米哈伊尔·伊拉里奥诺维奇·库图佐夫

Životopis.

Začátek kariéry.

Jediný syn generálporučíka a senátora Illariona Matvějeviče Goleniščev-Kutuzova (1717–1784) a jeho ženy, rozené Beklemišové. Za datum Kutuzovova narození byl považován rok 1745 uvedený na jeho náhrobku, ale údaje uváděné v řadě formulářů z let 1769, 1785, 1791 i v osobních dopisech, ukazují na pravděpodobný rok narození 1747.  Letopočet 1747 je popisován jako rok narození M.I.Kutuzova i v jeho pozdějších biografiích.  Od sedmi let se Michail učil doma, v červnu 1759 nastoupil do Šlechtické dělostřelecké a inženýrské akademie, ve které dělostřelecké předměty vyučoval jeho otec. Již v prosinci tohoto roku získává Kutuzov vojenskou hodnost "konduktora 1. třídy" (nižší poddůstojník/stevard) se složením přísahy a přiznáním žoldu. Talentovaný mladík se zapojuje do výuky pro důstojníky.  V únoru 1761 Michail zakončil školu a s hodností inženýra-praporčíka na ní zůstal jako vyučující matematiky. Roku 1762 byl jmenován velitelem roty Astrachaňského pěchotního pluku, kterému v té době velel plukovník Alexandr Vasiljevič Suvorov. Od r. 1764 pod velením velitele ruských vojsk v Polsku generálporučíka I. I. Vejmarna, velel malým oddílům, zasahujícím proti polskému odboji. Roku 1770 byl pak převelen k 1. armádě generál-feldmaršála Rumjanceva, dislokované na jihu, a zúčastnil se Rusko-turecké války v letech 1768–1774.

Rusko-turecké války.

Velký význam ve formování Kutuzova coby vojevůdce měla bojová zkušenost, kterou získal v období rusko-tureckých válek ve 2.pol. 18. století pod vedením vojevůdců P. A. Rumjanceva a A. V. Suvorova. V průběhu rusko-turecké války (1768–1774) se Kutuzov jako řadový a štábní důstojník účastnil v bojích u Rjabé mohyly, Largy a Kahulu. Za své vojenské úspěchy byl v prosinci 1771 povýšen na podplukovníka.  V červenci 1774 během bojů u vsi Šumy (dnes Kutuzovka) severně od Alušty byl Kutuzov, velící praporu, těžce raněn kulkou, která mu prorazila levý spánek a vylétla u pravého oka - to následkem zranění trvale osleplo. Carevna ho vyznamenala vojenským řádem sv. Jiří 4. třídy a odeslala ho na státní výlohy léčit do zahraničí. Dva roky léčení využil Kutuzov pro další vojenské vzdělávání.  Po návratu do Ruska r. 1776 se vrátil do vojenské služby. Zpočátku organizoval jednotky lehkého jezdectva, roku 1777 byl povýšen na plukovníka a jmenován velitelem Luhanského kopinického pluku, dislokovaného v přístavu Azov u ústí řeky Don. Na Krym byl převelen roku 1783 jako velitel Mariupolského lehkého jezdeckého pluku. V listopadu 1784, po úspěšném potlačení povstání na Krymu, dostal hodnost generálmajora. Od r. 1785 byl velitelem jím zformovaného Bugského mysliveckého sboru. Pro svoji jednotku vypracoval nové taktické způsoby boje a popsal je ve zvláštní příručce. Když roku 1787 začala další válka s Tureckem, bránil se svým sborem hranice podél Jižního Bugu.  V létě 1788 se se svým sborem účastnil obléhání Očakiva. Zde byl v srpnu 1788 podruhé těžce raněn do hlavy. Tentokrát kulka prorazila tvář a vyšla zátylkem. Kutuzov přežil a r. 1789 převzal samostatný sbor, se kterým obsadil Akkerman, bojoval u Căuşeni a vedl zteč Bender.  V prosinci 1790 se vyznamenal při útoku a obsazení Izmailu, kde velel 6. koloně, jdoucí na zteč pevnosti. Generál Suvorov v hlášení popsal jeho činy následovně: "„Ukazuje osobní příklad statečnosti a neohroženosti, pod těžkou palbou nepřítele překonal veškeré překážky; překonal palisádu, předešel protiakci Turků, rychle vystoupal na zdi pevnosti, dobyl baštu a mnoho baterií... Generál Kutuzov útočil na mém levém křídle; ale byl mojí pravou rukou.“"  Po dobytí Izmailu Kutuzova povýšili na generálporučíka, vyznamenali řádem sv. Jiří 3. stupně a jmenovali ho velitelem obsazené pevnosti. Odrazil pokusy Turků o ovládnutí Izmailu a 16. června 1791 neočekávaným útokem rozprášil třiadvacetitisícové turecké vojsko u Babadagu. V bitvě u Măcinu v červnu 1791 pod velením knížete Repnina Kutuzov způsobil zdrcující porážku pravému křídlu tureckých vojsk. Za vítězství u Măcinu pak obdržel řád sv. Jiří 2. stupně.  V roce 1792 se Kutuzov zúčastnil rusko-polské války, v následujícím roce se vypravil jako zvláštní vyslanec do Turecka, kde ve prospěch Ruska vyřešil řadu závažných otázek a významně přispěl ke zlepšení vzájemných vztahů.  V roce 1795 byl jmenován hlavním velitelem všech pozemních vojsk, loďstva a pevností ve Finsku a současně ředitelem Pozemního šlechtického kadetského sboru v Sankt-Petěrburgu. Hodně udělal pro vylepšení přípravy nových důstojníků: vyučoval taktiku, vojenskou historii a další předměty. Kateřina II. ho denně zvala do své společnosti, strávil s ní i poslední večer před jejím skonem.  Na rozdíl od mnohých jiných oblíbenců vládkyně si Kutuzov udržel své postavení i za vlády nového cara Pavla I.. Úspěšně splnil diplomatickou misi do Pruska: během dvouměsíčního pobytu v Berlíně dokázal Prusko získat na stranu Ruska proti Francii. Byl litevským (1799—1801) a (po nástupu Alexandra I. na trůn) petrohradským (1801-02) vojenským gubernátorem.  Roku 1802 Kutuzov upadl v nemilost cara Alexandra I., byl odvolán z funkcí a žil na svém panství v Goroškách. V armádě zůstával začíslen coby velitel Pskovského mušketýrského pluku.

Napoleonské války (1805).

Roku 1804 Rusko vstoupilo do koalice proti Napoleonovi a roku 1805 ruská vláda poslala do Rakouska dvě armády; vrchním velitelem jedné z nich ("Podolské armády") byl jmenován Kutuzov. V srpnu 1805 se 50tisícová ruská armáda (50 000 mužů, 377 děl a 16 076 koní) pod jeho velením přesunula do Rakouska. Rusové urychleně postupovali přes Moravu a Dolní Rakousko do Bavorska, kde měli podpořit rakouskou armádu pod velením generála Macka. V polovině října dorazili na bavorskou hranici, ale rakouská armáda, se kterou se měli spojit, byla již poražena Napoleonem v bitvě u Ulmu. Kutuzovova armáda tak zůstala osamocena proti protivníkovi, který měl asi trojnásobnou převahu sil.  Aby ochránil vojsko, provedl Kutuzov ústupný manévr o délce 425 km od Braunau k Olomouci, během kterého porazil oddíly francouzských maršálů Murata u Amstettenu a Mortiera u Dürnsteinu. Úspěšně se mu tím podařilo vyvést svoji armádu z hrozícího obklíčení. V týlu kryl ústup ruské armády generál Bagration, který se utkal s Francouzi v bitvě u Schöngrabernu (Grabern). Tento pochod vešel do historie vojenství jako vynikající vzor strategického manévru. Od Olomouce chtěl Kutuzov odvést armádu k ruským hranicím, aby odtud po příchodu ruských posil ze severní Itálie přešel do protiútoku.  Napoleon mezitím obsadil Vídeň a severně od Dunaje mohl operovat ztenčenými silami. Kutuzovova Podolská armáda se spojila s Volyňskou armádou generála Buxhöwdena a s jednotkami rakouských vojsk. Navzdory Kutuzovovu názoru, na naléhání ruského cara Alexandra I. a rakouského císaře Františka I., kteří byli povzbuzeni svojí mírnou početní převahou nad Francouzi, přešly spojenecké armády do útoku.  Dne 2. prosince 1805 došlo k bitvě u Slavkova. Bitva skončila naprostou porážkou Rusů a Rakušanů. Sám Kutuzov byl lehce raněn kulkou do tváře, padl zde i jeho zeť - baron Tiesenhausen. Car Kutuzova nahlas neobviňoval a v únoru 1806 ho vyznamenal řádem sv. Vladimíra 1. stupně, nicméně osobně mu prohru u Slavkova nikdy neodpustil (přesto že ji zavinil sám Alexandr I.). V dopise sestře z 18. září 1812 Alexandr I. vyjádřil svůj skutečný vztah k vojevůdci takto: "„...při vzpomínce, co se stalo u Slavkova kvůli prolhanému Kutuzovově charakteru...“"  V září 1806 byl Kutuzov jmenován vojenským gubernátorem Kyjeva. V březnu 1808 byl jmenován velitelem sboru Moldavské armády. Kvůli sporům s vrchním velitelem armády polním maršálem Prozorovským, které se týkaly otázek dalšího vedení války, byl Kutuzov v červnu 1809 odvelen jako vojenský gubernátor do Litvy.

Válka s Tureckem (1811).

Roku 1811 se válka s Tureckem dostala do slepé uličky. Zahraničněpolitická situace vyžadovala efektivní činy a proto car Alexandr I. znovu jmenoval Kutuzova hlavním velitelem Moldavské armády místo zemřelého N. Kamenského. Dne 13. dubna 1811 přijel Kutuzov do Bukurešti a převzal velení armády, oslabené odvoláním pěti divizí na obranu západní hranice před hrozbou napoleonských vojsk. Na celém vybojovaném území v severním Bulharsku zůstalo kolem 45 000 ruských vojáků (27 000 pěšáků, 13 700 jezdců a 4 500 dělostřelců), proti nim stálo asi 80 000 Turků rozložených v balkánských horách.  Ruská armáda byla rozmístěna podél Dunaje od Vidinu až k moři po linii, která činila 1 000 kilometrů. Navíc bránila pevnosti Nikopol, Ruščuk a Silistra. Turecká armáda se soustředila proti středu ruských pozic, kde obsadila mohutné pevnosti Šumlu a Vidin. Krom toho byl neschopný turecký velitel vezír Jusuf-paša nahrazen energickým Ahmedem-pašou. Laz Aziz Ahmed Paša chystal ofenzivu s cílem obsadit s šedesátitisícovou armádou Razgrad, poté Ruščuk. Kutuzov nechal část z dunajských pevností opustit, vyhodit do povětří a zkoncentroval své síly pro obranu hlavní cesty na Bukurešť u Ruščuku.  Počátkem léta 1811 vytáhla turecká armáda od Šumly směrem k Ruščuku. V bitvě u Ruščuku 22. června 1811 šedesáti tisíc Turků napadlo 15-tisícovou ruskou armádu. Rusům se dělostřeleckou palbou a protiútoky podařilo drtivě porazit protivníka, a položili tak základ k rozpadu turecké armády. Ztráty byly kolem 500 lidí na ruské a 5 000 lidí na turecké straně. Ahmed-paša ustoupil a začal se zakopávat v očekávání Kutuzovova útoku. Kutuzov však nechal zničit rušskou pevnost a se svou armádou záměrně ustoupil na levý břeh Dunaje. Tím donutil nepřítele vzdálit se při pronásledování od základen. Nato zablokoval část turecké armády, která se přepravila přes Dunaj u Slobozie. Sám pak vyslal začátkem října přes Dunaj sbor generála Markova, s úkolem zaútočit na zbylé turecké vojáky na jižním břehu. Markov napadl nepřátelskou základnu, ovládl ji a z ukořistěných tureckých děl začal ostřelovat hlavní tábor velkovezíra Ahmeda za řekou. V obklíčeném táboře brzy propukl hladomor a nemoci, Ahmed-paša tajně opustil armádu, a zanechal na svém místě pašu Čaban-oglu. 23. listopadu 1811 se Čaban-oglu vzdal Kutuzovovi i se svou 35-tisícovou armádou s 56 děly. Ještě před touto kapitulací daroval car Kutuzovi hraběcí titul Ruského impéria. Turecko bylo donuceno k vyjednávání. Napoleon soustředil svoje oddíly k ruským hranicím a spoléhal na to, že díky smlouvě se sultánem, kterou uzavřel na jaře 1812, budou ruské síly zadržovány na jihu. Ale 16. května 1812 uzavřel Kutuzov v Bukurešti mír, na základě kterého se Besarábie i s částí Moldávie staly součástí Ruského impéria (Bukurešťský mír). To bylo velké vojenské i diplomatické vítězství, které vychýlilo strategickou rovnováhu před začátkem Vlastenecké války (1812) ve prospěch Ruska. Po uzavření mírů převzal velení Dunajské armády admirál Čičagov a do Petrohradu odvolaný Kutuzov zůstal na nějaký čas mimo centrum dění.

Vlastenecká válka (1812).

V noci 24. června se Napoleon se svou Velkou armádou začal přepravovat přes Němen, což byl počátek jeho Ruského tažení neboli Vlastenecké války (1812).  V červnu 1812 byl generál Kutuzov zvolen náčelníkem Petěrburské а poté Moskevské domobrany. V počáteční etapě Vlastenecké války ustupovaly 1. a 2. západní ruská armáda pod náporem sil Napoleona. Neúspěšný průběh války donutil šlechtu požadovat jmenování velitele, který by měl důvěru ruského obyvatelstva.  Ještě před vyklizením Smolenskа ruskými vojsky byl po třídenním váhání car Alexandr I. nucen jmenovat svého po bitvě u Slavkova neoblíbeného generála pěchoty Kutuzova vrchním velitelem všech ruských armád a domobrany. 10. srpna car udělil Kutuzovovi titul Nejjasnější kníže. Jmenování Kutuzova vyvolalo vlastenecké nadšení v armádě i u lidu. Sám Kutuzov, stejně jako v roce 1805, nebyl odhodlán k rozhodné bitvě s Napoleonem. Podle jednoho ze svědectví se o metodách, kterými bude postupovat proti Francouzům, vyjádřil takto: „"My Napoleona neporazíme. My ho obelstíme."“  Dne 29. srpna převzal Kutuzov v dědině Carevo Zajmišče ve Smolenské gubernii armádu od generála Barclay de Tolly. Velká přesila protivníka a nedostatek rezerv ho však donutily ustupovat do vnitrozemí a pokračovat tak ve strategii svého předchůdce. Ale další ústup znamenal vydání Moskvy bez boje, což bylo nepřípustné jak politicky, tak i morálně. Po získání nevelkých rezerv se tedy Kutuzov rozhodl pro čelní střet s Francouzi, první a jedinou masovou bitvu ve Vlastenecké válce - bitvu u Borodina. Bitva u Borodina, jedna z největších bitev epochy napoleonských válek, proběhla 7. září 1812. Za den bojů ruská armáda způsobila Francouzům těžké ztráty, ale sama podle předběžných odhadů ztratila k večeru téhož dne téměř polovinu mužstva své regulární armády. Rovnováha sil se viditelně nakláněla v neprospěch Rusů. Kutuzov se tedy rozhodl ustoupit z pozic u Borodina a poté, po poradě v osadě Fili (dnes část Moskvy), vyklidil Moskvu. Ruská armáda si přesto vedla u Borodina důstojně, za což Kutuzov 11. září obdržel hodnost generál - polní maršál.  Po opuštění pozic před evakuovanou Moskvou se ruská armáda stáhla po Rjazaňské cestě na jihozápad od města. Pak se ale po křídle skrytě přesunula na Tulskou a Kalužskou cestu do blízkosti vsi Tarutino. Rozmístěním svých armád jižně a na jihozápad od Napoleona znemožnil Kutuzov Francouzům cestu do jižních částí země a současně kontroloval jejich zásobovací linie od Smolenska. Další jednotky kontrolovaly území severně od Moskvy směrem na Tver a Jaroslavl a na východ směrem na Nižnij Novgorod. Ruská vojska začala s protiútoky, které Kutuzov organizoval tak, aby Francouzi byli z boků napadáni oddíly regulární armády a partyzánů. Přitom se Rusové vyhýbali čelnímu střetu s velkými skupinami vojsk. Francouzi se snažili zjistit, kde je Kutuzov. Když Napoleon zjistil, kde se nachází, pokusil se s ním neúspěšně vyjednat mír. Dne 18. října došlo k bitvě u Tarutina (s Muratovým předvojem). Rusové zde vyhráli. Dne 24. října se střetla ruská a francouzská vojska u Malojaroslavce. Napoleon byl Kutuzovem poražen. Bitva u Malojaroslavce se stala bodem obratu ve Vlastenecké válce neboť Napoleon od té doby už jen ustupoval. Kutuzov Napoleona pronásledoval. Dne 3. listopadu generál Miloradovič porazil Davoutův sbor v desetihodinové bitvě u Vjazmy. Bitvy se zúčastnilo asi 25 000 Rusů a 37 000 Francouzů. Tato bitva uspíšila morální rozklad Napoleonovy Velké armády. Navíc byl Napoleon ohrožován útoky partyzánů. Dne 16. listopadu Kutuzov napadl Francouze u Krasného. V třídenní bitvě byl zničen Neyův sbor, který Napoleon nechal napospas Rusům. U Krasného zahynulo 6 000 Francouzů a 26 000 jich bylo zajato. Její následky vedly k tomu, že se důvěra k Napoleonovi výrazně zmenšila. Ruská vojska byla přeformována a došlo k vzniku nových oddílů. Dne 22. listopadu byl navíc Napoleon se zbylými 40 000 muži obklíčen u Bereziny. Vinou neposlušného admirála Čičagova Napoleon mohl vybudovat přes Berezinu dva mosty a začít s přepravou, ovšem Rusové nakonec Napoleona napadli na obou březích. Ten nakonec unikl jen s 9 000 muži. Kutuzov dne 22. prosince ve Vilniusu oznámil: "„Válka skončila úplným vyhlazením nepřítele.“"  Kutuzov se rozhodl pronásledovat Napoleona i za hranicemi. Ovšem ruská armáda měla v té době problémy se zásobováním. Proto Kutuzov nařídil krátký odpočinek většině armád. Wittgensteinova a Čičagovova vojska dostala rozkaz neúnavně pronásledovat Francouze ustupující k Němenu a Mackdonaldův a Schwarzenbergův sbor, které se tam už stáhly. Rusové brzy začali ofenzívu na třech směrech: Královec, Płock a Varšava. Na Královec byl hlavní, zde Rusové dosáhli velkých úspěchů. Obsadili velká území a znemožnili Napoleonovi aby využil zdejšího lidského a materiálního potenciálu a navíc přesvědčili Prusko, aby se přidalo k protinapoleonské koalici. Bojovalo zde asi 60 000 Rusů a velitel zde byl P. V. Čičagov. Na Varšavu zase vedlo 13 000 Rusů vedených M. A. Miloradovičem. A na Płock postupovala hlavní armáda která měla za úkol případně podpořit síly útočící na Varšavu či na Královec. Ve východním Prusku útočily tři skupiny vojsk. Nejsilnější uskupení mělo 33 000 mužů. 30. prosince 1812 přešel generál Yorck na stranu Ruska. Brzy poté byl u Libavy poražen Mackdonaldův sbor generálem Šepelevem. Jacques MacDonald se po bitvě u Libavi stáhl do Královce, přičemž byl vytrvale pronásledován a po krátkém boji Rusové Královec dobyli. V prvních lednových dnech Rusové obsadili Elbing, Marienburg a Marienwerder. V této době hlavní armáda překročila Němen a 24. ledna dosáhla Visly a obsadila Płock.  7. února padla Varšava. V polovině února Rusové dosáhli Odry. Kutuzov chtěl dobýt Berlín ve dvou směrech. Ze severu a jihu. Plán nemohl uskutečnit neboť pruští generálové Yorck a Bülow odmítli účast na dobytí Berlína. Poté zvyšoval Kutuzov početní stav armády. 28. února se Prusko přidalo k protinapoleonské koalici. Okamžitě poté se generál Scharnhorst postavil do čela Osvobozeneckého hnutí. Brzy došlo k navázání přátelství Kutuzova a Scharnhorsta kteří se setkali v Kališi. Na jaře Rusové dobyli Berlín. 19. března padl Hamburk. V polovině dubna byly hlavní síly soustředěny za Labem. Kutuzov 17. dubna odjel z Hainau, ale 18. dubna se musel ze zdravotních důvodů (nastydl neboť za sychravého počasí jel na koni) zastavit v Boleslavci. Byl těžce nemocen. Ovšem i přes nemoc velel vojskům.  Dne 28. dubna v 21 hodin a 35 minut v Boleslavci zemřel.

Rodina.

Šlechtický rod Goleniščev-Kutuzových odvozuje svůj původ od jistého Gavrily, který se v době Alexandra Něvského (polovina 13. stol.) usadil v oblasti Novgorodu. Mezi jeho potomky v 15. stol. byl Fedor zvaný Kutuz, který měl příbuzného Vasilije zvaného Golenišče. Synové Vasilije sloužící v carské službě začali používat přízvisko Goleniščev-Kutuzov. Děd M.I.Kutuzova dosáhl ještě pouze hodnosti kapitána, jeho otec byl již generálporučík a samotný Michail Illarionovič Kutuzov získal dědičný knížecí titul.  Kutuzovova manželka, Kateřina Iljična (1754–1824), byla dcerou generálporučíka Ilji Aleksandroviče Bibikova, syna velmože z období Kateřiny Veliké. Kateřina se provdala za 31letého plukovníka Kutuzova v roce 1778 a ve šťastném manželství mu porodila pět dcer (jediný syn Nikolaj zemřel v mládí na neštovice).  Dcery: Praskovja, Anna, Alžběta, Kateřina a Darja. Dvěma z nich (Líze a Kátě) první manželé padli, když bojovali pod velením Kutuzova. Protože Kutuzov nezanechal potomky v mužské linii, rodinné příjmení Goleniščev-Kutuzov převzal roku 1859 jeho vnuk - generálmajor P. M. Tolstoj, syn Praskovji.

Michail Illarionovič kníže Goleniščev-Kutuzov-Smolenskij (, Petrohrad, Ruské impérium –, Bolesławiec, Slezsko, dnešní Polsko) byl ruský vojevůdce z období napoleonských válek.

米哈伊尔·伊拉里奥诺维奇·戈列尼谢夫-库图佐夫(,罗马化:"Mikhail Illarionovich Golenishchev-Kutuzov";1745年-9月16日-1813年-4月28日),俄罗斯帝国元帅,著名将领,军事家,1812年曾率领俄国军队击退拿破仑的大军,取得俄法战争的胜利。


Historie.

K prvnímu člověkem způsobenému jadernému výbuchu došlo dne 16. července 1945 na poušti v Novém Mexiku, USA. Šlo o výbuch testovacího zařízení implozního plutoniového typu zvaného "The Gadget" v rámci testu Trinity, jenž směřoval k vývoji jaderné bomby. Uvolněná energie se odhaduje na 20 kilotun TNT (84 TJ).  Ještě tentýž rok 6. srpna a 9. srpna byla jaderná bomba použita ve válečném konfliktu.  Od roku 1945 došlo k více než 2 000 testovacím jaderným výbuchům.  V roce 1964 podepsaly všechny jaderné a mnoho nejaderných států smlouvu omezující testování jaderných zbraní. Zavázaly se, že upustí od zkoušek jaderných zbraní v zemské atmosféře, pod vodou a ve vesmírném prostoru. Povoleny zůstaly jaderné zkoušky pod zemí.  Podzemní testy nadále probíhaly v SSSR (do roku 1990), ve Velké Británii (do roku 1991), v USA (do roku 1992) a ve Francii a Číně (do roku 1996). Indie a Pákistán provedly své dosud poslední jaderné výbuchy v roce 1998.  Zatím poslední jaderný výbuch nastal v září 2017 v Severní Koreji a šlo opět o test.

Účinky jaderného výbuchu.

Energie uvolněná detonací jaderné zbraně v troposféře lze rozdělit do čtyř kategorií  Bezprostředně po výbuchu se rychlostí světla šíří silné elektromagnetické záření všech délek, včetně nebezpečného rentgenového a gama záření a spalujícího infračerveného záření. Záření dopadnuvší na okolní předměty zvyšuje jejich teplotu až ke vznícení nebo roztavení. Následuje rázová vlna, tedy tlaková vlna šířící se v atmosféře, obecně v prostředí. Boří okolní domy, trhá stromy, odnáší i velké předměty. Následně se do okolí rozptýlí produkty jaderného štěpení, tedy rozmanité látky, které radioaktivně zamoří okolí.

Jaderný výbuch je důsledek prudkého uvolnění energie ze záměrně rychlé jaderné reakce. Jadernou reakcí může být štěpná reakce, jaderná fúze nebo několikafázová kombinace obou. Dosud bylo vždy k zahájení jaderné fúze použito štěpné reakce a čistě fúzní výbuch je zatím fikce.

核爆炸是剧烈核反应中能量迅速释放的结果,可能是由核裂变、核聚变或者是这两者的多级串联组合所引发。尽管迄今为止几乎所有的聚变核武器都是以裂变装置作为基础的,但实际上纯粹的两者融合设备是一个假想。


Historie.

Založení.

Peruánské námořnictvo bylo založeno 8. října 1821 vládou José de San Martína a jeho prvním nasazením byla účast v boji za nezávislost země.

První tichomořská válka.

Roku 1864 vypukla válka se Španělskem, jehož loďstvo zabralo dne 14. dubna 1864 peruánské ostrovy Chinca. To mělo za následek nespokojenost peruánského obyvatelstva, která roku 1865 přerostla v povstání. Povstání se stalo roznětkou války mezi Španělskem a koalicí tvořenou Peru, Ekvádorem, Chile a Bolívií. K otevření bojů došlo 14. ledna 1866 v námořní bitvě u ostrova Chiloé, ve které triumfovaly spojené síly Peru a Chile. Chilská korveta "Esmeralda" mezitím v bitvě u Papuda obsadila španělský škuner "Covadonga" a spojenecká eskadra odrazila španělský útok v námořní bitvě u Abtaa. Oslabené španělské loďstvo se vzmohlo na březnové ostřelování a blokádu peruánských přístavů Valparaiso a Callao, v bitvě u Callao přitom utrpělo značné ztráty, které ho přinutily ke stažení z oblasti. Tím konflikt skončil.

Druhá tichomořská válka.

V druhé tichomořské válce v letech 1879–1883, známé též jako válka o ledek, se střetly někdejší spojenci. Konfliktem se odehrával mezi Chile a koalicí Peru s Bolívií. Příčinou války byly spory mezi Chile a Peru o výnosná naleziště ledku v andské provincii Atacama, ve které byly doposud nejasně vytyčené státní hranice. Námořnictvo Peru přitom bylo v té době výrazně slabší, než u jeho rivala Chile a Bolívie neměla lodě, kterými by ho mohla posílit.  V únoru 1879 došlo k chilskému útoku na bolivijský přístav Antofagasta. Dne 21. května 1879 vyplul velitel peruánského loďstva námořní kapitán Miguel Grau Seminario s obrněncem "Huáscar" a fregatou "Independencia" narušit blokádu peruánského přístavu Iquique. V bitvě u Iquique se střetly s dvojicí starých chilských dělových člunů, z nichž jeden potopily, ovšem za cenu ztráty fregaty "Independencia", která v boji najela na útes a musela být vyhozena do povětří. Blokáda byla přerušena, ovšem Peruánci výrazně oslabeni.  Kapitán Grau byl s "Huáscarem" a korvetou "Unión" velice aktivní a dovedl dlouho znepokojovat nepřítele. Až 8. října 1879 ho zaskočilo a porazilo silnější chilské námořnictvo, se kterým se utkal v námořní bitvě u Angamosu. Námořní kapitán Miguel Grau v bitvě utrpěl smrtelná zranění a stal se peruánským národním hrdinou. Jeho vlajková loď "Huáscar" byla zajata a dokonce nasazena proti Peru (v Chile se dochovala dodnes).  Po zničení peruánského loďstva došlo k pozemní fázi. Ta započala vyloděním chilského vojska a následující "bitvou u Pisaguy", kterou Chile vyhrálo. Jeho armáda následně obsadila celé území provincie Atacamy a navíc i peruánské provincie Arica a Tacna. Zde se vojenské jednotky nezastavily a postoupily až k hlavnímu městu Limě, kterou po ostřelování dobyly. Po několika dalších střetech skončila válka porážkou Peru, které ztratilo provincie Tarapacá, Tacna a Arica, zatímco Bolívie přišla o své ledkové oblasti a tím též přístup k moři.

20. století.

Na počátku 20. století došlo k částečné obnově a modernizaci námořnictva. Ve Velké Británii byly zakoupeny chráněné křižníky "Almirante Grau" a "Coronel Bolognesi" a ve Francii též dvojice ponorek "Ferré" a "Palacios". K omezenému nasazení námořnictva došlo během konfliktů s Kolumbií (1911 a 1932) a Ekvádorem (1941-1942). Do druhé světové války se Peru okrajově zapojilo teprve v únoru 1945, kdy vyhlásilo válku Německu a Japonsku a zabavilo majetek jejich občanů žijících v zemi. Námořnictvo bylo v té době nepočetné a již zastaralé. Věnovalo se zejména hlídkování v oblasti vlastních námořních tras.  V průběhu 50. let se námořnictvu podařilo z USA získat několik nových plavidel, pocházejících z druhé světové války. Jednalo se o tří americké eskortní torpédoborce třídy "Cannon", dvě kanadské fregaty třídy "River", americkou fregatu třídy "Tacoma" a čtyři americké ponorky.  Na prahu 60. let byly vyřazeny oba zcela zastaralé chráněné křižníky, které nahradila dvojice lehkých křižníků třídy "Crown Colony" — "Coronel Bolognesi" a "Capitán Quiñones", zakoupených v letech 1959–1960 ve Velké Británii. Další posilou ze stejné doby byly rovněž dva americké torpédoborce třídy "Fletcher", které v roce 1969 posílily dvě jednotky třídy "Daring" z Velké Británie.  Ke zlomu ve vývoji námořnictva došlo v 70. letech, kdy začalo jeho výrazné posilování a modernizace, vedoucí k tomu, že se dnes řadí mezi regionální námořní mocnosti. V Nizozemsku byly zakoupeny starší válečné lodě — dva lehké křižníky — "Almirante Grau" (ex "De Ruyter") a "Aguirre" (ex "De Zeven Provincien") a osm torpédoborců tříd "Holland" a "Friesland". Nakoupeny však byly i nově postavené jednotky — čtyři fregaty italské třídy "Lupo", šest ponorek německého typu "209" a šest raketových člunů francouzského třídy "Velarde" (PR-72P) (Peru je klasifikovalo jako korvety). Tyto lodě tvoří jádro námořnictva.  Roku 2017 byl vyřazen lehký křižník "Almirante Grau", který sloužil jako vlajková loď. Jádro námořnictva tvoří sedm fregat italského typu "Lupo", z nichž část byla odkoupena po jejich vyřazení z italského námořnictva a šest korvet třídy "Velarde", odvozených z francouzského typu "PR-72". Zásadní posilou je velká výsadková loď "Pisco". Peru rovněž udržuje silné ponorkové loďstvo, které aktuálně tvoří šestice ponorek německého typu "209".

Plánované akvizice.

Plovoucí muzea.

Jako plovoucí muzeum byla zachována peruánská ponorka "Abtao" třídy "Sierra", vyřazená ze služby roku 1998. Dodnes se zachovala též obrněná věžová loď "Huáscar", zajatá loďstvem Chile v bitvě u Angamosu za druhé tichomořské války. Plavidlo je dodnes vedeno ve stavu chilského námořnictva a snahy Peru o jeho navrácení byly neúspěšné.

Peruánské námořnictvo (španělsky "Marina de Guerra del Perú") je součástí peruánských ozbrojených sil. Hlavní námořní základnou námořnictva je přístav Callao. Vlajkovou lodí peruánského námořnictva je fregata "Montero".

秘鲁海军()是指秘鲁的海军,拥有一支该地区最大的水下作战力量,潜艇总数达8艘。其海军主要由舰艇部队、航空兵部队和海军陆战队三部分组成,海军总人数为27000人,其中军官2450人。秘鲁海军主要担负近海、内河及边境湖区的防御任务。根据作战区域的不同,共划分为三个分舰队和5个海军军区。 秘鲁海军目前拥有常规潜艇、驱逐舰、护卫舰、巡逻艇、两栖作战舰艇以及后勤支援舰船近60艘。 除此以外,为配合海军作战,秘鲁政府还组建了一支海岸警卫队。该部队1975年前隶属海军管辖,1975年后正式从海军脱离,成为一支独立的海上执法部队。


Konstruktér.

Renault F1 Team (2002–2010).

Sezóna 2007.

Pro sezónu 2007 byly na místa závodních jezdců potvrzeni Giancarlo Fisichella a Heikki Kovalainen, který nahradil Fernanda Alonsa, jenž odešel k McLarenu. Testovacími piloty jsou Nelson Piquet jr. a Ricardo Zonta. Nový vůz, v nových barvách hlavního sponzora ING Group, R27 byl představen 24. ledna.  Renault v této sezóně také nově dodává motory týmu Red Bull. Paradoxem je, že právě sesterskému týmu Red Bullu, Toro Rosso bude motory dodávat Ferrari.  Renault však na své úspěchy z minulých dvou sezon nenavázal. V Austrálii Fisichella skončil na 5. místě a nováček Kovalainen dostal hodiny, když bojoval s Ralfem Schumacherem a závod dokončil na 10. místě. Výsledky se začaly zlepšovat až při evropských grand prix, i když v závodě v Malajsii dokázali oba piloti bodovat, stále to nebylo to, co vedení od svého týmu očekávalo. Rychlost a pokrok ve vývoji vozu se projevil až při španělské grand prix, kde oba jezdci dokázali postoupit do třetí části kvalifikace a v závodě dokázali zajíždět konkurenceschopné časy. Nakonec však vozy skončili na 7. resp. 9. místě, a to poté, co se u obou vozů projevil stejný technický problém a oba museli na další zastávku v boxu.  V Monaku konečně přišel větší úspěch, 4. místo Fisichelly. Kovalainen startoval až z 15. místa, protože ho v jeho měřeném kole zbrzdil David Coulthard. Závod nakonec nedokončil, když musel 2 kola před cílem odstoupit pro poruchu motoru. I přesto byl klasifikován na 13. místě.  Od grand prix Kanady se karta otočila. Mladý Fin se konečně sžil s vozem a hned byl rychlejší než jeho týmový kolega. V Montrealu Kovalainen dokončil závod na 4. místě a vyrovnal tak zatím nejlepší umístění Renaultu v sezóně. Fisichella byl ze závodu diskvalifikován, protože opustil pit lane, když svítilo červené světlo.  Kovalainen zatím bodoval ve všech ostatních závodech, kromě francouzské grand prix, ve které s poškozeným vozem skončil na 15. místě poté, co do něho v zatáčce Adelaide zezadu narazil Jarno Trulli.  Od britské grand prix Kovalainen pravidelně dokončoval závody na bodovaných místech, kdežto Fisichella získal v posledních devíti závodech jen 5 bodů. Kovalainen jich do konce sezóny nasbíral 18, v Japonsku dokončil na 2. místě a získal tak své první pódium. Ve zbývajících dvou závodech se ani jednomu jezdci už nepodařilo bodovat, a tak tým skončil v Poháru konstruktérů na 3. místě.  Mezinárodní automobilová federace 8. listopadu obvinila Renault z držení technických informací o vozech McLarenu. Slyšení se konalo 6. prosince v Monaku. Rada FIA uznala, že Renault porušil článek 151c Mezinárodního sportovního kódu, týkající se nepřípustného získávání sportovní výhody na úkor soupeře. Žádný trest však Renaultu nebyl udělen, protože se podle Rady FIA neprokázalo, že by Renault z těchto dat získal nějakou výhodu.  Tým na konci sezóny opustili oba piloti. Kovalainen přestoupil do McLarenu, kde nahradí Alonsa a Fisichellovi vypršela smlouva.

Sezóna 2008.

Staronovým pilotem Renaultu byl 10. prosince jmenován Fernando Alonso, který se do Renaultu vrátil po jednoročním intermezzu u McLarenu. S týmem podepsal smlouvu jen na 2 roky do roku 2009. Jeho týmovým kolegou byl dřívější zkušební pilot Renaultu Nelson Angelo Piquet. Testovacím pilotem byl jmenován Francouz Romain Grosjean, člen vývojového programu Renaultu, který se současně účastnil závodů GP2 v týmu ART Grand Prix.  Do Austrálie tým nastoupil s nepříliš velkými ambicemi a proto také 4. místo Fernanda Alonsa bylo bráno skoro jako vítězství. Nelson Piquet jr. si připsal první nedokončený závod. Malajsie týmu nabídla menší bodový příděl, ale i tak oba jezdci dojeli závod. Do Bahrajnu neměl Renault prakticky žádné ambice a bod by byl brán jako zázrak. Poté, co Alonsovi přistál Lewis Hamilton na zadním křídle, musel exmistr světa celý závod odjet s poškozeným vozem. Nováček Piquet opět nedokončil. Do Španělska přijel Renault s vylepšenou aerodynamikou a hned se to projevilo v kvalifikaci, když se Alonso postavil do první řady společně s Kimim Räikkönenem. To, že se zlepšení projevilo nejen u Španěla, potvrdil Piquet jr., když se dostal do poslední části kvalifikace a obsadil 10. místo. V závodě nakonec musel Alonso odstoupit ze 6. místa pro poruchu motoru a Piquet poté, co vyjel mimo trať a propadl se na chvost pole, se prodíral vpřed, ale po kolizi s Bourdaisem jeho cesta skončila. Mezitím co 6. místo Fernanda Alonsa v Turecku potěšilo, tak 15. místo Piqueta nikoliv. Následovalo Monako, kde Alonso po nárazu do zdi musel k mechanikům, vrátil se, krásně si poradil s Markem Webberem, ale s Heidfeldem kolidoval a nakonec závod dojel na 10. místě. Piquet, s kterým už tým začal pomalu ztrácet trpělivost, nedojel a na jeho hlavu se snášel o to větší tlak. Výbornou kvalifikací v Kanadě zajel Fernando Alonso, prokázal své mistrovské umění a obsadil 4. místo na startu. V závodě mohl být Renault hodně vysoko, ale Alonso nedokázal předjet pomalejšího Heidfelda a skončil ve zdi. Po závodě Alonso přiznal, že nebýt špatné strategie mohl závod dokonce vyhrát. Piquet dostal ultimátum, že se musí zlepšit. V závodě nejprve sváděl souboje s oběma Toyotami, ale nakonec vše korunoval hodinami a propadem na samý konec pole a později odstoupil pro technickou poruchu. Náznak zlepšení tam ovšem byl.  Francouzská kvalifikace byla pro Renault skvělá, zvláště pak 3. místo Fernanda Alonsa. V závodě Renaultu chyběla rychlost a nakonec vozy dojely na méně uspokojivých místech. Dobrý výkon předvedl Piquet, když dojel pro své první body ve formuli 1. Na Renault tak čekal silně mokrý závod na Silverstone, který byl pro tým jak na houpačce. Ze začátku byla rychlost Renaultu výborná a chvílemi se zdálo, že by Renault mohl stanout na stupních, ale špatná volba pneumatik u Fernanda Alonsa a odpadnutí Nelsona Piqueta jr. zapříčinily, že si Francouzi odvezli pouhé tři body.

Sezóna 2009.

V roce 2009 měl tým velmi špatné výsledky, a to nejen u Piqueta jr. ale i u Fernanda Alonsa. Alonso se snažil, ale podií bylo málo a vítězství nebylo žádné. Šlo o jednu ze slabších sezon týmu od návratu do F1 v roce 2002. Tým navíc byl natolik nespokojen, že po Grand Prix Maďarska 2009 vyhodil Piqueta a nahradil jej nováčkem Romainem Grosjeanem. Po sezóně byla změněna jezdecká sestava i vedení týmu, tým nadále nesl jméno Renault, ale velká část týmu přešla pod společnost Genii Capital.

Sezóna 2010.

V roce 2010 byli v jezdecké sestavě týmu Polák Robert Kubica přestupující z BMW a první ruský jezdec F1 a nováček přicházející z GP2 Series Vitalij Petrov. Vítězství tým sice nezískal, ale Kubica obsadil několik podiových umístění. Petrovovým maximem bylo 5. místo z Grand Prix Maďarska.

Lotus Renault GP (2011).

Sezóna 2011.

Ve své poslední sezoně tým kromě názvu neplánovaně změnil i jezdce. V únoru na Rally soutěži Ronde di Andora Robert Kubica těžce havaroval, což na dlouhou dobu přerušilo jeho další kariéru v F1. Tým na jeho místo angažoval jeho ex-kolegu z BMW Nicka Heidfelda. Heidfeld však stejně jako kdysi Piquet po Grand Prix Maďarska skončil. V Belgii místo něj startoval nováček sezóny 2010 brazilec Bruno Senna, synovec Ayrtona Senny. Tým po sezóně ukončil činnost a přeměnil se na Lotus F1 Team.

Renault Sport Formula One Team (2016–současnost).

Sezóna 2016.

3. prosince 2015 Renault potvrdil návrat do F1 v sezoně 2016. Pro sezonu 2016 opět změnil tým celou jezdeckou sestavu. Místo Romaina Grosjeana, který odešel do týmu Haas F1 Team, nastoupil nováček Jolyon Palmer a původně potvrzeného Pastora Maldonana nahradil Kevin Magnussen přicházející z týmu McLaren. Renault koupil zpátky Lotus díky možné insolvenci týmu. Ředitelem se stal Cyril Abiteboul. Tým dostal název Renault Sport F1 Team.

Sezóna 2017.

Pro sezónu 2017 jezdecké složení tvoří Nico Hülkenberg a Jolyon Palmer. Během sezóny byla s Palmerem ukončena smlouva a od Grand Prix USA jej nahradil Carlos Sainz Jr.. Tým dokončil sezónu na 6. místě se ziskem 57 bodů.

Sezóna 2018.

Pro sezónu 2018 jezdecké složení tvoří Nico Hülkenberg a Carlos Sainz Jr.

Sezóna 2019.

Pro sezónu 2019 byl Carlos Sainz Jr. nahrazen Danielem Ricciardem.

Kompletní výsledky ve Formuli 1.

Tučně – Pole position "Kurzívou" – Nejrychlejší kolo závodu

Renault F1 Team je francouzský závodní tým Formule 1, který se účastní závodů Mistrovství světa formule 1 s přestávkami od konce 70. let jako dodavatel motorů i jako konstruktér závodních vozů.

雷诺车队(Renault Sport Formula One Team)于20世纪70年代后期到20世纪80年代早期参加了一级方程序赛车。而雷诺车队曾在2002年通过接手意大利著名成衣品牌班尼顿所成立的贝纳通车队(Benetton)回到F1这项运动中;但是在2010年将车队出售,在2016年赛季再次回归。


烏克蘭正教會 (莫斯科宗主教聖統)

Historie.

Když v roce 1991 Ukrajina získala nezávislost, začal tehdejší kyjevský metropolita Filaret II. () usilovat o osamostanění ukrajinské části církve od moskevského ústředí, za což byl zbaven svého úřadu. Poté založil s částí duchovenstva v roce 1992 Ukrajinskou pravoslavnou církev Kyjevského patriarchátu se sídlem v Kyjevě. Od té doby panuje mezi oběma církvemi napětí. V roce 1997 Ukrajinská pravoslavná církev Moskevského patriarchátu kyjevského patriarchu Filareta II. dokonce exkomunikovala.  V průběhu Euromajdanu roku 2013 došlo k vnitřnímu rozkolu uvnitř církve Moskevského patriarchátu. Církev se k ukrajinské krizi a ke konfliktu s proruskými separatisty a s Ruskem snažila nevyjadřovat, ale část představitelů sympatizovala s kyjevskými protesty, zatímco jiní otevřeně podpořili proruské separatisty na Donbasu, v důsledku čehož na Ukrajině narůstá negativní názor na její činnost. Její napojení na Ruskou pravoslavnou církev jí škodí, navíc v situaci, kdy nový metropolita Onufrij bývá označován za příznivce sjednocení „ruského prostoru“, jehož součástí má být i Ukrajina s Běloruskem. Samotný Onufrij podpořil teritoriální integritu Ukrajiny a volal po mírovém řešení konfliktu na východní Ukrajině. V srpnu 2014 metropolita Onufrij prohlásil, že žádný kněz v jeho cíkvi nepodporuje proruské separatisty na východě Ukrajiny. Přesto podle ukrajinského autora Ihora Tyškevyče údajná vazba Ukrajinské pravoslavné církve Moskevského patriarchátu na Kreml, její údajný zásah do konfliktu mezi státy, jejichž občané jsou členy církve a údajná podpora vojenské intervence Ruska na východě Ukrajiny způsobuje výrazný odliv věřících. Zatímco v roce 2011 tvořili její farníci na Ukrajině 25,9 % obyvatel, začátkem roku 2015 to bylo již jen 20,8 %.  Ukrajinská pravoslavná církev (Moskevský patriarchát) od 15. prosince 2018 neexistuje a musí být rozpuštěna. Vrchní Radě byl předložen návrh zákona o povinném přejmenování Moskevského patriarchátu.  V současné době s požehnáním Ekumenického patriarchátu (Bartoloměje I) vznikla z iniciativy ukrajinského prezidenta Petra Porošenka sjednocená místní autocefální pravoslavná církev Ukrajiny sloučením tří poboček pravoslavných denominací, s čímž ale nesouhlasí Moskevský patriarchát, který disponuje největším počtem kostelů. V reakci na to agenti tajné služby SBU provedli v klášterech a budovách patřících Moskevskému patriarchátu razie a domovní prahlídky.  Konstantinopolský patriarcha Bartoloměj zrušil akt Konstantinopolského patriarchátu z roku 1686, kterým se kyjevský metropolita připojuje k patriarchátu v Moskvě.

Kláštery.

Největšími náboženskými středisky církve jsou tři (částečně jeskynní) kláštery:

Předešlá Ukrajinská pravoslavná církev Moskevského patriarchátu, oficiálně Ukrajinská pravoslavná církev (,, zkratka UPC) je kanonická pravoslavná církev. Tvoří autonomní součást Ruské pravoslavné církve vedené moskevským patriarchou.

莫斯科宗主教圣统的乌克兰正教会()是一个在乌克兰的拥有自治权的东方正教会。在教务上他们由基辅都主教带领并有自治权,不过从属于莫斯科宗主教的监督。现任都主教为欧诺菲力。


Historie.

Pronikání Evropanů do Indonésie.

Průzkumy oblasti na konci 16. století vedené Janem Huyghen van Linschotenem roku 1582 a výzkumy Cornelise de Houtmana o deset let později vydláždily cestu Houtmanově plavbě do Bantenu (hlavního přístavu na Jávě) v letech 1595–1597, která vynesla jen velmi malý zisk. Nizozemské pronikání do Východní Indie (což častý je termín používaný pro oblast jihovýchodní Asie, naproti tomu výrazem „Západní Indie“ byla chápána oblast Karibiku) bylo relativně pomalé.

Nizozemská Východoindická společnost.

Nizozemská Východoindická společnost (nizozemsky "Verenigde Oost-Indische Compagnie", VOC) roku 1602 soustředila do svých rukou veškeré obchodní úsilí Holanďanů pro oblast Asie. V roce 1605 ozbrojené nizozemské obchodní lodě dobyly portugalský přístav Ambonia na Moluckých ostrovech, který se stal bezpečnou základnou pro nizozemskou Východoindickou společnost. Následný „Dvacetiletý mír“ podepsaný roku 1609 v Antverpách znamenal ukončení válečného stavu mezi Španělskem, které ovládalo portugalské území a tím i jeho kolonie v zámoří, a Republikou spojených nizozemských provincií. Na severozápadním pobřeží Jávy byla v roce 1619 založena Batavia, dnešní hlavní město Indonésie Jakarta, jako centrum nizozemské koloniální moci v oblasti, ze kterého byl kontrolován nizozemský obchod v Asii. Pro indonéskou historii je důležité, že Nizozemská východní Indie byla založena spíše pro obchodní účely než jako důsledek nizozemské národní expanze. Po zbytek 17. století Holanďané převzali velké obchodní přístavy ve Východní Indii: Malakku roku 1641, původní království Achem (Aceh) roku 1667, Makassar o dva roky později a Bantam roku 1682. V téže době se v přístavech v Indii plošně pěstovala bavlna, kterou Holanďané vyměňovali za pepř, což byl základ obchodu s kořením.  Jak poznamenal Fernand Braudel, největší zdroj bohatství ve Východní Indii byl obchod v rámci indonéského souostroví, což Holanďané nazývali "inlandse handel", kde jeden druh zboží byl vyměňován za jiný, se ziskem na každý obrat, například se stříbrem z Ameriky, které bylo na východě žádanější než v Evropě.  Vznikem monopolního postavení Nizozemska v obchodu s kořením začali Nizozemci na svých územích podporovat monokulturu: Ambonii využili k pěstování hřebíčku, Timor k pěstování vonných dřev santálu, Bandaské ostrovy pro muškátový oříšek a Cejlon pro skořici.

Převzetí impéria nizozemskou vládou.

Kolem roku 1700 se nizozemská Východoindická společnost rozrostla na stát ve státě a představovala dominantní sílu v indonéském souostroví.  1. ledna 1800, poté co byla zkrachovalá nizozemská Východoindická společnost zlikvidována, převzala nizozemská vláda zámořská území jako královskou kolonii. Malakka a Malajský poloostrov byly britsko-nizozemskou smlouvou z Londýna z roku 1824 postoupeny Britům. Povstání javánského obyvatelstva bylo tvrdě potlačeno v Jávské válce v letech 1825–1830  Po roce 1830 byla na Jávě zavedena přísná politika označovaná jako "cultuurstelsel", podle které musela být určitá část zemědělské produkce vyvezena a která vynesla Holanďanům i jejich indonéským spojencům velké bohatství. Tento systém byl zrušen během liberálnějších let roku 1870.  Kolem roku 1898, kdy nastoupila na nizozemský trůn královna Wilhelmina, čítala javánská populace dvacet osm milionů obyvatel a dalších sedm milionů žilo na ostatních indonéských ostrovech (ačkoliv ne všichni byli zcela pod nizozemskou vládou). Roku 1901 nizozemská koloniální vláda přijala takzvanou "etickou politiku", která zahrnovala zvýšení investic do domorodého vzdělání a moderní politické reformy, týkala se období mandátu generálního guvernéra J. B. van Heutsze. Rozšířením přímé koloniální vlády nad Nizozemskou východní Indií byly položeny základy dnešního indonéského státu.  Během nizozemské vlády bylo podepsáno několik dalších důležitých smluv, mezi nimi také dohoda o stanovení hranic, které jsou v současnosti indonéské. Britsko-nizozemská dohoda z roku 1824 také načrtla hranice budoucí Britské Malajsie a Nizozemské východní Indie. Nad zbytkem Indonésie si nizozemská vláda podržela kontrolu – s výjimkou japonské okupace v letech 1942–1945 – až do Indonéské národní revoluce, při které byla v roce 1949 vyhlášena nezávislost Republiky Indonésie. Hlavním městem nového státu se stala Batavia, dnes známá jako Jakarta.

Poválečná indonéská nezávislost.

Po kapitulaci Japonska, kterou skončila druhá světová válka v Tichomoří, vyhlásila skupina indonéských nacionalistů nezávislost. Mezi nimi byli i první budoucí prezident Indonésie Sukarno a viceprezident Mohammad Hatta. Tímto krokem byl rozpoután ozbrojený konflikt, ve kterém se Holanďané pokoušeli nad regionem získat zpět kontrolu. Holanďané byli jako první schopni obsadit Jakartu, a proto se hlavní město vzbouřenců muselo přesunout do Yogyakarty. Během druhé nizozemské ofenzivy byla dobyta i Yogyakarta, a tak se hlavní město znovu stěhovalo, tentokrát na západní Sumatru. Nicméně Nizozemsko nátlak z Austrálie a i z nově nezávislé Indie si prostřednictvím Spojených států vynutil v roce 1949 zasednutí k jednacímu stolu, kde Nizozemsko potvrdilo suverenitu Indonésie kromě oblasti Západní Papua.  Nová indonéská vláda pod vedením prezidenta Sukarna nakonec převzala nad Západní Papuou kontrolu vojensky v letech 1961–1962, v roce 1962 se krátce angažovalo také námořnictvo. Spojené státy zatlačily na Nizozemsko, aby se území Západní Papuy vzdalo ve prospěch Indonésie podle uzavřené "Dohody z New Yorku". Mezitím změnila svůj názor australská vláda a začala také podporovat indonéskou stranu. Západní Papua dodnes zůstává pod indonéskou kontrolou, byť v různých odlehlejších částech regionu odpor proti indonéské centrální vládě pokračuje.

Generální guvernér Nizozemské východní Indie.

Generální guvernér reprezentoval nizozemskou koloniální moc v Nizozemské východní Indii od roku 1610 až do vyhlášení nezávislosti Indonésie v roce 1949. Prvního generálního guvernéra jmenovala nizozemská Východoindická společnost. Poté, co byla v roce 1796 nizozemská Východoindická společnost zrušena, zůstalo jmenování generálních guvernérů na nizozemské vládě. Během doby, kdy oblast ovládali Britové (1811–1816), nahradil funkci nizozemského generálního guvernéra anglický "Lieutenant-Governor", z nichž nejvýznačnější byl Thomas Stamford Raffles. Během let 1942–1945 (zatímco byl do funkce jmenován Hubertus Johannes van Mook) byla oblast pod japonskou kontrolou a byla spravována ze dvou míst, Jávy a Sumatry. Po roce 1948, během vyjednávání o nezávislosti, se funkce nizozemského zástupce v oblasti nazývala "Vysoký komisař Koruny v Nizozemské východní Indii".

Nizozemská či Holandská východní Indie (nizozemsky, indonésky ) byl název kolonie zřízené nizozemskou Východoindickou společností na území dnešní Indonésie, která se během 19. století stala nizozemskou královskou kolonií. Centrem kolonie byl ostrov Jáva, zatímco ostatní ostrovy tvořily tzv. (~ vnější kolonie).

荷属东印度是指1800年至1949年荷兰人所统治的印度尼西亚。1596年,荷兰人霍特曼率领的一支荷兰船队到达爪哇岛的万丹。1603年,荷兰在爪哇建商站;1605年,征服盛产香料的马鲁古群岛中的安汶岛、帝利岛。1619年,攻占爪哇岛上的雅加达,命名巴达维亚,作为荷兰东印度公司在东方的总部。在荷兰人到来之前,葡萄牙人已经在印尼地区建立了一些商站。之后,英国人也登陆印尼,建立殖民地。而荷兰变成了这些欧洲国家里面占领最多领土的国家。荷兰最初通过荷兰东印度公司对这些地区实行殖民统治。1799年东印度公司解散后殖民地被荷兰政府接管,史称荷属东印度。


Vývoj.

Vznik typu VC10 lze vysledovat až k prvním studiím projektu z května 1956. Po ne zcela šťastném zastavení prací na stroji "Vickers Type 1000" z řady návrhů postupně vykrystalizoval typ, který měl splňovat požadavky společností BEA i BOAC, přičemž původně třímotorový projekt (z října 1956) s dvouproudovými motory Conway byl přepracován na čtyřmotorový se stejnými motory. První prototyp vzlétl 29. června 1962 z letiště v Brooklands pilotován Jockem Brycem a Brianem Trubshawem (výrobní číslo 803, G-ARTA), sešrotovaný v roce 1974. Do zkoušek se mezitím připojily další dva prototypy určené pro leteckou společnost BOAC (804, G-ARVA a 805, G-ARVB). První let s platícími cestujícími proběhl 29. dubna 1964 na lince Londýn-Lagos aerolinkou BOAC. Do konce roku obdržela 12 kusů letounů VC-10, které nasadila na linky do Afriky a na dálný východ.  Snaha o zvýšení kapacity a zlepšení ekonomie provozu vedla k započetí konstrukčních prací na prodloužené variantě označené "Super VC-10". Takto upravený prototyp poprvé vzlétl 7. května 1964 (výr.č. 851, G-ASGA). Sériové stroje zakoupila opět BOAC, pět kusů převzala "East African Airways Corporation". 26. listopadu 1965 odstartoval ke svému prvnímu letu VC-10C. Mk1 pro RAF. Všech 14 vyrobených kusů bylo přiděleno k transportní 102. squadroně v Brize Norton. Celkem byly od června 1962 do 16. února 1970, kdy byl zalétán poslední letoun Super VC-10, postaveny a předány 32 letouny VC-10 a 22 letouny Super VC-10. Mezi další provozovatele patřily např. také Nigeria Airways (výr.č.804), Air Ceylon (výr.č.814) či Gulf Air (výr.č. 806, 809, 811, 812, 813 a 814). Super VC-10 výr.č. 853 je umístěn v leteckém muzeu v Duxfordu.

Vickers VC10 je britský čtyřmotorový dopravní letoun poháněný dvouproudovými motory, který byl konstruován v druhé polovině 50. let 20. století. Ačkoliv jeho výroba nedosáhla vysokých počtů a rozhodně neznamenal obchodní úspěch, jeho význam spočívá v tom, že na něm byly použity vůbec první sériově vyráběné dvouproudové motory typu Rolls-Royce Conway. Zároveň se jednalo i o poslední konstrukci, vzniklou ještě pod jménem Vickers – záhy poté tato firma, jeden z nejstarších leteckých výrobců vůbec (firma zahájila podnikání v oboru letectví již roku 1908, tehdy ještě pod jménem "Vickers, Sons and Maxim"), v rámci postupných reorganizací britského leteckého průmyslu zanikla jako samostatný subjekt.

维克斯VC10(英语:Vickers VC10)是一款由维克斯-阿姆斯特朗公司设计和生产的长程客机,于1962年6月29日首飞。飞机设计能够在非洲高热及短跑道环境下操作。VC10所执行的伦敦-纽约航线为亚音速飞机的纪录保持者,只需5时1分便到达目的地,只有超音速的协和式客机比它快。人们常常拿VC10与苏制的伊尔-62比较,两款外型和性能相似型号,四个引擎均放在机尾。


Měření tlaku.

Krevní tlak se zapisuje jako dvě čísla, oddělená lomítkem. První hodnota je systolický tlak, druhá diastolický. Je vyjadřován v torrech (milimetrech rtuťového sloupce).  Běžné měření krevního tlaku se provádí za pomoci rtuťového tonometru a fonendoskopu. Manžeta manometru se upevní nejčastěji na paži nad loktem a naplní se vzduchem, jehož tlak ukazuje stupnice manometru. Tím dojde k zaškrcení pažní tepny. Vzduch z manžety se pomalu upouští a ve chvíli, kdy se tlak vzduchu vyrovná systolickému tlaku krve v pažní tepně, začne do končetiny opět proudit krev. Zvukové fenomény tvořené proudící krví je možné registrovat fonendoskopem přiloženým v loketní jamce nad průběhem pažní tepny. Jedná se o turbulentní (vířivé) proudění krve, tzv. "Korotkovovy fenomény". Systolický tlak krve se odečte ve chvíli prvního zaslechnutého zvukového fenoménu (rytmické klapání frekvencí odpovídající srdeční akci) na stupnici manometru. Diastolický tlak krve se za dalšího snižování tlaku v manžetě odečítá ve chvíli vymizení zvukových fenomenů, kdy proudění krve přechází v laminární.  Měření krevního tlaku je možné i invazivními metodami. Je přesnější, ale pacienta více zatěžuje nutností umístit čidlo přímo do krevního oběhu. Používá se například na zjištění tlaku v plicním oběhu, nebo při nutnosti opakovaného měření. To není možné provádět neinvazivní metodou z důvodu deformační paměti tepen a s tím související změnou tlaku v nich.

Hypertenze bílého pláště.

U některých osob (podle některých údajů až u třetiny v ordinaci naměřených hypertenzí) dochází při měření tlaku u lékaře ke zvýšení krevního tlaku, takže naměřené hodnoty jsou vyšší než skutečné. Jedná se o projev tzv. "syndrom bílého pláště" (anglicky označovaný jako "white coat hypertension", WCH), k němuž dochází u pacientů, kteří pociťují měření u lékaře jako určitý stresor. K vyloučení tohoto fenoménu by se měl vyšší naměřený tlak měřit opakovaně (alespoň při třech návštěvách) nebo nejlépe doma, např. 24hodinové monitorování tlaku Holterovým monitorem.

Hodnoty krevního tlaku.

Nicméně je třeba dodat, že na velikost krevního tlaku působí mnoho vlivů: věk, aktuální mentální a fyzické rozpoložení, okolní teplota a jiné. Například u starších lidí je vysoký systolický a nízký diastolický tlak normální z důvodu opotřebení a menší pružnosti krevního řečiště. Obecně je nebezpečnější vysoký spodní tlak, protože se jedná o nejnižší tlak v krevním řečišti, tedy tlak, který jej namáhá neustále.  Americká kardiologická asociace považuje od roku 2017 vysoký krevní tlak nad 130 mm Hg respektive nad 80 mm Hg.

Krevní tlak je tlak, kterým působí krev na stěnu cévy, kterou protéká. Je vytvářen působením srdce jako krevní pumpy a souvisí se stavbou a funkcemi krevního oběhu. Tento tlak je různý v různých částech krevního řečiště. Běžně se tlakem krve míní arteriální (tepenný) krevní tlak, tedy tlak krve ve velkých tepnách. Tlak se zvláště ve velkých cévách mění také v závislosti na čase – nejvyšších hodnot dosahuje ve vypuzovací fázi srdeční akce (systolický tlak), nejnižších ve fázi plnění srdečních komor (diastolický tlak).

血压是指血管内的血液在单位面积上的侧压力,即压强。习惯以毫米汞柱(mmHg)为单位。


Slabá interakce.

Bosony W se účastní slabých interakcí, při kterých se mění vůně a elektrický náboj interagujících elementárních částic. Takové interakce lze zobrazit a matematicky popsat jako interakci tzv. slabých nabitých proudů vázaných bosonem W. V nabitém proudu se přitom interakcí s bosonem W zachovává leptonové či hadronové číslo. Je tvořen leptonem a příslušným neutrinem, nebo horním a spodním kvarkem. Větve slabého proudu jdoucí proti časové ose se interpretují jako příslušné antičástice.  Nejznámějším příkladem je jaderný rozpad beta. Například při rozpadu kobaltu 60 (důležitém procesu v explozích supernov):  dochází k rozpadu jednoho z 33 neutronů jeho jádra. Neutron je přeměněn na proton, elektron (v tomto kontextu tzv. částice beta) a elektronové antineutrino:  Ve skutečnosti je nutno neutron považovat za vázanou soustavu (udd) jednoho kvarku u a dvou kvarků d, beta rozpadu se účastní jeden z d kvarků, který se mění na kvark u a vytvoří proton (uud). Na nejzákladnější úrovni pak slabá síla změní vůni a náboj jednoho kvarku:  bezprostředně poté následuje rozpad samotného W:  Zprvu se předpokládalo, že slabé nabité proudy spojují pouze částice stejné generace. To však platí pouze pro leptonové proudy. Naopak u podivných částic byla poprvé prokázána změna generace při slabé interakci (nezachování podivnosti). Bylo nutno také vysvětlit experimentálně prokázané mírné nezachování kombinované parity (tzv. CP parity) ve slabých interakcích s účastí kvarků.  Teoretickým vysvětlením je, že do kvarkových slabých nabitých proudů vstupují namísto vlnových funkcí dolních kvarků (d, s, b) lineární kombinace vlnových funkcí všech dolních kvarků (přičemž naprosto převažuje příspěvek kvarku stejné generace, jako je horní kvark ve druhé větvi slabého proudu). Směsné poměry udává tzv. Cabbibova-Kobajašiho-Masukawova matice. Za vysvětlení mechanismu nezachování podivnosti a narušení kombinované parity byla v r. 2008 udělena Nobelova cena za fyziku.  Boson W tedy slabou interakcí váže slabé nabité proudy z následujících 12 možných: ν−e, ν−μ, ν−τ, d−u, d−c, d−t, s−u, s−c, s−t, b−u, b−c, b−t. Bosony Z se účastní slabých interakcí, které lze zobrazit a matematicky popsat jako interakci tzv. slabých neutrálních proudů (proudů tvořených neproměnnou částicí) vázaných bosonem Z. Při takových reakcích se (s ohledem na orientaci vstupujících a vystupujících větví proudů) buď nemění vůně ani elektrický náboj interagujících elementárních částic nebo interaguje (vzniká či anihiluje) částice se svou antičásticí.  Boson Z tedy slabou interakcí váže slabé neutrální proudy z následujících 12 možných: ν−ν, ν−ν, ν−ν, e−e, μ−μ, τ−τ, d−d, u−u, s−s, c−c, b−b, t−t.  Na rozdíl od samovolně probíhajícího rozpadu beta vyžaduje pozorování slabých neutrálních proudů vysoké energie nutné k vytvoření předávaného bosonu Z, které jsou dostupné jen v několika málo vysoko-energetických fyzikálních laboratořích na světě. Proto k experimentálnímu průkazu teoreticky předpovězených slabých neutrálních proudů došlo až v roce 1973 v CERNu (experiment GARGAMEL).

Bosony W a Z jsou elementární částice, které zprostředkovávají slabou (výměnnou) interakci v atomovém jádře a v reakcích elementárních částic. Byly objeveny v CERNu roku 1983 a jsou považovány za hlavní úspěch teorie Standardního modelu fyziky částic.

在物理学中,W及Z玻色子(boson)是负责传递弱核力的基本粒子。它们是1983年在欧洲核子研究组织发现的,被认为是粒子物理标准模型的一大胜利。


Synopse.

Adrian Monk má dva bratry, vlastního "Ambrose Monka" a nevlastního "Jacka, Jr". Od dětství vyrůstal s mírnými projevy obsedantně kompulzivní poruchy. Do roku 1997 pracoval u San Francisské policie jako detektiv. V roce 1997 po bombovém útoku na jeho manželku "Trudy Monkovou" se nervově zhroutil. Po další tři roky odmítal opustit svůj dům; daří se mu to až od roku 2000 za pomoci soukromé ošetřovatelky "Sharony Flemingové" (Bitty Schram). Poté začal vykonávat konzultační práci pro policii SF na zvláště těžkých případech.  Kapitán "Leland Stottlemeyer" (Ted Levine) a nadporučík "Randall Disher" (Jason Gray-Stanford), policisté na kriminálním oddělení místní policie, si najímají konzultační služby Adriana Monka. Stottlemeyer je často velmi rozčilený kvůli Monkovým tendencím k přehnanému pořádku, které jsou způsobeny obsesemi, ale respektuje svého přítele a bývalého kolegu. Monkova genialita tříbená i obsedantně kompulsivní poruchou, která naplno propukla po smrti manželky, často pomáhá v řešení případů. Monk si všímá zdánlivě nepodstatných detailů, které pomáhají řešit případy policie v San Franciscu.  Ve třetí sérii se Monkova ošetřovatelka Sharona rozhoduje provdat za svého bývalého manžela a odjíždí do New Jersey. Po náhodném setkáním se ošetřovatelkou Monka po dalších několik let stane "Natalie Teegerová" (Traylor Howardová). Teegerová je vdova po námořním letci ("Mitch Teeger"), který zahynul při bojích v Kosovu v roce 1998. Má dceru "Julii" (v sedmé sérii je jí 17 let).  Během dalších sérií se Adrian Monk snaží zjistit podrobnosti o smrti své manželky; dozvídá se je až v posledním díle seriálu.

Lokace.

Ačkoliv se děj odehrává v San Franciscu, seriál se natáčí většinou v jiných městech. Pilotní díl byl natočen ve Vancouveru, následující první série v Torontu. Většina epizod 2.–5. řady je točena v Los Angeles, poté také v kulisách Ren-Mar Studios (Adrianův dům, Sharonin dům, kancelář policie, kancelář Dr. Krogera a dům Natalie Teegerové).

Další média.

Soundtrack.

Soundtrack ze seriálu obsahuje hudbu ze seriálu, titulní skladbu nahrál a nazpíval Randy Newman.

Podcast.

Podcast s informacemi ze zákulisí a od hlavních účinkujících je dostupný ke stažení na stránkách seriálu.

Romány.

Od roku 2006, během vysílání čtvrté řady, Lee Goldberg vydal sérii románů založených na původním televizním seriálu. Všechny romány jsou vyprávěny z pozice Natalie Teegerové, druhé asistentky pana Monky. Ve valné většině děje jsou romány věrné televiznímu seriálu, existují však nepatrné rozdíly. Dva z románů byly později adaptovány v epizody televizního seriálu. 31. prosince 2012 byl vydán poslední román napsaný Lee Goldbergem. Po té, co se Goldberg přestal věnovat sérii, tak další 4 knihy napsal Hy Conrad, poslední díl se jmenuje (anglicky) "Mr. Monk and the New Lieutenant".

DVD.

Universal Studios Home Entertainment vydalo všech osm řad seriálu Můj přítel Monk v angličtině, byly vydány v regionech 1 a 2, epizody z 1. až 8. řady jsou dostupné také na iTunes, všechny řady jsou dostupné i v HD kvalitě.

Můj přítel Monk (v anglickém originále Monk) je americký seriál o případech soukromého detektiva Adriana Monka (Tony Shalhoub), trpícího obsedantně kompulzivní poruchou a různými fobiemi. Seriál se začal vysílat 12. července 2002 na USA Network, poslední díl závěrečné osmé série byl v USA odvysílán 4. prosince 2009. V České republice byl seriál uveden na TV Nova a Prima family.

是由安迪·布雷克曼创作的美国刑侦调查喜剧剧情电视剧,于2002年7月12日至2009年12月4日在USA电视台播出。


Život.

Původ.

Princ Mahidol byl 69. potomek krále Čulalongkorna a sedmý královny Savang Vadhany. Jeho matka navíc adoptovala čtyři další prince, jejichž matky, vedlejší královy ženy, zemřely. Mezi nimi prince Rangsita Prayulsaka (pozdějšího Prince z Čainatu), který byl blízkým přítelem prince Mahidola během jeho dětství. V pozdější době hrál důležitou roli v Mahidolově kariéře a byl jmenován regentem jednoho z Mahidolových synů – Bhumibola.

Studium.

Stejně jako ostatní synové krále Čulalongkorna zahájil své vzdělání na Královské škole uvnitř Velkého Paláce. Ve třinácti letech obdržel titul Princ ze Songhla.  V roce 1905 byl poslán do Londýna a po roce a půl na Harrow School se přesunul do Německa, kde na přání svého otce začal v Postupimi studovat Královskou pruskou přípravnou školu. Poté pokračoval ve vojenském vzdělávání na Imperiální vojenské akademii Gross Lichterfelde v Berlíně. Na další přání, tentokráte svého nevlastního bratra, krále Vajiravhuda, začal navštěvovat Mürwickou Námořní akademii ve Flensburgu. Během tamního studia vyhrál soutěž v designu ponorek. Roku 1912 byl povýšen na nadporučíka (lieutenant) jak v „Imperiálním Německém Námořnictvu“ tak i v „Královském Thajském Námořnictvu“.  Princ se vrátil do Thajska na začátku první světové války v roce 1914 a byl přijat jako učitel na Královské námořní akademii. Jeho zájem o menší plavidla trval, včetně ponorek a torpédových lodí, avšak tím se dostával do konfliktů s jinými důstojníky, většinou s těmi, kteří studovali v Británii a preferovali větší lodě. Princ cítil, že jeho odborné znalosti nebudou nikdy využity rezignoval pouhých devět měsíců po vstupu do námořnictva.

Zdravotnictví v Thajsku.

Pak vstoupil na scénu jeho nevlastní bratr a starý přítel princ Rangsit. V tu dobu byl šéfem Královské lékařské akademie. V té době lékařství a veřejné zdraví nemělo příliš mnoho zastánců, lékařství v Thajsku tak velmi zaostávalo za úrovní západních standardů. Lékařská akademie a její nemocnice Siriraj byla malá, přeplněná, bez peněz, bez dostatečného množství personálu a špatně technicky zásobená. Princ Rangsit, princ nižší královské třídy (jeho matka nebyla šlechtického rodu), si myslel, že kdyby někdo více známý a z vyšší královské třídy, jako byl princ Mahidol, podporoval zlepšení situace v lékařství a veřejném zdraví v Thajsku, mohlo by se zvýšit zájem veřejnosti a zvýšit přísun peněz. Strategicky pozval prince Mahidola na výlet lodí po bangkockých kanálech Bangkok Yai a Bangkok Noi. Nemocnice Sirijah byla po cestě a tak svého nevlastního bratra pozval, aby se kolem porozhlédl. Poté co poznal jeho reakci na neutěšený stav nemocnice, požádal ho o pomoc. Tehdy Mahidolova odpověď nebyla příliš pozitivní a rovněž naznačil, že o lékařství neví takřka nic. Avšak po pár dnech změnil názor a souhlasil. Také se rozhodl že bude v tomto oboru studovat.

Studium medicíny.

Princ Mahidol tedy odjel studovat veřejné zdravotnictví na Harvard University v Massachusetts. Požádal také prince Rangsita, aby vybral čtyři studenty, kteří by odjeli s ním. Dva studenty medicíny by podporoval on sám a dvě studentky - zdravotní sestry – které by podporovala jeho matka, královna Savang Vadhana. A tak se potkal s 18letou zdravotní sestrou, slečnou Sangwal Talabhat, budoucí manželku prince Mahidola a matku dvou budoucích králů Thajska. Mahidol se pečlivě staral o svěřené studenty a tak se mohl sblížit se slečnou Talabhat, která jej o tři roky později následovala do Thajska na pohřeb královny Saovabhy. Během návštěvy se vzali a jejich sňatku požehnal jeho nevlastní bratr král Vajiravhud. Po návratu na Harvard získal roku 1921 certifikát ve Veřejném zdravotnictví.  Po skončení studií odjel na krátkou dobu do Edinburghu, ale také byl požádán thajskou vládnou, aby pomohl spojit se s Rockenfellerovou nadací, která nabízela finanční a technickou pomoc k vylepšení vzdělávání v medicíně a veřejném zdravotnictví v Thajsku. Jeho první potomek, princezna Galyani Vadhana, se narodila v Londýně roku 1923. Ve stejném roce se vrátil do Thajska jako generální ředitel univerzitního oddělení Ministerstva školství. Mimo své administrativní povinnosti také vyučoval na Královské lékařské akademii.  Roku 1925 odjel do německého Heidelbergu kvůli léčbě svých ledvin než se opět měl vrátit na Harvard ke studiu medicíny. Při pobytu v Heidelbergu se mu narodil první syn princ Ananda Mahidol. A jeho nejmladší syn princ Bhumibol se narodil v Massachusetts v roce 1927; šest měsíců poté princ Mahidol získal s vyznamenáním titul Doktora medicíny. Do Thajska se vrátil v prosinci 1928.

Lékař.

Jedna z prvních věcí, které udělal po návratu bylo zavedení stipendia pro studenty na poli medicíny, ošetřovatelství a veřejného zdravotnictví. Také se chtěl vrátit do nemocnice Siriraj jako praktikující lékař, ale jeho status prince se stal problémem a zdálo se, že je příliš významný na to, aby pracoval jako lékař. To jej neodradilo a vybral si jinou nemocnici ve více rovnostářském prostředí – misijní McCormickovu nemocnici v Čiang Mai. Pracoval tam ve dne v noci jako a jeho pacienti jej přátelsky nazývali „Mo Čao Fa“ (Princ Doktor).

Smrt.

Ale čas plynul a jeho ledviny se znovu ozvaly. Tři týdny po zahájení své práce odjel do Bangkoku, aby se zúčastnil pohřbu svého strýce a už se nemohl do Čiang Mai vrátit. Byl mu navíc zjištěn jaterní absces a jeho zdraví se pomalu zhoršovalo. Princ Mahidol zemřel 24. září 1929 v paláci Sapathum.  Posmrtně mu byl dál titul Princ Otec (Somdej Pra Mahitalathibet Adulyadejvikrom Pra Boromaradžačanok)  Jeho odkaz přetrvává do dnešních dnů. Studenti posílaní díky stipendiím do světa jsou klíčoví hráči v moderní thajské medicíně, mnoho z nich jsou významní učitelé, někteří pomáhají zakládat nové lékařské školy a univerzity. Královská lékařská akademie se později stala Lékařskou fakultou při nemocnici Siriraj. Byla to klíčová fakulta Lékařské Univerzity po jejím založení v roce 1943. Roku 1969 byl královským výnosem změněn název univerzity na Mahidolovu Univerzitu a Univerzitu prince ze Songhla.  Na památku stého výročí od narození roku 1992 byla vytvořena Cena prince Mahidola, která je mezinárodní cenou na poli medicíny, veřejného zdravotnictví a sociálních služeb.

Jeho Výsost Princ Mahidol Adunjadét ze Songkhla (Somdej Čao Fa Mahidol Adulyadej Kromma Luang Songkhla Nakarin – „thajsky – สมเด็จฯ เจ้าฟ้ามหิดลอดุลยเดช กรมหลวงสงขลานครินทร“) (1. ledna 1892 – 24. září 1929) byl otec thajských králů Anandy Mahidola (Rama VIII) a Pchúmipchona Adunjadéta (Rama IX). Také byl nazýván otcem moderní medicíny a veřejného zdraví Thajska.

玛希敦·阿杜德太上王陛下(;1892年-1月1日-1929年-9月24日),是泰国扎克里王朝的一位王子,为八世王阿南塔玛希敦和九世王普密蓬·阿杜德之父。他被认为是现代泰国医学和公共健康之父。


乔治·阿姆斯特朗·卡斯特

Rodina.

Narodil se v New Rumley v Ohiu. Jeho otcem byl Emanuel Henry Custer (1806–1892), farmář a kovář, matkou Marie Ward Kirkpatrick (1807–1882).  Za svého života měl několik přezdívek. Mezi bílými byl znám jako Autie (podle jeho prvních dětských pokusů vyslovit své prostřední jméno), Armstrong, Fanny nebo Curley. Indiáni mu říkali Žlutý vlas ("Yellow Hair") a Syn Jitřenky ("Son of the Morning Star").  Jeho bratři Thomas Custer a Boston Custer zemřeli společně s ním v Bitvě u Little Bighornu, stejně jako jeho švagr a synovec. Měl ještě dva další sourozence, kterými byli Nevin Custer a Margaret Custer, dále měl ještě několik sourozenců nevlastních. Jeho rodina z otcovy strany pocházela z Vestfálska v Německu. Emigrovali do Ameriky v 17. století. Původní příjmení rodiny bylo „Küster“. On sám společně se svými bratry představovali pátou generaci potomků Němce Arnolda Küstera z Kaldenkirchen v Severním Porýní-Vestfálsku, který imigroval do Hanoveru v Pensylvánii.  Dívčí jméno jeho matky bylo Marie Ward. V roce 1823 se vdala za Israela Kirkpatricka, který zemřel v roce 1835. Když ovdověla, vdala se roku 1836 za Emanuela Henryho Custera. Její prarodiče, George Ward (1724–1811) a Mary Ward (Grier) (1733–1811), se narodili v Durhamu v severní Anglii a emigrovali do Spojených států. Jejich syn James Grier Ward (1765–1824) se narodil v Dauphinu v Pensylvánii a oženil se s Catherinou Rogers (1776–1829), jejíž dcera Marie Ward byla Custerovou matkou. Catherine Rogers byla dcerou Thomase Rogerse (narozen v Anglii 1742) a Sarah Armstrong, podle které dostal své prostřední jméno.

Mládí.

Svá chlapecká léta trávil u své sestry a jejího muže v Monroe v Michiganu, kde navštěvoval školu McNeely Normal School, později známou jako Hopedale Normal College, v Hopedale v Ohiu, známou jako první koedukační vyšší školu pro učitele ve východním Ohiu. Na studia si Custer přivydělával rozvozem uhlí. Promoval na McNeely Normal School v roce 1856 a učil na škole v Ohiu.  Na americké válečné akademii ve West Pointu promoval v roce 1861 jako poslední v ročníku z 34 kadetů, hned po začátku občanské války.Dokonce ho málem vyloučili.Prý dostal až přes 500 dutek. Takové studijní výsledky obvykle nejsou dobré pro zahájení kariéry, ale měl štěstí, že vznikla potřeba nových důstojníků. Jeho působení na akademii bylo problematické, a tak byl každý rok stále blíž k vyloučení kvůli častým proviněním, zejména kvůli žertování na účet ostatních kadetů.

Expedice.

Po válce v roce 1873 podnikl "Expedici Yellowstone", na kterou ho jako oficiální fotograf doprovázel William Pywell.

Slavná bitva u Little Big Horn.

Podplukovník Custer (hodnost generála měl pouze propůjčenou během války Severu proti Jihu) už během občanské války v kavalerii Unie projevoval zápal, odvahu na úkor rozvahy. V roce 1867 byl postaven před válečný soud pro špatné chování při sledování Indiánů pod velením generála Hancocka. Neplnil rozkazy, opouštěl stanoviště pro své vlastní záležitosti a choval se surově ke svým mužům. Když byl v příštím roce opět vrácen do funkce, nechal zmasakrovat 103 Čejenů včetně žen a dětí. U Indiánů si vysloužil přezdívku "Vrah žen". V roce 1876 byla jeho 7. kavalerie včleněna mezi jednotky generála Terryho, vyslaného proti odbojným Siouxům. Custer vděčil za tuto příležitost Terrymu, neboť on sám se pohádal s prezidentem Grantem a generály Shermanem a Sheridanem a byl v nemilosti. Mezi novináři pak Custer šířil obvinění o korupci na nejvyšších místech, pro kterou ale neměl žádné důkazy. U Little Big Horn Custer vedl jednu ze tří kolon, které se měly posléze spojit s ostatními do společného útoku. Custer se rozhodl neuposlechnout rozkazu. Své muže rozdělil na tři části. Útok měl být veden od severu, od jihu a od západu. V táboře Indiánů bylo asi 15 000 lidí, z toho 6 000 siouxských a čejenských válečníků. Velitel jedné části Custerových vojáků, major Reno, se 112 vojáky útočil od jihu, ale byl Indiány lehce přemožen a donucen se ukrýt mezi skaliska. Tam se k němu připojil kapitán Benteen, velitel druhé části Custerových vojáků, rovněž Indiány zahnán. V tu dobu se Custer nacházel tři míle odtud a připravoval se k útoku přes řeku. Nemohl tedy svým mužům nijak pomoci. Dříve než Custer dorazili na místo další indiánští válečníci. Obklíčený Custer a jeho muži byli nuceni sesednout z koní a pustit se do zoufalého boje. Všichni byli do jednoho zabiti.

George Armstrong Custer (5. prosince 1839 – 25. června 1876) byl americký voják, který velel jízdním jednotkám v americké občanské válce a indiánských válkách. Po skončení občanské války se stal velitelem 7. kavalerie. Velel v několika bitvách americké občanské války. Vedl Michiganskou brigádu, kterou během americké občanské války nazýval Wolverines-Rosomáci. Poražen a zabit byl v bitvě u Little Bighornu, kde bojoval proti koalici domorodých indiánských kmenů, složené téměř výhradně z bojovníků kmenů Siouxů, Šajenů a Arapahů, vedenými náčelníky Siouxů, kterými byli Splašený kůň, Žluč a Sedící býk.

乔治·阿姆斯特朗·卡斯特(英语:George Armstrong Custer;1839年-12月5日-1876年-6月25日),美国陆军军官,曾任第七骑兵团的中校团长及少将,以骁勇闻名。著有自传《我的平原生涯》。卡斯特原先是受到青睐的美国总统候选人之一。


Životopis.

Bachelard se narodil v chudé rodině, po maturitě a vojenské službě pracoval od roku 1907 v Paříži na poště a ve volném čase studoval matematiku, fyziku a chemii. Tři roky strávil na frontě a byl vyznamenán Válečným křížem za statečnost. Po válce dokončil studia a v letech 1919 až 1930 učil v Bar-sur-Aube fyziku a chemii. Zároveň studoval filosofii a promoval 1927 disertací "O aproximativním poznání". Roku 1930 nastoupil na univerzitu v Dijonu a roku 1940 se stal profesorem dějin a filosofie vědy na pařížské Sorbonně. Roku 1951 byl vyznamenán Řádem čestné legie a 1955 byl zvolen členem "Académie des sciences morales et politiques".  Měl dceru Suzanne Bachelard (1919 - 2007). Spolu s ní je pochován na hřbitově v obci Bar-sur-Aube.

Myšlení.

Bachelard byl ve vědě i ve filosofii autodidakt a řada jeho knih má blízko k poezii. Jeho rané práce se týkají filosofie vědy: kolem roku 1900 došlo ve vědě k několika převratným proměnám pohledu na svět a Bachelard se tuto schopnost vidět nově snažil uplatnit i ve filosofii. Jak vědy musí i filosofie být tvořivou činností, musí být otevřená novým náhledům. Bachelard se hlásil k Descartovu racionalismu, ale jak empirismus tak racionalismus mohou postihnout jen jisté stránky skutečnosti. Filosofie potřebuje vědu a věda potřebuje filosofii, aby věděla, co dělá. Empirické a teoretické poznání se tedy doplňují a podmiňují a Bachelard hovoří o „surracionalismu“. Vědecké poznání se od běžného smyslového poznání ostře liší tím, že je založeno na hypotézách, že je kritické a nezaujaté. Není spojité, nýbrž podléhá „mutacím“, kdy se vědci musí zbavit „epistemologických bariér“ ("obstacle épistémologique"); proto jsou dějiny vědy plné „epistemologických přeryvů“.  Ani skutečnost a zejména čas nejsou spojité, nýbrž vždy přetržité, neboť jen tak v nich mohou vznikat nové počátky. „Jenom nicota je skutečně spojitá.“ Tuto otevřenost pro nové sdílí věda a filosofie s poezií, s básnickou imaginací. „Ve vývoji vskutku tvořivém platí jen jeden obecný zákon, a to že u kořene každého pokusu o další vývoj je vždy nějaká nehoda ("accident").“ V této souvislosti se Bachelard zprvu hodně zabýval psychoanalýzou, později se s ní však rozešel, protože vědecká i básnická inspirace pochází podle něho z věcí, ne z vlastního nevědomí.  Jako dlouholetý učitel se Bachelard zabýval také didaktikou, kde kladl hlavní důraz na probouzení „nezištného zájmu“ o poznání, na výchovu k otevřenosti a k vlastní aktivitě:

Působení.

Bachelard měl velký vliv na dvě generace francouzských filosofů i vědců. Jeho přímým žákem a nástupcem byl Georges Canguilhem. Na Bachelardovu epistemologii a teorii vědy navázali Alexandre Koyré, Thomas Kuhn, který rozvinul jeho pojem „epistemologického zlomu“, Michel Foucault, Roland Barthes i Emmanuel Lévinas, který převzal představu nespojitého času vždy nových počátků. Zda se Bachelardovou myšlenkou poznávání jako „přibližování“ ("connaissance approchée") inspiroval Karl Popper, není jisté. Oba se však účastnili 8. filosofického kongresu v Praze (1934), kde Bachelard na toto téma přednášel.  Bachelardovy práce o imaginaci oceňovali postmodernističtí a hermeneutičtí filosofové, mj. Paul Ricœur v díle "Živá metafora"; mezi spisovateli se k Bachelardovu odkazu hlásí např. romanopisec Michel Tournier.

Gaston Bachelard (27. června 1884, Bar-sur-Aube, Champagne – 16. října 1962, Paříž) byl francouzský filosof a spisovatel 20. století. Zabýval se hlavně filosofií vědy, epistemologií a poetikou, protože vědu a básnickou imaginaci pokládal za dvě rovnocenné cesty lidského růstu.

加斯东·巴舍拉(1884年6月27日-1962年10月16日),法国哲学家。其最重要的著作是关于诗学及科学哲学。引入了「认识论障碍」(obstacle épistémologique)和「认识论决裂」(rupture épistémologique)的概念。他在法兰西学院中受到尊敬,影响了包括米歇尔·傅柯、路易·皮埃尔·阿尔都塞 和雅克·德里达在内的新一代哲学家。