Historie.

Xbox One je nástupce Xboxu 360, předchozí videoherní konzole od Microsoftu, která byla představena v roce 2005 jako součást sedmé generace videoherních konzolí. Starší typ, který Microsoft nadále vyrábí, podstoupil několik malých hardwarových revizí, jež měly za cíl snížit jeho velikost a zlepšit spolehlivost. V roce 2010 Chris Lewis z Microsoftu uvedl, že 360 je v půli cesty svého životního cyklu, což bylo podpořeno představením senzoru Kinect, jenž měl podle Lewise prodloužit životnost konzole o dalších pět let.  Původní hardware nástupce 360, obecně označovaný v branži jako „Xbox 720“, se údajně dostal do rukou vývojářů již v květnu 2011. Má se za to, že oficiální vývojářský kit, jenž nesl kódové označení Durango, byl pro vývojáře dostupný v polovině roku 2012. Uniklé dokumenty naznačují, že nová konzole obsahovala vylepšený Kinect, cloudový přístup k hrám a médiím a integraci s telefony a tablety. Microsoft tyto uniklé prvky a vlastnosti nijak nekomentoval. Uniklé designové dokumenty rovněž poukazovaly na fakt, že se Microsoft snaží eliminovat možnost hraní použitých her, ačkoli později vysvětlil, že stále „přemýšleli o tom, co bude dál, a jak můžeme s Kinectem posouvat hranice technologie, jakou jsme vytvořili“. Každopádně k platnosti této informace se opět nevyjádřil.  Konzole byla veřejně odhalena pod názvem Xbox One 21. května 2013 na tiskové konferenci, jejímž cílem bylo pokrýt široké multimediální a sociální možnosti nového Xboxu. Druhá tisková konference ohledně konzole se konala během E3 10. června 2013 se zaměřením na funkce vztahující se k videohrám. V té době Microsoft oznámil, že konzole bude uvedena na trh v 21 zemích, ale toto stanovisko bylo později změněno na 13. Tato změna, která znamenala posunutí data uvedení na trh v 8 zemích na rok 2014, byla vysvětlována nepředvídatelnou složitostí lokalizace nového Kinectu. Mezi generace Xbox One S 2016, Xbox One X 2017.

Hardware.

Vnější plášť Xboxu One je opatřen dvoubarevným lakem v odstínu „tekuté černé“, přičemž jedna polovina je vyvedena v matně šedé a druhá v lesklejší černé. Design má vyvolávat dojem na zábavu více orientovaného a zjednodušeného vzhledu než u předchozí generace. Vedle jiných změn byly nahrazeny LED kroužky používané v Xboxu 360 za zářící bílé logo Xbox, podle něhož uživatel pozná aktuální status systému.  V konzoli se nachází APU (z anglického Accelerated Processing Unit) AMD „Jaguar“ s dvěma čtyřjádrovými moduly s celkem osmi jádry x86-64 taktovanými na 1,75 GHz a 8 GB DDR3 RAM s propustností 68,3 GB/s. Paměťový podsystém také obsahuje dalších 32 MB „vložené statické” RAM (neboli ESRAM) s propustností 109 GB/s. Eurogameru bylo sděleno, že pro simultánní operace čtení a zápisu je ESRAM schopná teoretické propustnosti 192 GB/s a že v případě operací, jež zahrnovaly zpracování průhlednosti textur, je propustnost 133 GB/s. V konzoli se dále nachází nevyměnitelný pevný disk o kapacitě 500 GB a optická Blu-ray mechanika. Pro hry je na pevném disku k dispozici okolo 362 GB, podpora pro externí disky bude přidána v některé z budoucích aktualizací.  Bylo oznámeno, že 3 GB RAM jsou vyhrazeny pro operační systém a aplikace, tudíž 5 GB připadne na hry. Grafický procesor (GPU) je založen na architektuře AMD GCN s 12 výpočetními jednotkami s celkem 768 jádry, běžících na 853 MHz a poskytujících odhadovaný maximální teoretický výkon 1,31 TFLOPů. V případě sítí Xbox One podporuje gigabitový ethernet, bezdrátový standard 802.11n a Wi-Fi Direct.  Xbox One podporuje grafický výstup v rozlišení 4K (3840x2160) (2160p) a prostorový zvuk 7.1. Yusuf Mehdi, viceprezident marketingu a strategie společnosti Microsoft, uvedl, že neexistuje žádné hardwarové omezení, které by bránilo hrám ve spuštění v rozlišení 4K. Xbox One – na rozdíl od Xboxu 360 – nepodporuje 1080i a další prokládané rozlišení. Rovněž nepodporuje kompozitní nebo komponentní video a naopak podporuje HDMI 1.4 pro vstup i výstup.  Konzole dokáže sledovat svou vnitřní teplotu a patřičně tak zareagovat v případě hrozby přehřátí. Vedle zvýšení rychlosti větráku mohou být přijata další opatření, a to včetně přinucení hardwaru ke spuštění v nižším energetickém stavu, což je vlastnost, která nebyla přítomna na Xboxu 360. Omezení spotřeby energie snižuje maximální výkon, nicméně tato možnost je pouze jakousi poslední záchrannou brzdou před trvalým poškozením přístroje.

Ovladač.

Ovladač pro Xbox One si zachovává celkové uspořádání svého předchůdce. Směrový ovladač byl změněn na čtyřsměrový, prostor pro baterie je štíhlejší, tlačítka Start a Back byla nahrazena tlačítky Menu a View. Každá spoušť disponuje nezávislými motorky (nazývané jako „Impulse Triggers“), které umožňují vývojářům naprogramovat směrové vibrace. Jedna spoušť může být naprogramována k vibraci při střelbě zbraně, případně obě mohou pracovat společně na vytvoření zpětné vazby, jež určí směr příchozího zásahu. Microsoft investoval do vylepšení designu ovladače pro Xbox One přes 100 milionů dolarů.

Kinect.

K Xboxu One je přibalen vylepšený senzor Kinect pro sledování pohybu a rozpoznávání hlasu. Nový Kinect používá širokoúhlou kameru s rozlišením 1080p (v porovnání s VGA rozlišením předchozí verze) a zpracovává 2 gigabity dat za sekundu při analyzování svého okolí. Nový Kinect je přesnější než jeho předchůdce, dokáže sledovat až 6 lidí najednou, sledovat tepovou frekvenci a gesta vytvářená ovladačem Xbox One a skenovat QR kódy kvůli uplatňování dárkových karet Xbox Live. Mikrofon Kinectu zůstává ve výchozím nastavení aktivní po celou dobu, takže může v případě potřeby přijímat od uživatele hlasové povely, i když je konzole v režimu spánku (takže může být probuzena pomocí povelu).  Stejně jako tomu bylo na Xboxu 360, tak i na Xbox One je použití Kinectu volitelné, přičemž způsob, jakým bude senzor fungovat, lze upravit v nastavení soukromí.  Verze nového Kinectu kompatibilní se systémem Windows byla k dostání v roce 2014,ale dnes už se nevyrábí.

Software a služby.

Mediální propojitelnost.

Podobně jako ve Windows 8, i na Xboxu One lze přesouvat aplikace (jako hudbu, videa, Skype a Internet Explorer) ke straně obrazovky a pracovat na více věcech naráz.

Ovládání hlasem.

Konzole nabízí podobnou, třebaže bohatší sadu možností ovládaných hlasem než tu, kterou nabízel Kinect první generace, což umožňuje uživateli ovládat funkce Xboxu prostřednictvím hlasových povelů. Uživatelé mohou rovněž iniciovat konverzaci přes Skype.

Operační systém.

V zařízení údajně běží tři operační systémy: Xbox OS, OS založený na jádře systému Windows, a další OS, jenž umožňuje dvěma operačním systémům komunikovat virtualizací (jako hypervisor). Tato integrace dovoluje například volání přes Skype, zatímco se uživatel nachází v některé z her.  Jádro Windows na Xboxu není kompatibilní se standardními aplikacemi Windows, ačkoli vývojáři je budou schopní portovat za cenu pouze malého úsilí

Xbox Live.

Microsoft prohlásil, že služba Xbox Live byla rozšířena tak, aby bylo pro uživatele Xbox One k dispozici na 300 000 serverů. Už se však nezmínil, kolik z těchto serverů je fyzických a kolik virtuálních. Úložiště cloud je dostupné k ukládání her a dalšího obsahu, přičemž vývojáři mají možnost využít servery služby Live (spolu s cloudovou výpočetní platformou Windows Azure), aby nabídli hráčům dynamické změny v rámci jejich hry. Služba si i nadále zachovává systém předplatného. Seznam přátel byl rozšířen na 1000 kontaktů.

SmartGlass.

Xbox SmartGlass rozšiřuje funkčnost Xbox One, když zařízení, která pohánějí systémy Windows Phone, Windows 8, iOS a Android, lze použít jako „druhou obrazovku“. Ukázka během tiskové konference na E3 demonstrovala využití na tabletu, kdy bylo možné na pozadí upravit nastavení pro multiplayerovou hru, zatímco na televizi byla hrána jiná hra.

Nahrávání a streamování.

Předplatitelé Zlatého členství Xbox Live mohou používat aplikaci Upload Studio k editování a sdílení klipů z posledních pěti minut hraní, které konzole automaticky nahrává. Integrace se steamovací platformou Twitch bude zavedena v roce 2014. Poté budou uživatelé schopni pomocí hlasových povelů okamžitě začít streamovat svou aktuální hru a použít mikrofon Kinectu ke komentování svého počínání.

Hry.

Microsoft představil několik svých her i her od dalších vývojářů pro Xbox One na své tiskové konferenci na E3, přičemž některé z nich jsou pro tuto platformu exluzivní. Mezi vlastní odhalené hry na Xbox One patřily Forza Motorsport 5, Ryse: Son of Rome, Quantum Break, vzkříšení Killer Instinct, Project Spark a krátká upoutávka na nadcházející hru z univerza Halo.  Hry na Xbox One jsou distribuovány na Blu-ray discích a digitálně prostřednictvím Xbox Games Store. Všechny hry na Xbox One (ať už digitálně nebo fyzicky zakoupené) musí být uloženy na pevný disk konzole. V případě fyzických kopií je k hraní zapotřebí disk. Pokud je však hra nainstalována na jiné konzoli a majitel dané konzole z nějakého důvodu nemá přístup k disku hry, má možnost odemknout si instalaci na pevný disk, a to po zakoupení hry na Xbox Live. Nainstalovaná hra se poté chová jako digitální kopie. Hry pro jednoho hráče, které těží z výhod cloudu, vyžadují připojení k internetu.  Xbox One původně nedisponoval zpětnou kompatibilitou s hrami na původní Xbox nebo Xbox 360. Larry „Major Nelson“ Nelson, ředitel programování Xbox Live, uvedl, že uživatelé mohou teoreticky použít port HDMI-in na konzoli, aby spustili Xbox 360 skrze Xbox One. Senior ředitel Albert Penello odhalil v rozhovoru možnost, že Microsoft by mohl v budoucnu nabídnout zpětnou kompatibilitu se staršími hrami prostřednictvím cloudového herního systému. Zpětná kompatibilita byla uvedena v roce 2015.

Přijetí.

Před vydáním.

Po oficiálním odhalení v květnu 2013 přišla redakce Game Informeru jak s chválou, tak i kritikou na konzoli. Matt Helgeson popsal konzoli jako záměr Microsoftu na „ovládnutí obývacího pokoje“. Okamžité přepínací funkce Xboxu One označil za „působivé“ a samotnou konzoli za „krok správným směrem“, co se týče TV zábavy, zejména pak možnost vyhnutí se používání neintuitivního uživatelského rozhraní na četných kabelových set-top boxech. Jeff Cork řekl, že Microsoft má ohledně konzole „několik výborných nápadů“, ale že selhal při jejich správné interpretaci.  Po tiskové konferenci Microsoftu na E3 10. června 2013 se vnímání kritiků ohledně Xboxu One změnilo. Několik redaktorů serveru GameSpot bylo dosti kritických. Mark Walton označil startovací tituly pro Xbox One uvedené na konferenci za „nemastné, neslané“ a sužované „starými kravaťáky a proudem populárních rádoby slovíček“. Hry byly prý „povrchní, přičemž oceňují vizuální stránku před inovací“, což je přesný opak toho, co slíbil Microsoft prezentovat v průběhu akce, kterou označil za „novou generaci hraní“. A to nemluvě o přísných restrikcích ohledně správy digitálních práv (DRM). Redaktor Tom McShea poznamenal, že i přes zvýšený potenciál Xboxu One a jeho orientaci na cloud se prezentace skládala pouze z „krásných her, které nenabízely žádnou viditelnou změnu v samotném zážitku z hraní oproti Xboxu 360, takže stávající majitelé nemají moc důvodu utratit 499 dolarů za novou konzoli.“ Novináři a spotřebitelé vtipně pojmenovali konzoli jako „Xbone“, aby tak dali Microsoftu najevo, že mnohá jeho rozhodnutí se zakládala na špatném úsudku. Po tiskové konferenci Sony později téhož večera McShea pokračoval, když označil Microsoft za protizákaznický a snažící se „potrestat své věrné zákazníky“ přísnými omezeními a že kvůli „trvání na omezeních ohledně použitých her a nutnosti být neustále online, které Microsoft tak radostně implementoval do Xboxu One, byla Sony se svou konzolí PlayStation 4 pasována za favorita letošních Vánoc.“  Rafi Mohammed, autor knihy „The Art of Pricing“ řekl televizi Bloomberg, že Microsoft nasadil cenu pro Xbox One „příliš vysoko“ a že těch 100 dolarů navíc oproti svému konkurentovi by mohlo konzoli o letošních Vánocích „vykolejit“.

Prodeje.

22. listopadu 2013 Microsoft potvrdil, že prodal jeden milion konzolí Xbox One během prvních 24 hodin po uvedení na trh. Na základě sledování zhruba 102 000 nákupních stvrzenek společností InfoScout, na nichž se v 1500 případech objevil nákup buď videohry, nebo videoherní konzole, se Xbox One stal ve Spojených státech v období slev na Černý pátek nejprodávanější konzolí.  11. prosince 2013 Microsoft oznámil, že prodal okolo 2 milionů kusů za prvních 18 dnů. 12. prosince 2013 pak uvedl, že na základě údajů NPD Group šlo o nejrychleji prodávanou konzoli ve Spojených státech, ačkoli zpráva NPD objasnila, že „prodeje PlayStation 4 zahrnovaly další týden v rámci porovnávání listopadových dat oproti Xbox One. Podíváme-li se na prodeje na bázi průměrných týdenních čísel, pak Xbox One porazil PS4. Nicméně je třeba mít na paměti, že ve druhém týdnu po uvedení na trh bývají dodávky zařízení obvykle značně omezeny.”  6. ledna 2014 Microsoft oznámil, že před koncem roku 2013 se celosvětově prodalo přes 3 miliony konzolí.  Microsoft ve své finanční zprávě za 2. kvartál fiskálního roku 2014, která byla uveřejněna 23. ledna 2014, oznámil, že celosvětově bylo vyexpedováno 3,9 milionů kusů konzole Xbox One.  12. listopadu 2014 společnost Microsoft oznámila, že dodala po celém světě téměř 10 milionů kusů. Microsoft oznámil v říjnu 2015, že již nebude zveřejňovat údaje o prodejích systému, údaj z listopadu 2014 je tak stále nejnovějším oficiálním prodejním číslem.  Analytik průmyslu videoher Daniel Ahmad odhadl, že k lednu 2019 bylo prodáno přibližně 41 milionů kusů konzole. Kalifornská Turtle Beach Corporation odhadla prodeje konzole ke třetímu čtvrtletí roku 2019 na 50 milionů. V té době to byla zhruba polovina prodejů konkurenční PS4.

Kontroverze.

Použité hry a politika ověřování přes internet.

Při prvním odhalení konzole Microsoft představil řadu funkcí a politik pro hry na Xbox One, které měly klást důraz na „neustále připojenou“ konzoli a digitální obsah, což mělo přinést řadu výhod jak pro vývojáře, tak pro hráče. Systém DRM by provázal všechny hry (ať už by byly zakoupeny ve fyzické, nebo digitální podobě) s uživatelovým účtem Xbox Live a jeho konzolí Xbox One. Systém by umožnil lokální přístup k uživatelovým hrám prostřednictvím herní knihovny založené na cloudu na kterémkoli dalším Xboxu One. Herní knihovna by byla sdílena až s deseti vybranými „rodinnými“ členy (každou hru by v daný okamžik mohl hrát pouze jeden uživatel). Tento systém by však rovněž vyžadoval připojování konzole k internetu v pravidelných intervalech (nejméně jednou za 24 hodin), aby došlo k synchronizaci knihovny a stažení aktualizací do her. Pokud by k tomu nedošlo, hru by nebylo možné hrát do té doby, dokud by nebyla konzole znovu připojena k internetu. Uživatelé by mohli obchodovat či vyměňovat hry „vybraných prodejců“ bez jakýchkoli dalších poplatků a také je přímo půjčovat kterémukoli svému příteli ze seznamu na Xbox Live po dobu alespoň 30 dnů, ale pouze jedenkrát.  V reakci na rostoucí kritiku Microsoft vydal 19. června 2013 prohlášení, ve kterém nastínil, jak budou původně navržené politiky zmírněny na podobnou úroveň, která platí pro Xbox 360. Nově se už nepočítalo s požadavkem na připojení k internetu, žádným ověřováním disku a regionálními omezeními. V důsledku změn se upustilo i od rodinného sdílení, stejně jako od sdílené digitálních titulů. Marc Whitten, vrchní produktový ředitel Xbox One, uvedl, že k odstranění možnosti rodinného sdílení došlo z důvodu revize politik Xbox One, aby bylo možné dodat konzole včas, a že tento prvek může být v budoucnu zakomponován zpět. Při prvním připojení Xboxu One k internetu je nutné stáhnout aktualizace, na základě níž se zpřístupní offline režim a aktualizuje systémový software, jenž umožní další změny politiky. Ve svém prohlášení týkající se nových politik Mattrick uvedl, že společnost si vzala k srdci negativní názor veřejnosti, a zároveň poděkoval za zpětnou vazbu, jež „restrukturalizovala budoucnost Xbox One”. Mattrick, který stál v čele vývoje Xbox One, ohlásil 1. července 2013 svůj odchod z Microsoftu. Stal se CEO ve společnosti Zynga. Analytici spekulovali, že jeho odchod je spjat se špatnou odezvou a následným zrušením četných plánů pro Xbox One.

Obavy z ochrany soukromí.

Časté používání Kinectu ze strany konzole se stalo předmětem obav ohledně potenciálního využití ke sledování, které vyplývalo z původně ohlášeného požadavku na neustálé připojení periferie ke konzoli. Zastánci soukromí tvrdili, že zvýšené množství údajů, které mohly být novým Kinectem shromažďovány (například pohyby očí, srdeční frekvence a nálada), by mohly být využity k cílené reklamě. Rovněž se vyrojily zprávy o patentech Microsoftu zahrnující Kinect (jako třeba DRM na základě detekování počtu diváků v místnosti) a sledování návyků uživatelů udělováním úspěchů (achievementů) za sledování televizních programů a reklam. Zatímco Microsoft uvedl, že jeho zásady ochrany osobních údajů „zakazují shromažďování, uchovávání nebo používání údajů z Kinectu pro reklamní účely“, kritici nevyloučili možnost, že tyto politiky by mohly být před vydáním konzole změněny. Rovněž byly vzneseny obavy, že zařízení by mohlo nahrávat konverzaci, neboť jeho mikrofon zůstává aktivní po celou dobu. V reakci na kritiku mluvčí společnosti Microsoft uvedl, že obsah vytvářený uživateli jako fotky a videa „neopustí váš Xbox One bez explicitního souhlasu“ a že během počátečního nastavení konzole budou k dispozici klíčové informace ohledně soukromí a nastavení Kinectu (uživatelé mohou určit, zda má být Kinect zapnutý, vypnutý nebo v pozastaveném stavu). Microsoft se nakonec rozhodl vzít zpět své rozhodnutí o nutném používání Kinectu na Xbox One, přesto je periferie dodávána spolu s konzolí.

Novější verze.

Xbox One S.

Zmenšený Xbox One (typ 1681) vyšel v srpnu 2016 jako nástupnická verze původní konzole, k dispozici byl s 500 GB, 1 TB a 2TB diskové kapacity. Jde o 40 % menší verzi než původní model. Přibyl infračervený port, bluetooth 4.0 a HDMI port byl aktualizován z verze 1,4 na 2,0. Naopak byl odstraněn port na Kinect senzor, ten se dá připojit jen přes dokoupený konektor. Nepatrná je také změna jeho výkonu, grafický výkon narostl z 1.31 teraFLOPS na 1.4 teraFLOPS.

Xbox One S All-Digital Edition.

16. dubna 2019 Microsoft uvedl "online" verzi Xbox One S nazvanou Xbox One S All-Digital Edition, která neobsahuje optickou jednotku Blu-ray. Jde o 1 TB verzi, oficiální prodejní cena startuje na 5999 Kč, a v ceně obsahuje hry "Minecraft", "Sea of Thieves" a "Fortnite Battle Royal".

Xbox One X.

Modernizovaná verze Xbox One X (typ 1787) vyšla 7. listopadu 2017, jde o nejvýkonnější konzoli současnosti. Jedná se o verzi se zdokonaleným hardwarem umožňující rozlišení 4K, úpravy dostál také design. Disponuje výkonnějším GPU zvládající až 6 teraFLOPS, rychlejším CPU v taktu 2,3 GHz a RAM 12 GB DDR5, oproti původní konzoli s grafikou 1,31 teraFLOPS, CPU 1,75 GHz a RAM 8 GB DDR3.

Xbox One je videoherní konzole, kterou vyvinula a uvedla na trh společnost Microsoft. Xbox One, nástupce Xbox 360, byl oznámen 21. května 2013 a jde o třetí konzoli z rodiny Xbox. Jako součást osmé generace videoherních konzolí soutěží na trhu s Playstation 4 od Sony a Wii U se Switch od Nintenda. Xbox One byl uveden na trh v Severní Americe, několika evropských zemích, Austrálii a na Novém Zélandu. V Japonsku a zbývajících evropských zemích vyšel v září 2014. Podle Microsoftu a různých publikací je zařízení označováno jako „zábavní systém v jednom“, což jej staví do role konkurenta ostatních domácích zařízení, jako jsou platformy Apple TV a Google TV.

Xbox One (简称 Xone)是一台由微软推出的家用电子游戏机,2013年11月在北美与欧洲首度发行。本机为Xbox 360的后继机种,于电子游戏史中分属第八世代。 在2019年12月12日公布其次世代机种Xbox Series X。


Život.

Za studií jazykovědy na New York University se seznámil se svou budoucí ženou a po bakalariátu se jako aktivisté odstěhovali na Středozápad, kde pět let pracovali jako tovární dělníci. Toffler pak pracoval jako korespondent z Bílého domu, psal pro časopis Fortune a zpracovával dlouhodobé výhledy pro velké firmy (IBM, IT&T). Působil jako hostující badatel v Nadaci Russella Segea, hostující profesor na Cornellově univerzitě a profesor Nové školy sociálního výzkumu. Je nositelem čestných doktorátů v oboru humanitních věd, práva a přírodních věd. Byl jmenován "Officier de l ́Ordre des Arts et Lettres" ve Francii a zvolen členem Americké asociace pro rozvoj vědy.  Jeho manželka Heidi Tofflerová (* 1929) je mimořádnou profesorkou na Univerzitě národní obrany ve Washingtonu. Získala medaili od prezidenta Italské republiky za svůj přínos pro sociální myšlení.  Manželé Heidi a Alvin Tofflerovi patří již po několik desetiletí mezi přední americké futurology a sociální myslitele současného světa. Založili poradenskou firmu "Toffler Associates", která se zabývá strategickým plánováním. Společně napsali několik knih, které se považují za sociologickou a prognostickou klasiku a dlouhá léta kralovaly na žebříčcích bestsellerů.

Šok z budoucnosti.

Tato kniha pojednává o změnách a o tom, jak se lidé se změnami vyrovnávají. Tofflerovi se snaží čtenáře na přicházející změny připravit, aby se vyhnuli šoku z budoucnosti, čili nemoci ze změny. Změna je totiž společným jmenovatelem celé naší společnosti. Změny se na nás valí ze všech stran a ne každý se s nimi umí úplně vypořádat.

Třetí vlna.

V této knize je vývoj společnosti rozdělen do tří etap:

Posun moci.

Tofflerovi navrhují nedělit svět na země chudé a bohaté, ale rychlé a pomalé. V dnešním světě se neustále vše zrychluje, takže pomalé země budou muset zrychlit svoje ekonomiky, jinak ztratí objednávky a investice, respektive úplně vypadnou ze závodů. Zrychlení způsobuje i to, že zdroje, které dnes pokládáme za základní, se mohou velice brzy stát nepotřebnými. Z tohoto důvodu se moc bude přesouvat do rukou těch, kteří mají nějaké množství dostatečně klíčových látek. Levná pracovní síla přestává být výhodná, protože v některých odvětvích představuje plat pouze 10% nákladů. Důležitější úspory přináší technologie, informační toky.

Nová civilizace.

Kniha kromě dvou kapitol sestává z textů již dříve publikovaných, a to v knihách Šok z budoucnosti, Třetí vlna a Posun moci, které však byly pro tento účel upraveny a zkráceny. Vznikl tak ucelený přehled koncepce třetí vlny a hlavních následků, jež přinese.  V této knize Tofflerovi dějiny lidstva popisují jako sled několika převratných vln změny. Konkrétně identifikují tři vlny změny:  Před první vlnou žilo lidstvo v malých skupinách a živilo se sběračstvím a lovením. V určitém okamžiku člověk přešel ze stadia lovecko-sběračského k pěstování kulturních plodin a chovu domácích zvířat – 1. vlna, která se postupně šířila po celém světě. Když v 17. století vypukla průmyslová revoluce (2. vlna), první vlna ještě nebyla vyčerpaná. Tudíž se po Zemi valily dva odlišné procesy změny. Nástup třetí vlny můžeme hledat přibližně v 50. letech v USA a dalších rozvinutých zemích. Dá se říct, že první vlna fakticky doznívá avšak druhá vlna se ještě plně nevyčerpala. Opět se tedy podle Tofflerových po Zemi valí dvě odlišné vlny.  Střet první a druhé vlny byl provázen sociálními otřesy, revolucemi a válkami. Při nástupu třetí vlny zde máme podobnou situaci. Tato vlna, respektive střet této vlny s druhou, vyvolává na celém světě sociální napětí, konflikty a nestabilitu politických systémů. Není to však nic neobvyklého, protože obrovské změny ve společnosti nemohou nastat bez konfliktu.  Tofflerovi si myslí, že ani v současné době není boj o moc mezi elitami druhé a třetí vlny dokončen. Podle nich globální soutěž vyhrají ty země, které dokončí transformaci do třetí vlny s nejmenšími nepokoji.

Alvin Toffler (8. října 1928 New York – 27. června 2016 Los Angeles) byl vlivný americký spisovatel, novinář a futurolog, známý svými pracemi na téma digitální revoluce, komunikační revoluce, korporátní revoluce a technologické singularity.

阿尔文·托夫勒(英语:Alvin Toffler,1928年-10月8日-2016年-6月27日),出生于美国纽约,未来学家,社会思想家之一。


Průběh krize rukojmí.

Útok teroristů začal 23. října krátce po 21:00 místního času, když před budovou Divadelního centra v moskevské městské části "Dubrovka" přistavili autobus, ve kterém se nacházelo asi 40 maskovaných ozbrojenců. Teroristé střílející do vzduchu vnikli do divadla, ve kterém právě probíhalo druhé dějství vyprodaného představení muzikálu "Nord-Ost". V panice během prvních minut útoku se několika desítkám lidí podařilo z budovy utéci přes okna a únikové východy, ozbrojenci však přesto zadrželi více než 850 rukojmích, shromáždili je v hlavním sále a po budově rozložili výbušniny.  Velitelem ozbrojenců byl dvaadvacetiletý Movsar Barajev, synovec známého čečenského povstaleckého velitele Arbiho Barajeva (zabitého v červnu 2001). Velkou část teroristů tvořily ženy, především tzv. černé vdovy, manželky zabitých čečenských povstalců. Mezi nimi byla i vdova po A. Barajevo, "Zura Barajevová". Teroristé předložili své požadavky, které zahrnovaly ukončení druhé čečenské války, odchod ruských vojsk z Čečenska a uznání jeho nezávislosti. Ruské vládě dali týdenní ultimátum, po kterém hrozili popravováním rukojmích.  24. října po půlnoci propustili teroristé bez podmínek pár desítek lidí, šlo hlavně o malé děti, těhotné ženy a neruské občany. Brzy ráno teroristé zabili mladou ženu, která z nejasných příčin pronikla přes policejní kordón a vnikla do budovy. Večer téhož dne se dvěma rukojmím podařilo z budovy odejít, teroristé na ně stříleli z granátometu a jednoho zranili. Začala přímá vyjednávání s teroristy, kterých se na jejich žádost zúčastnily známé veřejné a politické osobnosti jako např. Boris Němcov, Grigorij Javlinskij nebo Anna Politkovská. Do budovy byly také krátkodobě vpuštěni novináři a lékaři.  25. října bylo v průběhu dne propuštěno několik lidí, hlavně dětí. Večer vnikl do budovy muž, který se domníval, že mezi rukojmími je jeho syn, teroristé ho zastřelili. Kolem půlnoci došlo k incidentu, při kterém se jeden rukojmí pravděpodobně pokusil ze sálu odejít, teroristé na něj spustili střelbu, při které zasáhli dva další rukojmí, jeden z nich zemřel. Prchajícího muže chytili a popravili.

Osvobozovací operace.

26. října nad ránem spustily ruské speciální síly Specnaz operaci na záchranu rukojmích. Asi o 5:00 ráno před hlavním vchodem do divadla zhaslo osvětlení. Do vnitřních prostor budovy začal být v té době přes ventilaci vpouštěn plyn, který měl uspat nebo alespoň utlumit reakce teroristů. Složení použité chemické látky ruské úřady nikdy nezveřejnily, ale předpokládá se, že šlo o derivát fentanylu, pravděpodobně 3-methylfentanyl, který je extrémně potentní (uvádí se, že je 400-6000x, dle použitého izomeru, silnější než morfin). Asi o 5:30 elitní protiteroristické jednotky FSB Alfa a Vympel vnikly do budovy. Během obsazování divadla došlo k několika přestřelkám, z budovy se ozvaly i výbuchy, teroristé stihli zastřelit dvě rukojmí (podle některých zdrojů je zastřelili ještě před útokem speciálních jednotek), několik dalších zranili. Po více než hodině však speciální jednotky definitivně obsadily celou budovu a zneškodnili všechny teroristy, včetně "Movsara Barajevo". Následně se začala rozsáhlá evakuace rukojmích, před budovou byly přistaveny desítky sanitek, které začaly rukojmí ošetřovat a evakuovat do nemocnic.

Oběti a důsledky.

Přestože většinu rukojmích podařilo zachránit a speciální jednotky byly zprvu chváleny za úspěšnou akci, použití neznámého plynu mělo fatální následky. Počáteční zprávy hovořily jen o pár desítkách mrtvých, ale celkový počet civilních obětí začal narůstat a podle oficiálních údajů se nakonec vyšplhal až na 130, přičemž většina lidí zemřela na následky otravy zmiňovaným plynem. Ten sice nebyl smrtelně jedovatý, ovšem při dlouhodobější inhalaci byl velmi nebezpečný hlavně pro starší lidi, děti, ženy, či lidí trpících zdravotními problémy. Situaci výrazně zkomplikovalo utajování jeho chemického složení, které nebylo poskytnuto ani lékařům v nemocnicích a mnoho lidí tak zemřelo kvůli nesprávné léčbě otravy. K smrti několika lidí údajně přispěla i chaotická evakuace, když mnohým nebyla poskytnuta adekvátní rychlá lékařská pomoc a lidé byli hromadně převáženi v přeplněných vozidlech záchranné služby, přičemž se někteří v tlačenici udusili. Téměř všichni, kteří útok přežili, museli být hospitalizováni; ještě dva dny po útoku bylo v nemocnicích přes 640 bývalých rukojmích, z toho asi 150 ve vážnějším stavu.  Mezi mrtvými bylo i 10 dětí (ve věku od 11 do 16 let), 17 herců z muzikálu, známý spisovatel Alexander Karpov a také několik cizinců (z Ukrajiny, USA, Arménie, Rakouska, Kazachstánu, Holandska a Běloruska). Podle některých zdrojů byl celkový počet civilních ztrát úřady záměrně značně podhodnocen, např. organizace sdružující příbuzné obětí a těch, co tragédii přežili v r. 2005 uvedla, že zahynulo až 174 civilistů. Nejasnosti panují i kolem skutečného počtu teroristů, kteří se útoku zúčastnili. Oficiálně jich bylo 40 a všichni byli odstraněni, podle zachráněných rukojmích jich však mohlo být i více než 50. Je možné, že v panice po útoku bezpečnostních sil několik teroristů uniklo, úřady to však odmítají.  Kvůli velkému množství pravděpodobně zbytečných civilních obětí při zásahu čelily ruské úřady silné veřejné kritice a mnohým žalobám. Obzvlášť jim bylo vyčítáno použití nebezpečné chemické látky, utajování jejího složení a nedostatečné zabezpečení evakuace. Podle několika nezávislých odborníků však byl zásah speciálních jednotek za daných podmínek dobře připravenou akcí. Tvrdí, že bez použití speciálního plynu, který výrazně utlumil reakce teroristů, by bylo mrtvých civilistů mnohem více. Hrozilo také odpálení výbušnin, jejichž množství mohlo podle některých dokonce zapříčinit kolaps celé budovy.  V pozadí útoku stáli přední představitelé čečenského povstaleckého odboje, především známý polní velitel Šamil Basajev, který se k tomu otevřeně přihlásil a pravděpodobně i čečenský separatistický prezident Aslan Maschadov, který do té doby teroristické útoky proti civilistům odmítal a oficiálně odsoudil i obsazení divadla. Jednoznačně však svou odpovědnost za něj nepopřel a to, že o útoku dopředu věděl a podpořil ho v interview pro novináře 25. října potvrdil i velitel teroristů "Movsar Barajevo" a později také ruské tajné služby.

Tvrzení Anny Politkovské.

Anna Politkovská 28. dubna 2003 v ruském týdeníku Novaja Gazeta (vlastnil jej Alexandr Lebeděv) tvrdila, že jeden údajně mrtvý člen čečenského komanda z Dubrovky „přežil“, a nyní pracuje pod jinou identitou v Putinově tiskovém oddělení (šlo o bývalého představitele čečenské vlády v Jordánsku, viz záhadný " jordánský" přítel Basajeva velitel Chatáb, jenž byl na podzim 2002 údajně otráven). Politkovská tvrdila, že mezi teroristy byli agenti ruských tajných služeb. Podle ní šlo o „řízený teroristický útok“, o jehož přípravě věděly tajné služby i vedení země. Ovšem jiné zdroje tuto teorii odmítají a podle Svobodné Evropy se Politkovská mohla sama stát obětí dezinformace.

Útok na moskevské divadlo na Dubrovce představuje velkou teroristickou akci, která se odehrávala od 23. do 26. října 2002 v Moskvě. Asi 40 čečenských islámských teroristů během představení muzikálu obsadilo budovu moskevského divadelního centra na Dubrovce a vzalo více než 850 lidí jako rukojmí. Požadovali stažení ruských vojsk z Čečenska a ukončení druhé čečenské války. Závažná krize vyvrcholila osvobozovací operací ruských speciálních sil, při níž bylo do nitra budovy napuštěno velké množství blíže neznámého uspávacího plynu s velkou pravděpodobností nějakého derivátu analgetika fentanyl. Celkově si události v moskevském divadle vyžádaly smrt kolem 170 lidí, z toho nejméně 130 rukojmích, přičemž většina z nich zemřela na následky otravy (předávkování) zmiňovaným plynem.

莫斯科歌剧院胁持事件是于2002年10月在俄罗斯莫斯科东南区发生,10月23日逾40名车臣共和国绑匪闯入莫斯科轴承厂文化宫大楼剧院(House of Culture (DK) of State Ball-Bearing Plant),胁持逾850名人质,要求俄罗斯军队撤出车臣共和国。10月27日,俄罗斯联邦军警及阿尔法小组以芬太尼麻醉表演厅内所有人后强攻进入,合共击毙了39名恐怖分子,其余逃离或被擒获。多数人质获救,惟至少129名人质因为吸入芬太尼而产生的不良反应而死亡。


Použití.

BNC konektory byly původně navrženy pro vojenské použití, ale rozšířily se v mnoha vysokofrekvenčních aplikacích do 2 GHz a pro přenos obrazu. V ČR se BNC konektory masově rozšířily v posledním desetiletí 20. století díky budování sítí Ethernet, kde jsou základním prvkem v levnější variantě 10Base2 s rychlostí 10 Mbit/s. Mimo uvedenou variantu sítě Ethernet se používají se pro vysokofrekvenční signály v televizní a rozhlasové technice, pro testery a zdroje signálu. V profesionálních videozařízeních se BNC konektory používají pro stejné účely, pro jaké se ve spotřební elektronice používají RCA konektory (Cinch).  BNC konektory se používají pro přenos signálu, například:  BNC konektory se také používají v nahrávacích studiích pro přenos hodinového signálu.

Alternativy.

BNC konektory mají štěrbiny ve vnějším vodič a plastové dielektrikum na obou kusech konektoru. Použité dielektrikum způsobuje ztráty, které rostou se zvyšováním frekvence. Štěrbiny mohou při kmitočtech nad 4 GHz způsobovat vyzařování signálu. Konektor by měl být použitelný s omezeními do kmitočtu asi 11 GHz.  Existují i jiné konektory s bajonetovým spojením, stejně jako konektory šroubovací. Pro vyšší kmitočty se obvykle používají TNC konektory se šroubovacím závitem. Vojenská norma Spojených států MIL-PRF-39012 s názvem "Connectors, Coaxial, Radio Frequency, General Specification for" (původně MIL-C-39012) obsahuje obecné požadavky a testy pro vysokfrekvenční konektory používané s ohebnými kabely a některá další typy koaxiálních přenosových linek v armádních, leteckých a kosmických aplikacích.

Původ.

BNC konektor byl pojmenován podle své bajonetové konstrukce a svých vynálezců (Paul Neill a Carl Concelman). Neill pracoval v Bellových laboratořích a navrhl také N konektor; Concelman pracoval ve formě Amphenol a navrhl C konektor.  Východiskem pro návrh BNC konektoru byla práce Octavio M. Salatiho, studenta Moore School of Electrical Engineering, University of Pennsylvania. Salati podal patentovou přihlášku na konektor pro koaxiální kabely, který minimalizuje odrazy a ztráty signálu, v roce 1945, když pracoval ve firmě Hazeltine Electronics Corporation. Patent mu byl přidělen v roce 1951.

BNC konektor () je rychle spojitelný a rozpojitelný vysokofrekvenční konektor pro miniaturní a subminiaturní koaxiální kabely (např. typů RG-58, 59, až RG-179, RG-316). Konektory BNC se vyrábějí s impedancí 50 a 75 Ω a obvykle používají pro frekvence do 4 GHz a napětí do 500 voltů. Bajonetový mechanismus, který je tvořen dvěma výstupky na samičím konektoru a drážkou se spirálou a vybráním na převlečné části samčího konektoru, umožňuje rychlé a spolehlivé spojení nasunutím a pootočením převlečné části o 90°.

英语:BNC连接器(英语:Bayonet Neill-Concelman,直译为“尼尔-康塞曼卡口”)是一种很常见的RF端子同轴电缆终结器。


Historie.

Rozvoj panoptik se řadí do poloviny 16. století na území Anglie. Lidské anomálie a deformace se v tomto období dostávají do povědomí a začínají být aktivně vystavovány. Příkladem raného výstavního kousku jsou bratři Lazarus a Joannes Baptista Colloredovi, siamská dvojčata narozená ve městě Genoa, v Itálii. Lazarus byl pohledný a plně funkční člověk, zatímco jeho parasitický bratr byl silně zdeformován. Když bratři nevystupovali, Lazarus své siamské dvojče běžně zakrýval kusem látky ve snaze vyhnout se nechtěné pozornosti.  Později bylo běžné spojit výstavu tělesné anomálie s ukázkou talentu daného člověka. Matthias Buchinger, narozen bez rukou a nohou, bavil publikum v Anglii a později v Irsku kouzelnickými vystoupeními, či hrou na hudební nástroje.  V 19. století dosahují panoptika vrcholu svého úspěchu a stávají se rozšířeným zdrojem zábavy v Anglii i ve Spojených státech. V tomto období se panoptické výstavy šíří do zábavních parků, které jsou v USA na vrcholu popularity mezi členy střední třídy. Tento jev lze odůvodnit rozšířením myšlenky, že odpočinek a zábava je nezbytnou součástí života, přičemž lidé stále častěji viděli zdroj pobavení právě v panopticích.  Panoptika měla zásadní vliv v otázce nahlížení na osoby lišící se od standardu. Ve Spojených státech byli běžně vystavovány i osoby černé barvy kůže nebo váleční veteráni, kteří přišli v boji o končetiny. Společnost navštěvováním výstav těchto jevů postupně ztrácela distanc od odlišností, což vedlo ke snížení diskriminace mířené na osoby s postižením.  Popularita panoptik ustupuje s příchodem 20. století. Rozvoj vědy a medicíny přinesl snahu o léčbu fyzických abnormalit, čímž se jejich veřejné předvádění dostává na naprostý ústup a v dnešní době se s panoptiky prakticky nesetkáme.

The American Museum.

Jedním z nejvýznamnějších a nejslavnějších manažerů v panoptiku byl P. T. Barnum. V popularizaci panoptika v Americe hrál zásadní roli. Ovšem v jeho práci často najdeme podvody a lhaní publiku. Během čtyřicátých let 19. století otevřel muzeum, které zahrnovalo různé exponáty, jako byla například „Tlustá dáma“ ("The Fat Lady") obři a liliputi označováni jako trpaslíci. Muzeum ročně navštívilo okolo 400 000 lidi.  P. T. Barnumovo americké muzeum se stalo jedním z nejoblíbenějších muzeí freak show v New Yorku. V roce 1841 Barnum koupil The American Museum, ve kterých byli osoby s fyzickými anomáliemi hlavní atrakci. Barnum byl znám pro svou agresivní reklamu a vytváření bizarních příběhu o jeho exponatech. Fasáda muzea bylo vyzdobena barevnými billboardy vyobrazujícími exponáty a před budovou hrála hudebni skupina. Barnumovo muzeum obsahovalo atrakce, které nejen šokovaly, ale též vzděláváli návštěvníky dělnické třídy.  V roce 1842 Barnum začal oklamávat publikum novým podvodem, stvořením s hlavou opice a rybím ocasem, kterému říkal “Feejee” mermaid. Ve snaze vydělat co nejvíc peněz, snažil se návštěvníky přesvědčit, že se jedná o pravou mořskou pannu.  Dalším slavným stvořením byl trpaslík „General Tom Thumb“, měřil 64 cm a vážil 6,8 kg. Publikum bavil imitacemi Herkula a Napoleona, pitím vína a kouřením cigaret. V té době mu bylo 7 let. V letech 1844–1845 jel Barnum s Tomem do Evropy, kde se setkali s královnou Viktorií, které se Tom velice líbil.  Dalšími atrakcemi v muzeu byla například rodina albínů, tři trpaslíci, černoška s albánskými dětmi, vousatá žena, potetovaný muž s piercingy. Na rozdíl od Barnuma ovšem vystavovaní lidé nevydělávali tolik jako on, proto jim ve své závěti odkázal polovinu jeho celkového výdělku. To ovšem nebyla jediný veliký obnos, který Barnum svým umělcům vyplatil. Když v roce 1865 jeho muzeum shořelo, některým dal částku, která byla podobně vysoká jako příjem některých sportovců v dnešní době.

Panoptikum a veřejnost.

Panoptika byla v druhé polovině 19. století vnímána jako nedílná součást kulturního vyžití v Americe. Nahlíželo se na ně jako na cennou formu zábavy pro střední vrstvu obyvatelstva a byla dobrým zdrojem příjmů pro baviče, kteří zaměstnávali lidi s postižením. Dávali jim tak práci a formu stálého příjmu, jelikož pro ně kvůli jejich postižením bylo často velice obtížné najít si profesi, kterou by mohli vykonávat. Na druhou stranu část populace zastávala názor, že jsou lidé v panoptikách využíváni pro zisk a je s nimi zacházeno jako s věcmi.  Koncem 19. století docházelo ke změnám postojů k této formě zábavy. Dříve záhadné anomálie se začali vědecky vysvětlovat jako genetické mutace a nemoci. To vedlo k úpadku zájmu o Panoptika a široká veřejnost s účastníky začala spíše soucítit a litovat je, než cítit strach a pohrdání. Docházelo k tvoření zákonů, jež měly zakazovat tyto výstavy. Například ve státě Michigan zakazoval zákon výstavy jakýchkoli zdeformovaných lidských bytostí nebo monstrozit. Výjimkou byla výzkumná činnost. Rozvoj práv pro lidi s postižením byl posledním hřebíčkem do rakve panoptik a způsob generování zisku na cizím neštěstí začal být konečně vnímán jako nepřípustný.

Panoptikum (ze starořeckého "pānoptikón", tj. παν = "pān", vše + "οπτικό" = k vidění) je sbírka zajímavých předmětů či rarit (např. voskové figuríny, anomálie lidského těla apod). Nejtypičtějším příkladem panoptik jsou tzv. freak shows rozšířené v 16. až 19. století v Anglii a Spojených státech. Z hlediska lidských anomálií byli v panoptikách vystavováni například osoby s různým druhem tělesného postižení (např. Joseph Merrick, známý jako „Sloní muž“), siamská dvojčata a tak dále. Často se jednalo o putovní vystoupení (v 17. století takto po Evropě vystupovala italská siamská dvojčata Lazarus a Joannes Baptista Colloredovi). Vystavování osob s různým druhem tělesné anomálie se rozmohlo v Anglii za viktoriánského období, byť do jisté míry existovalo i dříve.

畸形秀(英语:Freak Show)是一类以反常现象/畸形生物为主题的、给参观者带来精神上冲击的展览。其内容通常千奇百怪,例如高得出奇的人、同时拥有男女第二性征的人或拥有其它怪异情况的人或动物;吞火、吞剑一类的表演也可以成为展览的内容;此外一些极端的纹身和穿孔有时也可以在畸形秀中见到。“畸形秀”一词通常被认为是不适当和不人性化的。


Výskyt.

Vyjma chladných oblastí žijí na území všech světadílů. V mírném pásu v Evropě a západní Asii se vyskytují čáp bílý a čáp černý a ve východní Asii čáp východní, tyto druhy před příchodem zimy migrují do teplých krajů, do Afriky nebo Asie. Ostatní žijí v subtropech a tropech; čáp jihoamerický, čáp jabiru a nesyt americký v Americe, čáp černokrký v Austrálii a zbylých 12 druhů v Africe a Asií. Ojediněle se stěhují i některé další druhy – zalétávají hnízdit na sever od rovníku a zbytek roku přežívají na jihu Afriky, např. čáp pestrý.  Druhy při pravidelné migraci uletí ročně i přes 10 000 km. V České republice hnízdí čáp bílý a řidčeji čáp černý, celosvětově jím podle IUCN ohrožení nehrozí, jsou považováni za málo dotčený druh (LC). V ČR je podle "Vyhlášky MŽP ČR č. 395/1992 Sb. ve znění vyhl. č. 175/2006 Sb." čáp černý považován za silně ohrožený (§2) a čáp bílý za ohrožený druh (§3).  Velká většina druhů žije poblíž vodních toků, mokřadů a okolo vodních ploch, jen někteří žijí na rozsáhlých travnatých pastvinách vzdálených od vody a nejsou na ní příliš závislí. Všeobecně se ale dá říci, že všichni čápovití mají tendenci přebývat na sušších stanovištích než třeba ibisi, kolpíci nebo volavky.

Popis.

Čápovití jsou velcí ptáci s podobným vzhledem, mají dlouhý zobák, krk i nohy a relativně velké a těžké tělo. Největší druh marabu africký bývá vysoký až 150 cm a váží až 9 kg, kdežto nejmenší čáp simbil nebývá větší než 80 cm a mívá hmotnost do 3 kg. Křídla mají dlouhá a široká, rozpětí u větších druhů dosahuje až 3,2 metrů. Ocas mají všeobecně krátký. Pohlavní dimorfismus se u čápovitých projevuje jen větší velikosti samců, peří mají zbarveno stejně. Je to převážně kombinace bílé a černé barvy, často s kovovým leskem, některé druhy mají holé tváře i krk. Jejich dlouhý zobák, rovný nebo mírně zahnutý, může měřit až 35 cm. Nohy jsou více než do poloviny holeně neopeřené, mezi třemi předními prsty je plovací blána. Dlouhé nohy jdou uzpůsobeny především pro pomalou chůzi dlouhými kroky, běhají jen málokdy. Mají zakrnělé hlasové ústrojí, zvukově se projevují obvykle jen klapáním zobáků, někteří vydávají chraplavé či pískavé zvuky.  Jsou velmi vytrvalí letci, umí dovedně plachtit při využití stoupavých teplých proudů. Pouze ptáci rodu marabu létají se vztyčeným krkem do "S", ostatní ho mají natažen dopředu. Čápovití létají ve skupinách, které netvoří žádné uspořádané útvary.

Strava.

Všechny druhy jsou výhradně masožravé a jejich jídelníček se liší podle míst kde žijí. U druhů z blízkosti vodních ploch převažují ryby, žáby, měkkýši, drobní hadi, ještěrky, myši, hraboši, krtci, nejrůznější hmyz, žížaly a členovci. U těch, kteří přebývají v travnatých savanách, se v menu ryby, žáby a další vlhkomilní živočichové téměř nevyskytují. Při lovu obvykle tiše kráčejí dlouhými kroky ke kořisti a pak rychle zaútočí zobákem.  Druhy rodu nesyt se specializují na lov v mělké vodě, kde nohama rozhrabávají bahno a otevřeným zobákem hledají vyplašené rybky a další živočichy. V zakalené vodě sice kořist nevidí, mají ale na zobáku speciální hmatové receptory, které po doteku s úlovkem způsobí okamžité zavření zobáku a její bezpečné polapení.  Poměrně specializovaný je i rod marabu. Tito ptáci občas požírají mršiny a přestože mají ze všech čápovitých nejsilnější zobák, nedokáži kůži většího zvířete proseknout a čekají na její otevření hyenami nebo supy. Mimoto loví ryby, obojživelníky, hady, větší hlodavce a žerou vejce ptáků i krokodýlů a mnohdy loví i ptačí mláďata.

Rozmnožování.

Čápovití jsou monogamní ptáci, některé páry jsou trvalé. Převážně hnízdí ve velkých koloniích, které mohou mít i tisíc párů, často současně s pelikány, ibisovitými nebo volavkovitými. Některé druhy, např. čáp černý, hnízdí osamoceně. Po příletu na hnízdiště proběhnou nutné námluvy a svatební tance. Svá hnízda si staví na stromech, skalních římsách nebo, jako např. čáp bílý, na střechách, komínech a sloupech elektrického vedení. Osídlují také stará a již opuštěná hnízda po jiných ptácích. Hnízda splétají z větví a vystlávají suchou trávou, stará každým rokem přistavují až mívají v průměru 2 až 3 metry.  Po snesení 3 až 5 bílých vajec, cca 60 až 150 g těžkých, následuje inkubace v délce 25 až 38 dnů kterou zajišťují oba rodiče. Také je společně krmí potravou přinášenou ve voleti a zahřívají nebo naopak chrání před sluncem stíněním roztaženými křídly. V závislosti na druhu jsou mláďata po 50 až 100 dnech opeřená a opouštějí hnízdo. Průměrná délka života čápovitých je okolo 20 až 30 let. Dospělí ptáci nemají vyjma lidí téměř žádných přirozených nepřátel.

Taxonomie.

Čeleď čápovití s 19 recentními druhy se dělí do 6 rodů z nichž tři jsou v češtině nazýváni čáp.

Ohrožení.

Podle IUCN jsou považováni za ohrožený druh čáp pestrý, čáp východní a marabu indický, za zranitelný druh marabu indomalajský a nesyt bílý.

Čápovití (Ciconiidae) je čeleď velkých, u vody žijících ptáků, kteří jsou nápadní svým dlouhým krkem, zobákem i nohama a výrazným zbarvením, které je převážně kombinací černé a bílé barvy. Je jedinou čeledí řádu brodivých, která je rozdělena do 19 recentních druhů.

鹳科(学名:)在鸟类全基因组测序分类系统中是鸟纲鹳形目()的唯一一个科。在西方又俗称送子鸟,因为在当地童话中,鹳常会带来新生儿。


Hypotonické nápoje.

Hypotonické nápoje mají nižší osmolaritu než vnitřní prostředí v lidském organismu. Čím nižší je osmolarita, tím lepší je přecházení látek do krve. Hypotonické iontové nápoje jsou používány především při aerobních aktivitách, kdy se sportovec velmi potí (běh, cyklistika). Pot je u těchto sportovních aktivit málo koncentrovaný a jeho majoritní složkou je voda. Jelikož je třeba doplnit zejména tekutiny je nejvhodnější právě hypotonický nápoj.

Izotonické nápoje.

Izotonické nápoje mají stejnou osmolaritu jako vnitřní prostředí organismu. Rychlost vstřebávání je tedy o něco pomalejší, než jak je tomu u nápojů hypotonických. Používají se zejména tam, kde sice dochází k velkému pocení, ale výkon netrvá tak dlouho (obvykle ne déle než hodinu). Pot je podstatně koncentrovanější a nedochází k tak extrémním ztrátám tekutin. Jako příklad můžeme uvést sporty, při kterých je zapotřebí velké množství svalové síly (squash, tenis). Při svalové práci je totiž třeba větší množství iontů, zejména pak sodík, draslík, vápník a hořčík. Dále je můžeme použít po ukončení zátěže ve fázi regenerace. Obecně jsou hypotonické nápoje mnohem vhodnější pro použití při fyzické zátěži, než nápoje izotonické.

Hypertonické nápoje.

Hypertonické nápoje mají vyšší osmolaritu jak vnitřní prostředí organismu. Jejich použití je pro sport ve většině případů nevhodné a neuváženým použitím je možné narušit vnitřní elektrolytovou rovnováhu. Vypití hypertonického nápoje vede k sekreci do střevního lumen, a i když je tento účinek přechodný, vede k dočasnému zhoršení rozsahu dehydratace.

Energetické nápoje.

Většina iontových nápojů má i energizační účinky. Jsou to tzv. iontové rehydratační a regenerační nápoje, které kryjí zvýšenou potřebu základních minerálů, zabraňují poklesu výkonnosti při vyčerpávání svalového glykogenu, podporují vytrvalost, koncentraci a vitalitu. Rehydratační energetické nápoje by měly mít maximálně 8 % sacharidů, což je koncentrace, která nezpomaluje vstřebávání tekutin a zároveň je dostačujícím zdrojem energie. Se vzrůstajícím obsahem sacharidů v nápojích se zpomaluje rychlost, s kterou tyto roztoky opouštějí žaludek. Jejich funkce už není hydratační, ale energetická. Energetické nápoje obsahují jednak vysoce energetické látky (glukóza, MCT atd.), ale také látky ovlivňující rychlost a účinnost spalování energetických sloučenin (karnitin, koenzym Q10) a látky stimulující k činnosti nervovou soustavu a tím zprostředkovaně zvyšují schopnost uvolňovat energii (kofein, taurin).

Sportovní nápoje jsou nápoje určeny rekreačním, výkonnostním a vrcholovým sportovcům. Podle koncentrace minerálních látek se dělí na hypotonické, izotonické a hypertonické nápoje. Podle obsahu energie na rehydratační, rehydratačně-energetické a energetické. Sportovcům jsou k dispozici jak tekuté koncentráty, tak práškové formy, určené pro přípravu sportovního nápoje.

运动饮料是饮料的一种,其目的是帮助运动员在训练或比赛之前和之后补充水、电解质和能量,尽管它们对此目的的功效受到质疑。


Sportovní kariéra.

Začínal s během a se skokem do dálky. Své nynější disciplíně se věnuje od 15 let. V roce 2009 ho začíná trénovat Polák Stanislaw "Stanley" Szczyrba, který kdysi vedl islandskou tyčkařku Valu Flosadóttirovou či švédského výškaře Linuse Thörnblada.  Výrazný progres zaznamenal v roce 2010, kdy si vylepšil osobní rekord o 17 centimetrů až na 231. Na halovém MS 2010, které se konalo v jeho rodném městě nepostoupil z kvalifikace. V letní sezóně nejprve vybojoval zlato na juniorském Mistrovství Asie v Hanoji, poté se stal v kanadském Monctonu juniorským mistrem světa a třetí zlatou medaili získal na Asijských hrách v čínském Kuang-čou.  Na Mistrovství světa v atletice 2011 v jihokorejském Tegu obsadil ve finále výkonem 232 cm 7. místo. Stejným výkonem vybojoval Trevor Barry z Baham bronzovou medaili. Výšku však překonal napoprvé. 19. února 2012 na halovém mistrovství Asie v Chang-čou vylepšil kontinentální rekord na 237 centimetrů. Na halovém světovém šampionátu v Istanbulu v témže roce postoupil do finále, kde zdolal 228 cm a podělil se s Němcem Raúlem Spankem o 9. místo. Na Letních olympijských hrách 2012 v Londýně vybojoval výkonem 229 cm bronzovou medaili. Společně s ním bronz získali také Kanaďan Derek Drouin a Robert Grabarz ze Spojeného království. Olympijským vítězem se stal Rus Ivan Uchov, jenž ve finále zdolal 238 cm.  V halové sezóně roku 2013 se zúčastnil tzv. Moravské výškařské tour. V prvním závodě v Hustopečích obsadil 2. místo, avšak překonal stejně jako vítěz Ivan Uchov 230 cm. Na Beskydské laťce ve Vendryni u Třince zvítězil výkonem 234 cm a stal se celkovým vítězem tour.  Dne 1. června 2013 na mítinku Diamantové ligy v Eugene ve státě Oregon překonal pod širým nebem výšku 240 cm. Naposledy takto vysoko skočil Rus Vjačeslav Voronin 5. srpna 2000 v Londýně. Od roku 2000 se jedná o třetí podobný výkon. 240 cm překonal také další ruský výškař Ivan Uchov, výšku však překonal v roce 2009 v hale.  V roce 2014 se stal halovým mistrem světa v skoku do výšky. Na olympiádě v Rio de Janeiro o dva roky později vybojoval stříbrnou medaili. V srpnu 2017 se v Londýně stal mistrem světa v této disciplíně. Při startu na světovém halovém šampionátu v roce 2018 vybojoval stříbrnou medaili.

Osobní život.

Má dohromady pět sourozenců, čtyři bratry a jednu sestru. Jeho o tři roky mladší bratr Moamar se rovněž věnuje výšce. Atletice se věnoval také jeho otec, který se specializoval na střední a dlouhé tratě.

Mutaz Essa Baršam (, ; * 24. června 1991 Dauhá) je katarský atlet, jehož specializací je skok do výšky, mistr světa z roku 2017.

穆塔兹·伊萨·巴希姆(,1991年-6月24日),卡塔尔跳高运动员,他以2.43米成为跳高亚洲纪录保持者。获得2012年奥运会铜牌(2.29米)、2016年奥运会银牌(2.36米)。他还获得2010和2014两枚亚运会金牌,以及一枚世界室内田径锦标赛金牌。


Členové výpravy.

Výprava sestávala z deseti členů, jejich vůdcem byl Igor Ďatlov. Devět členů výpravy studovalo na Uralském polytechnickém institutu (rusky Уральский Политехнический Институт), nyní na Uralské státní technické univerzitě. Byli to:

Průběh výpravy.

Cílem výpravy byl vrchol hory Otorten (Отортен) ve Sverdlovské oblasti na Uralu, která se nachází přibližně 10 km od místa neštěstí. Plánovaná trasa byla zařazena do III. kategorie obtížnosti, tedy nejnáročnější. Členové výpravy byli zkušení horalé, kteří za sebou měli několik náročných túr a výstupů.  Výprava dorazila 25. ledna 1959 vlakem do města Ivděl (rusky Ивдель), které se nachází ve Sverdlovské oblasti na Urale. Následně se na nákladním voze přemístili do osady Vižaj (Вижай), posledního nejbližšího obydleného místa od hory Otorten. Odsud se přesunuli do opuštěné geologické osady, kde se odpojil Jurij Judin, kterému se zhoršil chronický revmatismus. Výprava tak pokračovala v devítičlenném složení.  Podle deníku a fotoaparátu výpravy je možno vysledovat jejich cestu do 31. ledna, kdy se dostali na okraj horské oblasti. Tam se začali připravovat na výstup. V zalesněném údolí zanechali nějaké potraviny a další vybavení, které mělo být vyzvednuto při zpáteční cestě. 1. února se skupina začala pohybovat průsmykem směrem k hoře Otorten. Pravděpodobně měli v plánu dostat se na druhou stranu průsmyku, ale vzhledem ke zhoršenému počasí, sněhové bouři a nízké viditelnosti se omylem odchýlili od plánované trasy a začali stoupat na Cholat Sjachyl. Poté, co si uvědomili svou chybu, rozhodli se utábořit na zasněženém úbočí hory, přestože se přibližně 1,5 km od nich nacházel les, kde se mohli ukrýt před nepřízní počasí. Jurij Judin, jediný přeživší, později prohlásil, že skupina zřejmě nechtěla ztratit nadmořskou výšku, do které se dostali, nebo Ďatlov chtěl vyzkoušet táboření na úbočí hory.

Pátrání a nález těl.

Ďatlov se předem dohodl se sportovním klubem, že pošle telegrafem zprávu hned, jak se skupina vrátí zpět do osady Vižaj. Očekávalo se, že se tak stane nejpozději 12. února, ale současně se počítalo s tím, že se expedice může protáhnout. Proto na jejich zpoždění nikdo zpočátku nereagoval. Záchranná operace započala až ve chvíli, kdy se ozvali příbuzní členů expedice. První pátrací skupina složená ze studentů a vyučujících se vydala po stopách Ďatlovovy výpravy až 20. února. Později se zapojily také armáda a policie s letadly a vrtulníky.  První záchranná skupina objevila zničené tábořiště 26. února. Michajl Šavarin, jeden ze studentů, kteří objevili stan, prohlásil, že byl prázdný, z poloviny stržený a pokrytý sněhem. Na místě byly nalezeny boty, oblečení, peníze, potraviny a další osobní věci členů výpravy. Od tábořiště pokračovaly stopy směrem z kopce k okraji lesa, který se nacházel na opačné straně průsmyku severovýchodním směrem. Asi po 500 metrech byly stopy zaváty sněhem. Na okraji lesa objevili členové záchranné skupiny pod velkou borovicí ohniště a těla Georgije Krivoniščenka a Jurije Dorošenka. Byli oblečeni v poškozeném spodním prádle a bez obuvi. Byli částečně ohořelí. Nedaleko ohniště se nalezla kupka suchého nepoužitého dřeva. Větve stromu byly polámané do výšky pěti metrů, podle čehož lze soudit, že na něj šplhali. Tomu odpovídal i nález lidské kůže na jeho kůře a odřeniny na tělech. V prostoru mezi borovicí a tábořištěm byli v dalších dnech nalezeni další tři mrtví. Podle polohy těl Igora Ďatlova, Ziny Kolmogorovové a Rustema Slobodina se zdá, že se snažili vrátit zpět ke stanu. Těla byla nalezena ve vzdálenostech 300, 480 a 630 metrů od borovice.  Pátrání po zbývajících členech expedice trvalo více než dva měsíce. 4. května byly nejdříve nalezeny zbytky rozřezaného oblečení a nedaleko od nich i 4 zbývající těla, která byla dříve ukryta pod dvoumetrovou vrstvou sněhu. Ostatky ležely v proláklině asi 75 metrů hlouběji do lesa směrem od borovice. Pod nimi se nacházela provizorní podestýlka vyrobená z okolního podrostu. Někteří na sobě měli kusy šatstva patřící jiným členům skupiny.

Vyšetřování.

Po nálezu prvních pěti těl byla provedena pitva, avšak nebyla nalezena žádná zranění, která by vedla k úmrtí. Jako příčina jejich smrti bylo určeno podchlazení. Ačkoliv byla u Slobodina nalezena malá prasklina na lebce, podle závěrů pitvy se nejednalo o příčinu smrti.  Ke zvratu došlo po nalezení zbývajících čtyř obětí. U tří z nich byla jako příčina smrti určena různá zranění. Lebka Thibeauxe-Brignollese byla rozdrcena a těla Dubininové a Zolotarjova měla polámaná žebra a rozsáhlá vnitřní zranění. Podle doktora Borise Vožrožděného byla tato těla vystavena extrémní síle, kterou přirovnal k autonehodě. Na vnější pohled nejevila těla žádné známky zranění, a proto je možné, že byla vystavena velkému tlaku. U Ludmily Dubininové bylo také zjištěno, že v její ústní dutině chybí jazyk (podle některých zdrojů byl oběti jazyk vytržen, jiné hovoří o působení přírodních živlů).  Přestože se teplota pohybovala hluboko pod bodem mrazu, byla některá těla nalezena téměř nahá a některá bez bot, pouze v ponožkách. Další těla byla oblečená v roztrhaném oblečení, z čehož lze soudit, že déle žijící členové výpravy jej strhli z již mrtvých společníků. Je také možné, že se u některých členů projevil jev tzv. paradoxního svlékání, kdy v důsledku podchlazení dochází k narušení kognitivních funkcí a vyplavení velkého množství stresových hormonů do oběhu, což způsobuje pocit horka. V obou případech se postižený začne svlékat, čímž dojde k akceleraci ztráty tělesného tepla.  Vyšetřování bylo uzavřeno se závěrem, že oběti zemřely vlivem spontánní přírodní síly, kterou nebyli schopni překonat. Rovněž se došlo k závěru, že nebyl nalezen žádný viník události. Složky z vyšetřování byly uschovány v tajném archivu a objevily se až v 90. letech, některé části však chyběly.  Z vyšetřování vyplynuly následující skutečnosti:

Obnovené vyšetřování.

V letech 2015 až 2019 provedl Vyšetřovací výbor Ruské federace prověrku závěrů vyšetřování z roku 1959. Z ní vyplynulo, že původní vyšetřovatelé nedostatečně zvážili vliv špatného počasí, které zřejmě zavinilo tuto tragédii. Podle nových zjištění dosahovala síla větru osudné noci rychlosti blížící se 30 m/s (110 km/h), což je, podle Beaufortovy stupnice, téměř síla orkánu. Teploty se navíc pohybovaly okolo -40 °C. Vyšetřovatelé se přiklonili k názoru, že výpravu ze stanu vyhnala opravdu lavina, ačkoliv se nejednalo o lavinu klasickou, která je v místě tábořiště kvůli malému sklonu a absenci sněhových převějí téměř vyloučena. Podle nich výprava při hloubení úkrytu před větrem narušila pevnou sněhovou desku, která se v průběhu noci uvolnila a sesunula na stan, který částečně povalila a zablokovala jeho vstup. Skupině tak nezbylo nic jiného, než se prořezat ven a pokusit se dosáhnout úkrytu v lese. Nečekanost této situace způsobila, že si někteří nevzali ze stanu teplé oblečení. Krivoniščenko a Dorošenko byli oblečeni nejhůře, proto se dostali pouze k cedru, kde skupina rozdělala oheň, ale dvojici se zahřát nepodařilo. Zbytek výpravy se rozdělil na dvě skupiny, kdy se trojice Ďatlov, Slobodin, Kolmogorovová neúspěšně pokusila vrátit do stanu pro spacáky, zatímco zbytek výpravy hledal místo pro provizorní úkryt. Asi 70 metrů od cedru se pod nimi propadla sněhová vrstva narušená potokem a tři z nich při pádu utrpěli smrtelná zranění. Zlomeniny žeber bez přítomnosti podlitin mohly vzniknout později tlakem několikametrové vrstvy těžkého sněhu na již mrtvá těla.  V roce 2019 oznámili Alexandr Kurennoj (mluvčí ruské generální prokuratury) a Andrej Kurjakov (vedoucí úřadu prokurátora pro Sverdlovskou oblast), že vyšetřování případu bylo opět obnoveno. Kurjakov v této souvislosti zmínil spolupráci s příbuznými a přáteli mrtvých studentů a využití moderních forenzních technologií. Dále uvedl, že ví o existenci přibližně 75 teorií, z nichž může spolehlivě vyloučit ty, které pracují se zásahem tajných služeb či důsledkem násilného trestného činu. Podle jeho vyjádření má být obnovené vyšetřování zaměřeno na trojici teorií, které všechny vycházejí z působení přírodních sil.

Teorie.

K záhadnému úmrtí členů výpravy v Ďatlovově průsmyku se objevila celá řada teorií, od působení paranormálních jevů až po testy tajných zbraní. Každá z teorií byla však časem zpochybněna či vyvrácena.

Útok Mansijů či Chantů.

"Pro:" Na některých fotografiích výpravy byly nalezeny mansijské vzkazy napsané na kůře stromu. V deníku také skupina popisovala, že se část cesty pohybovali po loveckých stezkách domorodců a jednoho chantského lovce si dokonce fotografovali. Spekulovalo se o tom, že je hora pro domorodce posvátnou a narušení svého teritoria tvrdě trestají. Mezi Chanty se dlouho tradovala legenda o skupině turistů, kteří v 50. letech znesvětili posvátnou jeskyni a byli za to omámeni kouřem z durmanu, který jim šaman dutým stéblem nafoukal do stanu a způsobil tím jejich nekontrolované rozprchnutí po okolí a následné umrznutí.  "Proti:" Mansijové byli vždy známí svou pohostinností vůči dobrodruhům, které ubytovávali ve svých domech. Sami se také aktivně podíleli na záchranné akci. Hory Otorten a Cholat Sjachyl nepatřily mezi jejich významná místa. Otorten znamená v jejich jazyce "hora, kam nechoď" ve smyslu nevyplatí se tam chodit a Cholat Sjachyl "mrtvá hora" ve smyslu hora, kde nic nežije ani neroste. Zranění tří obětí nemohla být způsobena člověkem. Historka o domorodém šamanovi, který otrávil skupinu turistů durmanem se zřejmě nezakládá na pravdě. Sami Chantové o znesvěcení žádné jeskyně nic nevědí.

Lavina.

"Pro:" Hluk laviny mohl donutit skupinu bezmyšlenkovitě vyskočit ze stanu a utíkat směrem z kopce. Protože teplota byla hluboko pod bodem mrazu, mohlo u některých dojít k bezvědomí z podchlazení už po 15 minutách. Na snímcích z nálezu stanu je jasně patrná sněhová pokrývka na jeho boku. Jedná se o verzi, ke které se také přiklonili vyšetřovatelé při revizi případu v roce 2015 (viz víše).  "Proti:" Sklon svahu nad stanem činil pouze 16 stupňů a svah měřil jen 300 metrů. I kdyby velký příval sněhu a silný vítr lavinu uvolnil, byla by natolik slabá a pomalá, že by skupinu zkušených horalů pravděpodobně nedonutila ke zběsilému úniku. Stan byl navíc nalezen až na zářezy nepoškozený, okolí nezaváté.

Počasí.

"Pro:" Na hoře Cholat Sjachyl vál velmi silný vítr, který mohl někoho z výpravy strhnout například při vykonávání potřeby. Ostatní mohli být strženi ve snaze pomoci mu a nedokázali se vrátit k neosvětlenému stanu. Kolevatov byl na rozdíl od ostatních obutý a to včetně návleků do hlubokého sněhu, takže se zřejmě krátce před událostí venku pohyboval. Jelikož skupina nestihla postavit kamna, mohl silný mráz vyvolat u některého člena skupiny panický záchvat, při kterém se prořízl ven a utekl, načež se při hledání ostatní příliš vzdálili od stanu. Ďatlov v deníku poznamenává, že mu vítr, který na konci výpravy panoval, připomíná startující letadlo.  "Proti:" Je nepravděpodobné, že by se celá skupina vydala někoho hledat potmě a naboso. Působení větru nevysvětluje vážná zranění.

Horská bríza.

"Pro:" Horská bríza (či katabatický vítr) je poměrně vzácný meteorologický úkaz, kdy vzduch vlivem rozdílných teplot mezi vrcholem a úpatím hory "stéká" po jejím úbočí a kopíruje terén. V roce 1978 zřejmě způsobil katabatický vítr úmrtí 8 turistů ve Švédském Anarisfjällenu (viz Podobné případy). Podle teorie z roku 2019 katabatický vítr strhl stan a kvůli jeho extrémní síle ho nebylo možné znovu postavit ani jednoduše opustit. Skupina se prořezala ven, stan označila rozsvícenou baterkou a odešla hledat úkryt v lese. Zde 6 jejích členů umrzlo a 3 zemřeli při stavbě sněhového úkrytu, který se na ně zřítil.  "Proti": V minulosti byla skutečně zaznamenána bríza o rychlosti až 300 km/h, tedy o síle hurikánu 5. stupně. Těchto rychlostí však dosahuje pouze v arktických oblastech, kde tento jev umožňuje přítomnost velkých vodních ploch a rozsáhlých zaledněných rovin. Na horských úbočích se rychlost brízy pohybuje většinou okolo pouhých 30 km/h, což ke stržení stanu zdaleka nestačí.

Útok skupiny lidí.

"Pro:" Několik desítek kilometrů od místa neštěstí se nacházel gulag, ze kterého mohla uprchnout skupina vězňů. Probíhat zde mohlo i tajné vojenské cvičení. Judin při katalogizaci věcí ze stanu označil dioptrické brýle a vojenský vak na boty, které nepatřily nikomu z výpravy. Ze stanu zmizela také tabulka čokolády.  "Proti: "Zranění nebyla způsobena člověkem. Ve stanu nechybělo jídlo, peníze ani oblečení, které by se útočníkům v nehostinném prostředí hodilo. Cizí předměty nalezené ve stanu mohly patřit lidem ze záchranné skupiny. Ti také mohli sníst chybějící čokoládu. Jeden z nich například přiznal, že po nálezu stanu vypili lékařský alkohol, který tam našli. Odtajněné dokumenty neobsahovaly žádné informace o útěku z gulagu či vojenském cvičení.

Útok zvířete.

"Pro:" Někteří badatelé popsali několik zářezů ve stanu jako vytvořené pro pozorování něčeho, co se pohybovalo v jeho okolí. Také stopy na cedru mohly vypovídat o tom, že se výprava snažila zjistit, zda se nebezpečné zvíře stále pohybuje okolo stanu. Oblast je známá výskytem velkého množství vlků a medvědů. Útok mohl způsobit také los či rosomák. Jedna z mansijských kreseb, kterou skupina vyfotila, popisuje ulovení medvěda v oblasti okolo hory.  "Proti:" Na tělech nebyly nalezeny žádné stopy po zubech či drápech. V okolí stanu nebyly tropy zvířat ve sněhu.

Působení tajných služeb.

"Pro:" Zolotarjov se připojil k výpravě na poslední chvíli. Byl výrazně starší než ostatní a v minulosti absolvoval vojenský výcvik. Ke skupině mohl být nasazen úmyslně. Kolevatov a Krivoniščenko pracovali ve státních institucích, které využívaly režim utajení. Krivoniščenko se dokonce díky své profesi účastnil utajované likvidace kyštymské katastrofy. Teorie hovoří o tom, že se někteří členové mohli pokusit předat radioaktivní materiál nepřátelským agentům, například pomocí amerického špionážního balónu. Jeden takový byl skutečně nad Sovětským svazem sestřelen v roce 1957. Balón se mohl ve špatném počasí zřítit na stan a donutit skupinu k útěku. Plán skupiny mohl být také vyzrazen a účastnící zabiti Sověty. Ti mohli veškeré důkazy o špionážní činnosti ještě před nálezem stanu odvést a těla přemístit tak, aby vše vypadalo jako nehoda. Existují svědectví o tom, že sovětské autority věděli o zániku výpravy ještě před jejím objevením. Pilot pátracího letadla vypověděl, že stan viděl den před jeho oficiálním nalezením a všiml si těla s dlouhým copem, ležícího přímo vedle něho. Těla měla posmrtné skvrny na místech, kterýma se nedotýkala země, co by odpovídalo jejich přemístění.  "Proti": Žádný důkaz o špionážní činnosti nebyl nikdy nalezen. Zlotaryov, Krivoniščenko i Kolevatov měli bezpečnostní prověrky a racovali pro režim. Ke kontaktům s agenty docházelo v pohraničních oblastech, ne ve vnitrozemí. Okolo těl nebyly nalezeny cizí stopy. Svědectví o mrtvé dívce ve sněhu den před nálezem stanu sdělil pilot letadla ve velmi pokročilém věku a jeho tvrzení nebylo nikým potvrzeno.

Konflikt mezi členy výpravy.

"Pro:" Georgij Krivoniščenko byl podle všeho poměrně problémovým členem výpravy. Ještě během jejich pobytu ve výchozím městě byl zadržen policií kvůli hlasitému pozpěvování a žebrání na veřejnosti. Byl sice bez trestu propuštěn, výpravu však tato příhoda poznamenala. K největšímu konfliktu došlo podle deníku ve chvíli, kdy byl Krivoniščenko ostatními požádán, aby spal u vchodu do stanu. To vyvolalo nepříjemnou hádku. Z posledních dnů neexistují záznamy v deníku, proto není jasné, zda se konflikt podařilo vyřešit. Krivoniščenko se mohl později v návalu zlosti zmocnit nože, poškodit stan a donutit ostatní k útěku do lesa. Minimálně dva mrtví měli ruce zaťaté v pěst jako při souboji a měli také oděrky na kloubech. Poměrně konfliktní byla i Dubininová, která měla často "příliš prořízlou pusu". Příčinou napětí mohl být i zájem několika členů o Kolmogorovovou. Dorošenko s ní v minulosti chodil a byl dokonce představen jejím rodičům. Její fotografie se však našla u Ďatlova, se kterým trávila před výpravou spoustu času. Obě dívky si také v deníku stěžovaly na chování ostatních. Dubininová se odmítala s ostatními účastnit oprav stanu, Kolmogorovová zmínila změnu Ďatlovova chování.  "Proti:" Ďatlov považoval Krivoniščenka za dobrého a nesmírně inteligentního společníka. Kdyby byl pravidelně konfliktní, členem výpravy by se zřejmě nestal. Zranění obětí neodpovídala fyzickému napadení. Krivoniščenkovo tělo leželo vedle Dorošenkova. Oba měli popálené ruce a nohy, takže společně seděli u ohně a zoufale se snažili zahřát. Nic nenapovídalo tomu, že by se Dorošenko Krivoniščenkovi vyhýbal. Z ostatních zápisů v deníku není zřejmé, že by došlo k vážnějším potyčkám.

Intoxikace.

"Pro:" Místní etnika Mansijci a Chantové použivají při šamanských rituálech sušenou muchomůrku červenou či zvířecí moč s jejím obsahem (v moči nejsou jedovaté látky způsobující nevolnost). Mezi její účinky patří halucinace a výrazné změny chování od extrémní euforie až po agresivitu či nezvladatelnou paniku. Ztráta sebeovládání mohla u skupiny vést k iracionálnímu chování. Podle fotografií se skupina prokazatelně setkala s Chantskými lovci. Součástí výbavy turistů byly i další látky schopné ovlivnit úsudek (alkohol, kodein). Ďatlov měl v době své smrti v kapse dvě balení kodeinových tablet. Mohlo též dojít k otravě ergotaminem, který se občas nacházel v pečivu vyrobeném z obilnin infikovaných námelem. Ta se mohla projevit halucinacemi a chaotickým chováním.  "Proti": Neexistují žádné důkazy o tom, že by skupina muchomůrku používala. Je velice nepravděpodobné, že by ji vůbec od Chantů, pro které byla posvátná, dostali. Alkohol a kodein sloužily výhradně lékařským účelům.

Vojenský test.

"Pro: "Na třech kusech oblečení byl nalezen radioaktivní izotop (draslíku 40K). Ten bylo navíc možné omýt pod tekoucí vodou, což vypovídalo o tom, že se na oděvy dostal nejspíše z externího zdroje (tj. samotné oděvy nic nevyzařovaly). Někteří svědci po letech vyprávěli, že se na místě nacházelo větší množství kovových součástek, které vypadaly jako zbytky rakety. Judin se údajně dostal k materiálům, podle kterých o poloze Ďatlovovy výpravy armáda věděla již dva týdny před jejím oficiálním nálezem. Zolotarjov byl válečným veteránem a spolupracoval na vojenském výzkumu. Vzhledem k jeho věku a skutečnosti, že se s ostatními před výpravou neznal, mohl být někým nastrčen.  "Proti: "Sovětská armáda skutečně přiznala, že nad touto oblastí testuje balistické střely R-7. K testům však docházelo až 17. února, tedy více než dva týdny po této události. Kromě státně-bezpečnostních opatření typických pro padesátá léta se armáda nepokoušela utajit závěry vyšetřování a to ani po předepsané promlčecí lhůtě (25 let), kdy mohly být dokumenty skartovány. Na místě ani na tělech nebyly nalezeny žádné známky výbuchu. Radiace byla zjištěna pouze na oděvech Kolevatova a Krivoniščenka (ačkoliv v jeho svetru zemřela Dubininová). Oba s radioaktivními materiály pracovali v zaměstnání a tak mohlo dojít ke kontaminaci.

Chemická či biologická zbraň.

"Pro:" Charakter některých zranění napovídal působení tlaku bez vnějšího poškození tkáně. Některá těla obětí měla podle svědků při pohřbu žlutou až nahnědlou barvu kůže a zbělené vlasy. Armádní piloti odmítali těla transportovat vrtulníkem, dokud nebudou uložena do zinkových rakví zabraňujících nákaze. Dubininová si údajně ukousla jazyk v křeči, což je při chemickém útoku možné.  "Proti: "Ani v odtajněných archivech se nenašly informace o použití podobné zbraně v této oblasti. Změny barvy kůže lze připsat slunci, které na těla svítilo i po smrti a bylo ještě zesíleno okolním sněhem. Zdroj výpovědí příbuzných či jiných laiků o neobvyklém stavu těl při pohřbu je nejasný. Otec Dubininové byl jediný, komu bylo tělo dcery na okamžik ukázáno ve chvíli, kdy se dožadoval jejího pohřbu v otevřené rakvi. Její jazyk byl odstraněn u kořene, nemohla si ho tedy ukousnout. Informace o bílých vlasech je zřejmě pověrou. Na fotografiích obětí je barva jejich vlasů standardní.

UFO.

"Pro:" Georgij Atmaňak, člen konkurenční skupiny cestovatelů, která se nacházela asi 50 km od Ďatlovovy skupiny, ohlásil, že 1. února v noci pozorovali dva světelné kotouče o velikosti měsíce s jasným bodem uprostřed. Jeden člen skupiny dokonce v panice vyběhl ze stanu bez bot, protože se domníval, že objekty padají jejich směrem. Stejná pozorování ohlásilo i několik dalších svědků, mimo jiné i z meteorologické stanice. Poslední fotografie pořízená skupinou zobrazovala nejasnou světelnou skvrnu. Teorii o UFO se v 90. letech přikláněl i vrchní vyšetřovatel případu Ivanov.  "Proti:" Datum pozorování UFO upřesnil jiný člen Atmaňakovy výpravy na 17. únor, tedy den testů raket R-7. Popis ostatních svědků naznačoval, že objekty zanechávaly na obloze jasnou stopu a letěly ve směru od Bajkonuru. K stejnému pozorování došlo ještě 31. března. Vše tedy nasvědčuje tomu, že se jednalo o průlet raket, který s událostí nijak nesouvisel, protože se odehrál mnohem později. Co zobrazuje poslední fotografie označovaná jako č. 33, se nikdy nepodařilo objasnit, nicméně může jít i o pouhou chybu expozice.

Politicky motivovaný útok.

"Pro:" Po smrti studentů se na jejich škole objevila informace, že se pokoušeli o útěk na Západ, byli dopadeni a zavražděni. Část z nich měla být vyhnána ze stanu bez oblečení a umrzla, zbytek byl zavražděn a shozen do jámy. Jeden z pilotů dosvědčil, že stan byl nalezen dříve, než k němu dorazila pozemní pátrací skupina. Piloti však byli instruováni, aby nález zatajili a museli se písemně zavázat k mlčenlivosti. Jedna z teorií také mluvila o tom, že se turisté stali svědky nějaké ilegální aktivity páchané vysoce postavenými členy strany či armády. Členové výpravy mohli být zavražděni na jiném místě a přeneseni na Cholat Sjachyl. K přemisťování mohlo docházet dokonce během pátracích akcí, jelikož byla některá z těl nalezena s velkým časovým odstupem. Přemisťování těl by odpovídalo i zvláštní umístění posmrtných skvrn.  "Proti:" Teorii o útěku na Západ odmítl Judin s tím, že všichni členové skupiny byli oddanými komunisty a o něčem podobném nepadlo ani slovo. Zranění tří členů skupiny neodpovídala útoku jiného člověka. Např. při shození z vrtulníku by došlo k větší devastaci těl.

Sněžný muž (Alma).

"Pro:" Mezi dokumenty výpravy se našla zmínka o tom, že se v okolí Otortenu pohybuje tzv. Sněžný muž. Podle speciálu televizní stanice Discovery existuje pro toto tvrzení celá řada důkazů, např. jedna z nalezených fotografií výpravy obsahuje záhadnou postavu vystupující z lesa, v okolí stanu byla nalezena velká stopa, Mansijové se do míst obávají chodit, v sovětských archivech se mají nacházet dokumenty o operacích s cílem nalézt Sněžného muže v této oblasti, atp. Některým obětem chyběl nos, jazyk, či oči, což mohlo naznačovat brutální útok silného tvora vedený na obličej.  "Proti: "Zápis byl součástí jakéhosi recesistického časopisu, který si skupina pro pobavení při výpravě vytvořila a obsahoval mnoho dalších témat. Úryvek původně hovořil o semináři na téma výskytu Sněžných lidí v okolí Otortenu, čímž členové výpravy mohli myslet i sami sebe. K absenci nosu, očí a jazyka zřejmě došlo vlivem povětrnostních podmínek (těla bez očí ležela hlavou v potoku) či zvířat. Autenticita nalezené stopy je přinejmenším diskutabilní.

Infrazvuk.

"Pro:" Podle nové teorie (2013) způsoboval tvar hory ve spojení se silným větrem tzv. Kármánovy víry (podle americko-maďarského fyzika Theodore von Kármána). Kármánovy víry mají za následek vznik kombinace vzdušných "minitornád", nepříjemného zvuku, vibrací země a infrazvuku. Infrazvuk se projevuje na lidské psychice spektrem účinků od mírného nepohodlí až po nevolnost a dezorientaci. Tato teorie tedy předpokládá, že byla skupina dezorientována vlivem infrazvuku a silného hluku způsobeného větrem, proto v panice opustili stan a vydali se hledat úkryt v lese, kde podlehli mrazu a zraněním po pádu do rokle.  "Proti:" Ačkoliv nebyl vliv infrazvuku na lidskou psychiku nikdy důkladněji probádán, neexistují žádná svědectví o tak silném efektu, který by způsobil iracionální chování devíti zdravých jedinců současně. Při pokusu s infrazvukem v roce 2003 popsalo různé efekty pouze 22 % pokusných subjektů. Většinou se jednalo o pouhé změny nálad.

Kombinace více příčin.

"Pro:" Skupinu ze stanu vypudit silný vítr či sesuv sněhu. Při ústupu do lesa vyrušili velké zvíře, které některé z nich u potoka napadlo a další při útěku před ním umrzli.  "Proti": Chybějící stopy a důkazy stejně jako v případě jednotlivých teorií.

Podobné případy.

V minulosti došlo již několikrát k hromadným úmrtím turistických či jiných výprav, které však, ve většině případů, bylo možno vysvětlit působením přírodních živlů či lidskou chybou. K objasnění těchto případů často pomohla výpověď přeživších svědků. Mezi nejznámější podobné incidenty patří:  Cairngorms, Skotsko (1971): Skupina tvořená šesticí studentů a dvěma mladými průvodci se vydala na náhorní planinu Cairngorms Plateau, kde je překvapilo prudké zhoršení počasí. Příval sněhu, doprovázený silným větrem, jim znemožnil ústup do nouzového přístřešku, proto se hlavní průvodkyně rozhodla pro bivak v otevřeném prostoru. Brzo si uvědomila, že takto dlouho nevydrží, a vydala se pro pomoc. Cestou utrpěla těžké omrzliny, dokázala však navést záchranáře na místo bivaku, kde pod vrstvou sněhu objevili živého studenta. Dalších 6 lidí umrzlo.  Čivruaj, Sovětský svaz (1973): Skupina 10 studentů leteckého institutu v Kujbyševu (dnes Samara) podnikla zimní výpravu do oblasti tundry Lovozero. Z nikdy neobjasněných důvodů se 25. ledna ve večerních hodinách rozhodli zrušit své tábořiště v lese a navzdory zhoršujícímu se počasí přejít přes otevřenou planinu Čivruaj k řece Kitkuaj. Narazili však na hluboký sráz, proto se rozhodli rozdělit na dvě skupiny. Jedna zůstala se stanem na planině, druhá se vydala hledat cestu dolů. Počasí se však dále zhoršovalo, první skupina nedokázala v sněhové bouři postavit stan a tak si na něj alespoň lehli. Ačkoliv měli v batozích teplé oblečení, nevyužili ho a všichni postupně umrzli. Zbylou pětici, která se mezitím dále ozdělila, zastavila hluboká závěj a i oni zemřeli.  Anarisfjällen, Švédsko (1978): Šestičlenná skupina skialpinistů se pokusila o výstup na snadno dostupný kopec, byli však překvapeni prudkým větrem a náhlým poklesem teploty na -50 °C. Díky lopatkám, které měli s sebou, se jim podařilo vykopat vedle cesty nouzový záhrab, ve kterém se ukryli. Zde se k nim připojila trojice lyžařů, které také překvapila nepřízeň počasí. Záhrab však nedokázal pojmout tolik osob, neustále se bortil a propukla panika, kvůli které se zřejmě nikomu nepodařilo otevřít batohy s věcmi, které jim mohly pomoci přežít. Z 9 lidí ukrytých v záhrabu přežil pouze jeden.  Plumas, USA (1978): Pětice přátel z kalifornského města Yuba City se 24. února vydala do města Chico na zápas univerzitního basketbalu. Cestou zpátky z neznámých důvodů odbočili do kopcovité oblasti národního parku Plumas. Zde dojeli až do zasněžené oblasti, kde automobil opustili, přestože byl pojízdný. Kosterní pozůstatky 3 těl byly nalezeny během oblevy asi 18 km od automobilu. Příčinou smrti bylo podchlazení. Čtvrté tělo nalezli náhodní turisté v obytném přívěsu, který zřídili zaměstnanci národního parku. Tento muž přežil několik týdnů díky konzervám, které se na místě nacházely. Z neznámých důvodů je však v určitém bodě přestal konzumoval a za celou dobu se ani nepokusil rozdělat oheň, ačkoliv měl k dispozici zápalky, papír a plynové topení. Příčinou jeho úmrtí byla kombinace podchlazení a vysílení hladem. Poslední tělo nebylo nikdy nalezeno. Ke zdánlivě iracionálnímu chování pětice mužů mohly přispět různě závažné psychické poruchy, kterými všichni trpěli. Případ nebyl nikdy vyřešen.  Mount Hood, USA (1986): Skupina 13 studentů a učitelů se pokusila o výstup na horu Mount Hood. Několik desítek metrů pod vrcholem si všimli tmavých mraků, které je přiměly akci přerušit. Podařilo se jim sestoupit jen o několik metrů níže, než je zasáhla silná sněhová bouře doprovázená prudkým ochlazením a téměř nulovou viditelností. Instruktoři zvolili nouzový záhrab, který však řádně neoznačili. Vybavení, které mohlo studentům pomoci přežít, navíc zahrabali mimo tento úkryt. Jeden z instruktorů a studentka se druhý den vydali do údolí pro pomoc. Další trojice se pokusila sestoupit později, cestou však všichni zemřeli. Kvůli přetrvávající nepřízni počasí a chybějícímu označení záhrabu byl zbytek výpravy nalezen v zasypané díře až za 3 dny. Z 11 lidí, kteří zde zůstali, přežili pouze 2.

Zajímavosti.

V lednu 2016 se v ruských médiích objevila zpráva o dalším úmrtí v průsmyku. Jedná se o šestačtyřicetiletého muže, jehož mrtvé tělo bylo objeveno jinými turisty v jedné z dřevěných chatek, 70 km od průsmyku, v pátek 8. ledna téhož roku. Náčelník oblastní správy Ministerstva pro mimořádné situace následně přislíbil vypravit na místo neštěstí expedici, která měla zjistit příčinu smrti. Tato expedice na místo nálezu těla skutečně po třech dnech od prohlášení náčelníka oblastní správy dorazila a poměrně jednoznačně určila za příčinu skonu podchlazení bez cizího zavinění. Jednalo se o osobu, která se případem nevyřešeného úmrtí Ďatlovovy expedice zabývala.  Událostí se volně inspiroval film "Záhada Hory mrtvých" (2013), kniha Naslouchač od české autorky Petry Stehlíkové a počítačová hra "Kholat" (2015). Tomuto tématu se také ve své literární tvorbě věnovala ruská spisovatelka Anna Alexandrovna Matvějevová.

Zánik Ďatlovovy výpravy je označení pro neobjasněná úmrtí devíti členů turistické výpravy, k nimž došlo v nočních hodinách 2. února 1959 v ruském pohoří Ural. Výprava zahynula na východním úbočí hory Cholat Sjachyl (), což znamená v mansijštině, jazyce kmene Mansijů, „Mrtvá hora“ (někdy záměrně dezinterpretováno jako „Hora mrtvých“). Horský průsmyk, kde k neštěstí došlo, byl pojmenován po vůdci výpravy Igoru Ďatlovovi jako Ďatlovův průsmyk (rusky Перевал Дятлова).

佳特洛夫事件()指的是1959年2月2日晚在前苏联境内的北乌拉尔山脉中9名登山者神秘死亡的离奇事件。事件发生在乌拉尔山的东坡Kholat Syakhl(在曼西语中的意思为“死亡之山”,海拔1097米)。事件发生的山脉鞍部后来被命名为“佳特洛夫山口”,以纪念登山队领队,伊戈尔·佳特洛夫。


恩里克四世 (卡斯蒂利亞)

Biografie.

Původ, mládí.

Narodil se jako jediný syn/třetí dítě ze čtyř potomků kastilského krále Jana II. a jeho první manželky Marie Aragonské (1403–1445). Všechny tři jeho vlastní sestry zemřely již v útlém věku. Z druhého manželství jeho otce Jana II. s Isabelou Portugalskou (1428–1496) se narodily další dvě děti, dcera Isabela (1451–1504) a syn Alfons (1453–1468); Isabela se po Jindřichově smrti stala kastilskou královnou.  Na svět přišel v dnes již neexistujícím paláci "Casa de las Aldabas" ve Valladolidu. V dubnu roku 1425, tři měsíce po narození, byl prohlášen knížetem z Asturie. V době jeho narození byl nejdůležitějším politickým činitelem v Kastilii hrabě Álvaro de Luna, rádce a oblíbenec jeho otce, který tak měl pod kontrolou i společníky a vychovatele malého infanta. Mezi Jindřichovými společníky byl Juan Pacheco, jeho důvěrník. Infant vyrůstal v prostředí stálých bojů, smíření a intrik mezi různými šlechtici.  V roce 1445 bojoval v bitvě u Olmeda, v níž porazil jednotky aragonských infantů. Po tomto vítězství se moc Álvara de Luna oslabila a vzrůstal vliv okruhu kolem infanta Jindřicha a Juana Pacheca. Aby oslabili vliv a politiku Jana II. Aragonského, podporovali jeho syna a následníka Karla z Viany, který povstal proti svému otci v roce 1450.

Kastilský král.

20. července roku 1454 Jindřichův otec, král Jan II. Kastilský zemřel. Následujícího dne byl Jindřich prohlášen kastilským králem jako Jindřich IV. Jednou z jeho prvních starostí byla aliance s Portugalskem, jež se realizovala roku 1455, když Jindřich uzavřel svůj druhý sňatek s Janou Portugalskou a když se v dubnu roku 1456 setkal v Elvas s jejím bratrem, portugalským králem Alfonsem V. Dalšími jeho kroky byla minimalizace možnosti intervence navarrského krále Jana II. Aragonského uzavřením míru s Francií a Aragonií a udělením pardonu řadě šlechticů. Svolal v roce 1455 v Cuéllaru kortesy, aby zahájil ofenzivu proti Granadskému emirátu. Tažení v letech 1455–1458 přerostla ve vleklý konflikt na bázi trestných výprav a vpádů. Juan Pacheco, markýz de Villena, a jeho bratr Pedro Girón, velmistr z Calatravy, byli pověřeni k vládním rozhodnutím, král však si přibral další rádce jako Miguel Lucas de Iranzo, Beltrán de la Cueva nebo Gómez de Cáceres, aby kompenzoval jejich vliv.  V roce 1458 zemřel aragonský král Alfons V., jehož na trůně vystřídal jeho bratr Jan II. Aragonský, který obnovil své vměšování do kastilské politiky podporou šlechtické opozice ve prospěch ambicí Juana de Pacheco. Ten, s podporou krále, zahájil akce s cílem zmocnit se dědictví Álvara de Luna, ale jeho vdova se spojila s rodem Mendozů. Výsledkem byla nespokojenost mezi šlechtou a vznik Šlechtické ligy v březnu roku 146 v Alcalá de Henares, v níž většina šlechty vyjádřila požadavek kontroly výdajů a akceptaci nevlastního mladšího bratra králova, infanta Alfonse, jako knížete z Asturie, tj. následníka trůnu.  Jindřich IV. reagoval vpádem do Navarry na podporu Karla z Viany, tentokrát v rámci navarrské občanské války proti jeho otci, navarrskému a aragonskému králi. Tažení bylo vojenským úspěchem, ale kastilský král se v srpnu roku 1461 spojil se šlechtickou ligou, aby potlačil vliv Mendozů, což umožnilo Janu II. Aragonskému vpadnout do Kastilie. Jan II. Aragonský ovšem byl v konfliktu s Katalánským knížectvím, a po smrti jeho syna Karla z Viany katalánská vláda zvolila 11. srpna roku 1462 za svrchovaného vládce kastilského krále. Vpád Jindřicha IV. potvrdil rivalitu proti Janu II. Aragonskému a Katalánie se stala momentem nestability vůči Aragonskému království. Avšak Jindřich IV. za nedostatku vojska a s ekonomikou oslabenou v důsledku nepřátelství s Francií, jež podporovala Jana II. Aragonského, se podřídil ujednáním smlouvy z Bayonne (1462), jež předpokládala odstoupení od podpory katalánských.

Manželská politika.

V roce 1440, ve věku 15 let, se oženil s dvanáctiletou infantkou Blankou II. Navarrskou, dcerou Jana II. Aragonského a jeho manželky Blanky I. Navarrské. Obřad, který se uskutečnil ve Valladolidu 16. září, celebroval kardinál Juan de Cervantes. Tento sňatek byl dojednán již roku 1436 jako součást mírových dohod mezi Kastilií a Navarrou. Věno nevěsty zahrnovalo území a města původně navarrská, avšak obsazené kastilskými jednotkami v průběhu války, takže kastilským věno přineslo to, co již měli ve svém držení.  O třináct let později, v květnu roku 1453, segovijský biskup Luis Vázquez de Acuña manželství Jindřicha a Blanky anuloval z důvodu sexuální impotence, jež měla být způsobena uhranutím.  Bylo to projevem politických změn: podpora Karlovi de Viana v jeho boji proti Janu II. Aragonskému, poskytovaná Kastilií od roku 1451; a poprava Álvara de Luna v květnu roku 1453, jež znamenala pro Jindřicha větší moc v Kastilii. Jindřich uváděl, že byl neschopen konzumovat sexuálně manželství déle než tři roky, minimální dobu požadovanou církví. Některé ženy, prostitutky ze Segovie, dosvědčily, že měly sexuální vztah s Jindřichem, tudíž absence konzumace manželství se připisovala kouzlům a čárám. Šlo tedy o ""impotencia perpetua"", avšak relativní, v jeho vztahu s doňou Blankou.  Blanka a Jindřich byli bratranec a sestřenice, stejně tak byl Jindřich bratranec Jany Portugalské, s níž se hodlal oženit. Nepochybně toto byl důvod, proč za příčinu žádosti o anulaci sňatku s Blankou bylo uvedeno očarování, jež mu znemožnilo konzumovat manželství, aniž by měl tento problém s jinými ženami. Papež Mikuláš V. tím odůvodnil rozhodnutí o anulaci sňatku v prosinci roku 1453 v bule "Romanus Pontifex" a udělil Jindřichovi dispens pro nové manželství se sestrou portugalského krále.  Kronikář Alonso de Palencia, jeden z ostrých kritiků Jindřichových, psal, že manželství bylo fraškou a obvinil Jindřicha z pohrdání svou manželkou a z toho, že ji měl ke spáchání cizoložství, aby tak mohl mít potomka. Podle kronikáře Jindřich v posledních letech svého manželství projevoval “nejkrajnější odpor” ke své manželce a byl lhostejný k jejím pokusům o sblížení. Blanka se přesto v roce 1462 vzdala svých práv k navarrskému trůnu ve prospěch Jindřichův, jehož vyhlásila protektorem proti svému otci Janu II. Aragonskému.  Odklon od Aragonie vedl ke sblížení s Portugalskem. Již v březnu roku 1453, před anulací manželství s Blankou, bylo stvrzeno, že bude uzavřeno nové manželství s Janou Portugalskou, sestrou krále Alfonse V. Portugalského. První předmanželská smlouva byla dojednána v prosinci téhož roku, jednání však byla dlouhá a definitivní podoba smlouvy byla uzavřena až v únoru roku 1455. Podle kronikářů tohoto období Jana do manželství nepřinesla věno a nedostala ho, dokud manželství nebylo úspěšné. Délka jednání a tyto ústupky mohou být interpretovány jako Jindřichova slabost kvůli pověstem o jeho impotenci. Svatební obřad se uskutečnil v květnu roku 1455, avšak bez notářského zápisu a bez konkrétní buly, jež by povolila sňatek mezi snoubenci, kteří byli bratranec a sestřenice prvního, nejbližšího stupně. 28. února roku 1462 porodila královna dceru Janu, jejíž legitimita, resp. Jindřichovo otcovství bylo zpochybňováno, což dalo posléze vzniknout konfliktu o Jindřichovo dědictví.

Občanská válka.

Před narozením své dcery král Jindřich svolal do Madridu kortesy, kde bylo dítě prohlášeno za kněžnu z Asturie. Obnovil se však konflikt se šlechtou, když Juan de Pacheco, markýz z Villeny, a jeho bratr Pedro Girón, calatravský velmistr, byli nespokojeni s mocí, kterou získal Beltrán de la Cueva. To mělo za následek změnu aliancí: Mendozové přešli na stranu a k podpoře krále, kdežto Pacheco nabádal k reaktivaci Šlechtické ligy s cílem eliminovat vliv Beltrána de la Cueva, odstavit Janu od dědictví a věnovat pozornost mladším (nevlastním) sourozencům královým, aby bylo možno je použít jako nástrojů v politické hře; proto rozvinuli kampaň k delegitimizaci monarchy, vznášejíce pochybnosti o jeho otcovství dcery Jany, o níž tvrdili, že je dítětem jeho nového favorita Beltrána de la Cueva; začalo se tak o ní hovořit jako o "la Beltraneja" (Beltránova). V květnu roku 1464 byla založena Liga v Alcalá de Henares, žádající dohled nad královými sourozenci, o nichž se hovořilo jako o legitimních následnících království. Do ligy se začlenily velké šlechtické rody a rovněž Jan II. Aragonský. V září vydala šlechtická opozice v Burgosu manifest, v němž předložila obvinění a výtky vůči králi, jako favorizování Židů a muslimů, poškozování šlechticů ve prospěch osob nižšího původu, nadměrné daně a především se v manifestu za vše špatné v království činil odpovědný Beltrán de la Cueva; manifest požadoval, aby jedenáctiletý králův nevlastní bratr Alfons byl uznán za následníka a byl vychováván Juanem Pacheco; dále byl požadován odchod Beltrána de la Cueva od dvora; Jana pak měla být považována za nelegitimní. Král přistoupil na jednání. 25. října bylo v Cigales dosaženo dohody a Jindřich ustoupil před požadavky Ligy: Alfonso byl předán Juanu Pachecovi a byl 30. listopadu uznán za následníka s podmínkou, že se ožení s Janou la Beltraneja. Juan Pacheco tedy obnovil svou moc, Beltrán de la Cueva byl vypovězen od dvora a Alfons se stal velmistrem Řádu svatojakubských rytířů. Liga ovšem neskončila se svými požadavky a shodla se na ustavení arbitrážní komise z řad šlechty včetně krále s cílem rozhodnout o budoucí vládě v království.  16. ledna roku 1465 bylo vydáno "Sentencia arbitral de Medina del Campo (Arbitrážní rozhodnutí z Mediny del Campo)" králem oslabeným nepřítomností Beltrána de la Cueva a Miguela Lucase de Iranzo. Jeho jednotlivé kapitoly zahrnovaly vyčerpávající výčet opatření vlády, jako organizaci kortesů, aplikaci práva na šlechtu, kontrolu trhů, jmenování církevních hodnostářů, opatření proti Židům a muslimům etc. Jindřich tato opatření neakceptoval a 27. dubna téhož roku jeho protivníci prohlásili králem jeho mladšího nevlastního bratra Alfonse Kastilského. 5. června byla ratifikována proklamace za obřadu zvaného "Farsa de Ávila" (Ávilská fraška). Alfons měl tehdy pouhých 11 let. Zvedla se dvě vojska, ale vojenské akce se překrývaly s jednáními: Jindřich učinil ústupky svým stoupencům a pokusil se získat své protivníky. Jako součást těchto jednání se nabízelo manželství infantky Isabely s Pedrem Girónem, ten však zemřel, než ke svatbě došlo. Šlechtici se ovšem postavili proti sobě navzájem a města a obce se vzchopila k vzniku "Náboženského bratrstva" s cílem pokusit se zavést nějaký řád. Ve všeobecném chaosu docházelo ke zneužívání bratrstev k útokům na konvertity (tj. ke křesťanství obrácené Židy a Maury). Roku 1467 došlo mezi stoupenci a odpůrci krále k druhé bitvě u Olmeda, z níž vyšel král úspěšně. Ztratil však Segovii, sídlo královského pokladu, a nový pokus o dohodu vedl k předání jeho manželky Jany jako rukojmí protivné straně, což mu později uškodilo, když královna v zajetí znovu otěhotněla, zřejmě s některým ze strážců.

Nástupnický konflikt.

5. července roku 1468 však zemřel Alfons, jenž "panoval" tři roky. Pro ty, kdož neakceptovali Janu Beltraneju jako Jindřichovu dědičku a následnici, nyní mělo přejít nástupnictví na Jindřichovu nevlastní sestru Isabelu; protože obě byly ženy, bylo významné obvinění Jany z nelegimity. Isabela odmítla převzít královský titul, pouze titul princezny, a král Jindřich přistoupil k dohodě: roku 1468 Jindřich a Isabela uzavřeli dohodu (Tratado de los Toros de Guisando), na jejímž základě Jindřich za svou dědičku a nástupkyni prohlásil Isabelu, vymíniv si však právo souhlasu s jejím manželstvím, a dosud se protivící šlechta obnovila svou loyalitu ke králi.  Důvod pro pominutí infantky Jany nespočívaly v tom, že snad měla být dcerou někoho jiného, ale v tom, že byla zpochybňována legitimita manželství Jindřicha s její matkou a matčino špatné chování v poslední době, když byla obviněna z nevěry během svého zajetí. Jindřich se podle dohody měl se svou manželkou rozvést, ale nezahájil patřičné kroky. Dohodl sňatek princezny Isabely s portugalským králem Alfonsem V. a snažil se dojednat sňatek infantky Jany s některým z Alfonsových synů. Isabela se však roku 1469 ve Valladolidu tajně provdala za Ferdinanda Aragonského, syna aragonského krále, což král Jindřich považoval za porušení dohody a vyhlásil svou dceru Janu opět za dědičku trůnu, prohlásiv veřejně, že je jeho legitimní dcerou, jíž navrátil hodnost princezny a jíž hodlal najít odpovídající manželství.  Království se ocitlo v anarchii, král již nehodlal vládnout dál a dohadovat se se šlechtou. Isabela a Ferdinand získávali stále více přívrženců jako garanti znovunastolení pořádku.  V listopadu roku 1473 Andrés Cabrera, králův majordomus a správce pevnosti v Segovii zorganizoval dohodu o usmíření mezi králem a jeho sestrou se záměrem zabránit tomu, aby Juan Pacheco získal kontrolu nad královským pokladem uloženým v segovijské pevnosti. V období na přelomu roku, koncem prosince a začátkem ledna roku 1474 se král setkal s Isabelou a Ferdinandem, a třebaže setkání bylo srdečné, nedospěli k dohodě, v níž by byla Isabela stanovena dědičkou a následnicí. Král náhle onemocněl a vyjednavači se vzdálili v obavách z obvinění z jeho otravy. Zatímco Isabela zůstala v Segovii, král strávil zbytek roku v péči a pod dohledem Juana Pacheca v Madridu.  Juan Pacheco zemřel v říjnu roku 1474 a král ho záhy, v prosinci téhož roku, následoval. Pochován byl v královském panteónu kláštera Santa María de Guadalupe v Cáceres. Jeho smrtí započala Válka o kastilské dědictví mezi přívrženci Isabely a stoupenci Jany "La Beltraneja". Z konfliktu vyšla vítězně Isabela se svým manželem Ferdinandem, pozdější tzv. Katolická Veličenstva, jejichž panování bylo ve znamení stability a rozkvětu vzdělanosti a kultury a je nazýváno Zlatým věkem Španělska.

Diskuse o zdraví a sexualitě Jindřicha IV. Kastilského.

Otázka, zda byl Jindřich IV. Kastilský skutečně impotentní a otázka otcovství Jany la Beltraneja, nebyla nikdy zodpovězena. Svědectví a doklady o tom, jestli byl schopen sexuálních kontaktů, mohly být označeny za jednostranné, zatím co jeho impotence byla rozhlášena jeho protivníky, kteří v ní viděli známku toho, že nemůže správně vládnout. Když zemřel mladší nevlastní Jindřichův bratr Alfons, jemuž byla jako chlapci dána v nástupnictví přednost, jeho přívrženci přešli mezi stoupence jeho starší sestry Isabely. Protože byla žena stejně jako Jindřichova dcera Jana, pro uznání její legitimity jako následnice bylo třeba zpochybnit legitimitu Janinu. Jindřichovi byla připisována impotence, homosexualita a to, že nutil či alespoň podporoval svou manželku ve vztazích s jinými muži. Některé prameny ozřejmují způsob, jakým královna otěhotněla – prostřednictvím předchůdce umělého oplodnění, "per cannam auream" (prostřednictvím zlaté trubičky). To i další popisy umožnily španělskému lékaři a historikovi Gregoriu Marañónovi vypracovat "Ensayo biológico sobre Enrique IV de Castilla y su tiempo" ((Biologická esej o Jindřichu IV. Kastilském a jeho době, Madrid 1930), kde u krále diagnostikoval "eunuchoidní dysplasii na základě akromegalie"; v současnosti pak se jeho porucha definuje jako endokrinopatie, patrně tumor hypofýzy, manifestovaná chronickou renální lithiázou, impotencí, anomálií penisu a neplodností, kromě psychopatologických projevů.  Jindřichovi se v jeho době připisovala homosexualita v satirické poesii a v díle jeho kritika Alonsa de Palencia. Ten mu vytýkal i maurofilii, kterou rovněž dával do souvislosti s homosexualitou. Alonso de Palencia ovšem označoval za homosexuála i Jana II. Kastilského, otce Jindřicha a Isabely Kastilské, a Jindřichovu matku Marii Aragonskou zase obviňoval z cizoložství. Homosexualita se připisovala i Álvarovi de Luna a dalším význačným osobnostem dvora, což vyvolává podezření, že jde o účelové pomluvy v diskreditačních kampaních proti Jindřichovi. Gregorio Marañón, vycházeje z díla Alonsa de Palencia, hovoří rovněž o Jindřichově homosexualitě, dochází však k závěru, že není prokázána.  Další pramen, "Crónica Castellana", anonymní kronika Jindřicha IV., hovoří o řadě králových milenek. Třebaže neopomíná uvést, že tyto lásky byly "prázdné", neudivuje, že impotentní král hledal milostná dobrodružství, jež by mohla tuto skutečnost vyvrátit.

Jindřich IV. Kastilský (5. ledna 1425, Valladolid – 11. prosince 1474, Madrid) byl v letech 1454 – 1474 kastilský král. Někteří historikové ho s despektem označují jako "Jindřich Impotent".

恩里克四世(Enrique IV de Castilla,又名the Impotent (无能者)1425年-1月5日-1474年-12月11日),卡斯提尔国王(1454年-1474年)。他是卡斯提尔国王胡安二世与第一任妻子亚拉冈的玛丽亚的儿子、伊莎贝拉一世的异母兄长。