Reakce uvnitř reaktoru.

Základním palivem je směs deuteria a tritia - izotopů vodíku. Deuterium je obsaženo ve vodě v poměru 1 atom deuteria na 6500 atomů vodíku. Tritium se sice v přírodě téměř nevyskytuje, ale je možné ho vyrobit z lithia.

Výkon.

ITER bude používat vodíkový plazmový prstenec zahřátý na 100 milionů °C. Podle návrhu by měl být schopen vyrábět z půlgramové směsi deuteria s tritiem asi 500 MW fúzní energie po dobu až 1 000 sekund (pro porovnání: tokamak JET měl výkon jen 16 MW na necelou sekundu). Tohoto výkonu by měl dosáhnout při příkonu 50 MW, čímž by se stal prvním tokamakem, který z paliva získá více tepla, než sám spotřebuje na ohřev plazmatu. Celkový příkon celého zařízení (například pro chlazení supravodivých cívek a další systémy) je odhadován na 500 MW elektřiny  ITER je experimentální reaktor bez elektrického generátoru, takže nebude dodávat energii do rozvodné sítě. Výkon bude ve formě tepla odváděn dvěma nezávislými okruhy naplněnými vodou do chladicích věží. První fúzní elektrárnou by se tak měl stát až tokamak DEMO, u nějž je začátek výstavby plánován na rok 2024.

Náklady a termíny.

Skutečné náklady projektu je obtížné vyčíslit, protože převážná část příspěvků jednotlivých členů je v naturální formě. Z toho důvodu byla pro oceňování příspěvků jednotlivých států vytvořena jednotka IUA, která odpovídá hodnotě 1000 amerických dolarů v lednu 1989. Údaje v eurech se podle různých zdrojů liší, nejrelevantnější je pravděpodobně.  Evropská unie se na úhradě nákladů projektu ITER v době výstavby podílí 45,46 %, z toho 1/5 investuje Francie jako hostitelská země. Podíl každého z ostatních států je 9,09 %. Podíl EU na provozních nákladech v experimentální fázi bude 34 %.  V roce 2001, kdy projekt teprve vznikal, tj. před uzavřením mezinárodní dohody, byly celkové náklady odhadovány na 5,9 mld. €, resp. 3,6 mil. IUA, s rezervou 10 %. První plazma mělo být získáno 8 let po zahájení výstavby.  V roce 2006 byly náklady projektu odhadovány na 5 mld. €. První plazma mělo být získáno v roce 2020 a plný výkon v roce 2023.  V roce 2010 odhad nákladů vyrostl na 14 mld. € a v roce 2011 na 16 mld. €.  Na začátku roku 2011 ředitel financí a rozpočtu ujišťoval, že náklady budou udrženy v rámci schváleného stropu 4,7 mil. IUA, tj. 7,3 mld. €.  V roce 2016 byly náklady odhadovány v rozmezí 18 až 22 mld. €, přičemž se nepočítalo se získáním prvního plazmatu před rokem 2025 a plného výkonu před rokem 2035. Provozní náklady sdružení ITER (včetně agentur jednotlivých participujících zemí) jsou zhruba 200 mil. € ročně.  V polovině roku 2017 byly náklady do Prvního plazmatu jen ze strany EU odhadovány na 10,4 mld. € v cenách roku 2008, resp. 13,2 mld. v aktuálních cenách, do plného provozu pak dalších 3,2 resp. 4,9 mld. €. Z toho ovšem plyne, že celkové náklady projektu ITER do plného provozu mohou narůst na 30 mld. € v cenách roku 2008, resp. 40 mld. € v aktuálních cenách.  Podle oficiálních stránek projektu bylo v prosinci 2017 dokončeno 50 % stavebních prací na cestě k Prvnímu plazmatu.

ITER (původně anglicky "International Thermonuclear Experimental Reactor", Mezinárodní termonukleární experimentální reaktor; a latinsky "Iter" - cesta) je projekt připravovaného tokamaku, který by se měl stát předstupněm ke komerčnímu využití termonukleární fúze v energetice. Kritici však upozorňují, že výzvy, jež musí projekt překonat jsou enormní, takže vůbec není jisté, zda technologie bude fungovat, případně zda bude konkurenceschopná.

国际热核聚变实验反应堆(英语:International Thermonuclear Experimental Reactor,缩写:英语:ITER)是国际核聚变研究和巨型工程,将成为世界上最大的磁约束等离子体物理学实验,这是目前正在建设世界上最大的实验性托卡马克核聚变反应堆,邻近于法国南部的卡达拉舍设施。ITER工程的目标是从等离子体物理实验研究,到大规模电力生产的核聚变发电厂的期待已久的转变。“ITER”在拉丁文意为“道路”,因此这个实验的缩写“ITER”也意味着和平利用核聚变能源之路。


Popis.

Pandur II je modulární vozidlo, tvořené svařovaným tělesem s volitelnou tloušťkou pancíře (ochrana proti protipancéřovým střelám ráže 7,62 až 14,5 mm), kolovým podvozkem a možností zbraňové věže. Ta může nést kanon ráže až 120 mm, řízené protitankové střely, kanón ráže 30 mm, případně s dálkovým ovládáním Samson. Posádku tvoří dva muži, varianta bez věže pojme 12 vojáků, s věží pouze 7. Vozidlo lze transportovat např. letadlem Lockheed C-130 Hercules.

Vývoj.

Původní obrněný transportér Pandur I byl v šestikolovém prototypu dokončen v roce 1985, v roce 2001 firma představila Pandur II, který se vyrábí v šesti- a osmikolové verzi.

Uživatelé.

Portugalsko.

Roku 2005 podepsala portugalská vláda na základě výběrového řízení smlouvu o dodávce 260 Pandurů II za 364 milionů euro. Prvních 41 kusů bylo vyrobeno v Rakousku, zbývající měly být zčásti vyrobeny v Portugalsku jako offset. Portugalské Pandury mají zesílené pancéřování a řadu různých variant, například transportní, bojové s věží a 30 mm kanonem, s minometem ráže 120 mm nebo s řízenými protitankovými střelami, dále velitelské, průzkumné a sanitní. Některé z nich mají slabší pancéřování, zato jsou schopny obojživelného pohybu. Pro obtíže se zaváděním ofsetové výroby v Portugalsku měla být roku 2009 část výroby přesunuta do České republiky. Roku 2010 začala portugalská prokuratura vyšetřovat podezření z korupce. Ekonomické problémy Portugalska vedly ministerstvo obrany k plánu na snížení počtu pořizovaných strojů na 219, nakonec ale vypovědělo s výrobcem smlouvu již po dodání 166 vozidel. Po dalším jednání se počet Pandurů II portugalské armády ustálil na 188, zatímco námořní pěchota se nedočkala ani jednoho z 20 objednaných.

Česko.

V březnu 2009 česká vláda Mirka Topolánka schválila nákup 107 transportérů Pandur II pro českou armádu za zhruba 14,4 miliardy korun. Armáda České republiky odebrala celkem 107 vozidel Pandur II šesti verzí, rozdělených do dvou skupin: kolová bojová vozidla a kolové obrněné transportéry. Sedmou verzi představují vozidla dodatečně upravená na standard KBVP M1 RVS. Čtyři vozidla byla v rámci českého kontingentu bojově nasazena v Afghánistánu. V roce 2017 objednala AČR dalších 20 Pandurů velitelsko-štábní a spojovací verze.<ref name="AN 01/2017"></ref>

Kolová bojová vozidla.

Všechny verze kolových bojových vozidel jsou vyzbrojeny dálkově ovládanou zbraňovou stanicí RCWS-30 s 30mm kanonem Mk44 Bushmaster II, 7,62mm kulometem M240 a 2násobným odpalovacím zařízením pro PTŘS Spike-LR

Indonésie.

Indonéská vláda podepsala dne 24. listopadu 2016 smlouvu se společností Czechoslovak Group na dodávku blíže neupřesněného počtu obrněných transportérů Pandur II 8x8; podle magazínu ATM se jedná o 3 vozidla Pandur II ve velitelské verzi; kromě toho byly v roce 2017 Indonésii předány 4 prototypy vyrobené v Česku – 2 obrněné transportéry, 1 kolové bojové vozidlo pěchoty s 30mm kanonem a 1 vozidlo palebné podpory se 105mm kanonem.  Ministerstvo obrany Indonésie uzavřelo 12. dubna 2019 smlouvu s indonéskou společností PT Pindad o dodávce 22 kolových bojových vozidel pěchoty Pandur II 8x8 vyzbrojených bezosádkovou věží Elbit Systems UT30MK2. Vozidla budou montována v Indonésii na základě licenční dohody s firmou Excalibur Army, která je součástí Czechoslovak Group. Indonéská armáda má zájem až o 250 vozidel Pandur II.

Pandur EVO.

Rakousko.

Rakouský ministr obrany Peter Doskozil koncem roku 2016 oznámil, že Rakousko objednalo u společnosti Steyr-Panzerwerk SSF ve Vídni-Simmeringu 34 obrněných transportérů Pandur EVO v hodnotě 105 milionů eur. Rakouské obrněnce mají být vyzbrojeny dálkově ovládanými zbraňovými stanicemi.

Pandur II je víceúčelový kolový obrněný transportér vyvinutý rakouskou firmou Steyr-Daimler-Puch (od roku 2003 součást amerického koncernu General Dynamics European Land Systems), který navazuje na první generaci vozidel Pandur I. Prototyp Pandur II 6x6 následovala čtyřnápravová varianta Pandur II 8x8, která se dočkala sériové výroby a byla exportována v řadě verzí – kromě transportérů a kolových bojových vozidel pěchoty se jedná například o průzkumná, velitelská, ženijní nebo obrněná zdravotní vozidla.

潘德2型装甲车 Pandur II 8x8是奥地利的一款八轮甲车(也有六轮版本),目前为葡萄牙陆军主力车种。2006年捷克陆军与奥地利施泰尔-戴姆勒-普赫公司()签订8.2亿欧元之协议购买234辆以上。


Válka s Tairy.

Stejně jako Jorimasa reagoval na osudnou výzvu prince Močihita z roku 1180 a chopil se zbraně, avšak jakmile se dověděl o smrti Jorimasy, okamžitě se z aktivního boje stáhl. V roce 1183 znovu uplatnil své pravomoci a vstoupil do války s Tairy.  Jošinaka přitom nezahájil své tažení v hlavním městě, ale přímo v horách tvořících na severu hranici poloostrova Noto. Tairové okamžitě zareagovali a vydali se na pochod k severu, aby se s Minamotem Jošinakou utkali. Nejprve se střetli s předsunutou minamotskou hlídkou u Hiuči, jednoduché, ale dobře hájené palisádové pevnosti vybudované na skalních útesech. Minamotové zde postavili přehradu, z níž byl napájen obranný příkop, který zadržoval tairský útok až do okamžiku, kdy zrádce z vlastních minamotských řad vystřelil směrem k nepříteli šíp s informací, jak lze přehradu protrhnout a vodní příkop vypustit. Poté Tairové pevnost rychle dobyli.

Průsmyk Kurikara.

I přes tento nezdar měl Jošinaka vítězství už na dosah - místem, kde se průběh válek Gempei obrátil ve prospěch Minamotů, se měla stát Kurikara (jinak též známá pod jménem Tonamijama). Tairská armáda pronásledující Jošinaku se rozdělila na dvě skupiny.  Větší část překročila pod vedením Tairy Koremoriho průsmyk Kurikara a svedla zde již zmíněnou bitvu. Menší kontingent překročil o něco severněji hranici mezi provinciemi Noto a Eččú a dosáhl menšího vítězství, které však bylo po porážce u Kurikary rychle zapomenuto. Jošinakova armáda postupovala k průsmyku Kurikara z východu a tehdy zpozorovala, že se Tairové blíží od západu k vrcholku Tonamijamy, který se tyčil nad průsmykem. Jošinaka nechal asi o míli dále na vršku Kurosaka vztyčit 30 bílých korouhví, aby měli Tairové dojem, že na ně při sestupu čeká mnohem větší vojenská síla, než tomu bylo ve skutečnosti. Úskok zapůsobil a Tairové se rozhodli zůstat v bezpečí hory, kde napojili i své koně.  Jošinaka svou armádu rovněž rozdělil. Jedna část dostala za úkol širokým obchvatem zaútočit na Tairy zezadu. Tři jednotky se skryly na úpatí kurikarského údolí pod průsmykem a zbytek zůstal u Jošinaky. Se svými vojáky zaměstnal Jošinaka Tairy dlouhým lučištnickým soubojem, jímž kryl postup svých druhů (jedná se o jeden ze vzácných případů, kdy byla svedena skutečná bitva pravých samurajů). Ostatní oddíly minamotské armády tím získaly čas. V době, kdy zapadalo slunce, pronikl Jošinakův oddíl, vybavený podstatně větším množstvím korouhví, než bylo u tak malého jízdního oddílu obvyklé, až do týla nepřítele, kde vzbudil zdání, že je velice početný. Než stačili Tairové na toto překvapení zareagovat, čekal je vpředu další šok. Jošinakovi vojáci sehnali dohromady stádo volů a k jejich rohům přivázali pochodně. Ty zapálili a rozzuřené voly popohnali bičem směrem do průsmyku. Někteří tairští samurajové byli splašeným stádem ušlapáni, další byli zahnáni dolů do údolí a během zmateného ústupu utrpěli drtivou porážku.

Bitva u Šinowary.

O několik dní později porazil Kiso Jošinaka v bitvě u Šinowary Tairu Munemoriho - Koremoriho strýce a jeho spoluvelitele během pochod na sever -,jenž se dal po porážce u Kurikary na ústup. Na začátku bitvy se nejprve utkalo deset nejlepších lučištníků z obou stran, po tomto střetu se do boje zapojili i ostatní. Došlo k několika soubojům slavných válečníků, v nichž padl mimo jiné i věrný Jošinakův vazal "Saitó Sanemori"; ten si mimochodem před bitvou nabarvil vlasy, aby vypadal mladší. Poté, co ve dvou bitvách rozdrtil Tairy, už Jošinakovi nic nebránilo aby vstoupil do Kjóta jako vítěz. Tím však vzbudil žárlivost svého bratrance Joritoma, který vyslal svého bratra Jošicuneho, aby Jošinaku zatkl. Jošinaka uprchl.

Bitva u Udži.

Při další bitvě - druhé bitvě u Udži v roce 1184 - Minamoto Jošinaka opět využil řeku jako obranného pásma, i když v opačném směru, než tomu bylo v roce 1180. Jošicuneho armáda přeplavala řeku na koňských hřbetech a napadla ho. Tehdy se proslavili dva Jošicuneho samurajové, "Kadžiwara Kagesue" a "Sasaki Takacuna", kteří se chtěli do boje pustit jako první a závodili přes řeku, kdo z nich bude na břehu nejdříve. Jošinaka u Udži utrpěl porážku a byl zahnán do sousedního Awazu, kde se spolu se svými nejvěrnějšími druhy naposled postavil na odpor. Kiso Jošinaka byl nakonec zabit šípem, když jeho kůň uvízl v rýžovém poli. Jeho vazal "Imai Kanehira" jej posléze následoval čestnou sebevraždou - s mečem v ústech se střemhlav vrhl z koně.  Zmínku si zaslouží také nejvěrnější Jošinakův druh, "Tomoe Gozen", jenž je v některých zprávách z té doby označována za Jošinakovu manželku nebo milenku, zatímco jiné záznamy ji popisují jako "krásnou dívku". Jde o vzácný případ samurajského válečníka - ženy. Bojovala po Jošinakově boku od počátku tažení, včetně bitvy na řece Udži, kde získala hlavu jednoho z nepřátel. Chtěla bojovat i v bitvě poslední, ale Jošinaka trval na tom, aby bojiště opustila.

Pád.

Kariéra Minamota Jošinaky jako samurajského velitele byla krátká, avšak úžasná - jako raketa vystřelená na noční oblohu. Jeho vítězství u Kurikary bylo mistrovským taktickým kouskem. Využil při něm klamu a počáteční výhody, ale i tradičních samurajských dovedností. Je zřejmé, že byl pro své muže příkladem a hrstka oddaných vazalů mu věrně sloužila. Avšak Jošinakovy skvělé schopnosti se omezovaly pouze na bitevní pole. Chování jeho oddílů a vlastní neochota přijmout po vstupu do Kjóta roli dvořana vyvolaly zášť, která nakonec vedla k Jošinakovu pádu. Jošinaka svým chováním přímo nahrál svému proradnému bratranci. Joritomova politická protřelost ostře kontrastovala s Jošinakovou politickou naivitou, jež zabránila Minamoto Kiso Jošinakovi stát se prvním šógunem Japonska.

Minamoto Jošinaka (1154-1184, japonsky 源義仲) byl japonský samurajský velitel z rodu Minamoto. Protože vyrůstal v horách Kiso ve středním Japonsku, setkáme se s ním často pod jménem Kiso Jošinaka.

源义仲(1154年-1184年-3月4日),日本平安时代末期著名的武将,又名木曾义仲,因在信浓国的木曾谷(今长野县木曾郡木曾町)长大,故被称作木曾义仲。出身名门河内源氏,源义贤的次子,幼名「驹王丸」。同时期著名的武将源赖朝及源义经为其堂兄弟。


亚历山大 (黑森-达姆施塔特)

Životopis.

Alexandr se narodil jako třetí ze čtyř dětí Ludvíka II. Hesensko-Darmstadtského a jeho ženy Vilemíny Bádenské.  Vedle svého skandálního manželství je proslulý především pro pochybnosti o svém původu; podle dobových zpráv jeho biologickým otcem i otcem jeho sestry Marie měl být milenec jeho matky, baron August Ludwig von Senarclens-Grancy (Ludvík však obě děti ve snaze zabránit skandálu uznal za svoje).  Jako jiná knížata i Alexandr podle vojenské tradice své rodiny sloužil v ruské armádě, kde měl před sebou skvělou kariéru. Velel pluku hulánů a byl vyznamenán Řádem sv. Jiří. Skutečnost, že jeho sestra Marie byla manželkou následníka ruského trůnu Alexandra, nebyla v neprospěch jeho perspektivy. Car Mikuláš I. dokonce uvažoval o Alexandrovi jako o možném manželovi pro svou neteř.  Tato předpokládaná slibná kariéra byla zcela zničena skandálem: Alexandr se zamiloval do hraběnky Julie von Hauke, dvorní dámy své sestry Marie Alexandrovny. Hraběnka byla sirotek německo-polského původu, dcera dřívějšího ministra války, carova chráněnka. Car, dozvěděv se o Alexandrově romanci, zakázal mu oženit se s Julií; bylo nepředstavitelné, že by osoba blízká carské rodině vstoupila v manželství s obyčejnou hraběnkou. Gothajský almanach, soubor genealogických příruček panovnických a šlechtických rodů Evropy, byl v tomto směru (tj. ohledně charakteru manželských svazků) zcela nesmlouvavý. Alexandr odjel do Anglie ujasnit si svou budoucnosti a vrátil se do Ruska rozhodnut: s Julií utekli do Breslau v dolním Slezsku, kde v říjnu roku 1851 uzavřeli manželství.  Poté se vrátili do Hesenska, ovšem starší bratr novomanžela, velkovévoda Ludvík III. Hesensko-Darmstadtský, byl však nízkým původem ženy svého bratra značně znechucen. Přesto však Julii prohlásil hraběnkou z Battenbergu, podle jména malého města na severu Hesenska, kde manželé v první době svého pobytu žili, ale jejich děti byly definitivně vyloučeny z nástupnické linie na hesenský trůn. Později byla hraběnka přece povýšena na princeznu a pár se mohl rovněž vrátit do Darmstadtu.  Pozbyv svých dynastických práv, žil Alexandr se svou nerovnorodou manželkou klidným životem, a to především v zámku Heiligenberg blízko Jugenheimu na jihu Hesenska, kde dříve žila Alexandrova matka a kde on sám se narodil a vyrůstal.

Potomci.

Z manželství vzešlo pět dětí, které zdědily titul a jméno po své matce:

Dozvuky.

Přes všechny výše uvedené skandály byla rodina Battenbergů akceptována evropskou šlechtou a její příslušníci se včlenili do nejvýznamnějších evropských panovnických domů. Mezi potomky rodiny náleželi a náleží např.:

Alexandr Hesensko-Darmstadtský (plným jménem německy "Alexander Ludwig Georg Friedrich Emil von Hessen und bei Rhein") (15. července 1823, Darmstadt - 15. prosince 1888, tamtéž) byl hesenský princ a zakladatel rodu Battenbergů, vedlejší linie hesenského panovnického domu.

亚历山大·路德维希·格奥尔格·弗里德里希·爱弥尔(Alexander Ludwig Georg Friedrich Emil,1823年-7月15日-1888年-12月15日),出生于达姆施塔特。黑森-达姆施塔特王子,黑森和莱茵王子。是黑森和莱茵河畔大公路德维希二世与妻子巴登的威廉明妮·路易丝公主的第三子。也有传闻怀疑是大公夫人威廉明妮·路易丝与情夫奥古斯特·冯·塞纳尔克棱斯·德·格朗希男爵(August von Senarclens de Grancy)的私生子。但是路德维希大公却公开承认其为自己的儿子。


Životopis.

Narodil se v rodině leteckého konstruktéra Andrého a ženy Jacquelin v Paříži. Doba jeho mládí ho v mnohém ovlivnila, protože už jako malý se díval na to, jak jeho otec skládá a rozebírá modely, a téměř jakmile držel tužku, začal kreslit. A později sám vymýšlet různé návrhy. Rodina, resp. Otec ho tedy hodně ovlivnil v rané tvorbě.  V Paříži na École Nissim de Camodo vystudoval umělecký design a brzy poté si založil vlastní firmu Starck Products.  Je profesorem v Miláně na Domus Academy a na École des Arts Décoratifs v Paříži. Žije a tvoří v Paříži, New Yorku, Londýně a italském Buranu.

Čím se proslavil.

Proslavil se hlavně neobvyklým řešením, používáním nových materiálů umožňující vytvářen nové tvary i vytvářením několika revolučních konceptů, které zatím nebyly prosazeny. Krása v jeho práci je většinou jednoduchost. Jeho návrhy jsou promyšlené, ale v reálu vznikají jen pár minut. V dnešním moderním světě se stávají nejchtěnějšími.

Práce.

Jedná se o designéra a architekta, který má na svém kontě snad nejvíce realizací. Ať jde o spolupráci s velkými značkami nebo vlastní, které vznikají pod jeho značkou XO. Jeho výtvory jsou typické moderními tvary a kosmickými barvami, často používá stříbrnou. Jeho jednoduchost spočívá v jednoduchosti tvarů, které jsou ale velice moderní.  Jeho práce zasahuje do různých, odlišných oborů. Není zaměřen na jednu sféru práce. A na neštěstí jeho kolegů, ve všech vyniká.

Nábytkový design.

Proslul především nábytkovým designem. Například s italskou firmou Kartell nedávno oslavil dvacet let spolupráce. Zde známe jeho typické, průhledné, plastové židle Eros. Mimo Kartell spolupracuje i s firmami jako Flos, Vitra, Driade atd.

Produktový design.

Dalším oborem je produktový design. Typické jsou například: kolekce baterií (Axis), Juice (Alesso), lampičky (Fosil), plyšový medvěd se zvířátky na nohou (Moulin Roty).

Technický design.

V technické sféře je nejznámější myš S+ARCK, kterou jako externista navrhl pro Microsoft. Dále jsou známé jeho hodinky či elektrické kartáčky na zuby. Vrcholem je koncept motocyklu Voxan Super Naked XV.

Architektura.

S jeho architekturou se můžeme setkat všude po světě a v různých podobách. Jeho domy, navržené hotely a restaurace jsou velice oblíbené. Například s Coop Himmelblau navrhl v Holandsku kulatý dům připomínající kosmickou stanici. Dále spolupracuje s hotely Yoo, kterým nejen v Německu a v Kanadě navrhuje luxusní interiéry.

Ekologie.

S firmou Pramac energy group navrhl design pro větrné mlýny, které fungují zároveň jako větrné nástroje. Vzhledem k tomu, že říká: „Ekologie není důležitá jen kvůli ekonomii a ochraně světa, ale i kvůli kreativitě a eleganci.“  Navrhl si vlastní větrnou elektrárnu v polykarbonátu, která stojí na dřevěné platformě. Elektrárna je jak designová, tak funkční, která vytváří 20 až 60% domácí energie.

Dnes.

Dnes je, mimo jiné, i designérem a kreativním ředitelem Virgin Galactic, která plánuje lety na oběžnou dráhu a do vesmíru. V osobním životě má Starck 4 děti a je potřetí ženat.

Philippe Starck (* 18. ledna 1949, Paříž) je francouzský designér a novátor, který se věnuje od produktového designu, modního návrhářství, přes interiéry až po architekturu. Mnoha kritiky je pokládán za světoobčana, který sdílí s celým světem svou designérskou vizi a který pozměňuje realitu každodenního života. Jeho design je revoluční, jak svými návrhy, tak například snahu o ekologické myšlení.

菲利普·帕特里克·斯塔克(,1949年-1月18日)有时也翻译为「飞利浦·史塔克」,是一位知名的法国设计师,出生于巴黎。他的设计风格相当有个人特色,作品领域包括有建筑、家具设计,生活用品设计,交通产品设计和室内设计等,相当广泛。


Historie.

Ve dvacátých letech 20. století soudili mnozí zemědělci, statkáři a výrobci potravin, kteří měli blízko k antroposofii Rudolfa Steinera, že potraviny, s nimiž se denně setkávali, mají mnohem horší chuť než potraviny z jejich dětství. U obilí a jiných kultur se podle nich dal pozorovat úbytek vitality a také kvality. Tento náhled se objevil v době, kdy se ve větší míře začala užívat dusíkatá hnojiva a nastal rozvoj masové produkce potravin.  Mezi vědci a výrobci tehdy existovala jen malá snaha zachovat kvalitu produktů a obranyschopnost rostlin před nemocemi a škůdci, proto malý okruh lidí ovlivněných antroposofií hledal cesty, jak dodat zemědělství nové impulzy. Antroposofové chápali svět a lidskou bytost "vícedimenzionálně" a usilovali o doplnění moderního materialistického světonázoru o duchovní rozměr. Každý člověk může podle nich meditací a prací docílit vlastní duchovní zkušenosti. Záměrem zakladatele antroposofického hnutí Rudolfa Steinera bylo zprostředkovat modernímu člověku duchovní zásady a postavit je (jak se domníval) na vědeckou základnu.  V roce 1924 se Steiner rozhodl na výzvu hraběcí rodiny Keyserlingků a na popud některých statkářů zorganizovat "zemědělský kurs", který měl položit "ideové základy rozkvětu zemědělství". Tento kurs se konal o svatodušních svátcích roku 1924 na zámku Koberwitz (dnes Kobierzyce) ve Slezsku, nedaleko Vratislavi. Před zhruba 100 posluchači přednesl Steiner osm přednášek, provázených diskusemi. Týkaly se spolupůsobení země a vesmíru, planetárních vlivů na zemi a její obyvatele atd.  Steinerovou zásluhou se objevila idea "zemědělského organismu", dnes uznávaná i mimo biodynamický názorový proud. Zdůrazněn byl význam poznávání podstaty fyzických látek a jejich úloha coby "nositele duchovních sil". Probíral se správný vztah mezi polním hospodářstvím, pěstováním ovoce a chovem zvířat, hodnota lesa a tvorba biotopů, zásady krmení zvířat a výživa společnosti. Za obzvlášť důležité Steiner pokládal oživení půdy a udržení trvalé plodnosti – proto vznikla nová koncepce hnojení a kompostování.  Už v témže roce se utvořil pokusný kruh antroposofických zemědělců, kteří se řídili Steinerovými pokyny a hospodařili podle nových kriterií. V roce 1928 byla zavedena značka Demeter pro označení produktů biodynamického zemědělství.

Základní principy.

Biodynamické zemědělství je podle svých příznivců zároveň ekologické. Rozdíl spočívá v tom, že vedle používání organických hnojiv a zásad etického přístupu vůči chovaným zvířatům, ochraně životního prostředí, a udržení biodiverzity, doporučil Rudolf Steiner speciální biodynamické preparáty, které podle jeho vize zlepší úrodnost půdy a odolnost plodin vůči chorobám a škůdcům. Největší důraz je kladen na použití těchto preparátů při přípravě kompostu a použití měsíčního kalendáře pro výsev a výsadbu biodynamických plodin v optimálním období. Biodynamické zemědělství se dívá na pěstování zemědělských plodin, chov zvířat a zemědělského hospodaření všeobecně jako na součást kosmických procesů a počítá s vlivem planet, hvězd, Měsíce, Slunce, souhvězdí a jejich umístění ve zvěrokruhu.

Biodynamické preparáty.

"Bio" znamená ve slově "biodynamické" jak biotické (živé) – ovlivněné a pozměněné živou složkou přírody – biotou, tak i biologické – hospodaření podle zákonitostí přírody. Biodynamické pak znamená: využití positivních kosmických vlivů k hospodaření v souladu se Steinerem popisovanými zákonitostmi přírody.  Steiner popsal přípravu a použití devíti preparátů (bylinných a minerálních směsí), které podle něj zlepšují úrodnost půdy a odolnost plodin vůči chorobám a škůdcům. Podle Steinera přenášejí tyto preparáty vesmírnou energii do půdy. Preparáty mají čísla 500 až 508, přičemž první dva se používají jako postřiky plodin a půdy a ostatních sedm se přidává do kompostu. Účinnost těchto preparátů je dlouhodobě zkoumána, především ve vztahu k běžnému ekologickému zemědělství.

Měsíční kalendář.

Biodynamický měsíční kalendář vychází z předpokladu Rudolfa Steinera, že pohyb Měsíce po obloze má důležitý vliv na agrotechnické procesy. V tomto kalendáři Steiner předepsal, které fáze Měsíce jsou vhodné pro výsev, výsadbu, sklizeň a další činnosti.  V roce 1963 publikovala Maria Thunová své dlouholeté výzkumy vlivu Měsíce na růst ředkvičky a rozšířila tento kalendář o postavení Měsíce v astrologickém zvěrokruhu. Vytyčila zvířetníková souhvězdí, která podle ní souvisí s různými typy zemědělských plodin, které rozdělila podle použití na: listové, kořenové, plodové a květinové. Toto rozdělení podle ní souvisí zároveň s přírodními živly: voda, země, vzduch a oheň.  Thunová seskupila jednotlivá zvířetníková souhvězdí do čtyř skupin po třech znameních vykazujících působení na stejný živel. Chceme-li například pěstovat salát, je třeba jej zasít, přesadit a kultivovat ve dny s působením na list a živlem voda, to znamená v době, kdy Měsíc bude v souhvězdí Raka, Ryby nebo Štíra.  Z poznámek Rudolfa Steinera dále vyplývá, že při dodržování vlivů měsíčních rytmů docílíme pozitivního efektu převážně v závislosti na zdůraznění dané části rostliny a to hlavně ve smyslu barvy, kvality či množství. Nutriční hodnota je podle Steinera dána slunečním rytmem. K posílení planetárního vlivu dochází v okamžiku průchodu souhvězdím zvěrokruhu s vlivem na stejný živel. Například Mars v souhvězdí Raka. Použití tohoto kalendáře není povinné při získávání Demeter certifikátu BD-farma a není tedy integrální součástí původní Steinerovy vize.

Výzkum, vzdělání a marketing.

Kompletní přehled výzkumné činnosti od roku 1921 až do roku 2005 týkající se biodynamického zemědělství je publikován v němčině na internetovém portálu anthromedia. Srovnávací studie dospěly ke zcela odlišným závěrům, od příznivého zhodnocení vlivů biodynamického zemědělství až po odmítání metody jako takové (viz Kritika). Zkoumány jsou většinou věci konkrétní, jako je například množství žížal v půdě, stopové prvky, humus, minerály apod., při různých způsobech zemědělského hospodaření.  Výsledky různých výzkumů prezentoval například Herbert Koepf v knize "Biodynamic Agriculture", která vyšla od roku 1976 několikrát a byla přeložena do angličtiny, němčiny a nizozemštiny. Starší srovnávací výzkum z roku 1968 je od Kletta, kde je zmiňován postřik křemenným roztokem a jeho vliv na kvalitu. V jiném výzkumu z roku 1959 popisuje Pfeiffer rozdíly v kvalitě kompostu a Heinze provedl v roce 1967 srovnávací výzkum kvality potravin.  Jedním z nejlépe dokumentovaných dlouhodobých výzkumů (1996–2003) je diplomová práce Jennifer Rose Reeve, která zkoumala vliv biodynamických preparátů na kvalitu půdy, kvalitu vinných hroznů a kvalitu kompostu v kalifornské vinici. Závěry této studie ukazují, že vznikají statisticky významné rozdíly (p<0.05) hlavně v půdách s nízkým obsahem živin. Humózní půdy a půdy s vysokým obsahem minerálů a stopových prvků nevykazují prakticky žádné rozdíly. Při užití kompostových preparátů je tomu právě naopak. Biodynamické kompostové preparáty positivně ovlivňují zrání kompostu při ideálních podmínkách, ale nevykazují prakticky žádný efekt v podmínkách nepříznivých. Tento výzkum také prokázal, že biodynamický kompost zlepšuje růst rostlin hormonálními účinky.

Vzdělání.

V rámci 8. vědecké konference ekologického zemědělství začátkem března 2005 na Univerzitě ekologických zemědělských věd v Kassel-Witzenhausen (BRD) převzal nizozemský výzkumník Dr. Ton Baars vedení katedry biologicko-dynamického zemědělství na příštích 6 let.  V Americe, Anglii, Německu, Nizozemsku i v České republice jsou vzdělávací centra která pořádají semináře o biodynamickém hospodaření.

Marketing.

V roce 1928 bylo v Německu zmítaném Velkou hospodářskou krizí založeno ekologické certifikační sdružení Demeter International, které má v současnosti mezinárodní distribuční síť ve 43 zemích se 4200 certifikovanými biodynamickými podniky v Evropě, Americe, Kanadě, Africe, Austrálii, Indii a na Novém Zélandu.. Oblibě přispívá např. i princ Charles či manželka Karla Schwarzenberga. Okultismus a nevědecké myšlenky jsou však přechodným příznakem hospodářské krize.

Kritika.

Ze strany zemědělců, využívajících obvyklé (konvenční) metody hospodaření, a zčásti i zemědělců kladoucích důraz na ekologické principy jsou biodynamické preparáty přijímány se skepsí, neboť jejich účinnost je jen těžko měřitelná. Chemická či běžná biologická hnojiva dodávají rostlinám živiny, jež potřebují k růstu, což zajišťuje vyšší výnosy. Naproti tomu biodynamické zemědělství pracuje s předpokladem, že užitím preparátů získávají rostliny specifické kvality. Ve článku "Demeterské zemědělství - homeopatie na poli" publikovaném ve Stuttgarter Zeitung poukazuje Frank Buchmeier mimo jiné na to, že užití postřiku křemenným práškem v množství 2 g na 3000 m je srovnatelné s použitím homeopatických přípravků v alternativní medicíně, kde se přípravky ředí v poměru od 1:10 až do poměru 1 : 2 500 000 000.  V článku zveřejněném ve Frankfurter Allgemeine Zeitung poukazuje Peter Treue na to, že "dle srovnávacích studií neexistují měřitelné kvalitativní rozdíly mezi produkty založenými na konvenčních metodách hospodaření a produkty z biodynamických farem". Treue charakterizuje "ekologicko-dynamické" zemědělství jako součást okultního hnutí a způsob myšlení a praktiky jeho zastánců nepokládá za vědecké, ale řadí je do sféry magie a geomantie.  Na základě výzkumu v roce 1994 došel Holger Kirchmann k závěru, že Steinerovy pokyny jsou okultního a dogmatické rázu a nadto vykazují značnou heterogennost. Mnohé z biodynamických zásad jsou nedokazatelné a nelze na nich postavit vědecky podloženou teorii. Je například stěží doložitelné, že biodynamické preparáty přenášejí vesmírné síly do půdy. Podle Kirchmanna nevedlo vědecké zkoumání metod biodynamického zemědělství k přesvědčivým výsledkům.

Biodynamické zemědělství je alternativní způsob hospodaření v zemědělství, který popsal rakouský filosof, pedagog a esoterik Rudolf Steiner v sérii přednášek v roce 1924 na zámku Koberwitz v Německu (dnes "Kobierzyce" polském Dolním Slezsku). Biodynamické zemědělství se řídí především fenomenologií Rudolfa Steinera a jeho naukou o působení a vlivu údajné vesmírné energie na zemědělskou výrobu. Kritiky je považováno za pseudovědu bez dostatečného ověření fakty.

生物动力农法(Biodynamic agriculture),又称为自然动力农法或是生机互动农业,是一种另类的农业形式,非常近似于有机农业,但包含多种来自人智学的概念,最先由鲁道夫·斯坦纳于1924年提出,是各种有机农业运动中最早提出的一个。


Vývoj a konstrukce.

Torpédoborce třídy "Kamikaze" navázaly na předchozí třídu "Minekaze" – konkrétně na její poslední tři jednotky tvořící podtřídu "Nokaze" – ze které převzaly rozmístění hlavňové a torpédové výzbroje. Ta sestávala ze čtyř 120mm kanónů typu 3. roku a tří otočných dvouhlavňových torpédometů modelu 1921. Od třídy "Minekaze" se "Kamikaze" lišily detaily můstku, rozšířením trupu o 0,1 metru a zvětšením standardního výtlaku o 55 tun. Tato velká podobnost vede některé autory – například Evans & Peattie – k tomu, že jednotky třídy "Kamikaze" řadí pod třídu "Minekaze".  Stavba torpédoborců třídy "Kamikaze" probíhala na základě plánu rozvoje císařského námořnictva 8-8 (八八艦隊案 "hači-hači kantai-an"). Celkem mělo být postaveno jedenáct jednotek, ale kvůli omezením vzniklým v důsledku podepsání washingtonské konference byly dvě jednotky zrušeny. Paralelně k třídě "Kamikaze" byly stavěny i „torpédoborce druhé třídy“ (二等駆逐艦 "nitó kučikukan") třídy "Wakatake".

Můstek.

Hlavní nástavba měla čtyři úrovně: dolní patro na horní palubě ( "džóbu kanpan"), druhé patro horní můstkové paluby ( "džóbu kankjó"), můstek ( "rašin kankjó") a plošinu se světlometem a dálkoměrem. Otevřený můstek měl přední stěnu chráněnou plechem a prosklenými okny. Nad přední částí můstku byla kostra, přes kterou se jako ochrana před nepříznivým počasím dala natáhnout plachta. Plošina nad můstkem nesla 40cm světlomet a 2m stereoskopický dálkoměr. Na křídlech můstku se rovněž nacházely oba protiletadlové kulomety.

Pohon.

Pohon prvních pěti jednotek třídy "Kamikaze" zajišťovaly (stejně jako u "Minekaze") dvě soustavy v Japonsku licenčně vyrobených parních turbín "Micubiši Parsons". Každá sestava se skládala z jedné vysokotlaké a jedné nízkotlaké turbíny, které přes převodovku poháněly jednu hřídel. Každá sestava měla výkon 19 250 k (14 158,4 kW) při 400 otáčkách lodního šroubu za minutu. Nárůst výtlaku a šířky lodí při zachování stejné pohonné soustavy vedl k poklesu maximální rychlosti na 37,2 uzlů (68,89 km/h). Vysokotlaké turbíny měly (na rozdíl od "Minekaze") každá navíc dva stupně pro plavbu cestovní rychlostí, které byly při plavbě maximální rychlostí vynechány.  Sytou páru turbínám dodávaly čtyři vodotrubné kotle "Ro-gó Kanpon šiki", přičemž přední komín odváděl spaliny z 1. a 2. a zadní komín ze 3. a 4. kotle.

Podtřída "Oite".

Poslední čtyři jednotky se od prvních pěti odlišovaly v několika detailech, kvůli kterým jsou tyto jednotky označovány jako podtřída "Oite":

Pozdější modifikace.

Ve třicátých letech byl změněn tvar komínů, jejichž konce byly zešikmeny.  Za druhé světové války byla výzbroj přežívajících jednotek modifikována. Zejména došlo k posílení protiletadlové výzbroje. V letech 1941 a 1942 byla demontována 120mm děla č. 4 (na zádi) a lodě obdržely až deset 25mm kanónů typu 96. V roce 1944 nesly lodě třináct až dvacet 25mm hlavní.

Pojmenování jednotek třídy "Kamikaze".

Původně se počítalo s tím, že jednotky třídy "Kamikaze" ponesou jména větrů, obdobně jako předchozí třída "Minekaze". První jednotka pak měla nést jméno "Kijokaze" (清風) nebo "Sojokaze" (微風), což vede někdy k označování třídy "Kamikaze" (jak byla nakonec první jednotka přejmenována) jako třídy "Kijokaze". Jména jim ale nebyla přidělena a lodě byly pouze opatřeny lichým číslem (například 第一駆逐艦 "Dai-iči kučikukan" ~ „1. torpédoborec“). Sudá čísla pak byla přidělena torpédoborcům třídy "Wakatake". Dne 24. dubna 1924 bylo k řadové číslovce přidáno 号 ("gó" ~ číslo, položka), takže název pak zněl například 第一号駆逐艦 "Dai-iči-gó kučikukan" ~ „torpédoborec číslo 1“. Dne 1. srpna 1928 pak došlo k přejmenování, kdy byla jednotkám přidělena jména související s větrem. z roku 1934 dokládá souběžné používání jména (viz katakanou psaný nápis 「ゼカルハ」 na boku – psal se ještě zprava doleva) a čísla (viz číslo „5“ na přídi).

Třída "Kamikaze" (: 神風型 "Kamikaze-gata"), též někdy třída "Kijokaze", sestávala z devíti „torpédoborců první třídy“ (一等駆逐艦 "ittó kučikukan") japonského císařského námořnictva, postavených v letech 1921 až 1925. "Kamikaze" vycházely z předchozí třídy "Minekaze" a lišily se pouze drobnými změnami konstrukce. Během druhé světové války již byly zastaralé a tak sloužily hlavně jako doprovodná plavidla a rychlé transportéry.

神风级驱逐舰(),是在第一次世界大战结束后的战间期由大日本帝国海军研制的驱逐舰,同级舰9艘。


Příběh.

Po získání imperiálního trůnu nastolil Paul Atreides vládu pevné ruky. S pomocí fedajkinů, svých fanatických fremenských komand, šíří svou moc po všech planetách Impéria. Zůstali mu však mocní nepřátelé – Kosmická gilda, kterou znepokojuje, že Paul ovládá veškerý obchod s melanží, která je pro Gildu nezbytná; Sesterstvo Bene Gesserit, jež je zklamáno selháním jejich plánu, podle nějž Paul – Kwisatz Haderach měl být jejich poslušnou loutkou; svržený imperátor a Tleilaxané, kteří už dlouhá léta Atreidy nenávidí.  Společně proti Paulovi připraví spiknutí, do nějž je zapojen gildař Edric, který způsobuje, že Paul nemůže účastníky spiknutí vidět svou předzvěstnou schopností, a dále Ctihodná matka Gaius Helena Mohiamová, princezna Irulán, kterou si Paul vzal jen proto, aby si otevřel legální cestu k imperiálnímu trůnu a Tleilaxan Scytale, Tvarový tanečník, který na sebe dokáže vzít podobu jakéhokoli člověka.  Součástí jejich plánu je dodat Paulovi gholu (klon) šermíře Duncana Idaha, který prošel speciálním výcvikem mentata a do jehož podvědomí byly vloženy tajné kódy, které mají v okamžiku vyvolání posloužit Tleilaxanům. Smyslem je, aby tento klon „otrávil“ Paulovu mysl, svedl jej k nesprávným úsudkům. Spiklencům je totiž zřejmé, že usmrcení Paula jejich věci příliš neprospěje, protože v tom případě by jej fremeni prohlásili za svého mučedníka a jeho jménem by nadále vládli Impériu, je tedy třeba Paula spíše zdiskreditovat.  Paul si je vědom spiknutí, ale přesto si Duncana ponechá ve svých službách, jelikož jej v jeho původním životě považoval za jednoho z nejvěrnějších přátel. Tuší, že všechny cesty do budoucnosti jsou špatné, a tak se snaží zvolit nejmenší zlo. Při jednom útoku přijde Paul o zrak, ale díky své předzvěstné schopnosti může v mysli vidět zcela zřetelně reálný svět. Jeho konkubína, fremenka Chani je těhotná a Paul se rozhodne, že jeho dědic by se měl narodit v poušti, a proto odchází do tradičního fremenského síče Tabr. Paul ví, že Chani při porodu zemře, ale cítí, že je to stále cesta, která je pro lidstvo nejpřijatelnější.  Chani porod skutečně stojí život. Narodí se dvojčata Leto II. a Ghanima. Protože obě děti mají rovněž věštecké schopnosti, otupí se Paulova předzvěstná schopnost a Paul dočasně „oslepne“. V té chvíli Scytale nabídne Paulovi, že jeho milovanou zemřelou Chani mohou oživit stejně jako Duncana Idaha. Tato nabídka spustí tajný kód v Idahově mysli a ten se pokusí Paula zabít, ale toto prudké hnutí mysli v něm náhle vyvolá úplné vzpomínky na jeho minulý život. To odhalí další část plánu Tleilaxanů – doufají, že až Paul uvidí, jak dokonalou kopii jsou schopni vytvořit, neodmítne jejich nabídku oživit Chani. Protože na gholy fremeni pohlížejí se značným despektem, věří Tleilaxané, že tento čin Paula v jejich očích zcela zdiskredituje a bude muset odejít do vyhnanství. Pokud by se naopak Idahovy vzpomínky oživit nepodařilo, alespoň by Paula zabil.  Paul však zklame jejich naděje, odmítne nabídku nechat znovu oživit Chani a místo toho Scytala zabije – ačkoli je slepý, avšak jeho právě narozený syn vlastní úplné vzpomínky na minulé životy, tedy i na Paulův, a tak může Paul vidět jeho očima. Ostatní spiklenci jsou poté dopadeni a popraveni, s výjimkou Irulán, která nebyla do celého plánu zasvěcena a nyní hořce lituje, že se spiklenci jednala. Nyní je jí svěřena péče o Paulovy děti a Paulova sestra Alia je zvolena regentkou, dokud Leto II. nedosáhne plnoletosti. Alia se stane milenkou Idaha. Samotný Paul dodrží starý fremenský zvyk, podle nějž má slepec odejít zemřít do pouště, aby nebyl svému kmeni na obtíž.  V příběhu se téměř nevyskytuje Gurney Halleck a Paulova matka Jessica, kteří v té době žijí na Caladanu.

Rozpory.

Samotný koncept románu je poněkud sporný. Na konci prvního dílu "Duna" je totiž naznačeno, že Paul svou předzvěstnou schopností dokáže vidět i navigátory. Pokud by toho byl schopen, pak by utajení spiknutí zásluhou gildaře Edrica nebylo možné.

Duncan Idaho.

Vyvolání vzpomínek v gholovi se v případě Duncana Idaha podařilo Tleilaxanům vůbec poprvé. V následujících pokračováních jim to umožní tento postup dále vylepšovat a prodloužit tak duševní život své vládnoucí elity.

Film.

Na motivy tohoto a následujícího pokračování "Děti Duny" natočil Greg Yaitanes třídílný seriál "Děti Duny" ("Frank Herbert's Children of Dune", 2003). Natáčení probíhalo na Barrandově a objevila se v něm celá řada českých herců.

Česká vydání.

Román vyšel v češtině prozatím dvakrát – v l. 1993 a 2000 ve dvou různých překladech.

Spasitel Duny (v originále Dune Messiah, 1970) je sci-fi román amerického spisovatele Franka Herberta. Jde o první pokračování autorova nejúspěšnějšího románu "Duna" ("Dune", 1965). Ze všech příběhů ze série knih o Duně je "Spasitel Duny" nejkratší. Odehrává se přibližně 12 let po ději prvního dílu, který skončil vítězstvím Paula Atreida na planetě Arrakis a jeho ziskem imperiálního trůnu.

《沙丘救世主》("Dune Messiah")是弗兰克·赫伯特所著的一部科幻小说,是6部系列小说中的第2部。最初在1969年的《星系》杂志上连载。其美国和英国版本有不同的序章讲述前面小说的梗概。小说《沙丘救世主》和《沙丘之子》被科幻频道于2003年改编为很受欢迎的电视短剧沙丘之子。


Historie.

Opatství benediktinů s chrámem roku 558 vysvětil pařížský biskup Germain. Stavební komplex byl dřevěný a kolem roku 1000 byl nahrazen kamennými stavbami. Kostel byl přestavěn v románském slohu na trojlodní baziliku s hranolovou západní věží. Chrám sv. Petra sloužil až do 12. století jako farní. Kolem roku 1180 převzal funkci farního kostela nově vysvěcený kostel svatého Sulpicia. Opatství bylo zásadně přestavěno v románském slohu a dále upravováno ve 13.-14. století. Během revoluce po roce 1789 byly stavby pobořeny a kostel využíván jako prachárna. Ze středověkých staveb se dochoval kostel, část křížové chodby a někdejší opatský palác, přestavěný v 19. století.  Kolem kláštera vznikla osada již v raném středověku, při brodu a později mostu přes Seinu. Dlouho však stála mimo hradby města Paříže.  Čtvrť byla oblíbeným místem setkání intelektuálů již od poloviny 17. století. Bydlel zde mj. matematik a filozof René Descartes, jehož ostatky jsou od roku 1819 uloženy ve zdejším kostele v kapli sv. Benedikta a ve stěně je označuje černá mramorová deska epitafu.  V kavárně Café Landelle se scházeli encyklopedisté Denis, Diderot a pozdější reolucionáři Marat, Danton a Guillotin. Vznikaly zde první tiskárny, antikvariáty a kavárny. Café Procope existuje dodnes.  Od roku 1921 se kolem nakladatelství Le Divan a stejnojmenné literární revue, kterou vedl Henri Martneau, se scházeli literáti a výtvarníci. Další skupina přibyla po druhé světové válce. Celá čtvrť se proslavila jako pařížské centrum intelektuálního a kulturního života. Ve zdejších kavárnách, barech a nočních klubech se scházeli filozofové, spisovatelé, malíři, sochaři, básníci a hudebníci, jak ve své knize zaznamenal jeden z účastníků - Boris Vian. K dalším známým jménům patří Jean-Paul Sartre a Simone de Beauvoir, Jean-Luc Godard, François Truffaut, Juliette Gréco, Nathalie Sarrautová nebo Jacques Prévert. I když tento věhlas čtvrť pozvolna ztratila, stále existují kavárny Les Deux Magots nebo Café de Flore a pivnice "U Lippa", které patřily u umělců k nejoblíbenějším.

Literatura.

Boris Vian, Jean-Paul Caracalla a Nicolas Grenier je autorem knihy o Saint-Germain-des-Pres.

Quartier Saint-Germain-des-Prés ("čtvrť Svatého Heřmana v Lukách") je 24. administrativní čtvrť v Paříži, která je součástí 6. městského obvodu. Má rozlohu 28,2 ha a ohraničují ji ulice "Rue de Seine" na východě, "Rue du Four" na jihu, "Rue des Saints-Pères" na západě a řeka Seina na severu. Čtvrť byla pojmenována podle opatství Saint-Germain-des-Prés. V ulici "Rue Bonaparte" č. 18 se nachází konzulát České republiky a české kulturní centrum.

圣日耳曼德普雷区("Saint-Germain-des-Prés")是法国巴黎市第六区内的一个区域,位于圣日耳曼德普雷修道院附近一带。


Vojenský život.

Jeho smělý útok přes řeku se stal příkladnou ukázkou nejlepších tradic vojenského umění samurajů. Tomomori poté vedl útok na chrám Miideru, který patřil vojenskému mnišskému řádu, a zničil ho tak důkladně, že v těchto místech nebyla až do konce válek Gempei pozvednuta jediná zbraň. V tomto případě přitom čelil impozantní armádě mnichů, chráněné hrabou z dřevěných štítů a poražených stromů. Avšak Tomomoriho bratři a bratranci jeho vojenské schopnosti nesdíleli, a tak Tairové vítězili jen v případech, kdy velel Tomori osobně.

Bitva u Sunomaty.

V roce 1181 dosáhl také významného úspěchu v bitvě u Sunomaty, kde Minamotům velel Jošiiův strýc Minamoto Jukiie. Armády od sebe dělila řeka, kterou Minamotové v noci překročili s nadějí, že se jim podaří nečekaný útok. Tairové je nechali vniknout do svého ležení a zde je pobili. Nepříte odlišili od vlastních vojáků snadno, protože Minamotové byli celí promáčení. Ti, kteří přežili, byli přinuceni vrátit se přes řeku zpátky. Minamoto Jukiie se při ústupu od Sunomaty pokusil postavit nepříteli u mostu přes Jahagigawu, který zničil, a na jeho místě nechal vztyčit obrannou hradbu ze štítů. Tairové ho nakonec přinutili k ústupu, ale od dalšího pronásledování upustili, protože Taira Tomomori onemocněl. Ukázalo se také, že v době, kdy byl Jošicune na vzestupu, byl právě Tomomori hlavním stratégem svého rodu, Byl přítomen u Ičinotani i u Jašimy a po všech nezdarech se mu podařilo postavit Tairy znovu na nohy.

Bitva u Dannoury.

Tomomori utrpěl konečnou porážku v bitvě u Dannoury v roce 1185, která byla bitvou námořní a ukončila války Gempei. Patří k nejosudovějším bitvám v dějinách Japonska a v sázce bylo mnoho, protože na jedné z tairských lodí se nacházel dětský císař Antoku. Z analýzy bitvy u Dannoury je zřejmé, že k vítězství měly blízko obě strany. Na počátku zaujal výhodnější postavení Taira Tomomori. Byl zkušeným námořníkem a dějiště bitvy dobře znal. Oproti tomu Jošicune neměl s plavbou po moři žádné zkušenosti a musel spoléhat na jednotlivé kapitány, kteří se postavili na stranu Minamotů. Řečeno slovy "Heike monogatari", Tomomori připomněl svým přívržencům, že "stejně jako v Indii a Číně, ani v naší zemi nemůže zvítězit armáda, které není osud nakloněn, byť by měla toho nejlepšího vojevůdce a nejudatnější válečníky".  Bitva začala soubojem lučištníků na dlouhý dostřel. Tairové se zprvu chopili iniciativy, protože díky přílivu byli ve výhodě, navíc patrně Taira Tomomori využil i svých znalostí mořských proudů v úžině. Na začátku bitvy, kdy ve Vnitřním moři pomalu nastával příliv, se jeho lodě pokusily obklíčit loďstvo Minamotů. Trvalo to však déle, než Tomomori předpokládal. V jedenáct hodin dopoledne se obě flotily konečně utkaly, došlo i na boj mečem a dýkami. Přibližně ve stejnou dobu ovšem nastal odliv a voda z úžiny začala mizet. Tím získali výhodu Minamotové a plně jí využili. Události se zvrátily v jejich prospěch a vítězství měli takřka jisté.  Jeden z tairských velitelů, "Miura Jošizumi", navíc své spolubojovníky zradil a napadl Tairy zezadu. Minamotové se mezitím dovtípili, že císař se nachází na největší lodi celé flotily. "Miura Jošizumi" jim prozradil, kde přesně se nalézá, takže Minamotové zaměřili svůj útok na správný cíl. Jejich lučištníci soustředili palbu na veslaře a kormidelníky, a tairské lodi se brzy vymkly kontrole a začal je unášet odliv. Když si Tairové uvědomili, že je pro ně bitva ztracena, mnoho z nich spáchalo sebevraždu. Byl mezi nimi i Taira Tomomori, který zvolil dramatický způsob smrti.

Legenda.

Podle díla "Heike Monogatari" si oblékl na závěr nešťastné bitvy u Dannoury dvoje brnění, aby ho dokázalo stáhnout ke dnu, sevřel v náručí svého nevlastního bratra "Tairu Ienagu" a společně se vrhli do moře. Jinde se vypráví, že se přivázal ke kotvě a skočil do vln. Tato verze byla ztvárněna v divadle kabuki, v němž Tomomori vystupuje jednak jako válečník, jednak jako duch.  Taira Tomomori byl bezesporu nejznamenitějším samurajským velitelem svého slavného, ale k záhubě odsouzeného rodu. Vynikl jako vůdce na bitevním poli i jako vzor samurajských ctností.

Taira Tomomori (1152–1185) byl jeden z nejznamenitějších samurajů své doby. Měl velkou zásluhu na vítězství v bitvě na řece Udži v roce 1180.

平知盛(1152年-(仁平2年-1185年-4月25日(寿永4年3月24日)是日本平安时代末期平家一门的武将。他是平清盛的第四子,为二位尼(平时子)所生。同母兄弟有平宗盛、平重衡和建礼门院(平德子)。其官位为从二位行权中纳言,世人称之为新中纳言。


Knížecí syn, korunní princ.

Ču Kao-čch’ se narodil 16. srpna 1378 jako nejstarší syn Ču Tiho, čtvrtého syna císaře Chung-wu a knížete z Jen, a jeho hlavní manželky, paní Sü. Dostal obvyklé vojenské i konfuciánské vzdělání. Měl špatné zdraví a chabou fyzickou kondici, proto se věnoval především knihám a diskuzím s učiteli. Vynikl ve sportu vznešených – lukostřelbě. Jeho děd byl potěšen jeho literárními a administrativními dovednostmi, nicméně jeho otec si více vážil svých mladších synů, tíhnoucích k vojenskému životu. Ču Kao-čch’ se zatím obklopoval učenci, jako byli Jang Š’-čchi, Jang Žung, Jang Pchu a Chuang Chuaj.  Ču Ti po smrti Chung-wua roku 1398 v občanské válce (kampaň ťing-nan) porazil císaře Ťien-wena a roku 1402 se zmocnil trůnu jako císař Jung-le. Ču Kao-čch’ zatím spravoval otcovo území, zatímco ten s mladšími syny bojoval v občanské válce. Při obležení Pekingu koncem roku 1399 prokázal své organizační a vojenské dovednosti, když s desetitisícem vojáků ubránil město proti mnohem silnější armádě Li Ťing-lunga. Za obranu Pekingu vyslovil Jung-le Ču Kao-čch’ovi své uznání, nicméně se i nadále více shlížel ve svých vojáčtějších mladších synech.  V květnu 1404 ho otec, po výzvách Sie Ťina a Chuang Chuaje, jmenoval následníkem trůnu. Během Jung-leho nepřítomnosti v hlavním městě, vesměs kvůli tažením do Mongolska, spravoval s pověřenými ministry a velkými sekretáři říši. V nepřítomnosti otce se pod vlivem velkých sekretářů a ministrů jeho politika částečně odchýlila od otcovy. Potýkal se přitom s nepřátelstvím mladších bratrů, Ču Kao-süa a Ču Kao-sueje. V září 1414 po návratu Jung-leho z Mongolska Ču Kao-sü obvinil Ču Kao-čch’a z porušení povinností, císař potrestal jeho rádce, Jang Pchua a velké sekretáře Chuang Chuaje a Jang Š’-čchiho, uvězněním nebo odvoláním z funkcí. Ču Kao-sü sice přestal být nebezpečný po roce 1417, kdy byl odsunut do Šan-tungu, ale vztahy s otcem už zůstaly narušené. Ču Kao-čch’ ani poté k bratru nechoval hněv a po nástupu na trůn mu zvedl příjem a udělil jeho synům tituly.

Nástup na trůn.

Jung-le zemřel 12. srpna 1424 při návratu z pátého mongolského tažení. Ču Kao-čch’ formálně nastoupil na trůn 7. září 1424, vyhlásil amnestii a od nového roku 1425 éru Chung-si, pod jejímž jménem je znám. Už několik dní předtím zajistil bezpečnost v metropoli, poslal eunucha Wang Kuej-tchunga (známého dříve jako Wang Ťing-chung) do Nankingu ve funkci vojenského velitele Nankingu ("čen-šou", doslova „velký obránce“) a propustil z vězení zatčené ministry, Sia Jüan-ťiho (vězněného od dubna 1422) a Wu Čunga. Brzy po převzetí vlády (8. září) se Sia Jüan-ťi vrátil na místo ministra daní, současně se do ministerské funkce vrátil i Wu Čung.  Reorganizace velkého sekretariátu proběhla 9. září. Byli do něj jmenováni Chuang Chuaj a Jang Pchu, věznění od roku 1414; zůstali v něm Jang Š’-čchi (povýšený do čela sekretářů), Jang Žung (dosud první velký sekretář) a Ťin Jou-c’. Sekretáři obdrželi vysoké hodnosti náměstků ministrů, čímž jejich formální status vzrostl v souladu s jejich reálným vlivem. Později získali vyšší první hodnost a nadpočetný titul ministra (Jang Š’-čchi války, Jang Žung práce a Chuang Chuaj daní), což jim umožnilo přímo zasahovat do vládních záležitostí. Císař se sekretáři a ministry těsně spolupracoval, na zasedáních je vyzýval k otevřenému posouzení záležitostí. K rozhodnutím se dospívalo v kolektivní diskuzi, což vedlo k rušení Jung-leho nepopulárních programů.  Dne 29. října povýšil svou první manželku paní Čang na císařovnu (od roku 1435 do své smrti 1442 za nedospělého vnuka vládla jako regentka ve spolupráci s velkými sekretáři). O tři dny později jmenoval svého nejstaršího syna Ču Čan-ťiho korunním princem a ostatní syny knížaty. Také zvýšil příjmy členů císařského rodu, přičemž potvrdil jejich vyloučení ze státních záležitostí.

Reformy státní správy.

Císař reformoval státní správu. Do konce roku 1424 byli propuštěni nadbyteční neschopní a přestárlí úředníci, zatímco úspěšní stoupali výše. Kontroloři se rozjeli po říši vyšetřovat zneužití moci a korupci a vyhledávat schopné kandidáty na uvolněná úřední místa. Velcí sekretáři Jang Š’-čchi, Jang Žung a Ťin Jou-c’ a ministr státní správy Ťien I dostali 18. října 1424 právo důvěrně informovat císaře, zjistí-li přestupky jiných úředníků. Koncem roku toto privilegium získal i Sia Jüan-ťi. Zkorumpovaný Liou Kuan však zůstal v čele kontrolního úřadu a jeho úřad zůstal neočištěn.  Podporována byla konfuciánská morálka. V únoru 1425 byl Čeng Che jmenován velkým obráncem Nankingu, obecně však byli eunuchové drženi zkrátka. Změny se dotkly i úřednických zkoušek – u nich měli výraznou převahu uchazeči z jižních provincií, převyšujících sever počtem obyvatel i úrovní vzdělanosti. Císař proto rozhodl, že u metropolitních zkoušek bude 40 % úspěšných kandidátů ze severu, aby zvýšil zastoupení seveřanů ve státní správě. Tuto politiku zachovávali i jeho nástupci a byla převzata i dynastií Čching.

Vnitřní a zahraniční politika.

Chung-si se snažil napravit justiční přehmaty minulé vlády. Řada případů byla znovu posouzena, koncem roku 1424 byly rodiny úředníků popravených za věrnost Ťien-wenovi rehabilitovány a dostaly zpět zabavený majetek. Císař zrušil i některé vlastní rozsudky, s tím, že byly vyneseny v hněvu bez ohledu na okolnosti.  Cílem jeho ekonomické politiky bylo snižování daňové zátěže obyvatelstva, za Jung-leho výrazně narostlé kvůli nákladům na zahraniční politiku. V den nástupu na trůn zrušil dálkové zámořské plavby, pozastavené několik let předtím, výměnu čaje za koně na západních a severních hranicích a mimořádnou těžbu dřeva v Jün-nanu a Ťiao-č’. Jeho vláda vyzývala tuláky a bezdomovce k návratu domů a usazení. Mnoho lidí totiž opustilo své domovy pod tlakem vysokých státních odvodů a požadavků Jung-leho vlády. Navrátilcům Chung-si zaručil dvouleté odpuštění daní a pracovní povinnosti. Do Ťiang-nanu (kde byly útěky z půdy zvláště časté) vyslal zvláštní vyšetřující komisi v čele s Čou Kanem. Na základě její zprávy Chung-siho nástupce Süan-te tamním poplatníkům odpustil daňové nedoplatky a snížil daně.  Oblasti zasažené kalamitami osvobozoval od daní a organizoval rozdělování potravin ze státních zásob. Dávky a odvody vymáhané na obyvatelstvu v takových případech snížil, mimořádné odvody dřeva, zlata a stříbra rušil. Kritizoval úředníky, pokud projevovali v pomoci obyvatelstvu nedostatečnou aktivitu.  Chung-si upustil od pochodů do Mongolska a konsolidoval pozice říše v zahraničí. Zrušil dálkové plavby, nicméně pokračovaly běžné zahraniční styky, např. se středoasijskými státy. Válka ve Vietnamu byla hlavní vojenský problém Chung-siho vlády. Z Vietnamu odvolal Chuang Fua (od roku 1407 stál v čele civilní správy i kontrolního úřadu provincie) a nahradil ho Čchien Č’em, hrabětem Žungem z Čchang, ale vojsko nebylo posíleno a vietnamské povstání pokračovalo. Historikové odvolání Chuang Fua hodnotí negativně a označují za hlavní příčinu mingské porážky, měl totiž velké zkušenosti a byl v provincii respektován.  Měsíc před smrtí se Chung-si rozhodl pro radikální krok – vrácení hlavního města do Nankingu. Návrat prosazoval především Sia Jüan-ťi a další vysocí úředníci, z finančních důvodů. Císař sám se cítil v Nankingu pohodlněji než na severu. Dne 16. dubna 1425 přejmenoval pekinské úřady na „vedlejší“ ("sing-caj") a od dva týdny později vyslal do Nankingu následníka Ču Čan-ťiho. Vlastní přesun se však neuskutečnil, protože císař zemřel a jeho nástupce, těsněji spojený s politikou Jung-leho a nesdílející Chung-siho nesouhlas se severní orientací vládní politiky, plán zrušil.

Smrt a památka.

Chung-si náhle zemřel v Pekingu 29. května 1425, nejspíše na srdeční mrtvici, nepřekvapivou vzhledem k jeho obezitě a potížím s chůzí. Dostal posmrtné jméno Čao-ti (, „Význačný císař“; Čao-ti je zkrácené posmrtné jméno, plné má 19 znaků a neužívá se) a chrámové jméno Žen-cung (仁宗, „Humánní předek“). Jeho hrobka Sien-ling, jedna z mingských císařských hrobek u Pekingu byla postavena v jednoduchém strohém stylu, charakterizujíce tak i způsob jeho vlády.  Císař měl deset synů a sedm dcer, devět synů a čtyři dcery dosáhly dospělosti. Nejstarší syn a od listopadu 1424 následník trůnu Ču Čan-ťi byl synem císařovny Čang, po smrti Chung-siho nastoupil jako císař Süan-te.  Hlavním Chung-siho cílem bylo zrušení těch aktivit Jung-leho vlády, které vnímal jako nesprávné a nekonfuciánské; chtěl ustavit vzornou konfuciánskou vládu s morálně bezchybným císařem v čele, následovaným moudrými a přímými ministry. I přesun hlavního města do Nankingu byl zřetelnou demonstrací rozchodu s expanzívní politikou Jung-leho, která věnovala velkou pozornost severní hranici.  I po Chung-siho smrti jím vybraní velcí sekretáři a ministři stále ovládali říši, zprvu jako rádci a ministři jeho syna Süan-tea, později pod vedením jeho vdovy, císařovny Čang, dokud v první polovině 40. let 15. století postupně nezemřeli. V důsledku brzké smrti nemohl realizovat své cíle úplně a konfuciánsky vychovaní úředníci nezvítězili nad ostatními skupinami mingských elit úplně; nebyli schopni zlikvidovat samostatné podniky eunuchů a zastavit růst jejich počtu za Süan-teho a je nástupců. Nikdo z císařů se také už nechtěl vrátit na jih do Nankingu, i když formálně byla politika návratu opuštěna až roku 1441. Zůstali však dominující vrstvou mingské vlády, řídící běžné záležitosti státu, až do konce říše Ming. A tak duch jeho vlády, prodchnutý konfuciánskými ideály, přetrvával. Umírněný císař, obklopený vzdělanými ministry, cítící s lidem, zůstal vzorem pro následující generace.  Čínští historikové, sdílející s úřednickou vrstvou konfuciánské hodnoty, oceňovali Chung-siho jako příkladného vládce, který konsolidoval říši, když zrušil nákladné a nepopulární programy předešlé vlády. Kritizován byl za občasnou impulsívnost, když nepřiměřeně tvrdě trestal úředníky vzbudivší jeho nelibost, byl však schopen své chyby uznat a omluvit se za ně. Jeho chyby byly vyváženy jeho lidskostí a upřímnou snahou o prosazování veřejného zájmu.

Císař Chung-si (; 16. srpna 1378 – 29. května 1425) vlastním jménem Ču Kao-čch' () vládl v letech 1424–1425 mingské Číně jako čtvrtý císař dynastie Ming. Byl synem císaře Jung-leho. Na trůn nastoupil po smrti otce, vládl však pouze necelý rok. Po převzetí vlády s novým rokem vyhlásil éru „Nesmírné záře“, "Chung-si". Název éry je používán i jako jméno císaře.

明仁宗朱高炽(1378年-8月16日-1425年-5月29日),年号洪熙,明成祖嫡长子,其母为仁孝文皇后,中山王徐达外孙,明朝第四代皇帝。


Základní charakteristické rysy MAS.

Multiagentní systém lze rozlišit podle následujících rysů:  Někdy jsou multiagentní systémy chápány díky svému charakteru jako nové paradigma pro konceptualizaci, návrh a implementaci softwarových systémů, zvláště těch, které se využívají v prostředí, jež je distribuované a otevřené jako např. internet.  Na rozdíl od klasických výpočetních algoritmů, které vedou k predikovatelným výsledkům, vznikají v multiagentních systémech díky interakci agentů emergentní jevy připomínající živé ekosystémy a projevující určitou inteligenci. V tom je hlavní rozdíl oproti agentním systémům, kde se pracuje jen s jedním agentem, neboť mnohost agentů je základním rysem MAS.  V některých případech se také o těchto systémech z hlediska jejich projevů hovoří jako o nejslabší formě tzv. umělého života či nové umělé inteligenci, případně distribuované umělé inteligenci. Oproti modelům klasické umělé inteligence s centralizovanou jednotkou pracující s reprezentací prostředí, poznatků a rozhodovacím mechanismem tato nová umělá inteligence využitá v multiagentních systémech vychází z následujících principů:

Historie, současnost a budoucnost.

Vývoj MAS kopíruje historii computingu a otázky po využití agentů se objevily souběžně s rozvojem distribuovaného výpočetního prostředí. Prvotní zájem lze vysledovat do přelomu 70. a 80. let 20. století, kdy došlo k pokrokům v expertních systémech a začal se využívat distribuovaný computing přes sítě typu LAN. V té době se také začíná hovořit právě o zmíněné distribuované umělé inteligenci. Princip autonomního agenta (tzv. reaktivního agenta) popsal Rodney Brooks, pracovník laboratoří umělé inteligence Massachusettského technologického institutu. Princip inteligentních agentů pak popsal M. J. Wooldridge. Zájem byl v této fázi zaměřen na problém kooperace v rámci jedné konkrétní organizace, v níž byl systém vyvíjen. Jedna z prvních laboratoří orientovaná na multiagentní systémy vznikla v roce 1977 v rámci ústavu informatiky na Massachusettské univerzitě v Amherstu.  V 90. letech pak zvýšilo atraktivitu tohoto přístupu propojení lokálních počítačových sítí s internetem, v němž mohou být agenti implementováni a udržováni více než jednou organizací. Výzkum v této sféře se posunul směrem k možnostem interakcí obecně s důrazem na možnosti emergentního chování. V roce 1996 vzniká nezisková asociace s názvem FIPA (Foundation for Intelligent Physical Agents), která byla založena jako organizace s cílem produkovat softwarové standardy pro heterogenní a agentní systémy a jejím hlavním cílem je propagovat technologii založenou na agentech a interoperabilitu mezi jinými technologiemi. Zaměřuje se hlavně na oblasti modelování, metodologií, bezpečnosti a komunikace v MAS. Od roku 1997 je na její půdě rozvíjen jazyk ACL (Agent Communication Language), určený pro vzájemnou komunikaci agentů, který vychází z jazyka KQML (Knowledge Query Manipulation Language). V roce 2005 se FIPA stala součástí organizace IEEE (Institute of Electrical and Electronics Engineers).  Aktuálními otázkami pro dnešní dobu je v oblasti MAS hlubší rozpracovávání otázek autonomie, kooperace, vazeb a společných akcí. V současnosti lze již tvrdit, že multiagentní systémy dosáhly stupně dospělosti, který je spojený s jejich nasazením v řadě oborů a kromě původní oblasti výzkumu a pronikají do prostředí, která fungují jako rozhraní mezi člověkem a počítačem. Lze se s nimi setkat např. v astronautice při ovládání vesmírných lodí, zpracování zdravotních záznamů, plánování vojenských misí, správě síťových zdrojů, plánování řešení katastrof nebo třeba v aukcích. MAS již ovlivnily takové oblasti, jako je vzdělávání, zábava, simulace, designování mechanismů, uživatelská rozhraní a modely založené na agentech se používají pro simulaci nejrůznějších typů societálních sítí a lidských organizací. Příliš ovšem tento přístup zatím ještě nepronikl např. do oblasti návrhů architektury informačních systémů.  Budoucí výzkumy by pak mohly rozšířit měřítko využitelnosti MAS, jejich heterogenitu a přímé nasazení v reálném světě pro zkoumání, porozumění a ovládání komplexních a propletených vztahů ve fyzickém světě a to způsoby, které byly s dosavadními metodami prakticky nepředstavitelné. Jako budoucí aplikace v horizontu zhruba 10 let si lze představit např. tzv. chytré domy, inteligentní dálniční systémy a podobně. Za 15 let by pak mohly být multiagentní systémy kompletně integrovány do systémů, které podporují a sloužit pro sledování a opravu jakéhokoliv nesprávného chování těchto systémů.

Možnosti a způsoby využití MAS.

Motivace pro zvyšující se zájem o multiagentní systémy vychází z možnosti jejich využití v následujících oblastech:  Při konkrétních aplikacích multiagentních systémů se pak hovoří o multiagentních modelech či o multiagentním modelování. Jedná se o základní přístup pro analýzu multiagentních systémů a o způsob jejich uvádění do praxe.  I když MAS přinášejí řadu potenciálních výhod, je tento přístup spojen i s určitými specifickými nároky, které se u tradičních výpočetních systémů nevyskytovaly a vytvořit kvalitní multiagentní systém může být proto obtížné. Jedná se hlavně o návrh a implementaci MAS, neboť není vždy snadné popsat, zformulovat, dekomponovat a alokovat problémy a syntetizovat výsledky mezi skupinou inteligentních agentů. Je také potřeba vyhnout se nepředvídatelnému a chaotickému chování multiagentních systémů, které může plynout z chybějícího globálního pohledu, který v MAS z principu není obsažen. Problémem může být použití optimálních komunikačních protokolů mezi agenty a spolupráce mezi heterogenními entitami, zajištění koherentního jednání agentů a zprostředkování individuálním agentům informace o akcích, plánech a znalostech dalších agentů. Nedostatečné jsou také systematické metodologie, které by návrhářům přinesly jasné specifikace a strukturu pro jejich aplikace a nástrojové balíčky a jazyky pro tvorbu MAS, kterých existuje jen omezený počet.  Moderní platformy pro multiagentní simulace podporují využití statisíců až milionů souběžně aktivních agentů, přičemž toto množství umožňuje porozumět na systémové úrovni chování i v relativně složitých a komplexních situacích.  Vzhledem k možnosti paralelního postupu agentů při výpočtech dochází také ke zkrácení doby řešení úkolu, nicméně s rostoucím počtem agentů se výrazně zvyšují i nároky na hardware počítače, provádějícího výpočty. Jednou z možných cest by mohlo být např. využití jader grafických čipů od společnosti nVidia s podporou architektury CUDA či od AMD s technologií ATI Stream, vhodných pro zpracování masivně paralelizovaných úloh, jakými modely s velkým množstvím agentů jsou.

Praktické aplikace.

Pilotní aplikace pro multiagentní systémy se objevily v první polovině 80. let a zahrnovaly řešení problémů z řady oblastí, počínaje řízením výrobního procesu přes letovou kontrolu až po informační management.  Jedna z prvních MAS aplikací od Victora R. Lessera a Daniela D. Corkilla byla zaměřena na distribuovaný monitoring vozidel, v níž se vyskytovaly geograficky rozmístění agenti, kteří monitorovali vozidla, projíždějící jimi sledovanými lokalitami a výsledkem byl pokus o interpretaci toho, jak tato vozidla projíždějí celým prostorem a snaha analyzovat jejich pohyby. Výsledky byly publikovány v roce 1983 pod názvem The Distributed Vehicle Monitoring Testbed: A Tool for Investigating Distributed Problem Solving Networks v časopise "AI Magazine".  Van Dyke Parunak v roce 1987 popsal výrobní systém (YAMS), ve kterém se využívá pro výrobu protokol CNP (Contract Net Protocol), který je určen pro spolupráci mezi agenty. Továrny v simulaci se skládají z jednotlivých buněk, tvořících funkční celky, které jsou zastoupeny agenty. Úkolem je docílit co nejefektivnější produkce, čehož je dosaženo vyjednáváním mezi zainteresovanými agenty.  Velmi známá je softwarová platforma pro procesní řízení s názvem Archon, spojená s metodologií pro budování aplikací na této platformě. Jednalo se o jednu z prvních platforem využívající MAS, která se dočkala použití v reálné praxi. Archon byl totiž využit v několika aplikacích řízení procesů, např. při správě transportu elektřiny v severním Španělsku či při řízení urychlovače částic. Další systémy procesního řízení využívající agenty byly vytvořeny pro monitoring a diagnostiku selhání v atomových elektrárnách, řízení raket či pro dohled nad klimatem.  V roce 1992 popsali autoři Magnus Ljungberg a Andrew Lucas sofistikovaný systém řízení letového provozu využívající agenty, který nesl název Oasis. Agenti v něm reprezentují jednotlivé stroje, které mají různé cíle (např. přistát v konkrétní dobu na určité ranveji) a další agenti, kteří jsou zodpovědní za letový provoz, mají na starost, aby byly tyto cíle splněny. Další známou aplikací, jež vznikla v 90. letech, je systém pro správu finančního portfolia s názvem Warren, který integruje informace, které získává a filtruje z internetu tak, aby podpořil uživatele ve správě jeho portfolia. Řada multiagentních systémů našla uplatnění v oblasti telekomunikací a např. autoři Robert Weihmayer a Hugo Velthuijsen v roce 1994 použili agenty pro vyjednávání o podmínkách uskutečnění telefonních hovorů v případě, že došlo ke konfliktu. Existují i obdobné multiagentní systémy pro řízení počítačových sítí, pro směrování a přepínání, pro správu služeb a podobně, přičemž stupeň jejich využití v posledních letech narůstá.

Prvky multiagentních systémů.

Mezi základní prvky každého multiagentního systému patří zmínění agenti a prostředí, v němž se vyskytují.

Agenti.

Agenti fungují jako autonomní systémy a vazby mezi nimi jsou většinou volné, mohou se měnit dle aktuální situace či zanikat. V multiagentních systémech je lze chápat jako aktivní prvky, které jsou vytvořeny za určitým účelem. Agenty lze rozlišit např. dle typu na umělé (fyzické a softwarové) a na přirozené, dle komplexnosti na jednoduché či složité nebo podle chování např. na reaktivní, deliberativní (též označovaní jako inteligentní či intencionální), hybridní a sociální.  Agenti jakožto hlavní aktéři v multiagentních systémech se v každém okamžiku nalézají v určitém stavu, označovaném jako lokální stav, jenž obsahuje veškerou jim dostupnou informaci, kterou je možné označit jako znalost. Prostředí, v němž je agent zasazen, lze pak chápat jako vše ostatní, co je relevantní pro řešenou úlohu. Vývoj systému v diskrétním čase pak popisuje globální stav.

Prostředí.

V multiagentních systémech lze chápat prostředí nebo také okolí jako vše, s čím agent přichází do styku. Je možné odlišit prostředí agentů (přímo v rámci konkrétního modelu) a prostředí pro celou simulaci. To je z programátorského hlediska možné brát jakožto vrstvu mezi systémem a aplikací, která zprostředkovává agentům jejich interakce a přístup ke zdrojům a přirovnat jej k middlewaru v konvenčních aplikacích. Toto prostředí je možné tedy obecně považovat za sadu specifických komponent a služeb pro konkrétní aplikaci.  Agentní prostředí může být: plně pozorovatelné / částečně pozorovatelné, statické / dynamické, deterministické / nedeterministické či diskrétní / spojité.

Multiagentní systém (Multi-agent system, zkráceně MAS) je simulované prostředí se síťovým charakterem, v němž dochází k interakci určitých typů aktérů (agentů) mezi sebou a / nebo s prostředím, ve kterém se nacházejí. Tito agenti řeší společně problémy, které přesahuji možnosti a znalosti každého z nich.

一个多智能体系统(multi-agent system,缩写M.A.S.),是由一个在一个环境中交互的多个智能体组成的计算系统。多智能体系统也能被用在解决分离的智能体以及单层系统难以解决的问题。智能可以由一些方法,函数,过程,搜索算法或加强学习来实现。尽管存在相当大的重叠,然而一个多智能体系统并不总是一个基于智能体的模型(ABM)表现一致。ABM的目标是寻找遵循简单规则的智能体(这些智能体不需要体现出太强的“智慧”)集体行为的解释,通常在自然系统又或者解决具体的工程问题。ABM的术语经常在学术界被运用,而MAS的术语经常在工程技术中运用。多主体系统的研究课题可以给予一个合适的视角去观察网络贸易,灾害应对以及社会结构建模。相比于使用单一机器人或载具,多智能体则具有较高的鲁棒性以及可拓展性,这使得其对于复杂环境具有较高抗干扰能力。


Popis.

Kočkodan Allenův má přední část těla a vnitřní stranu končetin pokrytou srstí bílé barvy. Záda, boky, hlava a ocas jsou olivové barvy, pod ocasem má chomáč červené srsti. Narůžovělý obličej a uši jsou lysé. Tmavě zbarvené licousy v průběhu stárnutí šednou. Tělo je oproti jiným kočkodanům robustnější. Genitálie má červené. Délka těla dospělého jedince se pohybuje od 45 do 60 cm. Ocas bývá až 50 cm dlouhý. Samci dorůstají hmotnosti okolo 6 kg, samice pouze 3,5 kg.

Stravování.

Tento druh z je hlediska potravy omnivorní, převážnou část potravy tvoří plody, listy, kořínky, traviny, květy, brouci i červi. V období sucha loví ryby uzavřené ve vysýchajících bahnitých tůních. Ke zpracování rostlinné potravy má uzpůsobeny poměrně široké stoličky.

Život v tlupě.

Kočkodan Allenův patří k primátům s denní aktivitou. Sociální jednotky mají v průměru kolem čtyřiceti jedinců. Při shánění potravy se rozdělují na skupinky dvou až šesti opic. Schází se k večeru na „spacích stromech“, které jsou vždy v blízkosti vody a zpravidla se vracejí na stejné místo, ze kterého se ráno rozptýlili po okolí. Vyskytují se převážně ve spodních patrech pralesů a často sestupují na zem, kde se pohybují po čtyřech končetinách. Tlupa je společenstvím mnoha samců a samic, často žijí společně s kočkodanem Wolfovým ("Cercopithecus wolfi") a kočkodanem černolícím ("Cercopithecus ascanius").  Každá tlupa má stanovenou svou hierarchii. Doteková komunikace hraje svou důležitou roli především z hlediska sociálního. Nejčastějším projevem této komunikace je čištění srsti od parazitů. Své teritorium si jednotlivé tlupy značkují pachovými žlázami na hrudi.  Vizuální komunikace je podobná jako u ostatních kočkodanů, od cenění zubů až po pohyby ocasy. Dále mezi sebou komunikují chrochtavými zvuky. Ve svém „jazyku“ mají výraz pro dravé ptáky, hady a šimpanze. Při přehrávání zvuku se záznamu bylo shledáno, že při zvuku označujícím dravého ptáka celá skupina přerušila svou dosavadní činnost a věnovala svou pozornost obloze. Tento akustický signál se však dle oblastí liší. Bylo zjištěno, že mláďata se na tyto zvuky postupně učí reagovat.

Rozmnožování.

Pohlavní dospělost nastává mezi třetím a pátým rokem života. Samici se v období říje zduří okolí pohlavních orgánů. Páří se s jedním i více samci. Délka březosti je 5 až 6 měsíců. Samice rodí jedno mládě s průměrnou hmotností 220 g a kojí ho dva měsíce. O mládě se stará pouze samice do jeho tří až šesti měsíců, starostlivost spočívá v zajištění potravy, ošetřování, transportu a ochraně před dravci. Opět zabřeznout může samice až po dvou létech.  Přestože nejsou kočkodani Allenovi díky svému místu výskytu příliš ohrožováni těžbou dřeva v lesích, bývají lidmi loveni pro maso. Potenciálními predátory jsou kromě člověka hadi, orli, šimpanzi a levharti. V zajetí se chovají stále jen vzácně. Dožívají se ve volné přírodě kolem 20 let a v zajetí průměrně 23 let.

Zvláštnosti.

Výborně plave a dokonce se i potápí, mezi prsty má zřasenou kůži jako adaptaci na život ve vodním prostředí. Úkryt před dravci hledá nezřídka ve vodě. V Angličtině je nazýván Allenovou bažinnou opicí.

Kočkodan Allenův ("Allenopithecus nigroviridis") je primát rozšířený v centrální a východní části Konžské pánve. Žije v Kamerunu, Demokratické Republice Kongo, Angole a v Kongu. Tento druh kočkodana upřednostňuje galeriové lesy mokřadů a bažin. Patří k nejstarobylejší formě kočkodanů s řadou morfologických znaků připomínající ostatní kočkodany, mangabeje i makaky.

短肢猴(学名:')是灵长目猴科短肢猴属的唯一一种,生活在非洲的刚果盆地。


Původ.

Hafling pochází z Rakouska a Itálie, přesněji z rakouské vesnice Hafling (odtud také název). Za zakladatele je považován hřebec El Bedavi, kterého dovezla v 19. stol. z Arábie rakouská hipologická společnost. Čtyři z krevních linií se odvozují od synů, vnuků a pravnuků polokrevníka El Bedavi XXII., narozeného v rakousko-uherském hřebčíně v Radovci (dnešní Radauti v Rakousku). Pátá linie po 40 Willym, pravnuka Haflinga, potomka 249Folie (narozen 1874, otec arabský polokrevník, matka zemská horská klisna). Dnes je známo 7 linií (A,B,M,N,S,ST,W). Často se mu říká "blonďák z Alp". Hafling vznikl křížením araba a těžkých chladnokrevníků. Haflingové se vyskytují výhradně jako světlí ryzáci. Haflingové jsou velmi inteligentní, výborní ve spolupráci s dětmi.

Typické vlastnosti.

Hafling by měl být temperamentní, ale s bezproblémovým charakterem, konstitučně tvrdý a odolný, nenáročný, všestranný. Je to velmi učenlivý, nenáročný a přátelský kůň. Požaduje se od něj všestrannost, ochota k práci, vytrvalost a učenlivost. Je vhodný pro děti.  Srst je ryzá s bílou hřívou a ocasem, prokvetlost je nežádoucí, naopak vítané jsou odznaky na hlavě. Hafling měří 138–150 cm v kohoutku. Je mohutně stavěný, s dobře utvářenou šikmější lopatkou. Jen hřbet poněkud delší, což ale není pro soumarského koně vždy na škodu. Má svalnaté harmonické tělo, ušlechtilou hlavu s velkýma očima a širokými nozdrami, nesmí mít klabonos. Hříva a ocas jsou vždy husté, dlouhé, barvou jako len, u některých koní mohou být dokonce krásně vlnité. Nezbytné jsou dobře stavěné, kvalitní nohy s výbornými kopyty. K mimořádné otužilosti a houževnatosti přispívá i horské podnebí, a proto se hříbata odchovávají na alpských pastvinách (tzv. alpung), kde čerstvé ovzduší posiluje funkci srdce a plic. Haflingové jsou také dlouhověcí, někteří jedinci se dožijí i čtyřiceti let. Italským příbuzným tohoto koně je Aveliňský kůň, který je jen o trochu menší.  Využít se dá jako rekreační kůň, v zápřeži, ale i pro nižší soutěže drezury a parkuru, obzvláště vhodný je i pro westernové disciplíny. Využít se dá do téměř všech zemědělských prací, k tahu, jako kočárový kůň. Ostudu si neudělá ani v nižších stupních endurance, military, je dobrý v hiporehabilitaci, ve voltiži, využívá se též pro začátečníky, zkrátka kůň, který se hodí na všechno. Haflingové se také vyskytují na soutěžích.

Chov.

V České republice na chov dohlíží "Český svaz chovatelů haflingů", který spravuje i jeho plemennou knihu a plemenný řád.

Historie.

Dříve se využíval jako soumar v obtížně dostupných lokalitách Alp, později tahal v malých vesnicích a městech v Tyrolských Alpách povozy.

Zajímavost.

Haflingové se používají jako nosná zvířata při rekonstrukci pochodu tzv. Zlatou stezkou mezi Pasovem a Čechami, kudy byla do Čech přivážena sůl.

Hafling (také haflinger) je plemeno malých koní. Byl vyšlechtěn koncem 19. století v Rakousku a severní Itálii.

哈福林格马(Haflinger)是一种1800年代后期在奥地利和意大利北部培育出来的马。它有多种用途,负载能力佳,可以驮物和拉车,并可以配上马鞍,进行耐力训练、技术训练等,适合马术表演。哈福林格马个头相当小,颜色通常为栗色,步态有力而平稳。其肌肉强壮但是外型优美。


Život.

Friedrich List se narodil 6. srpna 1789 ve městě Reutlingen, Württemberg. V roce 1817 se stal profesorem politické ekonomie a státní praxe na univerzitě v Tübingenu, ale když v roce 1819 padlo ministerstvo, byl donucen rezignovat. Stále byl však poslancem ve Württemberské komoře, ze které byl kvůli svým demokratickým a nacionalistickým názorům vyloučen a v roce 1822 byl odsouzen k desetiměsíčnímu vězení za „protistátní bouření“.  V roce 1825 emigroval do Spojených států amerických, kde se stal redaktorem německých novin "Reading Adler". Roku 1833 se List vrátil zpět do Evropy. Mezi lety 1833-37 žil v Lipsku, kde byl nějaký čas konzulem USA. Zde také navrhl vytvoření německé železniční sítě, jejíž ústředním centrem by bylo právě Lipsko. Tak dal podnět k výstavbě drážďanské železnice. Poté žil v Paříži, kde psal články pro "Le Constitutionnel."  Zdravotní problémy, kariérní neúspěchy a ztráta velké části amerického majetku při finanční krizi dovedly Lista 30. listopadu 1846 ke sebevraždě.

Vlivy.

Zprvu byly názory Lista o volném obchodu ovlivněny jeho přítelem Adolphem Thiersem a dalšími francouzskými protekcionisty. Po emigraci do USA se přikláněl k ekonomickým principům Alexandera Hamiltona. Friedrich List oponoval absolutní doktríně volného obchodu. Místo toho vyvinul „argument dětského průmyslu“ založený na protekcionismu obchodu. Mimo jiné vyzdvihl myšlenku státu a trval na speciálních požadavcích pro každý stát především podle úrovně jejich rozvoje. Ve své teorii došel k závěru, který tvrdil, že volný obchod mezi rozvinutými a méně rozvinutými zeměmi znamená, že těm méně rozvinutým je bráněno v plném rozvoji jejich produktivních sil, a tudíž jsou v dlouhodobém horizontu v nevýhodě.

Ekonomie založená na národech.

Ve své teorii „národní ekonomiky“ stavěl Friedrich List do kontrastu ekonomické chování jednotlivce s ekonomickým chováním národa. Jednotlivec propaguje pouze své osobní zájmy, ale stát podporuje blaho všech jeho občanů. Jednotlivec může prosperovat z činností, které poškozují zájmy národa. Stejně tak činnosti prospěšné pro společnost mohou poškodit zájmy určitých jednotlivců. Friedrich List argumentoval, že ačkoli některé vládní zásahy byly nezbytné pro stimulaci ekonomiky, příliš horlivá vláda by mohla způsobit více škody než užitku.  Friedrich List ve svém stěžejním díle "Das nationale Systém der politischen Ökonomie ("anglicky "The National System of Political Economy)" uvádí svůj pohled na světový obchod z pohledu národů, zatímco předchozí teorie na to pohlížela buď z hlediska celého lidstva, nebo z hlediska jednotlivce. Podle Friedricha Lista je hospodářská soutěž mezi dvěma státy prospěšná pro oba pouze tehdy, jsou-li oba státy na podobné ekonomické úrovni. Nejdřív by tedy měl stát posílit vlastní ekonomiku, než začne obchodovat s více rozvinutými státy. Zastával názor, že by Německo mělo zrušit vnitřní cla a zavést jednotnou obchodní politiku. Růst země také viděl v rozvoji produktivní síly a ve vzdělání. Jako příklad uváděl případ britské obchodní nadřazenosti, kterou podpořil právě britský vzdělávací systém.  Jako nejúčinnější prostředek ke sjednocení národů je podle Friedricha Lista podpora ekonomicky zaostalejších států. Poté lze dosáhnout tzv. Univerzální republiky, kdy státy mezi sebou uznávají stejné podmínky a práva, protože jejich průmysl a civilizace dosahují stejné úrovně. Díky takovéto unii lze dosáhnout všeobecně volného obchodu. Výsledkem obecného volného obchodu je tedy podle Friedricha Lista všeobecné podřízení méně rozvinutých národů silným výrobním, obchodním a námořním mocím.

Fáze ekonomického vývoje.

List představil teorii, že národy mírného pásma (které jsou vybaveny všemi nezbytnými podmínkami) přirozeně procházejí fázemi hospodářského rozvoje při postupování do jejich normálního ekonomického stavu. Tyto jsou:  Postupný pokrok národa těmito fázemi je úkolem státu, který musí pomocí legislativy a administrativních opatření vytvářet požadované podmínky pro tento pokrok. Tento pohled vede k Listově schématu průmyslové politiky. Každý národ by měl začít volným trhem, stimulací a zlepšováním svého zemědělství obchodem s bohatšími a kultivovanějšími národy, dovozem zahraniční výroby a vývozem surovin. Pokud se stát stane z ekonomického hlediska natolik pokročilým, že dokáže výrobou pokrýt své vlastní potřeby, měla by podpora tohoto státu vést k dalšímu rozvoji domácího průmyslu a ochranou před přílišnou konkurencí silnějších zahraničních odvětví na domácím trhu. Pokud národní průmyslová odvětví vyrostla natolik, že tato konkurence již není hrozbou, bylo dosaženo nejvyššího stupně pokroku; volný trh by se měl opět stát pravidlem a národ by se tak měl důsledně začlenit do univerzální průmyslové unie. To, co národ ztratí během období zdokonalování, získá časem zpátky, a více než to. Z dlouhodobého hlediska jde o výhodnou investici.

Odkaz.

Friedrich List velmi podporoval budování železniční infrastruktury v Německu. V železniční dopravě viděl prostředek národní obrany a rozvinutí kultury národy. Napsal o tom několik děl, například "Das deutsche National-Transport-Systém" (1838) nebo "Über Eisenbahnen und das deutsche Eisenbahnsystem" (1835).  Friedrich List přinesl do ekonomie nový pohled a jeho práce se staly zdrojem pro liberální i nacionální socialisty. Je mu také přisuzována zásluha na sjednocení Německa v roce 1871. Podporoval zrušení vnitřních cel a zavedení jednotné obchodní politiky, která by posílila Německou ekonomiku, s čímž souvisí jeho podpora celní unie zvané Německý celní spolek (německy Zollverein), která vznikla v roce 1834. Podporoval evropskou jednotnost a jeho myšlenky se dají považovat za základ Evropského hospodářského společenství.  V roce 1826 List publikoval dílo „Outlines of American Political Economy“, díky kterému byl považován za spoluzakladatele americké ekonomiky.

Friedrich List (6. srpna 1789 – 30. listopadu 1846) byl německý národohospodář a ekonom. Byl předchůdcem tzv. německé historické školy.

弗里德里希·李斯特 (,1789年-8月6日-1846年-11月30日),德国经济学家。他被视为经济历史学派的先驱,而他的思想亦被视为建立欧洲经济共同体的理论基础。


Historie.

V roce 1987 byla v laboratoři MIT vytvořena první programovatelná kostka, která byla naprogramována v jazyku Lego Logo. V roce 1994 bylo na Coloradské univerzitě vytvořeno první vizuální programovací prostředí LEGOsheets, které bylo založeno na AgentSheets.  Originální stavebnice Mindstorms obsahuje dva motory, dva dotekové senzory a jeden světelný senzor. NXT verze má tři servomotory a jeden senzor doteku, světla, zvuku a vzdálenosti. Z Lego Mindstorms může být sestaven model vestavěného systému s počítačem kontrolovanými elektromechanickými částmi.  Lego Mindstorms se také používá jako vzdělávací nástroj, původně díky partnerství mezi Lego a MIT. Vzdělávací verze produktů se jmenuje "Lego Mindstorms for Schools" a je nabízena s programovacím softwarem ROBOLAB založeným na GUI, který byl vyvinut na Tuftsově univerzitě a používá engine LabVIEW vyvinutý společností National Instruments. K programování lze využít jiný software či programovací jazyk (např. Java nebo C).  Jediný rozdíl mezi vzdělávacími sériemi ("Challenge Set") a sériemi pro ostatní spotřebitele ("Inventor Set") spočívá v odlišném světelném senzoru a několika možnostech převodu.  Stavebnice Mindstorms je pojmenovaná po knize Mindstorms: Children, Computers, and Powerful Ideas ("Mindstorms: Děti, počítače a silné myšlenky") od Seymoura Paperta.

Robotics Invention System.

RCX.

První generace Lego Mindstorms byla postavena kolem kostky známé jako RCX, která využívala 8-bitový jednočipový počítač Renesas H8/300 microcontroller jako svoji CPU a RAM s kapacitou 32Kb. Kostka je naprogramována stažením programu z počítače s OS Windows nebo Mac do RAM přes speciální infračervené rozhraní. Po spuštění programu umožňuje RCX kostka samostatné fungování Mindstorms, který reaguje na vnitřní a vnější podněty podle naprogramovaných instrukcí. RCX kostky mohou ve větších počtech spolu vzájemně komunikovat přes infračervené rozhraní. Kromě infračerveného portu jsou k dispozici tři senzorové vstupní porty a tři motorové výstupní porty. Vestavěný LCD může zobrazovat úroveň baterie, stav vstupních a výstupních portů nebo který program je puštěný.  RCX kostka verze 1.0 disponuje konektorem napájecího adaptéru, který na rozdíl od baterií umožňuje nepřetržitý chod, který byl odstraněn ve verzi 2.0. RCX kostky vybavené adaptérem síly jsou populární při tvorbě robotických částí (např. paže robota) nebo pro ovládání Lego modelů vlakových souprav. RCX kostka musí být naprogramována přes Digital Command Control (DCC), který je vyžadován pro automatizované ovládání modelu vlakové soupravy.  RCX je prostřednictvím infračerveného rozhraní schopné komunikovat se Spybots, Scout Bricks, Lego Train, a NXT (za použítí jiného infračerveného spojovacího senzoru). Nosná frekvence infračerveného rozhraní je u RCX 1.0 38,5 kHz, zatímco u RCX 2.0 je nosná frekvence 76 kHz. Obě verze mohou přenášet na jedné frekvenci. Nosný signál je vytvořen jedním z vnitřních časovačů.  Všechny verze RCX mají na sobě tisknuté jedinečné číslo. První vyrobený RCX je označený “000001” a byl vystaven na 10. výroční události Mindstorms.

NXT.

LEGO Mindstorms NXT je druhou generací a byla vydána ve dvou verzích. V roce 2006 byla vydána první verze (NXT 1.0), druhá verze (NXT 2.0) byla vydána v roce 2009.

EV3.

Lego Mindstorms EV3 je třetí a v současnosti nejnovější generací. Byla vydána v roce 2013.

Programovací jazyky.

Mezi jazyky od společnosti Lego patří:  Další oblíbené jazyky:

FLL (First LEGO league).

V roce 1998 vznikla ve Spojených státech roboticky zaměřená soutěž pro děti od 9 do 16 let. Cílem je motivace k technickým oborům a výzkumu. Skládá se ze čtyř částí: robotgame, prezentace výzkumného úkolu, týmová spolupráce a designování robota.  Účastníci dostanou speciální hrací plátno a hrací sadu (FLL Challenge Set). Musí vymyslet robota a naprogramovat ho tak, aby splnil co nejvíce zadaných úkolů na plátně. Z daného tématu si také tým musí vybrat určitý problém a navrhnout jeho vylepšení nebo nové řešení.  Samotná kola soutěže probíhají v rámci jednoho dne. Na plnění úkolů je stanoven časový limit 2,5 min., dále je nutné vysvětlit porotcům konstrukci a naprogramování robota. Svá řešení výzkumného projektu musí tým objasnit během pětiminutové prezentace. V týmové spolupráci jsou účastníci postaveni do neobvyklé situace, kterou mají společně vyřešit.

Robosoutěž.

Již od roku 2009 pořádá Fakulta elektrotechnická ČVUT v Praze soutěž robotů pro střední školy a od roku 2015 i pro základní školy. Každý přihlášený tým, jež zastupuje svou školu, dostane zdarma sadu Lego Mindstorms (EV3 nebo NXT) a má přibližně měsíc na sestavení robota, který dokáže splnit zadanou úlohu (každý rok je jiná úloha). Všechny týmy z kategorie se poté sejdou v ČVUT a nechají roboty proti sobě soutěžit. Vítězové vždy obdrží velice hodnotné ceny. Vítězný tým v kategorii středních škol navíc dále může po ukončení studia pokračovat na ČVUT bez příjmacích zkoušek.

LEGO Mindstorms je řada programovatelných robotických stavebnic vyráběných firmou Lego. První verze Lego Mindstorms byla vydána na trh v roce 1998 pod názvem Robotics Invention System (RIS). Nejnovější verze Lego Mindstorms ev3 pochází z 1. srpna 2013.

乐高Mindstorms是乐高的机器人系列。该系列包括一整套的软硬件,可以让用户搭建自己的可编程机器人。每一套Mindstorms包括一个砖块化的电脑、几个马达、几个不同的传感器及大量用于搭建机械构造的乐高机械组零件。该系列创建于1998年,目前已先后发布三代:


Počátky moskevského knížectví.

Svému nejmladšímu synu Daniilovi udělil Alexandr Něvský ve své závěti Moskvu, která dosud nikdy nebyla údělem. Daniil byl tehdy sotva dvouleté batole, proto Alexandr požádal svého bratra Jaroslava, svého nástupce na vladimirském stolci, aby Moskvu spravoval do té doby, než kníže dospěje. Po Jaroslavově smrti, kdy o velkoknížecí stolec bojovali Alexandrovi starší synové Dmitrij a Andrej, se Daniil v Moskvě zcela osamostatnil.  Moskva nebyla zpočátku příliš významným ani rozlehlým údělem. Knížectví se však brzy začalo čile ekonomicky i politicky rozvíjet a rozšiřovat své území. Daniil si počínal dostatečně obezřetně a snažil se, aby nedošlo k napadení a zpustošení jeho údělu nepřátelskými knížaty, stejně tak se snažil vyhnout konfliktu s Tatary. Přestože patřil do tábora straníků tatarského emíra Nogaje, nenavázal s ním na rozdíl od jiných rurikovských knížat nikdy osobní kontakt a pravděpodobně ani nevyužil jeho vojenské pomoci.

Územní rozmach moskevského knížectví.

Během několika málo let počátkem 14.století se knížeti Daniilovi a jeho synu Jurijovi podařilo zdvojnásobit územní rozsah knížectví připojením Kolomny, Možajsku a Perejaslavle Zalesské. Šlo o oblasti, které měly nejen značný hospodářský, ale také strategický význam. První významné rozšíření území představoval zisk Kolomny, náležející dosud k rjazaňskému knížectví. Daniil využil sporů, které vypukly po smrti zdejšího knížete (1299) mezi jeho bratrem Kosntantinem a syny Michailem a Ivanem a postavil se na jejich stranu. Na podzim roku 1300 vpadl do země, u Perejaslavle Rjazaňské porazil knížete Konstantina, jemuž přišli na pomoc tatarské oddíly, a zajal ho. Za tuto pomoc zřejmě získal na zdejší podmínky hustě osídlenou Kolomnu s dalšími volostmi. Tak ovládl moskevský kníže poprvé území, které se nacházelo mimo severovýchodní Rus, kde již po řadu desetiletí panovali Vsevolodiči, potomci velikého vladimirského knížete Vsevoloda Bolšoje gnězdo.

Velkoknížecí stolec.

Moskevská knížata Daniil a jeho syn Jurij dokázala upevnit svoje postavení a zvětšit ovládané teritorium v situaci, která pro ně rozhodně nebyla příznivá. Tatarský emír Nogaj roku 1299 zahynul a politické uskupení rurikovských knížat, které bylo na něj napojeno a jehož členem byl také Daniil, se rozpadlo. Na velkoknížecím stolci seděl Andrej Alexandrovič, který patřil do nepřátelského tábora. Pokud byl naživu jeho mladší bratr Daniil, existovala naděje, že by se moskevský kníže mohl na základě stařešinského práva stát jednou velikým knížetem vladimirským. Je dosti pravděpodobné, že se Daniil podobnými myšlenkami také zaobíral, neboť nedávné úspěchy mu mohly dát pocit mocenské převahy nad bratrem. Ať už byly jeho plány jakékoliv, překazila je smrt. První moskevský kníže Daniil zemřel 5. března 1303 ve věku 41 let.

Daniil Alexandrovič (1261 - 5. března 1303), nejmladší syn Alexandra Něvského z jeho druhého manželství, byl v letech 1273 – 1303 prvním moskevským knížetem. Nepříliš velký svěřený úděl dokázal v posledních letech své vlády územně zdvojnásobit a zároveň se stát jedním z nejvýznamnějších rurikovských knížat.

丹尼尔·亚历山德罗维奇(,1261年-1303年),莫斯科王公(约1276年-1303年在位)。他是历代莫斯科大公的始祖。


Rozšíření.

Jak je již uvedeno výše, žijí tyto opice v areálu tzv. Starého světa. Jsou domovem téměř v celé Africe, od deštných pralesů přes subtropy až po okraje savan, v horských oblastech Etiopie i v severoafrickém pohoří Atlas. Jeden druh, makak magot (někdy také makak bezocasý) je rozšířen i na nejjižnější výspě Evropy, na skalnatém území Gibraltaru. Dále úzkonosé opice žijí na Indickém poloostrově od jihu až po lesy mírného pásma na úbočí Himálaje a hlavně v tropické Jihovýchodní Asii.  Nelze opomenout, že mezi starosvětské opice patří i čeleď hominidé do které řadíme i lidi, živočichy, kteří osídlili celou obyvatelnou pevninu.

Historie evoluce.

Historie řádu primáti do kterého jsou úzkonosé opice zařazeny, se píše pravděpodobně již 60 mil. let od pozdního paleocénu, historické nálezy praopic se datují do období před 40 mil. let, do středního eocénu. Přibližně asi před 25 mil. let, dochází k oddělování Jižní Ameriky od Afriky a od té doby se opice starosvětské i novosvětské začínají vyvíjet samostatně, začíná vznikat oddělení úzkonosých opic.

Popis.

Při popisování chování a vzhledu bude dále vědomě vynechán popis rodu "Homo", tj. člověka.  Na první pohled nejzřetelnějším rozlišovacím znakem úzkonosých je úzká nosní přepážka mezi vysokými vnějšími nozdrami směřujícími dolů. Při čelním pohledu, odmyslíme-li různá ochlupení vypadá jejich hlava štíhlejší, při bočním je zase kratší. Mají výrazné nadočnicové oblouky, zorná pole obou očí se překrývají. Jejich čelisti jsou delší a mají zubní vzorec shodný s lidským 2,1,2,3 (2 řezáky 1 špičák, 2 třenové zuby a 3 stoličky). Dolní řezáky mají vertikální polohu. Kost čelní je spojena švem s kostí klínovou. Přední končetiny (u většiny i zadní) mají dobré uchopovací schopnosti a až na výjimky (guerézy) pohyblivý palec. Drápy na prstech se proměnily v nehty, vyjma gibonovitých. Ocas úzkonosých není chápavý a mnozí ho mají redukovaný, gibonovití a hominidi.

Životní projevy.

Až na výjimky jsou to všežravci, živí se plody, listím, bylinami, kořínky i drobnými obratlovci a hmyzem, mezi býložravce řadíme guerézy. Šimpanzi loví příležitostně ve skupinách i jiné menší opice. Potravu si úzkonosé opice hledají jak na stromech, tak i na zemi kde se pohybují po čtyřech končetinách. Aktivní jsou jen ve dne. Některé druhy tráví na zemi převážnou část života (paviání) a na stromy jen uléhají ke spánku. V mnoha případech se již projevuje zřetelný pohlavní dimorfismus (pavián pláštíkový, kahau nosatý). Žijí v různě velkých skupinách s rozdílně rozvinutou strukturou a komunikují pomoci gest, mimiky a hlavně hlasem. Samice má jeden pár prsních bradavek a zjevný menstruační cyklus s následnou receptivitou. Většinou má samice jen jedno mládě o které pečuje, dospělí samci se o malá mláďata nestarají. Někdy mohou mladší samci nebo bezdětné samice vychovávat osiřelé mládě.  Rozvoj rozumových schopností a schopností učení vzrostl se zlepšením zrakového vnímání. Zrak mají dokonalý, většinou s barevným viděním. Sluch mají také vynikající, pouze čich není v jejich životě příliš důležitý (malý čichový lalok), nemají zvlášť vyvinuté pachové žlázy. Pokročilejší rozvoj mozkové kůry a mozečku je zřejmý z rozšíření lokomoce a uchopovacích schopností ruky. Úzkonosí jsou ve srovnání s ploskonosými považováni za vývojově úspěšnější.

Taxonomie.

Oddělení úzkonosých opic se rozděluje na dvě nadčeledě, z nichž nadčeleď hominoidů je vývojově vyspělejší.  ├── nadčeleď kočkodani (Cercopithecoidea)

Úzkonosí (Catarrhini), nebo také opice úzkonosé nebo opice Starého světa (ploskonosým se zase říká opice Nového světa), je jedno ze dvou oddělení infrařádu opic (Simiiformes). Druhým je ploskonosí, opice ploskonosé, neboli opice Nového světa. Někdy je pro zařazení ploskonosých a úzkonosých používána taxonomická kategorie "parvorder" nebo "falanx", zde je použito české pojmenování oddělení.

狭鼻小目(Catarrhini)是灵长目简鼻亚目中三个小目之一,包含了旧世界猴(猴总科)及猿(人猿总科)。后者再细分为长臂猿科及人科。以往认为人类及其已灭绝的近亲或祖先是一个独立的科,而人科则被分类在猩猩科中。


Dějiny.

Říšská marka byla uvedena v platnost tzv. Mincovním zákonem z 30. srpna 1924 (RGBl. II S. 254) jako náhrada za papírovou marku ("Papiermark"), která byla v průběhu velké inflace zcela znehodnocená. Směnný kurz byl nastaven 1 000 000 000 000:1 (jeden bilion papírových za jednu říšskou marku).  Jedna říšská marka měla být podle zákona kryta 1/2790 kilogramu ryzího zlata. To odpovídalo formálnímu předválečnému krytí měny zlatem. Říšská marka nebyla ale v protikladu k zlaté marce ("Goldmark"), používané za Německého císařství, čistou měnou zlatého standardu a tím nebyla v Říšské bance proplatitelná ve zlatých mincích. Zákonem stanovená směnná povinnost bankovek ve zlatě sice byla paragrafem 31 určena, prakticky ale nebyla uvedena v platnost. Emitované stříbrné mince v hodnotě od 1 do 5 říšských marek byly všechny drobné mince a měly poloviční obsah stříbra než mince, používané na začátku první světové války v hodnotách 1 až 5 zlatých marek. S vypuknutím druhé světové války byly obyvatelstvem stříbrné mince v hodnotě 2 a 5 říšských marek navzdory zákazům shromažďovány ve velkém množství, takže jsou dnes relativně snadno a levně k sehnání.  Říšská marka byla tzv. měnou se zlatým jádrem bez oběhu zlatých mincí. Formálně byly někdejší 10 a 20 markové zlaté mince, používané za císařství, zákonným platidlem (do roku 1938), prakticky se ale v platebním styku téměř nepoužívaly. Tzv. zlaté jádro mělo v podstatě jen symbolický význam v souvislosti s průběhem platebního vyrovnání se zahraničím.  Měnovou reformou ze dne 21. června 1948 pro západ, respektive 23. června téhož roku pro východ se stala říšská marka neplatnou a ve třech západních okupačních zónách nahrazena německou markou, zatímco v sovětské zóně tzv. markou německé emisní banky ("Mark der deutschen Notenbank").  1 říšská marka (rok 1937) by dnes (leden 2017) měla ekvivalent cca 4,10 Euro

Říšská marka (německy "Reichsmark", zkratka RM) bylo mezi léty 1924 až 1948 oficiální platidlo v Německu. Byla nahrazena německou markou ("Deutsche Mark") ve Spolkové republice Německo a východoněmeckou markou v Německé demokratické republice. Jedna říšská marka sestávala ze 100 říšských feniků.

国家马克,又名帝国马克(;标记:RM)为德国自1924年至1948年6月20日所通行的货币。国家马克的发行是为了替代已经极度贬值的纸马克国家芬尼(德语:、简称为:Pf),则作为国家马克的辅助货币(辅币),而每1国家马克则等价于100国家芬尼。第二次世界大战后,国家马克分别被西德马克和东德马克所取代。