské kultury v dalších staletích. Klasická čínština se užívala ve Vietnamu coby literární jazyk dokonce až do počátku 20. století. Čínská filosofie a literatura ovlivnily styl i žánry vietnamské literatury především v jejích počátcích. Podobně silný vliv zaznamenaly myšlenkové proudy konfucianismus a buddhismus, rovněž převzaté z Číny ještě v době čínského područí. Za vlády dynastie Ly (1010-1225) byl po čínském vzoru povýšen kult Konfucia na oficiální a v hlavním městě byl postaven Chrám literatury (1070). Záhy poté (1076) vznikla Královská akademie a byly zavedeny úřednické zkoušky jako v Číně - jimi následně procházela značná část vzdělanců a literátů. Paralelně vznikala i literatura buddhistická, rovněž psaná v čínštině. Právě básně buddhistických mnichů (jako Van Hanh, v. Vạn Hạnh; Vien Chieu, v. Viên Chiếu) z přelomu 10. a 11. století představují nejstarší dochované literární texty. Také mezi konfuciánskými vzdělanci se objevili schopní literáti – z nejznámějších učenců před 15. stoletím stojí za zmínku alespoň velký učenec Chu Van An (v. Chu Văn An,? – 1370) nebo historikové Le Van Huu (v. Lê Văn Hưu, 1230-1275) a Ly Te Xuyen (v. Lý Tế Xuyên, 14. stol.).

Vietnamština jako další literární jazyk.

Vietnamština zřejmě dlouho zůstávala pouze hovorovým jazykem. Nejpozději od 13. století se však začal používat i její zápis ve znakovém písmu, odvozeném ze znaků čínských – tzv. "jižní znaky" (v. "chữ Nôm"). Velkým propagátorem jižních znaků byl na přelomu 15. a 16. století král Ho Quy Ly (v. Hồ Quý Ly), a to už před tím, než fakticky usedl na trůn (formálně vládl v l. 1400-1401). Na literárním významu začalo toto písmo nabývat ve století patnáctém, zásluhu na tom měl především učenec a humanista Nguyen Trai (v. Nguyễn Trãi, 1380-1442), proslulý také jaké vynikající válečný stratég, jenž významně přispěl k odchodu čínských okupantů ze země: mingská vojska ovládala zemi jen v letech 1414-1427, avšak mj. zničila obrovské množství starších vietnamských literárních památek. Nguyen Trai napsal množství básnických i prozaických textů ve vietnamštině i čínštině.  Značná část důležitých literárních děl vznikala i nadále v čínštině, neboť tento jazyk měl tradičně velkou prestiž. Čínsky psal například Nguyen Binh Khiem (v. Nguyễn Bỉnh Khiêm, 1491-1585), autor poesie a textů věštecké povahy, či Le Quy Don (v. Lê Quý Đôn, 1726-1783) historik, filosof a encyklopedista.  Vietnamština zapisovaná v jižních znacích se dočkala rozkvětu zejména na přelomu 18. a 19. století, kdy vznikla řada dnes již klasických děl vietnamské literatury, především v žánru tzv. "truyen" (v. "truyện"), románů ve verších. Ty byly psány v básnické formě "luc-bat" (v. "lục bát", v níž tradičně vznikala i vietnamská lidová poesie. Teprve v této době lze tedy hovořit o osobitém přínosu vietnamské literatury. Nejslavnějším dílem vietnamského písemnictví se stal právě jeden z veršovaných románů, "Kieu" (v. "Kiều", zvaný též "Kim Vân Kiều"), dílo, z nějž i někteří dnešní Vietnamci znají celé pasáže nazpaměť. Epos "Kieu" byl přeložen do mnoha jazyků, včetně češtiny, a jeho autor Nguyen Zu (v. Nguyễn Du, 1765-1820) je dosud ve Vietnamu považován za nedostižný vzor.  Další klasický román ve verších, nazvaný "Luc Van Tien" (v. "Lục Vân Tiên"), napsal konfuciánský učenec Nguyen Dinh Chieu (v. Nguyễn Đình Chiểu, 1822-1888). Řada z těchto nesmírně oblíbených eposů však zůstala anonymní ("Příběh o Thach Sanhovi", "Příběh Phanů a Tranů" aj.). Kromě epické poesie vzniklo na přelomu 18. a 19. století také nemálo děl lyrických, rovněž psaných v jižních znacích, tedy ve vietnamštině. Mezi nimi vynikly dvě básnířky: Doan Thi Diem (v. Đoàn Thị Điểm, 1705-1748) originálně přebásnila "Nářek bojovníkovy ženy" podle původní čínské předlohy, Ho Xuan Huong (v. Hồ Xuân Hương, konec 18.- zač. 19. stol.) pak svou poesií plnou intelektuální hravosti a erotických narážek vyniká jako ojedinělý úkaz nejen ve vietnamské, ale i světové literatuře.

Literatura v latinisované vietnamštině.

První pokusy o zápis vietnamštiny latinkou provedli evropští misionáři v 17. století. Snahy prosadit jej v literatuře se však objevily až na přelomu 19. a 20. století, v době francouzské nadvlády – průkopníky v tomto směru byli hlavně křesťanští úředníci koloniální správy jako Truong Vinh Ky (v. Trương Vĩnh Ký), Huynh Tinh Cua (v. Huỳnh Tịnh Của). Zápis byl dlouho nejednotný, a až průnik hovorovějšího jazyka do psané literatury otevřel latinisované vietnamštině (tzv. "národní písmo", "chữ quốc ngữ") cestu k širšímu využití. Ve 20. a 30. letech se pak tento zápis stal v podstatě jediným živým literárním jazykem Vietnamu. Vzhledem k tomu, že tehdejší autoři byli namnoze ovlivnění především francouzskou literaturou, znamenalo toto období počátek zcela nové etapy vietnamské literatury. Poprvé se do popředí zájmu dostala próza a s ní nové žánry, román a povídka, nová inspirace však ovlivnila i poesii (mj. volný verš) a také divadlo (objevila se do té doby neznámá činohra). Literatura však hlavně už nebyla jen záležitostí elity. Nástup národního písma také výrazně rozšířil množství čtenářů a dal předpoklady pro pozdější masovou alfabetisaci národa na přelomu čtyřicátých a padesátých let. Základy moderní vietnamské literatury pokládala řada známých prozaiků: Ngo Tat To (v. Ngô Tất Tố, 1894-1959), Nguyen Cong Hoan (v. Nguyễn Công Hoan, 1903-1977), Vu Trong Phung (v. Vũ Trọng Phụng, 1912-1939), Nam Cao (1917-1951), Nguyen Hong (v. Nguyên Hồng, 1918-1982) či To Hoai (v. Tô Hoài, nar. 1920); ale také básníků: The Luu (v. Thế Lữ, 1907-1989), Nguyen Binh (v. Nguyễn Bính, 1918-1966), Han Mac Tu (v. Hàn Mặc Tử, 1912-1940), Xuan Zieu (v. Xuân Diệu, 1917-1985). Někteří z těchto autorů působili i ve druhé polovině 20. století, kdy byla vzhledem k složité politické situaci (boj za nezávislost a sjednocení Vietnamu) literární činnost utlumena a často ideologisována. Mezi úspěšnými vietnamskými autory první půle 20. století figuruje také Ho Či Min (v. Hồ Chí Minh, snad 1890-1969), který mj. ještě ve čtyřicátých letech napsal kuriosní sbírku veršů "Deník z vězení" v klasické čínštině.  Další nový impuls přišel do vietnamské literatury s hnutím Doi moi (v. Đổi mới), jakési vietnamské perestrojky, započatým v r. 1986. Postupné uvolňování ve sféře ekonomické a částečně i politické vedlo v literatuře k otevírání nových témat i neobvyklých a kritičtějších pohledů na nedávnou vietnamskou minulost. Mezi nejoriginálnější autory konce 20. století patří zejména povídkář Nguyen Huy Thiep (v. Nguyễn Huy Thiệp, nar. 1950) a prozaička Pham Thi Hoai (v. Phạm Thị Hoài, 1960). Hlavním a nejoblíbenějším žánrem se stala povídka, přesto vzniklo i několik zdařilých románů od autorů jako Nguyen Khac Truong (v. Nguyễn Khắc Trường, nar. 1950), Bao Ninh (v. Bảo Ninh, nar. 1952) či Le Luu (v. Lê Lựu, nar. 1942). Velmi kritický pohled na vietnamskou společnost představuje prozaička Zuong Thu Huong (v. Dương Thu Hương, nar. 1947), která ovšem nesmí publikovat ve své rodné zemi.  Kromě literatury umělecké se Vietnam může pochlubit nesmírně bohatou lidovou slovesností (poesie, písně, veršovaná přísloví aj.), která je dosud velmi živá a především v minulosti výrazně ovlivnila tvář vietnamské literatury.

Vietnamská literatura označuje veškerou literaturu vzniklou na území dnešního Vietnamu, respektive na území říší, jež mu dějinně předcházely. Jako literární jazyk byla využívána klasická čínština a později také samotná vietnamština, která čínštinu ve 20. století zcela nahradila a má dnes v literatuře Vietnamu výsadní postavení.

越南文学,是越南语族群的口头和书面文学,有时候说法语的越南人以及在澳大利亚和美国说英语越南人作品也被列入。在十一世纪前的一千年中,越南被中国统治,因而大部分的书面作品都是使用中国文言文。创建于十世纪的喃字,让越南人得以使用这种修正版的中国字书写。虽然喃字地位略低于中文,但其声望逐渐增强。到了十八世纪,许多著名的越南作家和诗人使用喃字创作,一度成为官方书写文字。现代越南国语字虽然创建于十七世纪,但并未在教会外流行。二十世纪初,法国殖民政府强制要求法属印度支那使用该文字。到了二十世纪中叶,几乎所有的越南文学作品都已改用国语字了。


Historie.

Byzantský Morejský despotát byl vytvořen z území dobytého od franského Achájského knížectví. Samotné Achajské knížectví bylo křižáckým státem vytvořeným z území dobytého západními rytíři během čtvrté křížové výpravy (1204). Roku 1259 porazil nikájský vládce Michael VIII. Palaiologos zdejšího vládce Guillauma II. de Villehardouin v bitvě u Pelagonie. Guillaume byl poté donucen vzdát se východní části poloostrova spolu s jeho nově postavenými pevnostmi. Odevzdané území se stalo zárodkem pozdějšího Morejského despotátu. Byzantský císař Jan VI. Kantakuzenos přetvořil toto území v údělné panství pro svého syna Manuela Kantakuzena. Konkurenční Palaigovská dynastie získala Moreu po Manuelově smrti roku 1380, přičemž novým despotou se stal Theodoros I. Palaiologos. Theodoros vládl despotátu až do roku 1407. Upevnil byzantskou vládu a dohodl se i s okolními mocnými sousedy, a to zejména s Osmanskou říší, když uznal její svrchovanost. Snažil se také zlepšit tamější hospodářství, přičemž k tomuto účelu pozval do země Albánce, aby se v despotátu usadili. Následujícími despoty byli synové císaře Manuela, Theodorova bratra - Konstantin, Demetrios a Tomáš. V souvislosti s postupným úpadkem moci latinských států se podařilo roku 1430 získat téměř celý poloostrov pod vládu Morejského despotátu (většinou díky výhodným sňatkům nebo také vojenskou expanzí - roku 1430 tak Konstantin získal město Pátru). Během jeho vlády však došlo i k porážce v Korintské šíji, během níž zničil osmanský vládce Murad II. roku 1446 byzantskou obranu. Poloostrov se tak stal bezbranným vůči osmanské invazi, avšak Murad II. zemřel dříve, než mohl osmanský útok připravit. Jeho syn Mehmed II. Dobyvatel posléze získal roku 1453 byzantské hlavní město Konstantinopol. Morejští vládci Demetrios a Tomáš nedokázali poslat svému bratru Konstantinovi, poslednímu byzantskému císaři, jakoukoliv pomoc. Jejich neschopnost pak dále vedla k povstání Albánců i Řeků, které skončilo uzavřením příměří mezi Mehmedem a morejskými povstalci. Po několika dalších letech neschopné vlády (zejména po odepření placení ročního poplatku Osmanské říši a poté i jejich otevřené vzpouře) přitáhl Mehmed II. v květnu roku 1460 na Peloponnés a do konce léta zde získal pod svou kontrolu většinu měst držených Byzantinci. Jediná území nepatřící Osmanské říši byla pod kontrolou Benátek (tedy Modon a Koroni nacházející se na jižním cípu poloostrova, Argolida s Argosem a také přístav Nafplion; následně se k Benátkám připojila ještě Monemvasia, a to během osmansko-benátských válek roku 1474).

Morejský despotát (řecky Δεσποτάτο του Μορέως) byl polo-autonomní provincií Byzantské říše za vlády dynastie Palaiologů. Despotát se rozkládal na Peloponéském poloostrově (tehdy nazývaném Morea) ve čtrnáctém a patnáctém století. Během více než sto let trvající existence tento státní útvar postupně rostl, až ovládal většinu poloostrova. Většinou v něm vládl dědic Byzantského císaře, který obdržel titul despoty nebo též "despoinis". Hlavním městem byla Mystra, opevněné město ležící poblíž starověké Sparty, které se postupem času stalo centrem byzantské kultury a moci.

摩里亚专制国(),又称为米斯特拉斯专制国(),是14世纪中叶至15世纪中叶拜占庭帝国所属的一个专制国,位于摩里亚半岛(即伯罗奔尼撒半岛)。其都城为斯巴达附近的米斯特拉斯。


Činnost.

O své činnosti Be-celem vydává pravidelně zprávy. Zabývá se v nich zejména případy mučení, neoprávněného použití zbraní bezpečnostními silami, vyvlastňování půdy, diskriminací, demolicí domů a násilí páchaného osadníky. Doposud bylo vydáno přes sto zpráv, které slouží jako informační zdroj pro novináře, výzkumníky a diplomaty.  Mezi další aktivity Be-celem patří kampaně proti trestu smrti a porušování lidských práv palestinskou samosprávou. 17. února 2005 organizace žádala palestinského prezidenta Mahmúda Abbáse, aby zrušil rozsudky smrti vynesené nad Palestinci a trest smrti obecně.

Financování.

Be-celem je nezávislá organizace financovaná z příspěvků pocházejících zejména od organizací z Evropy a Severní Ameriky, které celosvětově podporují aktivity spojené s ochranou lidských práv, ale i od jednotlivců z Izraele i zahraničí. V roce 1989 Be-celem obdržel 100 000 dolarů spojených s udělenou Carter-Menilovou cenou za lidská práva.

Kritika.

NGO Monitor, další izraelská nevládní organizace obvinila Be-celem z falšování a deformací dat a prosazování vlastního politického programu. K dalším obviněním patří používání silné až démonizující rétoriky z důvodu získání politické podpory pro Palestince. (The Economist a Jewish Telegraphic Agency ale NGO Monitor označují jako proizraelskou organizaci).  The Committee for Accuracy in Middle East Reporting in America (CAMERA) a nezisková proizraelská organizace sídlící v Bostonu jsou znepokojeny tím, že Be-celem zařazuje mezi civilní oběti i ozbrojence. To však Be-celem odmítá.  V odezvě na zprávu Be-celem z roku 2004 tvrdí Independent Media Review and Analysis (IMRA), že do statistik civilních palestinských obětí (tzn. nebojových) jsou zahrnuty i děti, které slouží palestinským ozbrojencům za živé štíty při bojích s izraelskými bezpečnostními složkami či při raketovém ostřelování Izraele. Be-celem v odezvě na tuto kritiku objasnila, že mezi civilní oběti jsou zařazeny všichni jednotlivci, kteří se přímo neúčastní boje.  The Jerusalem Post ve svém úvodníku nazval Be-celem radikální levicovou organizací deformující a falšující data.

Be-celem (hebr. בצלם, česky "„K obrazu“" dle Genesis, v anglickém přepisu "B'Tselem") je izraelská nevládní organizace, která sama sebe popisuje jako informační centrum pro kontrolu lidských práv na obsazených územích. Byla založena 3. února 1989 skupinou izraelských veřejných činitelů zahrnujících právníky, akademiky, novináře a poslance Knesetu. Cílem Be-celem je dokumentovat a informovat izraelskou veřejnost a politiky o porušování lidských práv na obsazených územích, bojovat se zatajováním informací o těchto jevech a tím pomáhat vytvářet kulturu respektování lidských práv v Izraeli.

卜采莱姆(B'Tselem,,,意为「照着(上帝的)形像」)是一个总部设在耶路撒冷的独立非牟利团体,其宗旨是纪录在以色列占领区中的侵犯人权事件,打击任何否认存在此等侵犯人权事件的言论,以及帮助在以色列创造人权文化。以色列国内对卜采莱姆评价两极,由猛烈抨击到高度赞扬都有。


Ve starověkém Řecku.

V raném období starověkého Řecka byli čelní úředníci různých městských států nazýváni archonty. Slovo bylo používáno během celé řecké minulosti a v obecnějším významu pro označení osob v čele různých spolků apod. nebo i úředníků římské správy.  V Athénách se vyvinul systém tří archontů, nazývaných Archón Epónymos, Archón Polémarchos, a Archón Basileos. Původně byli voleni z řad aristokracie každých deset let. Během tohoto období byl Archón Eponymos zodpovědný za civilní správu města, Polémarchos byl velitelem armády a Archón Basileos zodpovídal za veřejné náboženské obřady. Po roce 683 př. n. l. byli archonté voleni již pouze na jeden rok a tento rok byl nazýván po Archontu Eponymovi. Po roce 487 př. n. l. začal být úřad přístupný losem každému občanovi Athén, následkem čehož poklesl význam archontů – Polémarchovi byla odebráno velení nad armádou ve prospěch stratégů – generálů a dále zastával pouze drobné náboženské úkoly, Archón Epónymos byl nadále titulární hlavou athénského státu, ale s omezenými pravomocemi. Archónům při jejich službě asistovali pomocníci nazývaní thesmosthéti. Po roce 457 př. n. l. se bývalí archonté automaticky stávali doživotními členy Areopagu, avšak ani toto shromáždění nemělo v té době významné politické postavení.

Zajímavosti.

Na osmibitovém počítači Atari existovala v devadesátých letech 20. století strategická desková hra Archon.  Archon je i jméno jednotky v sérii her StarCraft. V prvním díle jsou dva druhy archonů – temný a vysoký, přičemž je lze získat sloučením dvou temných, respektive vysokých, templářů. Ve pak je jen jeden druh pro všechny kombinace templářů. Je to silná, ale drahá jednotka s plošným útokem a možností útočit na pozemní i letecké jednotky.  Ve hře Might & Magic Heroes VI se pak také vyskytuje archón Belketh, který býval andělem, ale podařilo se mu s pomocí černé magie vstát z mrtvých. Je zakladatelem nekromancie a nemrtvého řádu.  Archóni se také vyskytují v hexalogii Tajemství nesmrtelného Nikolase Flamela, kde ztělesňují vyhynulé zlé předchůdce bohů.

Archón ("řecky: άρχων, mn. č.. άρχοντες", 2. pád "archonta") je řecké slovo, jehož význam je „vládce, vládnoucí (občan), nadřízený“, které je často užíváno jako titul specifického veřejného úřadu. Jedná se o zpodstatnělé příčestí přítomné ze základu αρχ-, který je odvozený ze stejného kořene "arch" (latinské "arci", např.: arcibiskup) jako hierarchie, archanděl či monarcha.

执政官(古希腊语:ἄρχων,英语:Archon)是古希腊城邦雅典民主政制的组成一部分,是克利斯提尼改革前雅典国政的担当者。在克利斯提尼改革后,仍在雅典的政制中存在某种重要性。直至公元前四八七年后,厄菲阿尔特对雅典政制的改革,执政官才在雅典政治中失去其重要的角色。


Obory činnosti.

Psycholog většinou nepředepisuje často nadbytečná psychofarmaka na rozdíl od psychiatra anebo psychiatrině, který má lékařské vzdělání, ale pomáhá psychologickými prostředky, protože preferuje léčbu přeučením (naučení se optimálních reakcí) formou psychoterapie před farmakoterapií, která bývá v léčbě převážně jen pomocná. V klinické praxi však psychologové a psychiatři často spolupracují. Psycholog se řadí mezi pracovníky pomáhajících profesí. Je vhodné odlišovat jeho působení na psychoterapii a psychologické poradenství. Psychoterapie si klade za cíl dosáhnout hlubších osobnostních změn a častěji ji tak absolvují lidé, jejichž chování či prožívání leží mimo normu (i když existuje i tzv. rozvojová psychoterapie nebo psychoterapie encounteru). V poradenství jde o pomoc člověku, jehož chování i prožívání je v normě, ale který je v současnosti v obtížné životní situaci (rodinná krize, pracovní stres apod.). Cílem občas nejsou ani trvalejší osobnostní změny, ani okamžité úplné vyléčení, ale překonání a odstranění aktuálních neboli akutních potíží.  Psychologové vykonávají i řadu dalších povolání, takže se s nimi můžeme setkat například při poradenství v rané péči, pedagogicko-psychologickém poradenství (školy a volby povolání), firemním přijímacím i adaptačním řízení, manželském a partnerském poradenství (matrimoniologie), gerontopsychologii, v personalistice či marketingu, existují i obory jako psychologie dopravy a jiné.

Vzdělání.

Psycholog je označení pro absolventa akreditovaného pětiletého magisterského oboru psychologie (případně tříletého bakalářského a dvouletého navazujícího magisterského studia). V České republice je takovýto studijní program psychologie akreditován na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Filozofické fakultě University Palackého v Olomouci, na Fakultě sociálních studií Masarykovy univerzity v Brně, na Pedagogické fakultě Univerzity Karlovy v Praze, na Pedagogické fakultě Jihočeské univerzity v Českých Budějovicích, a od studijního roku 2012/2013 i na Pražské vysoké škole psychosociálních studií. Na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity v Brně byla akreditace v květnu 2013 pozastavena s platností do 31. 10. 2014 a na dostudování stávajících studentů, od 1. prosince 2014 byl akreditován nový tříletý bakalářský obor bez navazujícího oboru magisterského. Kromě toho je psychologie součástí studia celé řady dalších oborů.  Pokud se po dokončení studia absolvent rozhodne pro některé ze zavedených oblastí psychologie (např. klinickou psychologii, nebo chce vést psychoterapii hrazenou pojišťovnou), čeká ho další postgraduální příprava a práce pod supervizí. V případě klinické psychologie jde o pětileté postgraduální studium zakončené atestací v klinické psychologie, které opravňuje k samostatné práci klinického psychologa hrazeného pojišťovnou. K systematické psychoterapii, která je též hrazená pojišťovnou, je nutné dosáhnout atestace v klinické psychologii a absolvovat navíc akreditovaný psychoterapeutický výcvik (zpravidla dlouhý 3-5 let). Některá psychologická zaměstnání (např. manžel/ka anebo práce v matrimoniologické anebo pedagogicko-psychologické poradně) zpravidla postgraduální přípravu nevyžadují.

Významní psychologové.

Zahraniční.

Alfred Adler, Eric Berne, Bruno Bettelheim, Erik Erikson, Anna Freudová, Sigmund Freud, Erich Fromm, Franz Alexander, William James, Wilhelm Wundt, Carl Gustav Jung, Karen Horneyová, Abraham Harold Maslow, Jean Piaget, Carl R. Rogers, Virginie Satirová, Burrhus F. Skinner, Viktor Emil Frankl.

Čeští.

Václav Břicháček, Ferdinand Knobloch, Rudolf Kohoutek, Stanislav Kratochvíl, Jaro Křivohlavý, Zdeněk Matějček.

Psycholog v odborném slova smyslu je člověk, který se věnuje psychologii včetně typologií osobností buďto jako psychoterapeut, klinický psycholog anebo jako kvalifikovaný odborník v jednom z oborů psychologie (včetně matrimoniologie), přičemž slovo psycholog také označuje absolventa psychologického studia i výzkumného pracovníka v oboru psychologie. V širším kontextu však může být slovo psycholog použito i pro člověka, který zná nebo dovede poznat styl myšlení či povahu (charakter čili osobnost) lidí (například: ""Učitel/ka bývá často i dobrým psychologem...", "Režisér/ka bývá i dobrým psychologem..."").


Konstrukce Lorenzovy křivky.

Ukažme konstrukci Lorenzovy křivky na příkladě měření diverzifikační schopnosti skóringového modelu. Konstrukce Lorenzovy křivky je založena na definici tzv. "distribučních funkcí dobrých a špatných klientů".  Označme formula_1 obor hodnot skóringové funkce formula_2. Potom pro každou hodnotu skóre formula_3 definujme distribuční funkci dobrých klientů formula_4 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "dobrý klient" (viz skóringový model) bude mít skóre menší než formula_5, a distribuční funkci špatných klientů formula_6 jako pravděpodobnost, že náhodně vybraný "špatný klient" bude mít skóre menší než formula_5.  Explicitní distribuční funkce formula_4 a formula_6 v praxi zpravidla neznáme, proto je nejčastěji nahrazujeme konzistentními odhady. Funkci formula_4 odhadujeme jako poměr počtu dobrých klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech dobrých klientů a funkci formula_6 jako poměr počtu špatných klientů se skóre menším než formula_5 ku počtu všech špatných klientů.  Nakonec definujeme Lorenzovu křivku jako množinu bodů  formula_14,  kde formula_3 nabývá všech hodnot použité skóringové funkce.  Takto zkonstruovaná Lorenzova křivka potom leží uvnitř jednotkového čtverce a spojuje protilehlé vrcholy, viz obrázek. Čím větší má náš model diverzifikační schopnost, tím více se Lorenzova křivka přibližuje stranám čtverce.

Struktura a vysvětlení.

Lorenzovka křivka je funkce, která je vyobrazena na jednotkovém čtverci 1. kvadrantu. Celkový součet je vyobrazen na ose „Y“ a na ose „X“ se zobrazuje dané procento populace, příjmů nebo jakéhokoliv jiného objektu, který je zkoumán. Na ose „Y“ se tedy zobrazuje podíl, jaký daný počet prvků na ose „X“ je zastoupen z celkového množství podílu. Data se vždy seřadí vzestupně. To vytváří charakteristický tvar Lorenzovy křivky pod diagonálou, což odráží míru nerovnoměrného rozdělení. Díky vzestupnému řazení dat máme jistotu, že daná funkce je vždy konvexní. Když si tyto fakta ukážeme na příkladu, můžeme třeba prohlásit, že spodních 20% domácností čerpá 12% z celkových příjmů (viz: Paretův princip). Na Lorenzově křivce můžeme rozeznávat dva extrémy, prvním z nich je perfektní rovnoměrné rozdělení, kdy všichni lidé mají stejný příjem. V tomto případě se vždy podíl populace zobrazené na ose „X“ vždy musí rovnat i podílu z celkového množství na ose „Y“. Tato funkce lze jasně ilustovat přímkou y=x. Tento jev se nazývá jako dokonalá linie rovnosti. Druhým extrémem je perfektní nerovnoměrné rodělení, což v praxi znamená, že jedna osoba vlastní vše a všichni ostatní nemají žádný příjem. V tomto případě je Giniho koeficient roven 0 (Giniho koeficient je poměr plochy mezi oblastí pod Lorenzovo křivkou dané situace a perfektním rovnoměrném rozdělení. Vzhledem k tomu, že perfektní rovnoměrné rozdělení má vždy větší nebo rovnou hodnotu, tak výsledek je tedy číslo mezi 0 a 1, z toho plyne, že čím vyšší číslo to je, tím se zvyšuje nerovnoměrnější rozdělení).  formula_16 Tento vzorec vyjadřuje Giniho koeficient, přesnější grafické vysvětlení je přímo na stránce Giniho koeficient.

Příklad použití Lorenzovy křivky.

Představme si, že osa „X“ neboli formula_17zobrazuje procento populace a osa „Y“ neboli formula_18procento bohatství ve společnosti (alternativně také důchodu), pak Lorenzova křivka (plná čára nahoře) uvádí například, že 40 % populace oné společnosti vlastní 10 % z veškerého bohatství v této společnosti (alternativně, že na ni připadá 10 % důchodu). Tečkovaná čára grafu by zobrazovala rovnostářskou společnost, kdy všichni jedinci dosahují identické úrovně bohatství (alternativně: stejné úrovně důchodu).  V příkladu jsme si tedy rozdělili společnost na pětiny a v každé je jejich procento bohatství ve společnosti odlišné, což také znamená, že společnost nedosahuje identické úrovně bohatství. Dále jsme si do příkladu zavedli četnost, která je uvedena v Kč. Z četnosti můžeme lehce získat procentuální podíl v konkrétní pětině. Tento procentuální podíl bychom získali vydělením, když bychom dělili četnost konkrétní pětiny sumou všech četností. Tedy například u 2.pětiny formula_19  V posledním sloupci tu máme kumulativní četnost, která nám ukazuje, jaký podíl bohatství ve společnosti má konkrétní pětina spolu se všemi ostatními pětiny, které jsou na ose „X“ neboli formula_17 zobrazovány menšími hodnoty.) Když mluvíme o kumulativní četnosti v tomto případě, tak vždycky na konci musí mít hodnotu 1. Důvodem je, že se bavíme o kumulativní četnosti podílu, kde celkový podíl musí být vždy jedna.  Pod tímto textem můžeme vidět tabulku hodnot, kde jsou názorně ukázané hodnoty u konkrétních pětin obyvatelstva. Celé grafické znázornění je ale pod tabulkou, které je úplně typickým příkladem Lorenzovy křivky

Lorenzova křivka je jedním z nejpoužívanějších způsobů grafického znázornění diverzifikace. V ekonomii se s ní často setkáváme především při grafickém znázorňování nerovnoměrnosti rozdělení důchodů či bohatství v populaci nějakého celku. Základem těchto výpočtů je seznam jednotlivých příjmů nebo aktiv seřazených vzestupně zleva doprava. Další použití můžeme hledat při popisu nerovnosti mezi velikostí jednotlivců v ekologii a při studiu biologické diverzity, kde je úhrnný podíl druhů vykreslen úhrnným podílem jednotlivců. Mezi další použití patří například hodnocení skóringových modelů.

劳伦茨曲线是1905年由经济学家马克斯·劳伦茨所提出的表示收入分配的曲线,意大利经济学家科拉多·吉尼在此基础上定义了基尼系数。


Charakteristika.

Fulbové jsou geneticky odlišní od okolních etnických skupin, mají odlišné zvyky, kulturu, životní styl i organizaci společnosti. Jejich jazyk fulfulde patří do jiné jazykové skupiny než u okolních významných etnik (kromě etnika Wolofů v Senegalu a Gambii). Fulbové patří dle klasifikace etnologů do severoatlantské skupiny atlanto-konžské větve Nigero-konžské jazykové rodiny. Fulbové mají nápadně bledší pokožku než sousední černošské kmeny, europoidní rysy tváře, úzké rty, rovnější vlasy a jsou podobně jako jiné pastevecké kmeny v Africe velmi vysocí a štíhlí. Vlivem rozptýlenosti na velkém geografickém prostoru se ale vzhled nebo zvyky jednotlivých skupin můžou lišit velmi výrazně.  Rozlišuje se pět hlavních kmenů – Fula Toro, Fulakunda, Fulfulde, Fuuta Jalon a Tukolor.

Historie.

Někteří věří, že Fulbové jsou semitského původu. Podle tradice se oddělili od Izraelitů. Zatímco jedni Izraelité migrovali z Egypta do Palestiny a Sýrie, předci Fulbů se vydali do západní Afriky.  Další teorie vysvětlující původ Fulbů:  Ať již je fulbský prapůvod jakýkoli, je jisté, že expanzi napříč západní Afrikou započali na území dnešního Senegalu a Mauritánie jako míšenci černošského a berberského obyvatelstva asi ve 12. století. Království Tekruur, které vzniklo v údolí řeky Senegal a bylo obýváno Fulby, mělo kontakty s lidmi ze severní Afriky, hlavně se zenagskými Berbery, kteří sem přinesli islám. Kolem roku 1040 tady založili klášter, kde vznikla islámská sekta Almorávidů, kteří později dobyli Maroko a do roku 1146 ustanovili muslimskou nadvládu nad Španělskem. V roce 1076 Almorávidé napadli Ghanu a ustanovili svou moc i zde.  Kolem roku 1450 začali Arabové šířit islám v oblasti západního Súdánu. Fulbové zahájili podobný proces, ale od západu. Dodnes jsou považováni za zásadní etnikum v procesu šíření islámu v západní Africe. V reakci na útlak ze strany početnějších etnik a za účelem získání nových pastvin pro dobytek začali nábožensky odlišní Fulbové v 17. a 18. století sérii svatých válek. V roce 1670 dostali pod kontrolu oblast Bhundu v Senegalu. V roce 1673 prohráli svou první svatou válku ve Fuuta Tooro. V roce 1725 vyhráli první dvě svaté války ve Fuuta Jalon (dnešní severní Guinea) a Fuuta Tooro (dnešní severní Senegal). Na počátku 19. století (1804–1809) Fulbové porazili etnikum Hausů a na jejich území ustanovili chalífát Sokoto, který je někdy vzpomínán jako poslední velká původní říše, která vznikla v oblasti Sahelu a která v čase největšího rozkvětu kolem roku 1830 vytvořila společnost lépe organizovanou a civilizovanější, než se dosud podařilo kterékoli jiné společnosti v černé Africe. V roce 1820 Fulbové založili chalífát Amadawa ležící na území dnešní Nigérie a severního Kamerunu a chalífát Hamdallahi v dnešním Mali. V roce 1827 založili Fulbové na území dnešního Mali nezávislý islámský stát Massina. V roce 1880 vypukly v oblasti kolonizační spory především mezi Brity a Francouzi, které ukončily nadějný vzestup fulbských islámských států. V roce 1903 dobyli Britové chalífát Sokoto.

Identita a organizace společnosti.

Téměř v každém státě jsou Fulbové minoritou. Jsou proto na mnohých místech zranitelní vůči potlačování své svébytnosti ze strany početnějších etnik. Snížená dostupnost půdy pro pastevectví a ztráta otroků způsobila mizení jejich tradičního životního stylu. Na druhé straně jsou Fulbové velice vyspělé, bojovné a hrdé etnikum zvyklé vládnout ostatním skupinám obyvatelstva. Například v nejpočetnějším a nejvýznamnějším státu západní Afriky Nigérii jsou politicky dominantní.  Jako tři základní pilíře fulbské identity se udávají pastevectví dobytka, islám a etický kodex zvaný Pulaaku.

Islám.

Fulbové patří mezi první africké kmeny, které konvertovaly k islámu. Díky kulturnímu vlivu Berberů přijali islám zřejmě již v 1. tisíciletí n. l. Mezi 11. a 17. stoletím Fulbové postupně rozšířili svoje pastevecké území na většinu západní Afriky. Vytvořili třídu muslimských kleriků – torodbů, kteří na nových územích obraceli na islám. Jako reakci na zdanění a brannou povinnost, která jim byla ukládána okolními dominantními etniky nebo pro získání nové půdy pro pastevectví, vedli Fulbové v 17. a 18. století náboženské války – zvané Svaté války nebo Džihád.  Obecně se dá říci, že usedlé skupiny Fulbů byly více ovlivněny islámem než pastevecké. Také městské obyvatelstvo je silněji islamizováno než venkovské. Fulbové vyznávají různě ortodoxní formy islámu v závislosti na společenském postavení. Bohatí a mocní Fulbové jsou obyčejně silně věřící, zatímco běžní lidé mají s islámem volnější vztah.  V současnosti více než 99% Fulbů vyznává islám. Říká se, že být Fulbou znamená být muslimem. Většina Fulbů praktikuje formu islámu, která je do částečně promíchaná s původními animistickými kulty. Na různých místech se ale nacházejí malé křesťanské skupiny Fulbů, protože jejich původní pastevecká náboženská tradice byla téměř ztracena, animismus se uchoval jenom u některých podskupin jako Wodaabe.

Dobytek.

Nejdůležitějším objektem ve fulbské společnosti je dobytek. Existuje mnoho jmen, tradicí a tabu týkajících se dobytka. Podobně jako u jiných pasteveckých etnik je množství dobytka znakem bohatství jedince. Fulbové obyčejně chovají velké množství dobytka, a proto se usadili na rozsáhlých pláních Mali, Nigeru, Burkiny Faso a Guiney. Jejich životní styl je příčinou častých střetů s jinými etniky, protože dobytek se často zaběhne na pole farmářů a ničí jim úrodu. S postupující modernizací se ale jejich specifická kultura pomalu vytrácí. Fulbové využívají stale více jiné dopravní prostředky, a tak ztrácejí svoji nomádskou identitu.  Fulbové vnímají pastevectví jako zásadní část své identity, přestože většina z nich už tento životní styl opustila, a na svoji pasteveckou minulost vzpomínají se silnou nostalgií.

Pulaaku.

Pulaaku je etický kodex, který Fulby nejvýznamněji odděluje od ostatních etnických skupin. Je podstatou fulbství a zahrnuje komplex pravidel a vztahů ve fulbské společnosti. Velký důraz se klade na vlastnosti jako odvaha, slušnost, sebekontrola, hrdost, rozvaha, moudrost nebo skromnost a také na respekt k ostatním lidem včetně nepřátel. Pulaaku nedovoluje Fulbům vyjadřovat své potřeby nebo stěžovat si na nepohodlí. Celkově by Fulbové neměli dávat najevo své emoce. Jako příklad může sloužit zkouška dospělosti při ceremoniálu sorro, kdy se dva chlapci vzájemně bijí holemi nebo oštěpy a skrývají přitom svou bolest, naopak se smějí. V některých případech ceremoniál skončil i smrtí.  Jazyk Fulbů Fulfulde a fulbské písně, příběhy a přísloví vyjadřují a udržují centrální postavení Pulaaku ve fulbské společnosti.

Obchod a obchodní cesty.

Obchod Fulbů je založen na výměně denních produktů dobytka za zemědělské produkty usedlých zemědělců a luxusní zboží. Fulbští obchodníci dále prodávali toto luxusní zboží různým etnikům podél obchodních cest.  Nomádští Fulbové založili množství obchodních cest v západní Africe a také plnili a plní funkci jakýchsi pěších sdělovacích prostředků, protože novinky a zprávy, které získali na svých cestách od ostatních obchodníků nebo jiných lidí, šíří dále po širokém území. Jimi zavedené obchodní cesty tak umožnily spojení s jinak izolovanými etnickými skupinami na rozsáhlém ploše celé západní Afriky.

Kastovní systém.

Fulbská společnost se rozděluje na tři základní kasty. Rimbe je složená z lidí, kteří chovají dobytek a mají politickou moc. Kasta neeybe je složena hlavně z řemeslníků.  Jelikož si Fulbové podrobili významné množství měst a etnik, měli i mnoho vojenských zajatců. Ti se stali jejich otroky, pracovali na polích a přijali jazyk a životní styl Fulbů. V dnešní době tato kasta (rimaaybe nebo maccube) již není oficiálně zotročena. Jejich identita ale není úplně jasná. I když se etnicky liší od skutečných Fulbů, jsou s nimi natolik smíšeni, že se sami Fulby nazývají.

Estetika a umění.

Zdobení těla.

Fulbové mají velkou úctu k tělesné kráse, zdobení a malování těla a značný význam přikládají také tvorbě složitých účesů.  Vysoce rozvinuli umění malby na tělo, které má nejenom estetický, ale také esoterický význam. Takto pomalované tělo připomíná živoucí umělecké dílo. Muži stejně jako ženy jsou pyšní na svá tetování. Zvykem je tetovat si i rty nebo si je malovat henou.  Šperky mají pro Fulby speciální význam. Jsou symbolem společenského postavení a využívají se jako ozdoby nebo jako obchodní artikl. Od Senegalu na západe až po Kamerun na východě se proto Fulbové snaží shromažďovat co nejvíce zlatých, stříbrných, bronzových, perlových, jantarových nebo jiných šperků zvaných cudaari. Muži i ženy nosí amulety zvané loho, z ochranných i dekorativních důvodů. Ženy nosí zlaté náušnice dibi a zlaté náhrdelníky caaka a náramky z mědi nebo bílého kovu, které jsou jemně ryté. Kováři dělají hrubé nebo tenké ozdoby na kotník, které dávají ženám kmene Wodaabe „kravský“ krok, v pastevecké fulbské společnosti velmi ceněný. Ženy jiných fulbských skupin nosily na nohách nebo kotnících měděné nebo mosazné šperky vyráběné metodou ztraceného vosku.  Mužské oblečení zahrnuje kuželovitý pastevecký klobouk z kůže nebo plátna v červené, černé nebo přírodní barvě s geometrickými vzory ve tvaru kříže doplněné nápadným čelním knoflíkem zvaným „Hora světa“. Muži také nosí kožené nebo pytlovité plátěné kalhoty a tkané přehozy zdobené geometrickými tvary.

Architektura.

Značná část domů a dokonce i velkých budov je postavena z nepálených cihel a omítnuta blátem. Velké budovy jako například mešity mají v sobě zabudovány dřevěné podpory, které vyčnívají do prostoru, díky čemu získávají charakteristický vzhled. Nejznámější budovou tohoto typu je Velká mešita v Djenné, městě vybudovaném na ostrově na řece Niger. Tato mešita je součástí světového kulturního dědictví UNESCO.  Vnější i vnitřní stěny domů bývají často vyzdobeny propracovanými vzory a symboly. Některé z těchto vzorů jsou inspirovány islámskou estetikou.

Nástěnné malby.

Nástěnné malby v centrálním saharském pohoří Ahaggar v dnešním Alžírsku nasvědčují existenci protofulánských kulturních rysů minimálně ve 4. tisíciletí př. n. l. Někteří učenci zabývající se fulánskou kulturou jsou přesvědčeni, že některé výtvarné projevy jsou stále užívány dnešními Fulány.

Bororo/Wozaave.

Wozaave (čti jako wodhaabhe) sami sebe nazývají Bororo. Wodaabe žijí v severní Nigérii a částečně i v Kamerunu a Čadu. Hráli důležitou roli v procesu ovládnutí oblasti Fulby. Jako jedna z mála fulbských skupin si udrželi animistickou kulturní tradici. V současnosti jsou jednoznačně nejznámějším fulbským subetnikem díky festivalu Gerowo, jehož název se překládá jako „výběr nejlepšího“. Za doprovodu hudby a tanečníků se silně nalíčení a tradičně oblečení mladí muži postaví do řady a pak se pomocí širokého úsměvu a koulení očí snaží přivábit některou z mladých dam, které stojí seřazeny naproti. Tito vysocí a hezcí mladí muži stráví před tímto aktem mnoho hodin malováním si tváře.

Fulbové (sami sebe nazývají Fulbhe, v singuláru Pullo; další názvy jsou Fula nebo Peulh) je původně nomádské pastevecké etnikum rozšířené především v oblasti afrického Sahelu, tj. v severní části západní, střední a východní Afriky od Senegalu po Súdán a Etiopii. Důležité zastoupení mají v Burkině Faso, Kamerunu, Gambii, Guineji, Guineji-Bissau, Čadu, Mali, Mauritánii, Nigeru, Nigérii, Senegalu, Sierra Leone a Súdánu. Jejich počet vinou značné územní roztříštěnosti a promíchanosti s jinými etniky není úplně jasný, různé zdroje uvádějí různé údaje, ale pravděpodobně jich je okolo 24 milionů. Největší zastoupení mají Fulbové v Nigérii, kde jich žije asi 13 milionů.

富拉尼人(Fulani)是非洲的一个游牧民族,大都聚居于从塞内加尔到北喀麦隆的萨赫勒地区,在包括尼日利亚在内的西部非洲也有分布。在毛里塔尼亚、加纳、塞内加尔、几内亚、冈比亚、马里、尼日利亚、塞拉利昂、贝宁、布基纳法索、几内亚比绍、喀麦隆、科特迪瓦、尼日尔、乍得、多哥、刚果共和国、刚果民主共和国、中非共和国、利比里亚、苏丹、南苏丹和埃及等国,富拉尼均为少数民族,唯在几内亚是最大的族群,占全国人口的40%。


Popis.

Zadeček, který nemá dlouhé chlupy, se dopředu i dozadu zužuje. Poslední článek zadečku je převážně žlutý, samice a dělnice mají na rozdíl od vosíka obecného ("Polistes nimpha") spodní stranu posledního zadečkového článku žlutou. Žluté jsou líce a spánky. Dosahuje velikosti 12 až 19 mm – samice 13 až 19 mm, dělnice 12 až 15 mm a samec 12 až 16 mm. Lze jej poznat za letu podle dlouhých svěšených nohou. Podobně jako ostatní vosy má vosík žihadlo. Druh není příliš agresivní. Jeho bodnutí způsobuje pouze krátkodobé pálení bez otoku.  Velmi podobný druh je vosík jižní ("Polistes gallicus"), který se liší zbarvením a tvarem hlavy.

Rozšíření.

Je rozšířen v mírném pásmu Evropy, na Kavkazu a ve Střední Asii. Jako zavlečený druh se invazivně šíří v Severní a Jižní Americe a v Jihoafrické republice. Na území Čech byl pozorován na několika lokalitách v Praze a okolí a v Polabí. Místy je dosti hojný na teplých skalnatých místech Moravy a Slovenska.

Biotop.

Vyskytuje se na loukách, v křovinách, na okrajích lesů a v průsecích. Žije i ve starých rozpadlých budovách nebo v tlejících haldách dříví.  Malé jednoplástvové kartonové hnízdo zakládá několik oplozených samiček. Plástev není kryta ochranným obalem. Hnízdo bývá zavěšeno tenkou stopkou na skále či na stromě. Je tmavošedé a umístěné zpravidla na chráněném místě. Hnízda bývají nalepena na sebe. Hnízdo obvykle obsahuje cca 150 zárodečných buněk a přibližně 30 dělnic.  Hnízdo zakládá buď jedna samice (haplometróza), nebo více vzájemně příbuzných samic-sester (pleometróza). Hnízda založená více samicemi mají větší šanci na přežití. Sestry tedy společně postaví hnízdo a nakladou do buněk vajíčka. Po snesení vajíček nejsilnější samička sežere vajíčka ostatních a dále klade vajíčka sama. Společnost sester podléhá stupňovité hierarchii. Samice, které se nacházejí na společenském žebříčku hned pod královnou, mohou klást vajíčka (ty však královna krátce po nakladení sežere), samice na nižším stupni mají zakrnělé pohlavní orgány a plní funkci dočasných dělnic. Pokud královna uhyne, její místo zaujme nejzdatnější z ostatních. Může k tomu dojít i v případě, že si některá dostatečně silná samička vybojuje postavení královny. Po vylíhnutí prvních dělnic se sesterské společenství obvykle začíná rozpadat a slabší sestry dobrovolně nebo donucením opouštějí hnízdo.

Způsob života.

Vosíci dokáží v hnízdě teplotu regulovat, rozdíl mezi obývanými a opuštěnými hnízdy může dosahovat až 20 °C. Za velkých veder přinášejí vodu, kterou vyplivují na plást, a ovívají jej tak dlouho, dokud se voda nevypaří. Díky tomu se plást ochlazuje.

Rozmnožování, dožití.

Nová generace samců a samic se objevuje již koncem července, přičemž v té době končí i produkce dělnic. Po určité době budoucí generace opouští hnízdo a dochází k oplodnění. Po něm si samice vyhledají místo k přezimování a samci většinou hynou. Příbuzné samice často přezimovávají pospolu. Oplodněné samice se probouzejí koncem března nebo začátkem dubna a okamžitě začínají se stavbou hnízda a kladením vajíček. Délka života dělnic je obvykle méně než 11 měsíců, samice-královna může žít i více než rok.

Potrava.

Dospělci se živí nektarem či medovicí vylučovanou larvami. Larvy jsou masožravé a dospělí jedinci jim aktivně shánějí potravu. Loví různý drobný hmyz a jeho vývojová stadia (např. housenky) a pavouky. Po usmrcení kořist sežvýkají a vytvoří z ní kašičkovitou kuličku, jíž krmí larvy.

Parazité.

Vosík je často hostitelem parazitického řásníka "Xenos vesparum" a tvoří s ním neobyčejně komplexní případ manipulace hostitele parazitem. V hnízdě vosíka francouzského někdy žije paraziticky pavosík velkohlavý ("Polistes sulcifer") a pavosík cizopasný ("Polistes atrimandibularis").

Vosík francouzský či též vosík skvrnitý ("Polistes dominula") je velká, štíhlá vosa z čeledi sršňovitých (Vespidae). Žije v malých hierarchických společenstvech. Podobně jako ostatní vosy má také žihadlo, ale není agresivní a je relativně neškodný.

造纸胡蜂(学名:"")是欧洲一种很普遍及著名的胡蜂。牠们在加拿大及美国是入侵物种。


Geografie.

Crozetovo souostroví vzniklo působením vulkánu.  Ostrovy Apoštolů zahrnují dva větší ostrovy (Grand Île – Velký ostrov a Petite Île – Malý ostrov) a přibližně 20 skalisek. Seznam hlavních ostrovů:  Crozetovy ostrovy nejsou trvale obydleny. Výjimku tvoří posádka výzkumné stanice Alfred Faure (u "Alfrédova přístavu"), která leží ve východní části "Našeho ostrova". Dalšími výzkumnými stanicemi umístěnými na tomto souostroví byly La Grande Manchotière a La Petite Manchotière.

Geologie.

Současná podoba zemského povrchu v oblasti, kde se nachází Crozetovy ostrovy, byla utvořena zhruba před padesáti miliony lety. Důkazem toho jsou magnetické anomálie vyskytující se na mořském dně poblíž ostrovů. Stáří čediče na těchto ostrovech se odhaduje na 8,8 miliónů let.

Podnebí.

Na Crozetových ostrovech spadne ročně více než 2000 mm srážek. Prší zde v průměru 300 dní v roce. Vítr dosahující rychlosti 100 km/h fouká asi 100 dnů v roce. Teplota ovzduší v létě dosahuje 18 °C (64 °F) a v zimě jen zřídka klesá pod 5 °C (41 °F).

Dějiny.

Francouzská námořní výprava vedena Marcem-Josephem Marionem du Fresne přistála u břehů Île de la Possession 24. ledna 1772. Marion du Fresne prohlásil celé souostroví za majetek Francie. Ostrov, který tato expedice spatřila jako první, dostal rovněž jméno Majetek. Du Fresne pojmenoval nově objevené souostroví nejprve po sobě, záhy ho však přejmenoval po svém prvním důstojníkovi Julesovi Crozetovi.  Počátkem 19. století se Crozetovy ostrovy staly oblíbeným cílem lovců tuleňů. Tato zvířata zde byla vyhlazena velmi brzo poté, v roce 1835. Zanedlouho začaly k ostrovům mířit další lodě lovců, především velrybářů, kteří připlouvali hlavně z Massachusetts. V roce 1841 zde bylo v sezóně celkem 19 velrybářských lodí a zanedlouho počet lodí vzrostl tak, že jen ze Spojených států zde plulo více než 20 lodí velrybářů, což způsobilo rychlé vylovení zdejších vod a koncem 19. století sem připlouvaly lodi velmi zřídka.  Četné útesy strážící břehy Crozetových ostrovů zapříčinily nejedno lodní ztroskotání. Britská loď lovců tuleňů "Princess of Wales" se v těchto místech potopila v roce 1821 a ti, kteří nehodu přežili, museli strávit následující dva roky na nehostinných ostrovech. V roce 1887 ztroskotala francouzská loď Tamaris poblíž Prasečího ostrova. Přeživší námořníci, kterým se podařilo dostat se na ostrov, chytili albatrosa na jehož nohu uvázali vzkaz o své situaci a nechali ho odletět. Pták byl chycen o 7 měsíců později ve Fremantlu, přístavním městě na západě Austrálie. Posádku Tamarisu se už ale zachránit nepodařilo. Vzhledem k velice častým případům ztroskotání lodí v okolí Crozetových ostrovů vysílá Královské britské námořnictvo každých několik let loď, aby pátrala po případných trosečnících.  Crozetovy ostrovy byly nejprve přičleněny k Madagaskaru, jako jeho dependence. V roce 1955 byl status ostrovů pozměněn, staly se součástí francouzského zámořského teritoria Francouzská jižní a antarktická území. V roce 1938 bylo souostroví prohlášeno přírodní rezervací. První výzkumná stanice na Crozetových ostrovech byla založena v roce 1961 a do provozu uvedena o dva roky později. Byla pojmenována po "Alfredovi Faurem", prvním vedoucím výzkumníkovi, který v ní působil. Stanice leží na východě Île de la Possession a od svého otevření v roce 1963 je jediných trvale osídleným místem celého souostroví. Pracuje v ní 18 – 30 výzkumníků, jejichž počet se mění podle ročních období. Alfred Faure je stanicí meteorologického, biologického, geologického a nově také seismografického a geomagnetického výzkumu (IAGA kód CZT).  Od roku 2019 jsou Crozetovy ostrovy a okolní moře (souhrnná plocha 2 557 km2) společně s Kerguelenami a ostrovy Svatý Pavel a Amsterdam součástí světového přírodního dědictví UNESCO.

Fauna.

Crozetovy ostrovy jsou domovinou čtyř druhů tučňáků. Počet jedinců je odhadován na 4 miliony. Nejvíce jsou zastoupeni tučňáci žlutorozí a tučňáci patagonští. Na Východním ostrově nalézají své útočiště tučňáci skalní a žije zde také malá kolonie tučňáků oslích. Rovněž se zde v hojném počtu vyskytuje přezimující vodní pták štítonos černozobý. Mezi další zvířata žijící na těchto ostrovech patří lachtan medvědí, rypouš sloní a albatros stěhovavý.  Všichni tito tvorové tu mají i svého přirozeného nepřítele, tím je kosatka dravá. Pozoruhodným chováním těchto kytovců jsou jejich intenzivní lovecké nájezdy na mělčiny. Toto raritní chování kosatek lze spatřit i u pobřeží argentinské Patagonie. Vědci se domnívají, že se tento zvyk traduje v rámci jednotlivých rodin kytovců z generace na generaci. Lov kosatek dravých má pozitivní dopad na populaci lachtanů, která se díky úbytku predátorů rozrůstá.  Na Crozetovy ostrovy byly z lodí dovlečeny jednak myši a krysy, a také kočky, které měly tyto škůdce vyhubit. To vše způsobilo změny v původním ekosystému. Prasata, původně dovezená na Prasečí ostrov a kozy dovezené na Náš ostrov jako zdroje potravy pro někdejší trosečníky a osadníky dnes už na ostrovech nenajdeme.  Kvůli dlouhodobému lovu jsou dnes populace albatrosů stěhovavých a kalmarů Hamiltnových monitorovány. Vody v okolí Crozetových ostrovů nyní kontroluje Francouzské námořnictvo i hnutí Greenpeace.

Crozetovy ostrovy (francouzsky: "archipel des Crozet" dříve "îles Crozet") jsou francouzským zámořským územím nacházejícím se v jižní části Indického oceánu. Toto subantarktické souostroví se skládá z šesti malých ostrovů a mnoha útesů.

克罗泽群岛(Archipel Crozet),是印度洋南部的一组群岛,属于法属南部和南极领地的一部分。该群岛主要由5组火山岛,即科雄岛、企鹅岛、阿波特尔群岛、波塞申岛和东岛组成,总面积352平方公里。现已成为自然保护区


Založení ghetta.

Varšavské ghetto bylo založeno na základě nařízení guvernéra varšavského distriktu Ludwiga Fischera ze dne 2. října 1940. Všichni Poláci, kteří žili v oblasti, kde mělo ghetto vzniknout, byli nuceni se do 31. října vystěhovat. Naopak Židé, kteří žili mimo plánované ghetto, se sem museli přestěhovat do 16. listopadu. Tato akce se týkala asi 113 000 Poláků a 138 000 Židů. Postupně bylo do ghetta nastěhováno asi 450 000 osob. Hranice ghetta se během jeho existence několikrát změnily. Později při jeho zmenšování bylo rozděleno na dvě části- tzv. Velké a Malé ghetto. Spojeny spolu byly pouze dřevěným mostem, jenž přetínal ulici Chłodna na rohu s ulicí Żelazna.  Volné opouštění ghetta bylo zakázáno 26. listopadu 1940. Ghetto bylo postupně obehnáno třímetrovou zdí, i když zpočátku byl na některých místech pouze dřevěný plot. Z vnější strany bylo hlídáno německou ochrannou policií ("Schutzpolizei"), uvnitř operovala židovská pořádková služba ("Ordnungsdienst", OD). Rozloha ghetta tvořila asi 4,5 % z celkové rozlohy města. Bylo v něm však soustředěno přibližně 37 % obyvatel Varšavy.

Životní podmínky.

Vinou extrémního přelidnění a nedostatečného zásobování zde docházelo k četným úmrtím v důsledku hladomoru a epidemií, navzdory ojedinělým aktivistům z řad Poláků, kteří se pokoušeli Židům v ghettu pomáhat a pašovali do něj potraviny a léky (už jen za tuto činnost hrozil trest smrti). Průměrný přísun kalorií pro obyvatele ghetta činil přibližně 1 125 kalorií denně. Některé kategorie obyvatel však měly i méně než 800 kalorií na den.  Úmrtnost ve varšavském ghettu:

Likvidace ghetta.

První velká vysidlovací akce byla zahájena 22. července 1942. SS-Sturmbannführer Hermann Höfle, jenž měl na starosti vysídlení ghetta, tehdy přišel v doprovodu funkcionářů SS za předsedou varšavského "Judenratu" Adamem Czerniakowem, aby mu sdělil, že Židé z ghetta budou deportováni dále na východ. Od tohoto dne musela židovská rada každý den připravit 6000 osob k transportu na nástupní stanoviště ("Umschlagplatz") na okraji ghetta. Výjimkami, na něž se odsun nevztahoval měli být pouze dělníci v německých továrnách s platnými pracovními povoleními, židovská pořádková služba ("Ordnungsdienst"), pacienti a zaměstnanci nemocnic, členové Judenratu a jejich rodiny.  O průběhu akce informoval státní tajemník ministerstva dopravy Albert Ganzenmüller šéfa Himmlerova osobního štábu SS-Obergruppenführera Karla Wolffa v dopise z 28. července 1942:  „"Od 22. července odjel denně z Varšavy přes Małkini do Treblinky vlakový náklad 5000 Židů a kromě toho opustil Przemyśl dvakrát týdně náklad 5000 Židů směrem na Belzec..."“  Do konce roku 1942 bylo z Varšavy do vyhlazovacích táborů (především Treblinky) vyvezeno asi 300 000 obyvatel ghetta.  Další vysidlovací akce byla uskutečněna ve dnech 18.–22. ledna 1943. Do Treblinky bylo tehdy vyvezeno asi 6 000 osob. Během této akce došlo k prvnímu odporu židovských organizací v ghettu. Mordechaj Anielewicz a jeho spolubojovníci zaútočili na skupinu Němců, kteří doprovázeli zástup Židů na Umschlagplatz. K této akci došlo na rohu ulic Niska a Zamenhofa.

Povstání.

Vědomí neodvratné smrti přivedlo část obyvatel ghetta k tomu, že se v poslední fázi deportace a navzdory absolutně nedostatečné výzbroji a nulové šanci na vítězství rozhodli postavit na odpor: 19. dubna 1943 s plnou silou vypuklo povstání varšavského ghetta, které bylo oficiálně potlačeno 16. května, nicméně ojedinělí skrývající se bojovníci se objevovali ještě v létě.  Hitler nařídil po potlačení povstání a likvidaci posledních Židů ghetto srovnat se zemí.

Pomoc ghettu.

Méně nápadným odbojem spojeným s ghettem byly akce Żegoty, která se od svého založení snažila ghetto zásobovat, pomáhat Židům k útěku z něho a ukrývat je. Nejznámější jsou akce jejího dětského oddělení organizovaného Irenou Sendlerowou, které z ghetta propašovalo na 2500 dětí a skrylo je v katolických sirotčincích a klášterech a polských rodinách.

Varšavské ghetto v umění.

Prostředí Varšavského ghetta se objevilo v několika, zejména polských filmech; posledním z nich byl Pianista Romana Polanskiho.

Varšavské ghetto (úřady nacistického Německa zvané "Der jüdische Wohnbezirk in Warschau", „židovská čtvrť ve Varšavě“) bylo ghetto zřízené německou okupační správou v roce 1940 a postupně bylo obehnáno zdí. Do něj bylo násilně sestěhováno asi 450 000 Židů, kteří museli žít na prostoru 2,6 km2 a nesměli oblast opouštět.

华沙犹太区(Warsaw Ghetto)是第二次世界大战期间欧洲最大的犹太人聚集区。它在纳粹德国占领的波兰境内成立于1940年10月至11月16日之间,有超过40万犹太人居住在3.4平方公里(1.3平方英里)区域。


叶梅利扬·伊万诺维奇·普加乔夫

Mládí.

Pugačov se narodil zřejmě roku 1742 v Zimovejské stanici na Donu. Pocházel z rodiny donských kozáků. Ve 14 letech ztratil otce, v 17 letech se oženil s Sofií Dmitrijevnou Něďuževovou. Krátce poté narukoval do armády. Jako voják ruské carské armády se zúčastnil sedmileté války v letech 1756–1763. Byl členem 500 členného oddílu jezdců, jemuž velel plukovník Ilja Děnisov. Ve válce strávil asi tři roky, prošel mnoha boji, ale nikdy nebyl zraněn. Dále se účastnil též začátku rusko-turecké války, která probíhala v letech 1768–1774. V letech 1771-1772 žil jakýmsi polotuláckým, poloilegálním životem. Důvodem bylo jeho ne zcela jasné propuštění z armády. Několikrát byl zatčen, ale dařilo se mu z vězení uprchnout.

Vůdce povstání.

"Podrobné informace viz Pugačovovo povstání" V květnu 1773 uprchl Pugačov počtvrté z vězení. V té době si zřejmě důkladně promyslel plán, jak vyvolat velkou vzpouru. V srpnu roku 1773 prohlásil, že je zemřelým carem Petrem III., který údajně zázrakem přežil pokus o vraždu ze strany své manželky Kateřiny II. Mezi venkovskými lidmi kolovala o carovi řada legend. Jedna z nich tvrdila, že nebyl zabit, a že důvodem jeho svržení bylo, že chystal zákon na osvobození nevolníků. Lidé toužili mít zase cara, kterému na nich záleží a jenž je zbaví "zlých" pánů a nespravedlivých zákonů. Pugačov těchto nálad mistrně využil.  15. září téhož roku byl pod jeho "carským" jménem zveřejněn manifest, který vyhlašoval počátek selského povstání. První manifesty, které Pugačov vydal a řeči, jež pronášel, vypadaly zhruba takto: "„Jsem skutečný car a služte mi věrně a poctivě a já vás odměním řekami, moři a pastvinami, peněžitým žoldem, chlebem a olovem, prachem a úplnou svobodou. Vím, že se vám děje křivda, že vás připravují o všechny vaše výsady a berou vám vaši volnost. Proto mi Bůh vrací carství, abych vaši volnost obnovil a přinesl vám blahobyt... Nyní, děti moje, jděte domů a pošlete lidi na předsunutá postavení. Řekněte, co jste zde slyšeli, co vám bylo čteno, a že jsem zde... A zítra ráno vsedněte na koně a přijeďte všichni ke mně.“"  Jádro povstalců tvořili staroortodoxní kozáci především z oblasti řeky Jaik (dnes Ural). K nim se připojily baškirské oddíly vedené Salavatem Julajevem a dále také ostatní národy z Povolží. Později se připojili také dělníci z manufaktur v oblasti Uralu a v poslední fázi povstání též mnoho sedláků a nevolníků. Kromě toho, že se věnoval organizaci a šíření povstání, stihl se podruhé oženit. Jeho svatba měla být jakýmsi stvrzením přátelství s jaickými kozáky, nicméně u většiny jeho přívrženců vyvolala spíše nesouhlas. "„Copak se někdy stalo, aby si car vzal kozačku... a proto začali mnozí z houfu odcházet... lid poklesl na mysli a reptal: proč se oženil, aniž dokončil své dílo, to jest, ještě než dosáhl trůnu?“"  Povstalci obsadili rozsáhlá území od Uralu po Volhu. Podařilo se jim dobýt Kazaň, ale neuspěli při útoku na Caricyn (dnešní Volgograd). Ruská armáda, které byly uvolněny síly mírem s Turky, začala povstalce zle tísnit. Pugačov byl nakonec svými vlastními lidmi v září 1774 vydán ruskému generálovi Suvorovovi, který ho nechal v železné kleci přepravit do Moskvy.  Před soudním procesem byl Pugačov mučen, ve dnech 29.-31. prosince 1774 souzen a uznán vinným z velezrady a povstání proti carevně. Byl odsouzen k smrti a 21. ledna (10. ledna podle starého kalendáře) 1775 sťat na Bolotném náměstí v Moskvě. Původně měl být popraven rozčtvrcením, k tomu však nakonec, na přání samotné Kateřiny II., nedošlo, a byl rozčtvrcen až po dekapitaci. Jeho rodina - dvě manželky, syn, dvě dcery - byla uvězněna v pevnosti Kexholm a bylo jí zakázáno používat příjmení Pugačov. Rodná vesnice byla přejmenována na Potěmkinskou stanici a přesunuta, místo jeho bývalého domu symbolicky posoleno.

Dědictví.

Roku 1918 bylo ruské město Nikolajevsk v saratovské oblasti přejmenováno na jeho počest.  Pugačovova osobnost byla zvěčněna v Puškinově historickém románu "Kapitánská dcerka". Puškin v uvedeném díle spojuje Pugačovův osud s osudem šlechtice a důstojníka Petra Alexejeviče Griněva.  V letech 1940–1942 napsal životopisnou operu "Jemeljan Pugačov" sovětský skladatel Marian Viktorovič Kovaľ (1907–1971).  V roce 1978 byl v Sovětském svazu o tomto kozákovi natočen film.

Jemeljan Ivanovič Pugačov (či nesprávně "Pugačev",, * přibližně 1742, Zimovejskaja na Donu (Зимовейская на Дону) - v Moskvě) byl kozáckým vůdcem selského povstání v letech 1773–1775, které bylo podle něj pojmenováno.

叶梅利扬·伊万诺维奇·普加乔夫(,1742年-1775年-1月21日)是18世纪俄国农民起义领袖,领导了俄罗斯历史上规模最大的农民战争。普加乔夫是顿河哥萨克人,17岁参军,参加过七年战争。1770年因病退伍回乡。


Popis.

Chinovníky jsou stálezelené stromy nebo keře s jednoduchými, vstřícnými, řapíkatými listy. Palisty jsou velké, opadavé, interpetiolární. Květy jsou pětičetné, uspořádané v bohatých, vrcholových, latovitých květenstvích se vstřícnými větévkami. Kalich je zvonkovitý, zakončený 5 zuby či laloky. Koruna je různých barev, řepicovitá, na vnější straně pýřitá, uvnitř lysá. Tyčinky jsou buď zanořené nebo částečně vyčnívají z květů. Semeník obsahuje 2 komůrky s mnoha vajíčky. Plodem je podlouhlá tobolka pukající 2 chlopněmi a obsahující mnoho křídlatých semen. Na rozdíl od jiných blízce příbuzných rodů se tobolky otevírají od báze k vrcholu.

Rozšíření.

Rod zahrnuje asi 24 druhů. Je rozšířen výhradně v tropické Americe v oblasti od Kostariky po Bolívii. Převážná většina druhů roste na svazích jihoamerických And. Do Střední Ameriky zasahuje jediný druh, chinovník pýřitý, jedná se však pravděpodobně o pozůstatky dávné introdukce v předkolumbovských dobách.

Obsahové látky a jejich účinek.

V kůře chinovníku bylo zjištěno celkem 25 různých chinolových alkaloidů, z nichž nejvýznamnější je chinin, chinidin, cinchonidin a cinchonin. Jejich celkový obsah v kůře vybraných druhů chinovníku dosahuje obvykle 6 až 7 % (výjimečně 14 až 16 %). Tyto alkaloidy jsou biologicky aktivní a jsou významné zejména antimalarickým účinkem, neboť jsou toxické pro původce malárie, prvoky z rodu "Plasmodium". Chinidin navíc inhibuje fibrilaci srdečního svalu a používá se při srdeční arytmii. Vyšší obsah chinolových alkaloidů byl prokázán zejména u chinovníku lékařského a u druhů "Cinchona succirubra", "C. ledgeriana", "C. lancifolia" a "C. calisaya".

Taxonomie.

Rod "Cinchona" je v rámci čeledi "Rubiaceae" řazen do podčeledi "Cinchonoideae" a tribu "Cinchoneae". Nejblíže příbuzným rodem je dle výsledků molekulárních studií rod "Ladenbergia". Mezi další blízce příbuzné rody náleží "Remijia", "Cinchonopsis", "Stilpnophyllum" a "Joosia".

Význam a historie.

Ačkoliv některé zdroje připisují objev léčivých účinků Jezuitům, bylo prokázáno, že kůru chinovníku používali jihoameričtí Indiáni již v předkolumbovských dobách. V domorodé medicíně slouží zejména ke snižování horečky. Jezuité začali kůru chinovníku začali používat ve větším měřítku při léčbě malárie v první polovině 17. století. Mletá kůra byla v té době známa jako "jezuitský prášek". Chinin byl z kůry poprvé izolován začátkem 19. století, jeho chemická struktura však byla odhalena až v roce 1951. V minulosti byla chininová kůra vyvážena v obrovských množstvích do celého světa zejména z Peru, Bolívie a Ekvádoru. Nadměrná sklizeň související s velkou poptávkou vedla téměř k vyhubení divoce rostoucích stromů. V současnosti není hlavním zdrojem chininu chinovník lékařský, jak se obecně má za to, nýbrž blízce příbuzný druh "Cinchona calisaya", jehož kůra obsahuje nejvyšší množství této látky. Druh pochází z východních svahů And v Peru a Bolívii. Je pěstován zejména v Indonésii, jmenovitě na Jávě. Obsah chininu a doprovodných alkaloidů (zejm. chinidin a cinchonidin) je u různých pěstovaných kultivarů tohoto druhu různý. Chinovník pýřitý je nejrozšířenější a nejběžnější druh rodu, alkaloidů však obsahuje jen malé množství. Chinovníková kůra je produkována také v Kongu, Zaire, Bolívii, Guatemale a Tanzanii. V minulosti byl významným druhem pro získání chininu i druh "C. micrantha". Chinin dodává charakteristickou chuť nealkoholickému nápoji zvanému tonik.

Chinovník ("Cinchona"), dříve nazývaný také chininovník, je rod rostlin z čeledi mořenovité. Jsou to stromy nebo keře s jednoduchými vstřícnými listy a pětičetnými květy v bohatých vrcholových květenstvích. Plodem je tobolka s mnoha semeny. Rod zahrnuje asi 24 druhů a je rozšířen výhradně v tropické Střední a Jižní Americe. Kůra chinovníků obsahuje účinné alkaloidy, z nichž nejvýznamnější je chinin, používaný zejména k léčbě malárie. Nejznámějším druhem je chinovník lékařský, pro produkci chininu je však v dnešní době převážně pěstován jiný, blízce příbuzný druh "Cinchona calisaya", vyznačující se vyšším obsahem alkaloidů.

金鸡纳树属(学名:,又称作鸡纳树、金鸡勒、奎宁树)为茜草科的一属,约包含25种的物种,树皮和根皮是提取奎宁和奎尼丁的重要工业原料。


Příběh.

Příběh se odehrává přibližně 30 let po skončení příběhu prvního dílu a nijak na něj nenavazuje.  Ve hře je však možné najít písemnosti, které příběh prvního dílu připomínají. Hra začíná, když hráčova družina připluje lodí do města "Targos", které je napadeno obrovskou skřetí armádou a družina je jednou ze skupin žoldáků, které přijely pomoci městu se ubránit před skřetím vojskem které napadá město. Po úspěšné obraně města před skřetím vojskem družina zjistí, že za útokem stojí "Legie chiméry", armáda vyvrhelů společnosti snažící se dobýt Ledové pláně.  Po boji dostane skupina úkol vyrvat nepřátelům z ruky tzv. Šengarský most aby zajistili bezpečný průchod Letohradskému vojsku které má přijít Targu na pomoc. Během cesty k mostu se skupina utká s početným orkčím vojskem. Jako další úkol dostane družina za úkol zjistit, proč nedorazily slíbené posily z Letohradu, a vypraví se na jih ve vzducholodi gnóma "Osvalda Kutiltrošky" (v originále Oswald Fiddlebender, objevil se již v prvním díle, avšak tam hrál spíše podružnou roli prodavače alchymistických předmětů v Kuldaharu). Vzducholoď však ztroskotá nedaleko obrovského ledového chrámu uctívačů bohyně zimy Auril, vystavěném v magickém ledovci, který brání v další cestě.  Družina nakonec chrám zničí a zjistí, že vůdci Legie chiméry jsou démonická dvojčata Isair a Madae. Nakonec se dostane přes les plný nemrtvých, klášter Černého havrana a podzemí do Kuldaharu, městečka z prvního dílu, které však bylo napadeno armádou orogů a yuan-ti a většina obyvatel ho opustila. Družina se musí vydat do chrámu yuan-ti v Chultské džungli kde musí uzavřít "křižovatku" a zajistit aby se do Kuldaharu už nedostali žádní yuan-ti.  Dále se družina vydá do chodeb vyhaslé sopky zvané Dračí oko kde musí zabít pohlavára yuan-ti a na magnetická pole kde musí zabránit arcičarodějce Isbellah v seslání kouzla které je uzavře v časové smyčce. Další průběh hry zavede skupiny dobrodruhů zpět do ledového chrámu kde se budou muset vypořádat s početnou skupinkou démonů. Odtud poputuje skupina na "Vražedná pole" kde se setká se Saablicem Tanem, čarodějem ovládající tento kousek ledové země. Nakonec proniknou do sídla Legie chiméry, kterým je zničená elfí pevnost Useknutá ruka, známá z prvního dílu. Tam se nakonec odehrává i závěrečný souboj s Isairem a Madae.

Porovnání s prvním dílem.

Zatímco první díl byl vytvořen podle 2. edice pravidel D&D, druhý díl je vytvořen podle 3. edice. Nejvýraznějším rozdílem je, že každá rasa může vykonávat každé povolání (samozřejmě některé rasy jsou pro určitá povolání vhodnější) a zatímco v prvním díle nesměla magická povolání používat většinu lepších zbraní a brnění, nyní mohou téměř všechny předměty používat všechny postavy, ale u postav pracujících s magií se používáním lepší zbraně nebo brnění zvyšuje pravděpodobnost, že se jí nepodaří seslat kouzlo. Oproti prvnímu dílu přibylo ve výběru postav několik ras (např. drow, tiefling nebo aasimar) a povolání (např. barbar, mnich). Změnil se také vzhled hlavní obrazovky.  Druhý díl je rovněž vytvořen pod Infinity enginem, a tak jeho ovládání i hraní je prakticky stejné jako u prvního. Opět si hráč na začátku vytvoří družinu šesti postav, které se v průběhu hry nijak nemění, jednotlivé postavy nepřicházejí ani neodcházejí. Na rozdíl od pokračování některých jiných RPG her (např. "Baldur's Gate") není možné do druhého dílu přenést již vycvičenou družinu z prvního. Vytváření družiny se od prvního dílu liší. Vlastnosti postavy již nejsou stanovovány náhodně, ale hráč dostane určitý počet bodů, který může mezi jednotlivé vlastnosti rozdělit. Na rozdíl od prvního dílu je k dispozici několik již předem připravených družin, ze kterých si hráč může jednu vybrat a nemusí se tak namáhat s tvorbou postav. Herní úkony, boj i rozhovory se vykonávají prakticky stejně jako v prvním díle. Oproti prvnímu dílu je ve druhém více logických hádanek a jeho příběh je delší.  Druhý díl byl poslední hrou, která byla vytvořena pod Infinity enginem. Nebyl k němu vydán žádný datadisk.

Icewind Dale II je videohra vyvinutá společností "Black Isle Studios" a uvedená na trh společností "Interplay Entertainment" 27. srpna 2007.

《冰风谷II》(英语:Icewind Dale II)是一款由黑岛工作室开发的、由Interplay Entertainment正式发布于2002年8月27日的第三人称角色扮演类游戏。它是《冰风谷》系列游戏的第二代作品。这款游戏以冰风谷地区被遗忘的国度为设定背景,并且是冰风谷的续作。玩家控制一队佣兵,介入冰风谷的十镇(Ten Towns)和一群被迫害的种族和宗教派系间的战争


Stavba.

Vývoj této třídy byl zahájen v roce 1929. Konstrukce vycházela z předcházejících tříd amerických těžkých křižníků. Při stavbě lodí bylo rozhodnuto, že křižníky budou o něco menší, ale lépe chráněné pancéřováním. Trup lodí byl oproti "Northamptonu" o 12 stop zkrácen a zkrácen byl i pancéřový pás na jeho boku, jenž však byl zesílen na 127 mm. Paluba měla sílu 57 mm a čela věží 203 mm.  Do stavby se zapojily loděnice New York Navy Yard v Brooklynu, Puget Sound Navy Yard v Bremertonu, Philadelphia Navy Yard ve Filadelfii, New York Shipbuilding v Camdenu, Mare Island Navy Yard ve Vallejo, loděnici Fore River (součást Bethlehem Shipbuilding Corp.) v Quincy.  Jednotky třídy "New Orleans":

Konstrukce.

Všechny postavené jednotky si byly v zásadě podobné, ale existovaly u nich varianty a odchylky ve výtlaku až o 600 tun. Hlavní výzbroj tvořilo obvyklých devět 203mm kanónů ve trojdělových věžích, doplněných osmi 127mm kanóny a stejným počtem 12,7mm kulometů. Jak bylo obvyklé, nesla tato plavidla dva katapulty a čtyři hydroplány. Pohonný systém tvořilo osm kotlů Babcock & Wilcox a čtyři turbíny Westinghouse o výkonu 107 000 shp, pohánějící čtyři lodní šrouby. Nejvyšší rychlost dosahovala 32,7 uzlu. Dosah byl 10 000 námořních mil při rychlosti 15 uzlů.

Modifikace.

Během války byla zesilována protiletadlová výzbroj křižníků, které byly také vybavovány radary. V roce 1946 křižník "Tuscaloosa" nesl devět 203mm kanónů, osm 127mm kanónů, dvacet čtyři 40mm kanónů a dvacet osm 20mm kanónů. Jeden katapult byl demontován.

Operační služba.

Křižníky byly intenzivně nasazeny za druhé světové války. V bitvě u ostrova Savo se dne 9. srpna 1942 podařilo Japonskému císařskému námořnictvu potopit křižníky "Astoria", "Quincy" a "Vincennes". Zbylé čtyři lodě válku přečkaly a v letech 1946–1947 byly vyřazeny a později sešrotovány.

Třída New Orleans byla třída těžkých křižníků amerického námořnictva. Šlo o poslední křižníky postavené podle omezení, ke kterým se USA zavázalo na Washingtonské konferenci v roce 1922. Konstrukce lodí byla vylepšením předchozí třídy "Northampton". Celkem bylo postaveno sedm křižníků této třídy. Ve službě byly v letech 1934–1947. Intenzivně byly nasazeny za druhé světové války. Ve válce byly tři potopeny. Ostatní byly krátce po jejím skončení vyřazeny.

纽奥良级巡洋舰(New Orleans class cruiser)是美国海军的条约型巡洋舰,原本叫阿斯托利亚级,在阿斯托利亚号被击沈后改名。此级设计上进行了各种尝试,因此各舰间差异比较大,有部分是原本波特兰级订单的船改建的。总计建造七艘,其中三艘(阿斯托利亚号,昆西号,文森尼斯号)在萨沃岛海战中被击沈,另三艘(旧金山号,纽奥良号和明尼亚波利斯号)在南太平洋的战役中遭受重创但修复,仅图斯科卢撒号因为大半在大西洋服役未受重创。战后存活四舰很快就除役解体。


Život.

Roku 1793 byla celá rodina Bonapartů přinucena korsickými nacionalisty opustit Korsiku a žila nejprve v poměrně nuzných poměrech v Marseille. Následoval prudký mocenský vzestup jejího bratra Napoleona. Caroline se zamilovala do jeho podřízeného generála Joachima Murata a roku 1800 se za něj provdala. Spřátelila se s Hortensií Beauharnais, dcerou Josefíny Beauharnais, Napoleonovy manželky a od roku 1804 císařovny, se kterou se naopak upřímně nesnášela.  Caroline byla cílevědomá a mocichtivá, stejně jako její slavný bratr. Roku 1806 byl její manžel Joachim Murat na její žádost Napoleonem jmenován velkovévodou z Cleve a Bergu a roku 1808 králem neapolským. Caroline se po jeho boku stala napřed velkovévodkyní a poté královnou. Uměla být velmi dobrou a tvrdou diplomatkou (byla nazývána „muž v sukni“), ale dovedla být i vlídná a společenská a navazovala přátelství (a také intimní vztahy) s vlivnými muži. Mezi její blízké přátele bylo možné počítat generála Junota, ministry Talleyranda a Fouchého a později i rakouského ministerského předsedu Klemense Metternicha. Milovala umění i umělce, podporovala vykopávky v Pompejích. Za nepřítomnosti krále Joachima byla regentkou království. Poté, co její švagrová Marie Louisa porodila syna Napoleona II. se zhroutila její vize, že by její syn Napoleon Achille Murat se mohl stát Napoleonovým nástupcem.  Naprosto nelogický a netaktický postup krále Murata, který 15. března 1815 zahájil neapolskou válku proti Rakousku (jediné velmoci, která ho podporovala), vedl k tomu, že byl Murat nakonec na rozkaz bourbonského krále Ferdinanda IV. v městě Pizzo v Kalábrii 13. října 1815 popraven zastřelením. Jeho vdova Caroline poté odešla do nuceného rakouského exilu. Žila pak v Terstu pod pseudonymem „hraběnka z Lipona“ (anagram pro Napoli).

Caroline Bonaparte (25. března 1782 Ajaccio, Korsika; Francie – 18. května 1839 Florencie, Itálie), původně Maria Annunziata Carolina Buonaparte, byla nejmladší sestrou Napoleona Bonaparte.

玛丽·阿农西亚德·卡罗琳·波拿巴(法语:Marie Annonciade Caroline Murat,1782年-3月25日-1839年-5月18日),那不勒斯王后,法国皇帝拿破仑·波拿巴的妹妹、卡洛·波拿巴与玛丽亚·莱蒂西亚·拉莫利诺的第三个女儿。 卡罗琳·波拿巴的丈夫乔阿基诺一世是那不勒斯国王,卡罗琳于1808年至1815年期间的担任那不勒斯王后,也曾在1812年-1813年、1814年和1815年担任那不勒斯的摄政王。