Historie.

Název Wengen byl poprvé zmíněn dokumentech v roce 1268. Původ názvu není úplně zřejmý, pravděpodobně se jedná o význam "tvář na úbočí" nebo "vlhké louky".  Obyvatelé žili po samotách jednoduchým životem vzdáleni od civilizace. I přesto, v roce 1669, byl Wengen zasažen morovou epidemií a obyvatelstvo sužovaly i jiné přírodní katastrofy, například v roce 1770 při sesuvu velké laviny přišlo o život osm obyvatel, v roce 1791 došlo k sesuvu půdy, při kterém došlo k obětem na životech lidí i zvířat.  Wengen byl původně zaměřen na zemědělství, až v první polovině 19. století se zde začíná rozvíjet turistický ruch. Turisté začali Wengen navštěvovat při turistických výpravách na Kleine Scheidegg a dále Grindelwald. Jedním z prvních návštěvníků byl Felix Mendelssohn. První hotel a hospoda byla otevřena v roce 1859. Cestovní ruch se více rozšířil po vybudování ozubnicové tratě Wengernalpbahn v roce 1890, ale nebyla postavena silnice. Počet obyvatel se postupně zvýšil z 210 (1783) na 811 (1900). V současnosti je zde mnoho hotelů s dostatečnou kapacitou ubytování v letní i zimní turistické sezóně.  Wengen je také domovem Downhill Only Club, jednoho z nejstarších britských klubů alpského lyžování, který byl založen v roce 1925.  Od roku 1930, jsou pořádány slavné lyžařské závody Lauberhorn konané ve Wengenu.  Během druhé světové války zde byli internováni nejen britští a američtí piloti, tak i polští vojáci.

Rekreace, turistika, sport.

Každý rok se zde v lednu konají slavné lyžařské závody Lauberhornrennen na trase Jungfrau maratonu. Závody se tradičně skládají ze sjezdu, slalomu a kombinovaného sjezdu. Kromě toho, že se jedná o nejvíce technicky náročné sjezdy, v Lauberhornu se pořádá i nejdelší závod světového poháru FIS a pravděpodobně i nejmalebnější. Průměrný čas sjezdu při světovém poháru na trati dlouhé 4 455 metrů je 2:30 min. Je to nejvyšší rychlost dosažená v Haneggschuss na mistrovství světa.  Železnicí Wengernalpbahn se můžete dostat na svahy Allmend, a Kleine Scheidegg. Lanovkou můžete vyjet na Männlichen a odtud se vydat na sjezdovky do Grindelwaldu, Kleine Scheideggu a v okolí Wengenu.  Při pěších túrách na hory v okolí je nutno brát v úvahu nejen náročnost stoupání a strmost svahů, po kterých vedou turistické cesty ale i možné náhlé změny počasí, kdy padne hustá mlha a viditelnost se blíží nule. Pěší výlet na Kleine Scheidegg je snazší s stoupání není tak strmé, doba výstupu je asi 3 hodiny.  Z dalších možností rekreace je např. bruslení, curling a v létě seskoky padákem.

Doprava.

Wengen je jedno z mála míst, kde je vyloučena automobilová doprava. K dispozici je pouze několik elektromobilů, které zajišťují dopravu nákladu z a na nádraží železniční stanice.  Wengen je tedy přístupný pouze po ozubnicové železnici Wengernalpbahn z Lauterbrunnen nebo z Grindelwaldu přes Kleine Scheidegg, případně lanovkou z Männlichen společnosti Luftseilbahn Wengen-Männlichen.  Železniční doprava z Lauterbrunnen na nádraží Wengen probíhá denně od časného rána až do pozdních nočních hodin a je nejzatíženějším traťovým úsekem Wengernalpbahn. Projíždí zde cca 40 služebních souprav denně. Každá souprava se může skládat až ze 4 samostatných vlaků, jedoucích těsně za sebou.  Cesta nahoru trvá asi 14 minut, cesta dolů asi 17 minut. Sjezd je delší proto, že na trati dochází k míjení souprav a je potřeba zajistit, aby soupravy jedoucí nahoru, do Wengenu, nemusely zastavovat. V současnosti se používá delší ale méně strmá část tratě přes Wengwald.  Lanovka Wengen-Männlichen je v provozu jen v sezóně.

Související články.

region  doprava v regionu

Wengen je větší vesnice v kantonu Bern, která spadá pod obec Lauterbrunnen ve Švýcarsku. Místo má největší počet obyvatel z okolí i Lauterbrunnen samotného. Wengen leží v nadmořské výšce je 1 274 m n. m. na úpatí hor Eiger, Monch a Jungfrau, 400 m nad údolím Lauterbrunnen.

翁根()又称为温根,是瑞士中部伯尔尼州因特拉肯县劳特布龙嫩镇的一个山村,属于少女峰地区,海拔。常年居民约1,300人,夏季居民5,000人,冬季居民10,000人。


Povrch.

Povrch Černé Hory je převážně hornatý s velkým lesním porostem a vodním potenciálem. Reliéf státu je neobyčejně mnohotvárný. Nejvyšší horou je Zla Kolata v pohoří Prokletije, měřící (2534 m).

Hory.

Většina země je pokryta vysokými, rozsáhlými horskými masivy, které jsou protírány kaňony řek a hlubokými údolími. Všechna pohoří náleží k Dinárské horské soustavě. Základním stavebním kamenem celého systému je vápenec a dolomit, na mnoha místech silně zkrasovatělý, ve kterém se vytvářejí krasová pole, jeskyně a ponorné řeky. Horské oblasti trpí nedostatkem vody, protože ta prochází pouze z tajícího sněhu a potoky se tak často ztrácejí ve vymletém vápencovém podloží.  Nejvyšším a nejkrásnějším pohořím země je Durmitor na severozápadě. Celý masiv divoce rozeklaných vrcholů, horských luk, jeskyní a kaňonů je chráněn jako národní park. Nejvyšším vrcholem je Bobotov kuk (2522m n. m.). Durmitor na severu spadá do hloubky 1300 metrů do kaňonu řeky Tary.  Na Durmitor navazuje na východě pohoří Sinjajevina, které je tvořeno spíš soustavou náhorních plošin s nejvyšším vrcholem Babin zub (2253 m n. m.). V západní části země se poblíž hranic s Bosnou a Hercegovinou rozkládají masivy Ljubišnja (2338 m n. m.), Pivska Planina (1775 m n. m.), Volujak (2294 m n. m.), Bioć (2396 m n. m.), Maglić (2388 m n. m.) a Golija (1945 m n. m.).  Ve středu země jižně od Durmitoru se rozkládají zajímavé horské masivy Terskavec (2093 m n. m.), Vojnik (1977 m n. m.), Stožac (2140 m n. m.), Maganik (2139 m n. m.) a Prekornica (1926 m n. m.), které přitahují zájem turistů svými přírodními krásami. Přirozený přechod od středu do vysokých hor Prokletije na východní hranici tvoří pohoří Komovi a Bjelasica s množstvím horských pastvin, pěkně tvarovaných štítů a hlubokých kaňonů.  Nádherný masiv Prokletije pokračuje i na albánskou stranu. z Černé Hory jsou přístupné pouze hřebeny v blízkosti Plavského jezera a města Gusinje, ale naštěstí jsou to nejkrásnější pasáže celého masivu. V tomto pohoří se nachází i nejvyšší vrchol Černé Hory – Zla kolata (2534 m n. m.).  Velice zajímavé a atraktivní jsou horské masivy, které se zvedají do značné výšky přímo od hladiny moře. Je to masiv Rumija mezi mořem a Skadarským jezerem, zdvihající se do výše 1593 m n. m., dále známý Lovćen (1749 m n. m.) nad zálivem Boka Kotorska a krasové pohoří Orjen (1895 m n. m.).

Nížiny a jezera.

Nížin v Černé Hoře moc není,až na malé výjimky na jihu a okolo dolních toků řek Morača a Zeta. Černohorské hlavní město Podgorica se celé nachází v úrodné nížině, stejně jako jeho aglomerace a podgorické mezinárodní letiště.  Řeky Černé Hory spadají do tří různých úmoří. Do Jadranu proudí jenom málo klasických povrchových toků, poněvadž v Dinárském horském systému téměř neexistují. Vyvěrající potůčky mizí v propustném vápenci, pak opět vytékají na povrch, aby znovu zmizely pod zemí. Nejvýznamnějšími řekami jsou Morača a Zeta, které se vlévají do Skadarského jezera. Většina řek na Balkáně míří do Černého moře. Největší sběrnicí je Dunaj, který zde pohlcuje na 40 přítoků. Patří k nim Lim a nejkrásnější černohorská řeka Tara, které se obě vlévají do Driny, ta později do Sávy a nakonec do Dunaje. Bulharská Stara planina tvoří pro východobalkánské řeky rozvodí mezi Černým a Egejským mořem.  V této vyprahlé krajině jsou velká jezera vzácností. Největší vodní plochu v zemi představuje Skadarské jezero nedaleko pobřeží, dále také jezero Krupačko a Liverovići u Nikšiće, Crno jezero v Durmitoru, Biogradsko jezero v Bjelasici (v NP Biogradska Gora) a Plavské jezero na úpatí masívu Prokletije.

Pobřeží a moře.

Pobřeží je úzký pás země, táhnoucí se od Herceg Novi po ústí řeky Bojana na albánských hranicích. Toto pobřeží je vyhlášeno písčitými plážemi a bohatou subtropickou vegetací. Podobně jako v Chorvatsku je značně členité s množstvím malých zálivů, ostrovů a poloostrovů.  Průměrná teploty vody moře dosahuje v lednu a červenci 25 °C. V moři se dá koupat 180 dní v roce. Má tmavě modrou průzračnou vodu s viditelností 38 – 65 metrů. Voda obsahuje 38 g soli na litr. Rozdíl mezi přílivem a odlivem je kolem 31 cm, výška vln činí kolem 50 cm, někdy až 2 m.

Podnebí.

Klimaticky se Černá Hora dělí na dvě podnebné oblasti. V přímořské části je středozemní (mediteránní) podnebí s teplým a suchým létem a mírnou deštivou zimou. Průměrná teplota vzduchu je v lednu 8 °C a v červenci 27 °C. Jaro začíná velmi brzy, začátkem března. Příjemný je barevný podzim, který bývá slunný a teplý. Ve vnitrozemí je podnebí mírně kontinentální, v lednu je průměrná teplota -3 °C, v červenci 18 °C.  Celkově je podnebí pod vlivem moře, protože voda se během léta ohřeje a teplo se pozvolna uvolňuje do ovzduší. Pobřeží Černé Hory je se svými 2700 hodinami slunečního svitu nejslunečnějším místem Středomoří.  Počasí u pobřeží je však hodně ovlivněno větry. Jihovýchodní jugo je nejčastější, ze severozápadu duje maestral a ze severovýchodu bóra. Největší vlnobití, které bičuje pobřeží, způsobuje jugo. Maestral je příjemný odpolední větřík, který ochlazuje horké léto.

Srážky.

Na pobřeží spadne průměrně 1400 mm vody ročně. Vyšší srážky jsou obvyklé na jaře a na podzim. Sníh spadne v zimě jenom ve vnitrozemí v horách. Velmi vysoké srážky zachycují hory nad Bokou Kotorskou, kde ročně spadne až 4928 mm, což z ní činí nejdeštivější místo Evropy.  V tomto zálivu (ve městě Tivat) se také nachází jedno ze dvou mezinárodních letiště v Černé Hoře – mezinárodní tivatské letiště. Navzdory tomu, že letiště obklopují vysoké hory a ranvej leží jen 100 metrů od vody, nedošlo na letišti k žádné nehodě. Ovšem vzhledem k horskému terénu a špatnému světelnému navádění je letiště otevřeno pouze za denního světla. Letiště je jedno z nejnebezpečnějších pro přiblížení na přistání, i pro čekání pro přijetí ve vzduchu. Při velmi špatné viditelnosti jsou lety odkláněny na letiště v Podgorice. Říká se, že pilot, který zvládne přistát na letišti v Tivatu, se nemusí bát žádných přistání – žádné letiště prý není na tam nedostupném místě.

Seismická činnost.

Celá země patří k seismicky aktivním místům s častými otřesy půdy. V roce 1968 postihlo Černou Horu zemětřesení, při kterém byla mj. zasažena města Bar, Petrovac a Ulcinj a hlavně roku 1979 s epicentrem pod masivem Lovćenu, kdy byla zničena většina měst a obcí na jadranském pobřeží, včetně historických staveb, obytných domů a hotelů. Jeho následky jsou místy patrné i dodnes.

Flóra a fauna.

Živočišná i rostlinná říše Balkánu je díky teplotám výrazně odlišná od zbytku Evropy. Jižní krasová oblast je holá, ačkoliv byla v minulosti porostlá dubovými a cypřišovými lesy. Dlouhodobé kácení lesních porostů, které byly využívány jako zdroj palivového a stavebního dříví, nedostatek orné půdy a hlavně krasový podklad se negativně podepsaly na druhovém zastoupení typických druhů. Převládají zde křovinaté, méně náročné porosty. V horách je situace lepší. Více jak třetinu plochy zde pokrývají rozsáhlé porosty smíšených a jehličnatých lesů. Nad 800 metrů se objevují souvislé porosty listnáčů, dubů, javorů, jilmů, jedlých kaštanů a topolů, nad 1500 metrů převažují aromatické borovice, smrky jsou zde v menšině. Hory jsou téměř holé, s minimem vegetace. Převládají horské byliny a alpinky, na jaře vybarví horské louky šafrány, tulipány a narcisy.  K mizení lesů přispěla nemalou měrou i turecká okupace. Turci při pronásledování odbojných místních obyvatel lesní porosty káceli, aby omezili možnosti úkrytu pro nespokojené domorodce.  Zvířecí říše je rovněž poznamenána tisíciletým ničením jejího přirozeného prostředí, kácením lesů, pastevectvím a lovem. Dnes se na území Černé Hory z velkých šelem nachází medvěd, vlk, rys, divoká kočka, vydra, kuna, běžně se vyskytuje jelení a černá zvěř. Z ptactva se zde můžou pozorovat některé druhy orlů, sokolovité dravce, někdy dokonce i supa. Suché a teplé podnebí je ideální pro plazy a obojživelníky. Vyskytuje se zde i zmije růžkatá nebo jedovatí štíři. Největším plazem Balkánu je 1 metr dlouhý blavor žlutý, který je vlastně beznohým ještěrem a je zcela neškodný.  Velká jezera patří vodnímu ptactvu, volavkám nebo kormoránům. V mokřinách Skadarského jezera žije poslední volně žijící populace pelikánů.

Ochrana přírody a národní parky.

Ochrana přírody je zatím v Černé Hoře interpretována poněkud volněji než jinde ve světě. Turisté mohou navštívit i přísně chráněná území a ve většině z nich je povolen pohyb mimo značené stezky a mnohdy i volné táboření.  Černohorský parlament před časem vyhlásil, že má eminentní zájem na tom, aby se jejich země stala prvním ekologickým státem na světě. I přes dlouholeté zásahy do původního stavu je černohorská příroda stále dobře zachovalá. Bude však třeba vynaložit mnoho úsilí na jakousi "převýchovu" obyvatel Černé Hory, kteří si nádhernou přírodu mnohdy pletou se skládkami a odpadky někdy "ukládají" ve městech a vesnicích přímo na ulicích nebo rovnou do volné přírody. V Černé Hoře bylo zatím zřízeno pět národních parků: Park má za úkol chránit ve stejnojmenném pohoří zachovalou přírodu, oblast, která má pro Černohorce i velkou historickou hodnotu, neboť právě zde se nachází kolébka nezávislé Černé Hory. Nádherné dubové i bukové porosty přecházejí ve vyšších polohách ve vysokohorské louky, kleče a kamenité pláně jsou bohaté na ptactvo a zvěř. Nejvíce zde žije jelen a srnec, ale i liška či vlk. Leží ve výšce 6 m n. m. a jsou zde chráněny především vzácné druhy rostlin a živočichů. NP byl vyhlášen v roce 1983. Jsou zde jedny z nejvyšších vrcholů Černé Hory, krasová území, nádherná horská jezera a hlavně kaňon Tary, který je se svými 1300 metry nejhlubší v Evropě. Základy parku byly položeny již v roce 1872 černohorským králem Nikolou I. – jde tak o nejstarší národní park v Evropě a druhý nejstarší na světě. PArk se nachází na území pohoří Bjelasica. Nikde jinde se nenachází takové bohatství lesů, množství šťavnatých horských luk a nádherných ledovcových jezer ve spojení s vysokými skalnatými masivy. Park se může chlubit jedním z nejzachovalejších tří posledních evropských pralesů. Bjelasica je zároveň rájem divoké zvěře, jímž "kraluje" medvěd. Jezera a potoky jsou plné ryb, vč. pstruha kalifornského.

Černá Hora (černohorsky: "Crna Gora, Црна Гора") je republika v Jihovýchodní Evropě, rozkládající se na Balkánském poloostrově mezi 41°52' – 43° 42' s. š. a 18° 26' v. d. Sousedí s Chorvatskem, Bosnou a Hercegovinou, Srbskem, Kosovem a Albánií.

黑山共和国,位于欧洲巴尔干半岛,陆上与克罗地亚、波黑、塞尔维亚、阿尔巴尼亚接壤,南邻亚得里亚海。


Volby a protesty.

V Gruzii se konaly parlamentní volby 2. listopadu 2003. Volilo se do 235 křesel, ze kterých 135 mělo být podle poměrného systému a 85 vítězi v jednomandátových obvodech. Kromě toho probíhalo celostátní referendum o tom, zda má budoucí parlament mít pouze 150 členů. Voliči používali oddělené lístky pro obě dvě hlasování. Ty pak složili dohromady a v jedné obálce je vhodili do jedné hlasovací urny.  Volby kritizovali mezinárodní pozorovatelé. Tvrdili, že byly zmanipulované ve prospěch Ševardnadzeho. Michail Saakašvili se prohlásil vítězem voleb. Tuto skutečnost potvrdilo nezávislé paralelní sčítání výsledků, které provedla místní Mezinárodní společnost pro spravedlivé volby a demokracii. Saakašvili a sjednocená opozice přijali výsledky paralelního sčítání výsledků a vyzvali, aby se Gruzínci vzbouřili a demonstrovali proti Ševardnadzeho vládě, a aby se postavili nenásilnou metodou proti úřadům. Hlavní demokratické opoziční strany požadovali odstoupení Ševardnadzeho a opakování voleb. V polovině listopadu začaly masivní protivládní demonstrace v centru Tbilisi. Brzy se rozšířily do téměř všech měst Gruzie. Organizace mládeže "Kmara "(česky "Dost!") a několik nevládních organizací se aktivně zapojily do protestních aktivit. Naopak Ševardnadzeho vláda byla podporována Aslanem Abašidzem (vůdcem separatistického regionu Adžárie), který posílal tisíce svých příznivců do Tbilisi, aby protivládní demonstrace potlačili.

Změna moci.

Opoziční protesty vyvrcholily 22. listopadu, kdy se Ševardnadze pokusil svolat zasedání nového parlamentu. Toto zasedání považovaly hlavní opoziční strany za nelegitimní. Stoupenci těchto stran, vedení Saakašvilim, vtrhli do jednací místnosti s růžemi v rukách (odtud jméno Růžová revoluce), přerušili proslov prezidenta Ševardnadzeho a donutili ho s ochrankou uprchnout. Prezident okamžitě vyhlásil stav nouze, začal mobilizovat vojáky a policii a shromažďoval je v blízkosti své rezidence v Tbilisi. Nicméně elitní vojenské jednotky odmítly podpořit vládu. Ve večerních hodinách 23. prosince se sešel Ševardnadze s opozičními lídry Saakašvilim a Zurabem Žvanijou a diskutovali o aktuální situaci. Po schůzce oznámil prezident svou rezignaci. V ulicích Tbilisi propukla euforie. Více než 100 tisíc demonstrantů slavilo svoje vítězství celou noc. Úřadující předsedkyně parlamentu Nino Burdžanadzeová se dočasně ujala prezidentského úřadu do konání nových voleb. Gruzínský nejvyšší soud zrušil výsledky voleb.  4. ledna 2004 vyhrál drtivě prezidentské volby Michail Saakašvili. Ke konci března téhož roku se opět konaly parlamentní volby. Většinu hlasů získala Sjednocená národní strana podporující Saakašviliho.

Růžová revoluce nebo také Revoluce růží (gruzínsky: ვარდების რევოლუცია, "vardebis revolucia") byla revoluce v Gruzii, která následovala po zákonodárných volbách v roce 2003 a měla za následek svržení prezidenta Eduarda Ševardnadzeho a jeho nahrazení novým prezidentem Michailem Saakašvilim po nových volbách v březnu 2004. Michail Saakašvili se k této moci dostal díky peněžité podpoře ruského oligarchy Borise Berezovského. Revoluce byla podporována občanským hnutím odporu "Kmara" (gruzínsky "კმარა") a snad i USA a CIA. Patří k prvním v sérii tzv. barevných revolucí, které jsou některými připisovány americkému vlivu. Další takovou barevnou revolucí byla v roce 2004 tzv. Oranžová revoluce na Ukrajině nebo Tulipánová revoluce v roce 2005 v Kyrgyzstánu.

玫瑰革命(),是2003年11月在格鲁吉亚发生的反对当时格鲁吉亚总统谢瓦尔德纳泽及其所领导政府的一系列示威活动,其领导人反对党统一民族运动党领袖萨卡什维利每次公开露面都拿一枝玫瑰,因此被称为玫瑰革命。最终,时任格鲁吉亚总统谢瓦尔德纳泽辞职。


Historie pozorování.

Na velký vlastní pohyb 61 Cygni poprvé poukázal Giuseppe Piazzi v roce 1804, který ji pojmenoval "Letící hvězda". Piazziho objev vzbudil ve své době malou pozornost vzhledem k relativně krátké době pozorování hvězdy – pouhých deseti let. V roce 1812 navrhl Friedrich Wilhelm Bessel, aby hvězdě astronomové začali věnovat zvýšenou pozornost.  Friedrich Georg Wilhelm von Struve objevil roku 1830, že hvězda 61 Cygni je dvojhvězdou. Ještě mnoho let však nebylo jisté, zda se jedná o náhodné seskupení hvězd či gravitačně vázaný systém.  Dvojhvězda vykazovala velký vlastní pohyb, který byl tehdy největším známým a tak když to kvalita astronomických pozorování umožnila, stala se 61 Cygni žhavým kandidátem na určení vzdálenosti metodou paralaxy. Dvojhvězda se stala první hvězdou (kromě Slunce), jejíž vzdálenost byla ze Země změřena. Měření bylo provedeno v roce 1838 Besselem, který naměřil paralaxu 0,3136". V dnešní době se udává hodnota paralaxy 0,28718", což odpovídá vzdálenosti hvězdy 11,36 světelných let od Země.  O několik let později byla objevena hvězda Groombridge 1830 s větším vlastní pohybem. Groombridge 1830 hvězdné velikosti 6,4 mag lze pouhým okem pozorovat pouze za výjimečně tmavé oblohy. 61 Cygni je hvězda s největším vlastním pohybem, která je viditelná pouhým okem. Má sedmý nejvyšší vlastní pohyb z hvězd, které jsou uvedeny katalogu Hipparcos.  V roce 1911 byla Besselova paralaxa z 0,3136" opravena na 0,310", a pozorování z Yerkesovy observatoře zjistila radiální rychlost hvězdy 62 km/s, která společně s vlastním pohybem příčně k Zemi 79 km/s dává prostorovou rychlost kolem 100 km/s směrem k bodu 12 stupňů na západ od Orionova pásu.  V roce 1911 publikoval Benjamin Boss údaje o tom, že 61 Cygni je členem skupiny hvězd, která byla později rozšířena o dalších 26 potenciálních členů. Mezi možné členy skupiny patří Beta Columbae, Pí Mensae, 14 Tauri a 68 Virginis. Typická prostorová rychlost této skupiny hvězd je od 105 do 114 km/s vzhledem ke Slunci.  Následkem velké úhlové vzdálenosti obou složek a dlouhé oběžné době kolem společného těžiště nebylo z počátku jasné, zda složky systému 61 Cygni jsou fyzicky spojeny. Příslušná oprava paralaxy z 0,360" na 0,288" dala rozdíl vzdálenosti hvězdy více jak dva světelné roky. Měření paralaxy v roce 1917 prokázalo, že vzdálenost hvězdy je výrazně nižší. V roce 1934 bylo publikováno, že systém 61 Cygni je fyzickou dvojhvězdou a byly zveřejněny elementy dráhy.  Pozorovatel s triedrem 7×50 může 61 Cygni pozorovat jako dvě binokulární pole jihovýchodně od jasné hvězdy Deneb. Oddělení dvou hvězd je mírně větší než úhlová velikost planety Saturn (16-20"). Při ideálních pozorovacích podmínkách může dvojhvězdu rozlišit triedr s optickým výstupem 6 mm.

Fyzikální vlastnosti.

Ačkoli je 61 Cygni vidět pouhým okem jako jediná hvězda, jedná se o dvojhvězdu složenou ze dvou hvězd hlavní posloupnosti, oranžových trpaslíků spektrální třídy K, 61 Cygni A a 61 Cygni B. Jasnější hvězda 61 Cygni A má zdánlivou hvězdnou velikost 5,2 mag, slabší 61 Cygni B má velikost 6,1 mag. Obě hvězdy jsou pravděpodobně starší než Slunce, pohybují se relativní rychlostí 108 km/s vzhledem ke Slunci, což má za následek značný vlastní pohyb hvězdy po obloze. Vzdáleností 11 světelných let se jedná o jednu nejbližších hvězd od Slunce. Hvězda bude nejblíže k Slunci kolem roku 20 000, přibližně 9 světelných let.  Obě hvězdy oběhnou kolem společného těžiště jednou za 659 let, jejich průměrná vzdálenost je 84 astronomických jednotek. Excentricita dráhy 0,48 znamená, že hvězdy jsou od sebe 44 astronomických jednotek v periastronu a 124 astronomických jednotek v apoastronu. Oběžné dráhy hvězd se těžko počítají z jejich hmotností a její hodnota tak zůstává sporná. V budoucnu by problém mohla vyřešit astroseismologie.  Složka A je asi o 11 procent hmotnější složka B. Má hvězdnou aktivitu o periodě 7,5±1,7 let, která je mnohem výraznější než cyklus Slunce. Dřívější odhad byl 7,3 roku. Kombinace aktivity slunečních skvrn společně s rotací a chromosférickou činností je charakteristická pro proměnné hvězdy typu BY Draconis. Vzhledem k diferenciální rotaci je rotace povrchu hvězdy podle zeměpisné šířky 27 až 45 dní, průměrná doba je 35 dní.  Hvězdný vítr hvězd vytváří bublinu v místním mezihvězdném mračnu. Ve směru pohybu hvězdy v Mléčné dráze se vyskytuje do vzdálenosti pouhých 30 AU, což je zhruba vzdálenost Neptunu od Slunce. Tato vzdálenost je nižší než vzdálenost mezi oběma složkami 61 Cygni, a tak hvězdy s největší pravděpodobností nesdílejí společnou atmosféru. Hustota atmosféry je pravděpodobně malá kvůli nízké hmotnosti a relativně vysoké rychlosti hvězdy.  Proměnnost složky B je méně pravidelná než složky A, s výraznými krátkodobými maximy. 61 Cygni B má 11,7letou periodicitu proměnnosti. Obě hvězdy vykazují hvězdné erupce, chromosférická činnost složky B je o 25 procent více aktivní než složky A. V důsledku diferenciální rotace se doba rotace pohybuje podle zeměpisné šířky mezi 32 až 47 dny, průměrná doba rotace je 38 dnů.  Věk soustavy 61 Cygni nelze spolehlivě určit. Kinematická data odhadují její stáří asi 10 miliard let. Gyrochronologie, neboli stanovení věku hvězdy na základě její rotace a barvy, dává průměrný věk 2,0±0,2 miliard let. Věk na základě chromosférické činnosti pro A a B je 2,36 a 3,75 miliard let. Horní hranice odhadu věku pomocí izochronické metody, která se týká evolučního modelu, je 0,44 až 0,68 miliard let. V roce 2008 evoluční model CESAM2k z observatoře Côte d'Azur odhadl věk obou složek na 6,0±1,0 miliard let.

Hledání planetárního systému.

Při několika příležitostech bylo publikováno, že 61 Cygni má neviditelné průvodce, planety nebo hnědého trpaslíka. Tyto hypotézy poprvé publikoval Kaj Strand z observatoře v Sproul (pod vedením Petera van de Kampa) v roce 1942, kdy pozorováním zjistil drobné, ale systematické změny v oběžného pohyby 61 Cygni A a B. Tvrdil, že změny vyvolává třetí těleso na oběžné dráze kolem 61 Cygni A. V roce 1957, s přihlédnutím k nejistotám, určil, že objekt má hmotnost osmkrát vyšší než Jupiter; dále vypočetl oběžnou dobu na 4,8 let a hlavní poloosu oběžné dráhy planety na 2,4 AU. V roce 1977 sovětští astronomové z observatoře poblíž Pulkova u Petrohradu oznámili, že planetární systém zahrnuje tři planety: dvě obří planety s šesti a dvanácti hmotnostmi Jupitera kolem 61 Cygni A, a jednu obří planetu se sedmi hmotnostmi planety Jupiter kolem 61 Cygni B. V roce 1978, Wulff Dieter Heintz ze Sproul observatoře dokázal, že důkazy o neviditelných společnících jsou nepodložené a není možno dokázat průvodce menšího než 6 procent hmotnosti Slunce, tj. 60 hmotností Jupitera.

Možnosti planetárního systému.

Když žádná planeta nebyla u hvězdy potvrzena, stanovil tým z observatoře McDonald limity pro přítomnost planet kolem 61 Cygni A a 61 Cygni B. U hvězd nemůže být planeta větší než 0,07 a 2,4 hmotnosti Jupitera blíže hvězdě než 0,05 a 5,2 AU.  Vzhledem k blízkosti ke Slunci je dvojhvězda častým cílem zájmu astronomů. Obě hvězdy byly vybrány NASA jako cíle navrhované sondy Space Interferometry Mission. Tato sonda by měla být potenciálně schopná detekovat planety třikrát těžší než Země ve vzdálenosti 2 AU od hvězdy.  Měřením tohoto systému byl zjištěn přebytek infračerveného záření daleko nad rámec obvyklého vyzařování hvězdami. Takový přebytek záření je většinou spojen s prachovým diskem, ale v tomto případě se nachází příliš blízko hvězdy, takže se může jednat o objekt, který dosud nebyl objeven dalekohledy.

61 Cygni, známá též jako Besselova hvězda či Letící hvězda, je dvojhvězda v souhvězdí Labutě. Její složky tvoří dvě trpasličí hvězdy spektrální třídy K o jasnosti 5,2 a 6,03 mag. Dvojhvězda je to nenápadná, avšak zviditelnila se tím, že byla první hvězdou, u které se podařilo změřit paralaxu a určit její vzdálenost od Slunce.

天鹅座61(英语:61 Cygni),又称贝塞尔星(英语:Bessel's Star)、皮亚齐飞行之星(英语:Piazzi's Flying Star),中国传统名称天津增廿九,是一个位于天鹅座的双星系统,由一对K型橙矮星所组成,彼此互相以659年的周期运转,形成一个目视双星系统。因为天鹅座61双星的视星等分别为5及6等,所以它们对于一个没有使用光学仪器的观测者而言是非常不显眼的恒星。


Životopis.

Bratři pocházejí z New Jersey v USA, čtvrtý sourozenec Franklin není součástí kapely. Jejich matka Denise má italské kořeny, vyrůstala v Newburgh ve státě New York. Otec Kevin Jonas vyrůstal na venkově v Severní Karolíně a již od sedmi let se věnoval zpěvu. Manželé se potkali v Christ for the Nations Institute v Dallasu, po šesti měsících se zasnoubili a vzali se v srpnu roku 1985 (oběma bylo v té době 18 let).  Jejich otec se stal po konci studií pastorem, což výrazně ovlivnilo celou jejich rodinu. Velmi ale tíhl k hudbě, proto opustil práci a rodina se odstěhovala k rodičům Denise do Arizony. Po překonání finanční tísně, kdy si museli vypomáhat i potravinovými lístky se Kevinovi podařilo spojit svou zálibu v hudbě s prací v církvi a objížděli na začátku 90. let univerzity s hudebním programem - v té době měli již dvě děti, staršího Kevina a Joea. Později pak dostal nabídku práce pastora v kostele ve městě Wyckoff, kde se rodina usadila.  Hudební kariéra bratrů začala již v útlém věku. Nick Jonas vystupoval již v osmi letech na Brodwayi v muzikálu "A Christmas Carol" (Vánoční koleda) a později si zahrál v několika dalších inscenacích. Jeho bratr Joe se objevil v muzikálu "Oliver!" jako Artful Dodger (na motivy knihy Oliver Twist), zatímco Kevin se prosadil v reklamě.  Všichni tři bratři jsou ženatí a se svými partnerkami se objevili i ve videoklipech ke svým singlům "Sucker" a "What A Man Gotta Do". Joe Jonas přiznal, že vřelý vztah jeho manželky herečky Sophie Turner k jeho dvěma bratrům byl impulsem k tomu, aby i on sám vztahy s nimi obnovil. Nickovou manželkou je o deset let starší indická herečka a modelka, bývalá Miss World z roku 2000, Priyanka Chopra. Kevin je od roku 2009 ženatý s o rok starší Danielle, se kterou má dvě dcery Alenu a Valentinu.

Historie.

Nick Jonas: Objev a sólové album (1999-2005).

Skupina začala jako sólový projekt Nicka Jonase. Už jako sedmiletý začal hrát na Broadwayi, kde se objevil v několika hrách, včetně A Christmas Carol (v roce 2000 jako Tiny Tim, pak jako Scrooge), Annie Get Your Gun (2001 - Little Jake), Kráska a Zvíře (2002 - Chip) a Les Misérables (2003 - Gavroche). Po skončení Les Misérables hrál v The Sound Of Music (Kurt) a v Paper Mill Playhouse.  Během účinkování ve hře Kráska a Zvíře napsal Nick společně s otcem píseň nazvanou "Joy To The World (A Christmas Prayer)". Nick tuto píseň předvedl na Broadwayi v roce 2002 a píseň byla zařazena do křesťanských rádií po celé Americe. Zatímco Nick pracoval na své sólové dráze, Joe ho následoval na Broadway a objevil se ve hře La Bohéme. Ten rok začali bratři psát písně společně.  V září 2004 se manažer Columbia Records dozvěděl o Nickově nahrávce. Nick brzy nato podepsal smlouvu s INO Records a Columbia Records a vydal single "Dear God". Druhým singlem byla předělávka songu "Joy To The World (A Christmas Prayer)". V prosinci vyšlo Nickovo první sólové album nazvané "Nicholas Jonas". Album ale vyšlo jen v omezeném vydání. Nick se svými bratry napsal další písničky pro nové album. Na počátku roku 2005 došlo ke změně prezidenta společnosti Columbia Records, který se po poslechnutí písně "Please Be Mine" rozhodl zapsat tři bratry jako skupinu.

It's About Time (2005-2006).

Po podepsání smlouvy s Columbia Records se bratři rozhodli pojmenovat kapelu "Jonas Brothers". Během roku 2005 se snažili více dostat do povědomí lidí. Druhou část roku strávili na turné zaměřené proti užívání drog se skupinami Aly & AJ a The Cheetah Girls. Na začátku roku 2006 se spojili s duem The Veronicas. Pracovali také na debutovém albu "It's About Time" s několika textaři, včetně Adama Schlesingera, Michaela Manginiho, Desmonda Childiho, Billyho Manna a Stevea Greenberga. Album mělo původně vyjít v únoru 2006, ale datum vydání se několikrát posunuto. Na albu se objevily i dvě coververze - "Year 3000" a "What I Go To School For" (od britské skupiny Busted).  První singl "Mandy" vyšel 27. prosince 2005. Hudební video mělo premiéru na televizním kanále MTV 22. února 2006. Další píseň "Time For Me To Fly" se objevila na soundtracku k filmu "Aquamarine". V březnu byl singl Mandy uveden v seriálu televizní stanice Nickelodeon s názvem "Zoey 101: Spring Break-Up" a na soundtracku k "Zoey 101: Music Mix". Skupina dále účinkovala v "Cartoon Cartoon Fridays" stanice Cartoon Network. Nazpívali také coververzi písně "Yo Ho (A Pirate ́s Life For Me)" z filmu Piráti z Karibiku pro album "DisneyMania 4", vydané 4. dubna 2006. Během letních prázdnin roku 2006 byli na turné se skupinou Aly & AJ. Jonas Brothers také nahráli úvodní song k animovanému seriálu z produkce Disney -.  Album "It's About Time" vyšlo 8. srpna 2006. Bylo to omezené vydání pouze 50 000 kopií a mělo být nabídnuto na aukčních webech, například eBay. Vzhledem k tomu, že Sony neměl o kapelu další zájem, Jonas Brothers zvažovali změnu vydavatele. 3. října 2006 vyšla Nickova skladba "Joy To The World (A Christmas Prayer)" na albu "Joy to the World: The Ultimate Christmas Collection". Ještě v říjnu Jonas Brothers nazpívali "Poor Unfortunate Souls" k filmu "The Little Mermaid (Ariel)". Byl natočen i videoklip a společně s ním se objevil na soundtracku k filmu. Druhým singlem byl "Year 3000". Singl se stal populárním na Radio Disney a hudební video debutovalo na Disney Channel v lednu 2007. Skupina nakonec ukončila spolupráci s Columbia Records začátkem roku 2007.

Jonas Brothers (2007-2008).

Po kratší době bez vydavatelství podepisují v únoru 2007 smlouvu s Hollywood Records. Přibližně ve stejné době se začínají bratři objevovat v reklamě na Babby Bottle Pop. 24. března jim vyjdou dvě nové skladby na dvou různých albech: "Kids Of The Future" ze soundtracku k filmu Robinsonovi a "I Wanna Be Like You" z DisneyMania 5.  9. dubna 2007 vystupovali v Bílém Domě na Easter Egg Roll, kde zpívali národní hymnu. 27. června vystoupili na slavnosti "Celebrating Women in Sports Tee Ball Game", kde opět zpívali národní hymnu. Jejich druhé album s názvem "Jonas Brothers" vyšlo 7. srpna 2007. V žebříčku Billboard 200 debutovalo na 5. místě hned v prvním týdnu. Krátce před vydáním alba vyšly spolu s hudebními videoklipy singly "Hold On" a "SOS".  V srpnu skupina hostovala v několika televizních seriálech. Sami sebe si zahráli v seriálu Hannah Montana ve 42. epizodě nazvané "Me and Mr. Jonas and Mr. Jonas and Mr. Jonas", kde ztvárnili oblíbenou kapely fiktivní postavy zpěvačky Hannah Montany. Společně s Miley Cyrusovou pro tuto epizodu nazpívali píseň "We Got The Party With Us". Premiéra epizody krátce po vysílání filmu High School Musical 2 přitáhla k obrazovkám během jedné noci 10.7 milionů diváků.  24. srpna zahráli Jonas Brothers dvě písně na Miss Teen USA. Následující den vystupovali na závěrečném ceremoniálu "Disney Channel Games 2007". 26. srpna předávali ceny na Teen Choice Awards společně s Miley Cyrusovou. Začátkem října 2007 vyjeli společně jako předskokani Miley Cyrusové na její turné "Best Of Both World: Meet Miley Cyrus", na kterém jsou do poloviny prosince. 18. listopadu 2007 vystupovali se skladbou "SOS" na American Music Awards. 22. listopadu pak vystupovali na "81. Macy ́s Thanksgiving Day Parade". Na konci roku 2007 vystupují bratři se svými singly "Hold On" a "SOS" v Dick Clark's New Year's Rockin' Eve. Jonas Brothers zahajují své turné "When You Look Me In The Eyes Tour". První zastávkou je Tucson v Arizoně. Vystupovali jak se staršími hity, tak i s písněmi z připravovaného alba "A Little Bit Longer".

A Little Bit Longer (2008-2009).

Třetí studiové album "A Little Bit Longer" vyšlo v USA 12. srpna 2008. Již 24. června společnost iTunes oznámila, že by mohla vydat každé dva týdny jednu píseň z připravovaného alba a nákup každé písničky by se vztahoval zhruba na celý náklad za celé album, které by mohlo být zakoupeno prostřednictvím celé kompletní série písniček na iTunes po vydání samotného alba. Každá písnička samozřejmě představovala podcast. Harmonogram vydání byl následující: 24. června 2008 - "Burnin ́Up", 15. července 2008 - "Pushin ́ Me Away", 29. července 2008 - "Tonight" a 5. srpna 2008 - "A Little Bit Longer". Všechny písničky se na iTunes držely na prvním místě prodejů po několik dní.  Po turné "When You Look Me In The Eyes Tour", které skončilo 22. března 2008, oznámili Jonas Brothers, že budou předskokani na druhé části turné zpěvačky Avril Lavigne. To se konalo v Evropě od května do pozdního června 2008. Kapela si zahrála ve filmu Camp Rock, kde hrála fiktivní kapelu s názvem Connect Three. Film měl premiéru v červnu 2008 na Disney Channel. Při natáčení filmu Camp Rock spolupracovali také na albu jejich kamarádky a spoluúčinkující Demi Lovato. Její album "Don ́t Forget" vyšlo 23. září 2008. Soundtrack ke Camp Rock byl vydán 17. června 2008.  Během léta 2008 je kapela na turné po Severní Americe s názvem "Burning Up Tour", kde propagují především nové album "A Little Bit Longer". Turné odstartovalo 7. července 2008 v Torontu, Ontariu. Disney Digital 3D natočil záznam ze dvou show v Kalifornii, které se konaly 13. a 14. července 2008. Obou show se zúčastnila i zpěvačka Taylor Swift. Záznam byl zpracován a vyšel jako film ve 3D a to 22. února 2009. V červenci téhož roku Nick oznámil, že kapela píše nové písničky pro další nové album.  Skupina se také v červenci 2008 ocitla na obálce časopisu Rolling Stone Magazine a stala se tak nejmladší hudební skupinou, která se na obálce objevila. Jonas Brothers také navštívili Rock and Roll Hall of Fame a to ještě před svým vyprodaným koncertem v Blossom Music Center, 22. srpna 2008. Skupina reprezentovala na obalu svého alba "A Little Bit Longer" oblečení, které navrhl Jim Henke, viceprezident Rock and Roll Hall of Fame. Oblečení je součást expozice "Right Here, Right Now!", která obsahuje dnes velmi známé umělce. V prosinci 2008 byli Jonas Brothers nominováni na Grammy Award v kategorii "Best New Artist". Bylo potvrzeno, že Jonas Brothers budou spolupracovat s R&B producentem Timbalandem a to na songu "Dumb". Chris Brown řekl, že by chtěl s Jonas Brothers taky spolupracovat. Jonas Brothers dále účinkovali jako hudební hosté v Saturday Night Live.

Lines, Vines and Trying Times (2009-2010).

Bratři dokončili natáčení jejich čtvrtého studiového alba "Lines, Vines & Trying Times," které vyšlo 15. června 2009. Uvedli, že písničky nahrávali během jejich turné "Burning Up Tour""", které se konalo v roce 2008. Skupina také 11. března 2009 uvedla, že se vydá během roku 2009 na světové turné. Jako předskokany si v Americe vybrali populární jihokorejskou dívčí skupinu Wonder Girls"."  Ještě než vydali album "Lines, Vines & Trying Times", vydali dva singly - měsíc před vydáním "Paranoid" a sedm dní před vydáním "Fly With Me". "Lines, Vines & Trying Times" se stalo jejich druhým albem na prvním místě hitparády. Kapela pak 7. července 2009 podepsala s Honor Society nahrávací smlouvu u Hollywood Records. O měsíc později byl na Radio Disney vydán singl "Send It On""". V singlu zpívají také Miley Cyrusová, Demi Lovato a Selena Gomezová. Disney Channel zveřejnil hudební video 14. srpna 2009. Jonas Brothers 9. srpna 2009 moderovali a vystoupili na Teen Choice Awards.  Po úspěchu filmu Camp Rock se začal v roce 2009 natáčet další díl s názvem, který vyšel na Disney Channel v září roku 2010.

Rozpad kapely a sólová kariéra (2011-2017).

Skupina se dostala do osobních problémů a jejich poslední album z roku 2009 se neprodávalo dobře. Kapela pracovala na dalším albu s názvem "V", které ale nakonec nevydala. Místo něj vzniklo album "LiVe", které obsahovalo živé verze jejich předchozích písní s několika písněmi k nevydanému albu "V". V roce 2013 se kapela nakonec rozpadla a přerušila i zbytek probíhajícího turné "Live Tour".  Nick a Joe poté každý vydali vlastní sólo alba, kritikou však nebyla přijata dobře. Kevin mezitím založil stavební firmu, podnikal v marketingu a zaměřil se na svou rodinu (manželku Danielle a dvě dcery). Nick vydal celkem dvě alba, v roce 2014 také úspěšný singl "Jealous". Později se v roce 2012 vrátil na Broadway a vystupoval v několika muzikálech. Joe založil kapelu DNCE, která se roku 2016 celosvětově proslavila hitem "Cake By the Ocean", který se umístil na první příčce hitparád v mnoha zemích světa. Kapela si také zahrála na slavném festivalu Coachella nebo v pořadu The Graham Norton Show. Nick a Joe se také vrátili k filmu - Nick si zahrál v nové adaptaci filmu a Joe daboval postavu Krakena v animovaném filmu.

Návrat kapely na hudební scénu (2018-současnost).

V roce 2018 se členové kapely spojili při natáčení dokumentu o své minulosti s názvem "Chasing Happiness" pro Amazon Prime. Joe Jonas se v té době také účastnil jako porotce natáčení sedmé řady show The Voice Australia. Skupina později oznámila svůj comeback se svým novým singlem "Sucker" na začátku roku 2019. Singl se stal jejich prvním, který se umístil na první příčce hitparády Billboard Hot 100, stal se několikrát platinovým v několika zemích včetně dvojnásobného platinového ocenění v USA a získal také ocenění v kategorii Best Pop Video na MTV Video Music Awards 2019. V červnu 2019 pak kapela vydala své nové album "Happiness Begins".  V lednu roku 2020 vydali další singl "What a Man Gotta Do". Poté se účastnili 62. předávání cen Grammy, kde vystoupili s novou písní "Five More Minutes", která by se měla objevit na jejich novém albu.

Zajímavosti.

Nejstarší z bratrů je Kevin (*5.11. 1987), dále Joe (*15.8. 1989) a nejmladším je Nick (*16.9. 1992). Mají i čtvrtého bratra, který ale není součástí kapely, zahrál si však třeba v druhém pokračování úspěšného filmu Camp Rock. Jmenuje se Franklin (Frankie) Jonas - přezdíváno mu bývá "Bonus Jonas" nebo "Frank Tank".  Bratři i jejich agent zvažovali pro kapelu název "Sons of Jonas", ve volném překladu "Synové Jonasových". Nakonec usoudili že Jonas Brothers bude lepší. V roce 2008 natočili komediální sérii J.O.N.A.S, která má pokračování v další řadě J.O.N.A.S L.A.  Nick Jonas trpí od dětství cukrovkou I. typu, která mu byla diagnostikována až ve 13 letech, nosí u sebe proto stále inzulinovou pumpu. Singl "A Little Bit Longer" je o jeho zkušenostech s onemocněním. Nick úzce spolupracuje s Bayer Diabetes Care s cílem podpořit a inspirovat osoby se stejným onemocněním. Kapela také věnuje procento ze svých zisků charitativní organizaci Change for the Children Foundation, kterou sami založili.

Jonas Brothers je americká hudební skupina skládající se ze 3 členů – jsou jimi bratři Kevin Jonas, Joe Jonas a Nick Jonas. Kapela vznikla v roce 2005 a ve svých počátcích se proslavila účinkováním v pořadech společnosti Disney. V roce 2006 vydala pod společností Columbia Records debutové album "It's About Time." Po roce navázali spolupráci s nahrávací společní Disneyho Hollywood dostali se tak do širšího povědomí díky účinkování v seriálu Hannah Montana, vlastním seriálu Jonas a filmu Camp Rock, kde účinkovali se zpěvačkou Demi Lovato.

强纳斯兄弟(英语:Jonas Brothers),由大哥凯文·强纳斯、二哥乔·强纳斯以及弟弟尼克·强纳斯所组成的美国男子音乐组合,曾获格莱美奖新进艺人提名。他们曾参与演出迪士尼频道的《孟汉娜》,并在2006年、2007年、2008年及2009年分别发行了《年少轻狂》("英语:It's About Time")、同名专辑《强纳斯兄弟》("英语:Jonas Brothers")、《坚持到底》("英语:A Little Bit Longer")以及《批评指教,努力做到》("英语:Lines, Vines and Trying Times")四张专辑,是美国当红的青少年演唱团体。


Historie.

Počátky: První čínsko–japonská válka (1894–95).

Spojené loďstvo poprvé vzniklo 19. července 1894 spojením "Džóbi kantai" ( ~ stálé loďstva) a "Saikai kantai" ( ~ západní loďstvo). "Džóbi kantai", která vznikla roku 1889, obsahovala nejmodernější a bojeschopné lodě. "Saikai kantai" vznikla téhož dne přejmenováním "Keibi kantai" ( ~ strážní loďstvo), která byla zformována 13. července téhož roku (Evans & Peattie klade vznik "Saikai kantai" už do roku 1893) a byla druhým japonským loďstvem s prvoliniovými jednotkami. Po svém založení těsně před první čínsko–japonskou válkou disponovalo Spojené loďstvo celkem deseti prvoliniovými jednotkami.  Prvním velitelem Spojeného loďstva se již 18. července 1894 stal dosavadní vrchní velitel Stálého loďstva "čúdžó" ( ~ viceadmirál) Sukejuki Itoh. Ten vedl Spojené loďstvo i během první čínsko–japonské války a po jejím ukončení ho vystřídal "čúdžó" Šinanodžó Ariči. Dne 16. listopadu 1895 bylo Spojené loďstvo rozpuštěno.

Reinkarnace: Rusko-japonská válka (1904-05).

Znovu bylo Spojené loďstvo zformováno o osm let později v roce 1903, když zhoršující se vztahy s carským Ruskem předznamenávaly nový konflikt. Dne 28. prosince 1903 bylo Stálé loďstvo deaktivováno a místo něj opět vzniklo Spojené loďstvo. Téhož dne se velení ujal dosavadní velitel námořního arsenálu Maizuru "čúdžó" Heihačiró Tógó. Spojené loďstvo se skládalo ze dvou loďstev (艦隊 ~ "kantai"):  Mimo Spojené loďstvo pak existovala ještě 3. "kantai", které velel "čúdžó" Šičiró Kataoka a která se skládala převážně z menších a starších plavidel ve třech divizích (5., 6. a 7.).  Takto organizované Spojené loďstvo se pod Tógóovým vedením úspěšně zúčastnilo rusko–japonské války, po jejímž ukončení bylo 20. prosince 1905 opět rozpuštěno. Přesto že bylo rozpuštěno, model organizace Spojeného loďstva do dvou hlavních "kantai" nebyl zapomenut a využíval se až do konce druhé světové války.  Hlavním plánovačem Spojeného loďstva, který navrhl plány všech významných námořních operací během rusko–japonské války, byl Sanejuki Akijama.

Meziválečné období.

Po rusko–japonské válce Spojené loďstvo vznikalo a zanikalo vždy pouze na pár měsíců v roce kvůli cvičení nebo přehlídkám. Poprvé se tak stalo v roce 1908, poté až roku 1915 a pak již každoročně. Teprve v roce 1933 bylo – v souvislosti se vzrůstajícím mezinárodním napětím a hlavně kvůli možnosti konfliktu s USA – Spojené loďstvo opět obnoveno jako stálá složka císařského námořnictva.

Druhá světová válka.

Za druhé světové války velel Spojenému loďstvu až do své smrti "taišó" (大将 ~ admirál) Isoroku Jamamoto. Hlavní údernou sílu představovaly 1. a 2. "kantai", zatímco 3. "kantai" představovala spíše směsici pomocných plavidel (hlídková a výcviková plavidla, ale i nosiče hydroplánů). Byla též zřízena oblastní loďstva (方面艦隊 "hómen kantai") pro operace v jednotlivých částech nově dobytého japonského impéria. Po bitvě u Midway došlo 14. července 1942 k velké pomidwayské reorganizaci loďstva. Během ní se ze 3. "kantai" stala "katai" letadlových lodí.  Dne 18. dubna 1943 byl Jamamoto sestřelen a zabit Američany a ve funkci vrchního velitele Spojeného loďstva ho nahradil "taišó" Mineiči Koga. Koga zahynul při leteckém neštěstí 31. března 1944 a nahradil ho "taišó" Soemu Tojoda.  Nikdo z velitelů Spojeného loďstva ale nedokázal zastavit postup Spojenců – zejména Američanů – v Pacifiku. Spojené loďstvo postupně vykrvácelo jak po stránce materiální, tak v případě vycvičeného personálu. Loďstvo zužoval nedostatek paliva v Japonsku, ponorky a vzdušná a technická převaha nepřítele. Poslední tři Tojodovy pokusy o zvrácení výsledku války – bitva ve Filipínském moři, bitva u Leyte a operace "Ten-gó" – skončily téměř úplnou destrukcí císařského námořnictva a Spojeného loďstva jakožto akceschopné formace.  Dne 29. května 1945 se velení zbytků Spojeného loďstva ujal "čúdžó" Džisaburó Ozawa. Po japonské kapitulaci bylo Spojené loďstvo 10. října 1945 rozpuštěno.

Velitelé Spojeného loďstva.

Vrchní velitelé Spojeného loďstva podle Nišidy:

Vlajkové lodě Spojeného loďstva.

Vlajkovými loděmi velitelů Spojeného loďstva byly – v dobách existence Spojeného loďstva – tyto lodě:  Dne 29. září 1944 se velení Spojeného loďstva přesunulo z "Ójodo" do podzemního velitelství v areálu univerzity Keio ve čtvrti Hijošidai na předměstí Tokia, kde zůstalo až do konce války.

Spojené loďstvo ( "Rengó Kantai") byla hlavní složka japonského císařského námořnictva pro působení na širém moři, obdobně jako německé Širokomořské loďstvo v "Kaiserliche Marine". Před druhou světovou válkou se většinou nejednalo o stálé loďstvo. V době míru spadaly jednotlivé jednotky císařského námořnictva pod různá velení, ale v době konfliktu nebo kvůli námořním cvičením se dočasně zformovaly do jedné síly s jedním velením – do Spojeného loďstva. Kromě období probíhajících cvičení bylo Spojené loďstvo aktivní zejména během první čínsko–japonské války, rusko–japonské války a pak nastálo od roku 1933 až do konce druhé světové války.

联合舰队(),一般指大日本帝国海军编成的舰队种别之一,然亦可解释为由二队以上的独立舰队编成的海上作战部队,略称CF(Combined Fleet)。


První čínský císař Čchin Š’-chuang-ti.

Král Čeng, od roku 247 př. n. l. panovník západočínského státu Čchin postupně dobyl ostatní čínské státy, sjednotil tak zemi a roku 221 př. n. l. si uděll titul Čchin Š’-chuang-ti, První svrchovaný císař Čchinů.  Říši rozdělil na komandérie a okresy. Budoval silnice, zavedl jednotnou měnu, znaky písma (takzvané malé pečetní písmo a sjednotil míry objemu a hmotnosti. Za účelem obrany země před nájezdy severních kmenů vybudoval dlouhou čínskou zeď.  Vládl autoritativně, v souladu s legistickou filozofií, pomocí přísných zákonů jejichž dodržování bylo nekompromisně vyžadováno. V zájmu upevnění jednoty říše, na radu svého prvního ministra Li S’a, zakázal soukromé držení historických a filozofických spisů.  Sám žil velice rozmařile, nechal vybudovat přepychový císařský palác a už během svého života počal s výstavbou své hrobky. Celá výstavba zabrala téměř 40 let, ani v době císařovy smrti roku 210 př. n. l. ještě nebyla zcela hotová.

Hrobka Prvního císaře.

Komory, v nichž je umístěna terakotová armáda, jsou součástí mnohem většího pohřebního komplexu. Do první poloviny 90. let byly zaznamenány nálezy z čchinského období na 57 kilometrech čtverečních plochy, radarový průzkum a archeologické nálezy v 21. století vymezily jeho plochu na přibližně 98 kilometrů čtverečních.  Po staletí byly v oblasti hory Li nalézány zbytky starověkých staveb, střešní tašky, cihly a kusy zdiva. Stavbu hrobky prvního císaře Čchin Š’-chuang-tiho popsal historik S’-ma Čchien ve své nejvýznamnější práci Zápisky historika, napsané století po dokončení hrobky. Práce začaly v roce 246 př. n. l. krátce poté, co Čchin Š’-chuang-ti (tedy ve věku 13 let) nastoupil na čchinský královský trůn; na výstavbě areálu pracovalo na 700 000 dělníků. Geograf Li Tao-jüan, který psal šest století po smrti prvního císaře, zaznamenal ve svém "Komentáři ke knize o řekách" ("Šuej-ťing ču"), že hora Li byla oblíbeným místem kvůli své příznivé geologii „známá svými nefritovými doly, její severní strana byla bohatá na zlato a její jižní strana oplývá nádherným jadeitem, První císař, zlákán věhlasem tohoto místa, je vybral pro stavbu své hrobky.“ S’ma Čchien napsal, že byl pohřben ve skvostné pohřební komoře s cennými artefakty a úžasnými předměty. Podle jeho popisu bylo pomocí rtuti vymodelováno 100 tekoucích řek, strop nad nimi vyzdoben nebeskými tělesy, pod nimiž byla postavena krajina. V půdě mohyly byla prokázána vysoká kontaminace rtutí, což potvrzuje líčení S’ma Čchiena.  Císařova pohřební komora leží pod mohylou, původně vysokou 116 m, se základnou 486 (ve směru východ-západ) × 515 (ve směru sever-jih) metrů; do konce 20. století eroze snížila výšku mohyly na 76 m. Kolem mohyly leželo vnitřní a vnější město, obě obehnaná hradbami. Hradby vnitřního města objímaly prostor 1355×580 metrů (s delší osou v severojižním směru), vnější hradby 2165×940 metrů. Každá strana hradeb byla prolomena branou, nad níž byla věž, pouze severní strana vnitřního města měla brány dvě. Císařova mohyla leží v jižní části vnitřního města, severně od ní ležel Palác císařova ducha a další stavby. Zastavěno bylo i vnější město. Nadzemní stavby byly zničeny a hrobka vypleněna armádou protičchingského povstalce Siang Jüa v souvislosti s pádem říše Čchin.  Západně od císařovy mohyly v prostoru mezi vnější a vnitřní hradbou bylo objeveno 31 pohřebních jam ve třech řadách obsahujících rakve s modely ptáků, zvířat a cca 70 cm vysokými plastikami lidí. Zřejmě představovaly císařské sady a parky a jejich obsluhu.  Další objevená podzemní komora leží 350 metrů východně od hradeb. Obsahuje dva velké, původně malované bronzové modely vozu císaře, včetně také bronzových k vozu příslušejících koní (čtyřspřeží) a vozků. Sochy jsou zdobeny stříbrem a zlatem, vůz byl namalován na bílo, s obrazy draků, fénixů a oblaků. Vozy, koně i lidé jsou zhruba poloviční proti životní velikosti.

Terakotová armáda.

Objevení terakotové armády.

Objekty v nichž je umístěna terakotová armáda, se nalézají na východ od Si-anu, a asi 50 km od čchinského hlavního města Sien-jangu, asi 1,5 km východně od císařovy mohyly u hory Li, nedaleko vesnice Lin-tchung. Armáda umístěná východně od hrobky ji tak chrání před nepřáteli, na východě totiž ležely všechny čínské státy dobyté Prvním císařem.  Terakotová armáda byla objevena 29. března 1974, když místní rolníci kopali studnu, narazili přitom na zlomky keramických plastik, bronzové spouště k samostřílům a bronzové hroty šípů. Nález ohlásili archeologům, kteří zahájili průzkum naleziště, o dva roky později kromě prvního a největšího podzemního objektu objevili další dvě podzemní komory a později čtvrtou a odhalili tak největší soubor keramických soch, který kdy byl v Číně objeven.

Podzemní prostory.

Pro terakotovou armádu starověcí stavitelé vybudovali čtyři podzemní prostory. Leží v hloubce cca 7 metrů. Výška vnitřních prostor byla 3,2 – 3,8 metrů. Objekty byly dlážděné cihlami, s dřevěným stropem podepřeným velkými trámy a sloupky. Dřevěné stropy byly pokryty rákosovými rohožemi a vrstvami hlíny a poté zasypány hlínou, která po dokončení prací vytvořila vyvýšeninu o 2 až 3 metry nad úrovní okolního terénu.  První objekt je 230 metrů dlouhý (ve východozápadním směru) a široký 62 metrů o ploše 14 260 m2. Obsahuje hlavní armádu o více než 6 000 vojácích, desítkách válečných vozů, přes 50 tisících zbraní. Vpředu prostoru stojí tři řady vojáků po 70 mužích, otočených tváří k východu. Za nimi následuje v jedenácti oddělených vydlážděných koridorech, širokých přes 3 metry, celkem 38 zástupů se stejnou orientací směrem k východu, pouze vojáci v obou krajních řadách jsou otočeni tváří do stran, na sever a na jih. Druhá komora leží 20 metrů severně od východního konce první, zaujímá plochu celkem 6000 m2. Má tvar obráceného písmene L o výšce 124 m (ve směru východ-západ) a šířce příčky L 98 m. Je v ní umístěno více než tisíc bojovníků, a sice 89 vozů a k nim 356 koní a 261 vozatajů; 116 koní a stejně jezdců; a 562 pěšáků. V centru komory stojí smíšená sestava vozů, pěchoty a jízdy, v jižní části válečné vozy, v severní jízdní oddíl a v severovýchodní jednotka lučištníků.  Třetí objekt leží 25 metrů severně od západního konce první komory. Má tvar nepravidelného U o největších rozměrech 17,6 × 21,4 m a rozkládá se na ploše 520 m2. Je zřejmě velitelským stanovištěm armády, s 64 vojáky-strážci, vysokými důstojníky a jedním válečným vozem.  Čtvrtý objekt umístěný severně od středu první komory, mezi druhým a třetím objektem, je prázdný, zřejmě nedokončený.  Některé sochy v prvním a druhém objektu vykazují poškození ohněm, a také byly nalezeny pozůstatky spálených stropních krokví. To, společně s chybějícími zbraněmi, je považováno za důkaz v pramenech zmíněného rabování armádou Siang Jüa a následného vypálení místa, které zřejmě způsobilo zhroucení střechy a rozbití soch uvnitř. Terakotové figury, které jsou nyní vystavovány, byly obnoveny z fragmentů.

Sochy.

Bojovníci jsou vyrobeni z terakotové hlíny v mírně nadživotní velikosti, jsou vysocí 175–187 cm. Sochy dosahují váhy 100–300 kg. Jejich výzbroj byla pravá, vyrobená ze dřeva a bronzu, dřevěné části se ale nedochovaly. Přes vysoké množství soch se nenajdou dvě stejné – každá je unikátní, ale realistická, v přirozeném postoji s rysy a gesty charakteristickými pro hodnost a funkci vojáků, důstojníků a generálů.  Sochy byly vyráběny po částech. Dělníci nejdříve zhotovili podstavec cca 34×34×4 cm, na který přidělali chodidla. Na ně nasadili nohy (plné nebo i duté), přičemž povrch nahrubo modelovaných polotovarů překryli proužky hlíny z nichž vymodelovali oděv postav. Nohy poté nechali zaschnout. Poté k nim připevnili spodní díl trupu (po pás) a po zaschnutí zbytek trupu. Paže buď vytáhli z trupu jako jeho pokračování nebo je, již vytvarované, přitmelili. Ruce s prsty a hlavu vytvářeli vždy samostatně a přitmelili je k postavě. Povrchové detaily oděvu, rukou a tváře dotvarovávali ručně s velkou pečlivostí, soustředili se zejména na individuální výraz tváře a očí.  Analogickým způsobem sochaři vytvářeli sochy koní. Nejdříve plné nohy, které nesly celou váhu sochy, k niž připojovali jednotlivé díly trupu – břicho, boky a nakonec hřbet. Trup přitom zpevnili dřevěnými vzpěrami. Poté připevnili šíji a hlavu a ocas.  Hotové sochy pomalu vysušili a poté vypálili. Nakonec sochy pomalovali, barvy se zachovaly pouze zlomkovitě, zejména na sochách v objektu č. 2.

Současnost.

Turistům jsou dnes zpřístupněny všechny tři objekty, nad kterými byly postaveny zastřešující haly, tedy první a největší s terakotovými válečníky, a pak také druhá a třetí komora, které jsou stále z velké části neodkryté. Nižší turistickou atraktivitu těchto dvou komor vyrovnává několik zasklených vystavených soch lučištníka a důstojníků různých hodností, které si turisté mohou prohlédnout zblízka. Lze také zhlédnout videoprojekci o průběhu vykopávek.  Vzhledem k obrovskému historickému významu byla hrobka Prvního císaře v roce 1987 zařazena na seznam světového dědictví UNESCO. Chráněm je arál o rozloze 56,25 km2.  Budoucnost armády je ale i po dvou tisících letech nejistá: průmyslem znečištěné ovzduší i vlhkost přinášená návštěvníky terakotové sochy narušuje a tak archeologové rozhodli o zasypání částí výkopů, aby byly sochy zachovány i pro další generace.

Další armády.

Jsou známy i další armády. Například menší armáda v hrobce císaře Ťing-ti.

Mauzoleum prvního císaře dynastie Čchin ze 3. století př. n. l., známé také pod názvem Terakotová armáda (čínsky 兵馬俑, "ping-ma-jung"), patří mezi největší a nejbohatší mauzolea na celém světě. Hrobka s unikátní konstrukcí se nalézá poblíž čínského města Si-an v provincii Šen-si v místě nazvaném Lishan. Celková plocha areálu zabírá 56 km2.

秦始皇兵马俑,又称秦始皇陵兵马俑、秦陵兵马俑、秦兵马俑,位于中国陕西省西安市临潼区西阳村。


Spojené království.

Admirál loďstva () je nejvyšší námořní hodnost udělovaná v britském Královském námořnictvu od roku 1690. Odpovídá hodnosti polní maršál ("Field Marshal") Britské armády anebo Maršál Royal Air Force ("Marshal of the Royal Air Force") Královského letectva. Celkem bylo jmenováno na 160 admirálů loďstva, poslední roku 1995.  V letech 1795–1827 byla takto označována i funkce velitele námořnictva, poté přejmenovaná na „první námořní lord“ ().

Spojené státy americké.

Admirál loďstva () je nejvyšší („pětihvězdičkovou“) hodností amerického námořnictva. Odpovídá hodnostem armádního generála u americké armády ("General of the Army") a letectva ("General of the Air Force"). Byla dočasně zavedena rozhodnutím Kongresu ze 14. prosince 1944, trvale ji Kongres ustanovil 23. března 1946. Hodnost byla udělena pouze během druhé světové války celkem čtyřem důstojníkům.

Sovětský svaz.

Admirál loďstva () je vojenská hodnost zavedená v sovětském a ruském námořnictvu s několikaletou přestávkou už od roku 1940. Hodnost vznikla při zavedení admirálských hodností v červnu 1940, tehdy odpovídala hodnosti armádní generál v pozemním vojsku a byla nejvyšší námořní hodností. V květnu 1945 byli admirálové loďstva postaveni na roveň maršálům Sovětského svazu. V březnu 1955 byla hodnost přejmenována na admirál loďstva Sovětského svazu. Znovu se admirálové loďstva objevili v dubnu 1962, jako nositelé druhé nejvyšší hodnosti námořnictva odpovídající armádním generálům pozemních sil.

Historie.

Historie vojenské hodnosti admirál loďstva a admirál loďstva Sovětského svazu je dosti složitá. V různých letech tyto hodnosti odpovídaly různým generálským a maršálským hodnostem a až od roku 1962 každé hodnosti pozemních sil odpovídala admirálská.  Při zavedení generálských a admirálských hodností roku 1940 byla vytvořena i hodnost admirál loďstva () se čtyřmi hvězdami na náramenících, odpovídající pozemní hodnosti armádní generál (). Nicméně žádný admirál loďstva jmenován nebyl, třem nejvyšším představitelům lidového komisariátu námořnictva (Nikolaji Gerasimoviči Kuzněcovovi, Ivanu Stěpanoviči Isakovovi a Lvu Michajloviči Gallerovi) byla udělena pouze hodnost admirála. Poprvé byli admirálové loďstva jmenováni 31. května 1944. Stali se jimi lidový komisař námořnictva Nikolaj Gerasimovič Kuzněcov a jeho první zástupce Ivan Stěpanovič Isakov.  Od 29. května 1945 byli admirálové loďstva postaveni na roveň maršálům Sovětského svazu. Změnilo se i hodnostní označení – nyní bylo připodobněno maršálům Sovětského svazu (místo čtyř hvězd jediná větší). Výsledkem změny byla mezera v admirálských hodnostech – nyní v námořnictvu neexistovala hodnost odpovídající armádnímu generálu.  Dme 3. března 1955 byla hodnost admirál loďstva přejmenována na admirál loďstva Sovětského svazu, její nositelé současně získali právo nosit maršálskou hvězdu. Cílem změn bylo podtrhnout rovnost s hodností maršál Sovětského svazu. Další krok – zaplnění volného místa mezi admirály a admirály loďstva Sovětského svazu byl udělán až 28. dubna 1962, kdy byla hodnost admirál loďstva obnovena pro tehdejšího hlavního velitele námořnictva Sergeje Gorškova. Do zániku Sovětského svazu bylo jmenováno ještě devět admirálů loďstva.

Rusko.

Po rozpadu Sovětského svazu byla hodnost admirál loďstva () převzata do systému hodností ruských ozbrojených sil jako nejvyšší námořní hodnost udělovaná pouze hlavním velitelům vojenského námořnictva. Pro námořní důstojníky je nejvyšší dosažitelnou hodností. Od roku 1991 byli jmenování tři admirálové loďstva – Felix Nikolajevič Gromov, Vladimir Ivanovič Kurojedov a Vladimir Vasiljevič Masorin.

Ostatní země.

Hodnost admirál loďstva je či byla používána též v námořnictvech Austrálie (), Chorvatska (), Indie (), Německé demokratické republiky ().

Admirál loďstva ( nebo,, "admiral flota") je vojenská námořní hodnost používaná vojenskými námořnictvy různých států, stojící vždy výše než admirál. Zpravidla jako nejvyšší, někdy druhá nejvyšší, z námořních hodností.

海军元帅(英语:Admiral of the fleet)是海军军衔中等级最高者,在很多国家该军衔仅在战争时授予。美国海军此等级的军衔译作海军五星上将(英语:Fleet Admiral)。


Děj filmu.

Film se odehrává na palubě vesmírné lodě "Elysium", která v roce 2174 opouští planetu Země se 60 tisíci hibernovanými lidmi na palubě. Jejím cílem je doletět k planetě "Tanis", jediné Zemi podobné planetě, kterou lidstvo objevilo.  Na palubě, kde se mají vždy po dvou letech střídat posádky, se sami od sebe probouzí desátník Bower (Ben Foster), a chvíli po něm i poručík Payton (Dennis Quaid). Jsou zmateni, trpí dočasnou ztrátou paměti. Nikde ani živáčka, dveře jsou zablokované a počítače stěží pracují. Bower se ventilační šachtou vydává zjistit co se stalo.  Postupně zjišťuje, že na palubě není vůbec nic v pořádku. Nejen že se zde pohybují podivná monstra, ale do boje se dostává i s neznámou ženou. Jeho průzkum je strastiplný, lemovaný mrtvými těly posádky "Elysia" a plný neznámých vetřelců, kteří se ho snaží zabít. Navíc Bower cítí, že se něco děje s lodí, a proto se snaží dostat k hlavnímu reaktoru, aby ho resetoval. Postupně se k němu přidává několik lidí, od kterých se dozví, že před mnoha lety přijala loď zprávu, že Země byla zničena, a "Elysium" tak na své palubě má poslední zbytky lidstva. Když tuto zprávu slyšel jeden ze tří členů posádky, která v té době měla službu, zabil ostatní dva, a na lodi se stal soudcem i katem. Po dlouhé době se sám nechal hibernovat. Mezitím, co všichni spali, lidé na palubě lodi mutovali (díky umělému genu, který měl lidstvo přizpůsobit k životu na Tanisu) a množili se, až z nich vznikla monstra, která pozabíjela a strávila většinu z hibernovaných kolonistů.  Bowerovi se podaří dostat k reaktoru a resetovat ho. Mezitím se poručík Payton, který ztratil s Bowerem spojení pere s vlastním svědomím, a v této chvíli je jasné, že Payton doopravdy není Payton, ale desátník Gallo. Ten, který před mnoha lety zabil své nadřízené a dělal s posádkou pokusy.  Na můstku zjišťují, že "Elysium" už dávno není ve vesmíru, ale že přistál na "Tanisu" už před mnoha staletími, a nyní se nachází hluboko pod vodou, blízko pobřeží. Při souboji Bowera a Galla je proraženo čelní sklo, a dovnitř se začíná hrnout voda. Bower a Nadia (jedna z kolonistů, kteří se k Bowerovi cestou přidali) se zavírají do jedné z hibernačních komor, a loď je nouzově vystřelí společně s dalšími komorami, ve kterých jsou stále živí lidé. Loď je zatopena, Gallo umírá a s ním pravděpodobně i všichni mutanti na palubě.  Je rok 1 a na Tanisu začíná nový život 1213 kolonistů, kteří přežili let "Elysia".

Symptom Pandorum (původní název: Pandorum) je americko-německý sci-fi horor z roku 2009. Režisérem je Christian Alvart a hlavní role ztvárnili Dennis Quaid a Ben Foster.

《深空失忆》(英语:"Pandorum")是一部2009年9月25日上映的科幻惊悚电影。


Svědectví.

V podvečer 2. července 1947 bylo pozorováno UFO diskovitého tvaru letící u Roswellu směrem na severozápad. Na druhý den ráno 127 km odtud ve směru letu našel rančer William Brazel se synem a dcerou na svojí farmě rozptýlené trosky a upozornil na to místního šerifa. Šerif Wilcox se spojil s majorem Jessem A. Marcelem z letecké základny pozemních sil v Roswellu. Následně byl Brazel oficiálně na několik dní uvězněný a bylo mu řečeno, že s ohledem na bezpečnost státu nemá o věci s nikým mluvit.  Major Marcel následně s vojáky 509. bombardovací skupiny ("509th Bomb Group") na ranči zajistil trosky. Sám Marcel tvrdil, že se našly malé trosky, později se rozšířily spekulace, že bylo nalezeno i celé diskovité letadlo (či letadla) a mimozemská těla. Trosky byly dopraveny na vojenskou základnu v Roswellu a na příkaz plukovníka Blancharda převezeny na leteckou základnu Wright-Patterson. Majoru Marcelovi vojenští nadřízení další zkoumání trosek neumožnili.

Oficiální vyjádření.

8. července 1947 letecká základna Roswell uveřejnila zprávu: "Letiště pozemních sil v Roswellu s potěšením oznamuje, že ve spolupráci s jedním místním rančerem a šerifovým úřadem v Chaves County získalo jistý disk." Později v ten samý den byla vydána opravná zpráva, že nešlo o létající talíř, ale meteorologický balón (jak se později ukázalo, šlo o balón z projektu Mogul). Vysílání stanice Roswell o případu přebrala i rozhlasová síť ABC News, která zprávu v mírně pozměněné podobě také odvysílala.

Hypotézy.

Rovněž se rozšířila různá tvrzení, že trosky obsahovaly záhadné hieroglyfy na velmi tenké fólii, která byla značně ohebná a nezničitelná. Existence trosek je doložena v tom smyslu, že blíže neurčité trosky byly vojáky oficiálně ukázány novinářům s vysvětlením, že šlo o trosky Rawinova meteorologického balónu, který se tam údajně ve skutečnosti zřítil.  Svědek G. L. Barnett tvrdil, že viděl jinou havárii u městečka Socorro v Novém Mexiku, kde byl nalezen úplný létající disk s mrtvými cizími těly. K tomu byla vyslovena domněnka, že letící objekt vybuchl nad farmou u Roswellu, kde z něj odpadly části, ale letěl dál až do Socorra, kde definitivně spadl a že roswellský případ byl vymyšlený oficiálními kruhy na zastření skutečného případu v Socorru.  Podle podrobné oficiální zprávy US Air Force z roku 1995 šlo pravděpodobně o zkušební balón, který nesl zkušební figuríny ("dummies").  Kromě možnosti, že šlo o meteorologický balón či dopravní prostředek mimozemšťanů, přichází v úvahu i možnost, že šlo o havárii tajného leteckého dopravního prostředku, který byl testován armádou USA či jiné velmoci. V oblasti Nového Mexika v této době působila White Sands Missile Range, kde byli od roku 1946 soustředěni němečtí vědci, kteří mimo jiné stvořili americký kosmický program. Na letecké základně Roswell zároveň působila jediná letecká divize na světě, která disponovala jadernými zbraněmi.

Populární kultura.

V šedesátých letech 20. století, když se na incident zcela zapomnělo, se objevila zvláštní němá černobílá nahrávka zachycující pitvu mimozemšťana, která prý pochází z Roswellu. Na nahrávce se však „mihne“ i telefon se šroubovicově točeným kabelem, který se používal až od roku 1957. V roce 2006 Ray Santilli potvrdil že se jedná o falešné video které natočil společně s Gary Shoefieldem. O takzvaném největším podvodu je natočen film Pitva mimozemšťana, Alien Autopsy (2006). Ray Santilli tvrdí že se nejedná o podvod ale o remake snímku, který si v Rosweldu skutečně koupil, ovšem manipulací se film poškodil.  Incidentu se věnuje i jedna epizoda seriálu Futurama, „Rozval Roswell“ kde UFO je kosmická loď s posádkou společnosti Planet Express, která se z roku 3002 do roku 1947 dostala trhlinou v časoprostoru, a údajný mimozemšťan byl podle této epizody Doktor Zoidberg.  Píseň s názvem Roswell 47 najdeme na albu Abducted od švédské death-metalové skupiny Hypocrisy. Tato píseň je u fanoušků velmi oblíbená a skupina ji hraje na všech svých koncertech.

Roswellský incident, také známý jako roswellská událost nebo roswellská katastrofa, bylo pozorování neidentifikovaného létajícího objektu, jeho havárie a vyproštění údajných trosek přibližně 127 km od města Roswell v Novém Mexiku v červenci 1947.

罗斯威尔事件(英语:Roswell UFO incident)是指1947年在美国新墨西哥州罗斯威尔市发生的不明飞行物体坠毁事件。美国军方认定坠落物为气象气球的残骸,因该计划(Project Mogul)当时尚属绝密而没有立即公开细节;而许多民间不明飞行物体爱好者及阴谋论者则认为坠落物实为外星飞船,其乘员被捕获,整个事件被军方掩盖。发现地点罗斯威尔亦被不明飞行物体研究者推崇为研究「圣地」之一。


Popis.

Zástupci čeledi navinulcovité jsou vytrvalé byliny s oddenky nebo liány přichycující se pomocí kořenů, řidčeji keře. Často rostou jako epifyty. Pozemní druhy mají krátký stonek nebo jsou přisedlé. Listy jsou střídavé, dlouze řapíkaté, s listovými pochvami, bez palistů. Čepel je u většiny zástupců dvoudílná, řidčeji dlanitá ("Carludovica palmata") nebo celistvá ("Ludovia"). Žilnatina je souběžná nebo souběžně zpeřená. Listy se podél žilnatiny často třepí podobně jako listy některých palem. Jsou to jednodomé rostliny. Květy jsou jednopohlavné, uspořádané ve vrcholových nebo postranních palicovitých květenstvích. Palice jsou podepřeny 2 nebo více toulcovitými listeny, které jsou často opadavé. Palice se většinou skládá ze samičích květů, obklopených kolem dokola samčími květy, u rodu navinulec je tvořena střídajícími se pásy samčích a samičích květů. Květy jsou pravidelné, s nerozlišeným, redukovaným okvětím, případně bezobalné. Samčí květy mají nejčastěji 6 okvětních lístků a obsahují 6 až mnoho tyčinek. Nitky tyčinek jsou na bázi srostlé a často cibulovitě zduřelé. Samičí květy mají 0 až 4 okvětní lístky. Semeník je polospodní až spodní, synkarpní, srostlý ze 4 plodolistů. Obsahuje jedinou komůrku s mnoha vajíčky. Blizny jsou široké, přisedlé nebo na vrcholu krátké čnělky. V samičích květech jsou také přítomna 4 niťovitá, dlouhá a nezřídka nápadně zbarvená či bílá staminodia. Plody jsou dužnaté, nepukavé bobule, u většiny zástupců více či méně srůstající v dužnaté plodenství (synkarpium). U rodu navinulec je plodenství tvořeno dužnatými kroužky obsahujícími semena. Semena jsou plochá nebo kulovitá, drobná až relativně velká a obsahují dužnatý, olejnatý endosperm.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 230 druhů ve 12 rodech. Největší rody jsou "Asplundia" (asi 100 druhů), "Dicranopygium" (50) a "Sphaeradenia" (50 druhů). Čeleď je rozšířena výhradně v tropické Americe a na Karibských ostrovech. Největší druhová diverzita je v Amazonii a v montánních tropických deštných lesích v nadmořských výškách do 1500 metrů. Velký počet endemických druhů roste v nížinných a horských mlžných lesích severozápadu Jižní Ameriky. V Andách některé druhy vystupují až do výšek okolo 3000 metrů. Zástupci čeledi nejčastěji rostou ve vlhkých či mlžných lesích a podél vodních toků.

Ekologické interakce.

Květy navinulcovitých se často otevírají na noc a jsou opylovány zejména brouky. Vůně lákající opylovače se vytváří v dlouhých staminodiích vyčnívajících z květenství. Semena rozšiřují ptáci, netopýři nebo opice.

Taxonomie.

Podle výsledků fylogenetických studií jsou "Cyclanthaceae" sesterskou větví čeledi pandánovité ("Pandanaceae"). Čeleď je dělena na dvě podčeledi: "Cyclanthoideae" zahrnují jediný druh, "Cyclanthus bipartitus", podčeleď "Carludovicoideae" obsahuje zbytek rodů. Hlavní rozdíly mezi těmito dvěma skupinami jsou ve struktuře květenství, plodů a listové čepele.

Rozlišovací znaky.

Rostliny z čeledi navinulcovité mohou být zaměněny s některými drobnými druhy nebo semenáčky palem. Oproti palmám mají mj. měkčí řapíky s okrouhlým průřezem, zatímco palmy mívají řapíky více či méně zploštělé. Pozemní druhy jsou mnohem více bylinné než palmy a mají nanejvýše krátký stonek. Šplhavé druhy postrádají ostny, které jsou charakteristické pro šplhavé palmy. Rovněž květenství a plodenství jsou zcela jiná než u palem.

Význam.

Hospodářsky nejvýznamnějším zástupcem čeledi je karludovika dlanitá ("Carludovica palmata"). Z vláken z mladých listů se v Ekvádoru vyrábějí známé panamské klobouky, ze starších listů se pletou rohožky a koše. Listy "Carludovica angustifolia" a "C. sarmentosa" slouží k výrobě došků na střechy a košťat. Stonky a kořeny epifytních druhů rodu "Thoracocarpus" slouží domorodcům jako provazy, k pletení různých předmětů a k výrobě pastí.  Některé druhy jsou v tropech pěstovány jako okrasné rostliny, zejména karludovika dlanitá a příbuzný druh "Carludovica drudei", a dále "Dicranopygium atrovirens". V českých botanických zahradách jsou zástupci této čeledi pěstováni zřídka.

Přehled rodů.

"Asplundia", "Carludovica", "Chorigyne", "Cyclanthus", "Dianthoveus", "Dicranopygium", "Evodianthus", "Ludovia", "Schultesiophytum", "Sphaeradenia", "Stelestylis", "Thoracocarpus"

Navinulcovité ("Cyclanthaceae") je čeleď jednoděložných rostlin z řádu pandánotvaré ("Pandanales"). Jsou to vesměs byliny nebo liány s dvoudílnými, jednoduchými nebo dlanitými listy a s květy v palicovitých květenstvích. Jsou poněkud podobné drobným palmám. Čeleď zahrnuje asi 230 druhů ve 12 rodech a je rozšířena výhradně v tropické Americe. Nejznámějším a hospodářsky nejvýznamnějším druhem je karludovika dlanitá, z níž se získávají vlákna na výrobu panamských klobouků. Některé další druhy této čeledi mají domorodé a místní využitínebo se pěstují jako okrasné rostliny.

环花草科,也被翻译为巴拿马草科,共有11-12属约180余种,全部产于美洲热带地区,有多年生草本也有灌木,一般无茎或具短茎,稀为藤本或附生植物;叶有叶柄和扇形的叶片;花单性,雌雄同株。


Presbyterní zřízení.

Presbyterní zřízení na rozdíl od episkopálního (z řec. "episkopos", dozorce, biskup) nemá biskupy a církev na různých úrovních vedou obvykle volené rady starších (staršovstva). Staršovstva čili presbyteráty mohou být místní, oblastní nebo ústřední, které se někdy nazývají synody. Členem místního staršovstva je vždy také farář či kazatel, v oblastních staršovstvech a synodách jsou si laici a kazatelé rovni.  Jinou demokratickou formou církevního zřízení je zřízení kongregační, kde je každá místní obec zcela samostatná a žádné vyšší orgány nemá.

Učení.

Presbyterní církve jsou většinou kalvinistické, zdůrazňují autoritu Bible, svrchovanost Boží a spásu skrze Ježíše Krista. Slavení Večeře Páně pokládají za připomínku a bohoslužby se soustřeďují na kázání a čtení. Bohoslužby i kostely bývají spíše strohé, výjimku tvoří bohatá hudba a zpěv. Mezi jednotlivými presbyterními církvemi jsou dnes značné rozdíly, od sborů a církví fundamentalistických až po velmi liberální. Ve většině z nich se křtí malé děti, v některých je povolena ordinace žen a některé žehnají i homosexuálním partnerstvím.

Historie.

Presbyterní zřízení zavedl ženevský reformátor Jan Kalvín (1509–1564), a to na základě řady míst Nového zákona, kde se mluví pouze o "starších". Do Skotska je přinesli kazatelé John Knox (1514–1572) a Andrew Melville (1545–1622). V anglikánské církvi se jejich přívrženci nazývali puritáni a kolem roku 1600 se rozdělili na presbyteriány a kongregacionalisty. Obojí byli pronásledováni, mnozí se vystěhovali do Ameriky a do Holandska. Obojí také bojovali na straně Olivera Cromwella v anglické revoluci a po obnovení království byli potlačeni. Ze Skotska a z Anglie se hnutí rozšířilo i do dalších zemí, zejména do USA, kde je Presbyterní církev (USA) jednou z početných protestantských církví. Presbyterní církve jsou sdruženy ve Světovém společenství reformovaných církví (vzniklo sloučením Světové aliance reformovaných církví s Reformovanou ekumenickou radou), mnohé z nich jsou také členy Světové rady církví.

Presbyteriáni (z řec. "presbyter", starší) jsou členové reformovaných církví s presbyterním zřízením v anglicky mluvících zemích. Jejich církve nemají biskupy a chápou se jako sdružení místních sborů, vedených staršími (staršovstvo). Obdobou na evropském kontinentě i jinde jsou reformované (kalvinistické) církve. Presbyterní zřízení s oblastními (seniorátními) konventy a výbory a ústřední synodou a synodní radou má například Českobratrská církev evangelická.

长老宗(英语:Presbyterianism),其教会称长老教会(英语:Presbyterian church,简称长老会),是西方基督教新教喀尔文宗的一个流派,源自十六世纪的苏格兰改革。 长老教会持守加尔文主义,尤其是苏格兰长老会基本完全延续着让·喀尔文及其学生的教义。20世纪,长老会对普世教会合一运动有相当的参与。


Šťastný princ.

Děj.

Šťastný princ je velkolepá socha pozlacená jemnými plátky ryzího zlata. Její oči jsou ze dvou safírů a v jílci meče sochy je zasazen veliký rudý rubín. Každý tuto sochu obdivuje a skrytě jí závidí její bezstarostné štěstí. Jednoho dne se mezi chodidly prince usadila malá Vlaštovička, která se zpozdila a letěla za svými přáteli na jih. Chtěla si odpočinout ale najednou na ni začaly padat veliké kapky, ale na nebi nebyl jediný mráček. Plakal to Šťastný princ. Vyprávěl Vlaštovičce o tom, jak když byl ještě živý a měl lidské srdce, nikdy nepoznal smutek a nářek. Žil pouze z pohodlí a radovánek v paláci a byl šťastný. Nikdy netoužil poznat, co se skrývá za vysokou zdí paláce; stačilo mu jeho bezstarostné štěstí. Tak žil a tak také zemřel. Nyní však vidí všechnu ošklivost a bídu jeho města a měšťanů. Bohatí si peněz užívají, chodí v drahých šatech na honosné plesy, zatímco na ulici žebráci umírají hladem v naprosté chudobě. Proto poprosí Vlaštovičku, aby postupně roznesla všechny jeho drahokamy – safíry, rubíny a zlato chudým lidem. Vlaštovička musí odletět za svými druhy, ale nakonec službu Princovi vykoná. A když je pak Princ slepý (místo očí měl safíry), rozhodne se Vlaštovička, že už s ním zůstane napořád. Brzy však přišla zima, sníh a mráz. Vlaštovička umrzla a princi jeho olověné srdce prasklo na dvě půlky. Druhý den ráno šel kolem starosta a sochu nechal strhnout, protože už nebyla zlatá, a tudíž ani krásná a užitečná. Učení lidé (profesoři na škole) se shodli, že je nyní naprosto bezcenná a že by se měla roztavit a z ní udělat socha nová. A tak sochu dali roztavit a z ní udělali sochu starosty. Olověné srdce se jim však roztavit nepodařilo.  "Jednoho dne pak řekl Bůh andělovi: "Přines mi dvě nejdražší věci z města." Anděl mu přinesl olověné srdce a mrtvé ptáče. "Dobře jsi zvolil," řekl Bůh, "neboť toto ptáče bude zpívat navěky a v mém zlatém městě mi Šťastný princ bude vzdávat chválu.""

Slavík a růže.

Děj.

Příběh vypráví o mladém studentovi, který je zamilovaný do krásné dívky. Ta chce, jako důkaz jeho lásky, rudou růži, jinak o něm nechce nic slyšet. Student od dívky odchází smutný a naříká pod stromem v parku, že žádné růže už nekvetou a on neví kde by je měl hledat. Slavík, který seděl na stromě, ho poslouchal a došlo mu, že ten milenec, kterého ve svých písních tak často opěvuje, je onen student a rozhodne se mu pomoct. Létá od keře ke keři ale žádný z nich nemá rudé květy – jen bílé a žluté. Když konečně najde keř, který má rudé růže, zjistí, že mráz mu zahubil poupata a vichřice polámala větve a že tento rok už nebude mít žádné květy. Keř sdělí Slavíkovi, že je jen jediná možnost jak onen květ získat, ale je tak strašná, že jí sdělí Slavíkovi teprve potom, co ho ten přemluví. Slavík by musel zpívat za měsíčního světla s hrudí přitisknutou k trnu a trn musí proniknout jeho srdcem a skropit růži. ""Zaplatit za růži smrtí, to je vysoká cena," vykřikl Slavík, "a život je všem drahý. Je příjemné sedět v zeleném lese a pozorovat slunce v jeho zlatém voze a měsíc v jeho voze z perel. Sladká je vůně hlohu a sladké jsou modravé zvonky skryté v údolí a vřes, který povívá po hoře. Avšak láska je lepší než život a co je srdce ptáka ve srovnání se srdcem lidským?""  Rozhodne se to tedy podstoupit. A opravdu: zrodí se nádherná růže, za kterou však slavík musel zaplatit životem. Ráno najde tuto růži pod svým stromem student a hned s ní běží za svou milou. Ta ovšem růží pohrdne, protože synovec nejvyššího komořího jí poslal pravé klenoty. A klenoty pro ni mají daleko větší cenu než nějaké květiny. Student, zklamaný a rozzlobený, odhodil rudou růži do blátivé kaluže a takřka hned ji přejela kola aut.  ""Jaká pošetilá záležitost je láska," řekl student a odešel. "Není ani zpola tak důležitá jako logika, protože nic nedokazuje, a vždycky říká něco, co se nestane, a nutí člověka věřit něčemu, co vůbec není pravda. Je vlastně velice nepraktická, a jelikož být praktický znamená v tomto věku všechno, vrátím se znovu k filosofii a budu studovat metafyziku.""

Sobecký obr.

Děj.

Příběh vypráví o obrovi, který poté co zjistí, že si v jeho krásné a velké zahradě hrály děti, dá postavit kolem zahrady obrovskou zeď. Zákaz vstupu hlásala velká cedule, zavěšená na dveřích do zahrady. Kromě dětí do zahrady nevkročilo ani Jaro a proto obrova zahrada byla šedivá, vypadala smutně a nic v ní nekvetlo. Panovala tu Zima se Severákem a další jejich přátelé se k nim přidali. Jednoho dne děti do zahrady vstoupily bez obrova povolení – ta ožila, stromy rozkvetly. Jakmile ale děti uviděly obra, jak se na ně z kouta dívá, rozutekly se. V zahradě ještě zůstal pouze malý chlapec, který se chtěl vyšplhat na větev stromu ale nedosáhl na ní. Jeho malé oči byly plné slz a tak nemohl vidět obra jak přichází. Ten mu ale pomohl vyšplhat do koruny stromu a v tom okamžiku mu došlo, jak moc byl sobecký. Ihned začal bourat obrovskou zeď a děti si v zahradě zase mohly hrát. Obr si s dětmi vždy hrál a jeho zahrada měla pověst dětského ráje na zemi. Všechny děti měly obra rády a on je také. Bylo mu ale smutno, jelikož už nikdy nespatřil toho chlapce, kterému kdysi pomohl vylézt na strom. Vždycky mu scházel ale chlapec se už nikdy v jeho zahradě neobjevil. Vyptával se dětí na chlapce ale ty ho neznaly, prý ho nikdy dříve neviděly. Po mnoha letech obr zestárl a nemohl být s dětmi, pouze je pozoroval z okna svého domu. Najednou ale zahlédl toho "svého" chlapce v zahradě pod stromem!  "Rozradostněn rozutíkal se obr dolů a ven ze zahrady. Spěchal po trávníku, až se přiblížil k děcku. A když k němu přiběhl, obličej mu znachověl zlobou a zvolal: "Kdo se opovážil tě zranit?" Neboť dítě mělo na dlaních otisky dvou hřebů a stejné stopy po dvou hřebech i na malých nožkách. "Kdo se opovážil tě zranit?" vykřikl obr znovu, "jen mi to pověz, a já vezmu svůj obrovský meč a zabiju ho." "Ne!" odpovědělo děcko, "to jsou rány Lásky." "A kdo jsi ty?" zeptal se obr a zmocnil se ho podivný úžas a musel před děckem pokleknout. A dítě se na obra usmálo a pravilo mu: "Kdysi jsi mě nechal hrát ve své zahradě, dnes půjdeš ty se mnou do mé, a tou je Ráj."" A když toho odpoledne přiběhly děti do zahrady, našly obra mrtvého, ležel pod stromem obalený bílými květy.

Oddaný přítel.

Děj.

Příběh vypráví o dobrosrdečném ale naivním chlapci, Honzovi, který doplatí na své přátelství s mlynářem, svým "nejlepším přítelem". Honza má hezkou zahradu a musí o ní denně pečovat: zalévat květiny, stromy, kosit trávu aby to pak všechno mohl prodat na trhu. Mlynář je bohatý sobec, který sebe a Honzu prohlašuje za nejlepší přátele, postupně Honzovi vnucuje své názory o přátelství. A tak Honza udělá pro mlynáře všechno, co si ten jen vymyslí: jednou musí opravit jeho stodolu nebo odvést ovce do hor. Honzíkovi se za to samozřejmě nedostává žádného uznání a pomoci, jelikož mu záleží na mlynářových názorech o něm, jako svém nejlepším příteli. Kdykoliv chce Honza odmítnout úkol od mlynáře, ten vždy předhazuje jejich přátelství. Honzova zahrada, jeho jediný zdroj obživy, chátrá, jelikož Honza na ní nemá čas: musí neustále pomáhat mlynáři, vše pod záminkou, že od něho dostane trakař. Sice ne tak nový a dobrý, sice mu chybí dost věcí a vlastně je velice starý, ale je to trakař a chtěl by od Honzíka, aby se mu za to nějak odvděčil, jako opravdový přítel. Jednoho dne pošle mlynář Honzíka pro doktora, protože jeho kluk se doma zranil. Nemůže mu půjčit lucernu (i když je tma) jelikož pro případ, že by se Honzík ztratil, by to pro něho byla moc velká ztráta a to by si on nemohl dovolit. A tak Honzík ochotně odbíhá po tmě pro doktora a na zpáteční cestě se utopí v bažině. Honzík byl za života velmi oblíbený a na pohřbu se sešlo hodně lidí. Mlynář pak po obřadu v hospodě prohlašuje:  ""Rozhodně znamená nesmírnou ztrátu pro mě." pravil mlynář. "Já už mu skoro věnoval svůj trakař, a teď nevím, co s ním. Doma mi hrozně překáží a je v tak bídném stavu, že kdybych ho chtěl prodat, tak bych za něj nic nedostal. Však mě taky příště ani nenapadne, abych někomu něco věnoval. Na štědrost člověk vždycky doplatí.""  A Honzík rozhodně doplatil.

Jedinečná raketa.

Děj.

Jednoho dne, princ s princeznou konali velkolepou svatbu s velkou hostinou a ohňostrojem. Před ohňostrojem se bavili Raketa, Prskavka, Bengálské světlo a Osvitka, o tom, jací jsou. Raketa byla až moc pyšná a myslela jen na sebe. Myslela si, že všichni ostatní ji budou mít rádi a oslavovat ji, až zazáří na noční obloze. Jenže se stal pravý opak. Všichni se s ní začali hádat a kárat jí, že je namyšlená, až se z toho rozbrečela. Pyrotechnici začali vystřelovat rachejtle, ale Raketu nebylo možno zapálit, protože byla celá mokrá od slz. Odhodili ji jako nefunkční do nedaleké blátivé kaluže, kde se objevila Žába. Ta se s ní taky pohádala a mínila o Raketě to samé, co Raketina společnost před jí. Potom přišli chudí kluci z města a vzali ji domů, protože si mysleli, že s ní lépe zapálí oheň v krbu. Když ji zapálili, Raketa vylétla vzhůru do oblak a pak zhasla.  "Ale nikdo to neslyšel, ani ti dva kloučci, protože tvrdě spali. Z rachejtle zbyla jen ta tyčka, a ta spadla na záda huse, která si vyšla podle strouhy na procházku. "Propánakrále!" zvolala husa. "Tak ony už začnou pršet i hole!" a vrhla se do vody. "Já věděla, že vzbudím obrovskou senzaci," vydechla rachejtle a bylo po ní."

Šťastný princ a jiné pohádky (ang. "The Happy Prince and Other Stories") je malý soubor pohádek Oscara Wildea. Je to jedno z autorových prvních literárních děl a vyšlo již v roce 1888. Jedná se o sbírku pěti netradičních pohádek, s jejichž pomocí vytváří autor skrytou satiru, kritiku a podobenství.

《快乐王子与其他故事》(英语:《The Happy Prince and Other Tales》)是爱尔兰作家王尔德于1888年5月出版的英文儿童故事集。著名中译本为巴金所译。书中所载之最著名者属《快乐王子》。


Rozdělení.

Domorodé národy můžeme rozdělit na dva typy:  Jedním z největších problémů těchto národů je ohrožení jejich suverenity, ekonomické jistoty a přístupu k životně důležitým zdrojům (voda, jídlo). Těmto hrozbám se snaží předcházet několik mezinárodních organizací jako OSN, Mezinárodní organizace práce nebo Světová banka. OSN vydala Deklaraci o právech původního obyvatelstva (anglicky UNDRIP), ve které vede členské státy k dodržování práv domorodých národů a zachování jejich kultury, národní identity, jazyka, přístupu ke vzdělání, zdravotnické péči a přírodním zdrojům.  Mezinárodní den původního obyvatelstva se slaví každý rok 9. srpna.

Definice.

Národní definice.

Každý stát definuje domorodce jinak. Mezi původní obyvatelstvo mohou být zahrnováni i ti, jejichž předci byli původní obyvatelé daného regionu, kteří zde žili před příchodem kolonizátorů, ale nadále dodržují tradice národa. Tito domorodci jsou takto definováni i přesto, že již nemusí žít na původně obývaném území (přemístění).  Vztah mezi státem a původním obyvatelstvem je poněkud složitý. Domorodci jsou takřka bez možnosti rozhodovat sami o sobě na území daného státu, jelikož jsou izolováni a jedná se o uzavřenou komunitu lidí. Jejich možnost podílet se na politických rozhodnutích, které se mohou týkat jich samých či jejich území, je prakticky nulová. Tato situace přetrvává i v případě, kdy je původních obyvatel více než ostatních obyvatel regionu. Hlavním problémem tedy zůstává nemožnost jejich účasti na rozhodování o legislativních procesech týkajících se jich samotných.

Definice OSN.

V roce 1982 OSN přijala definici původního obyvatelstva podle José R. Martínez-Coboa. Tato definice má několik nedostatků, jelikož se týká pouze kolonizovaných populací, nikoliv těch izolovaných.  „Domorodé komunity a národy jsou ty, které mají historickou kontinuitu s preinvazivními a pre-koloniálními společnostmi, které se rozvíjely na svých územích, považují se za odlišné od ostatních sektorů společností, které dnes převládají na těchto územích nebo na jejich částech. V současné době tvoří nedominantní odvětví společnosti a jsou odhodláni zachovat, rozvíjet a předávat budoucím generacím své původní území a svou etnickou identitu jako základ pro jejich další existenci jako národa v souladu s vlastními kulturními vzory, sociálními institucemi a právními systémy.“

Výskyt.

V Evropě se původní obyvatelé vyskytují pouze v okrajových oblastech, neboť většina národů je zde na podobné kulturní úrovni a jsou také v jistém smyslu "domorodé." Typickým příkladem evropských původních obyvatel jsou Sámové, žijící ve Skandinávii a Finsku, a také některá etnika, existující na území Ruské federace. Na ostatních kontinentech jsou to Americe Indiáni, v Austrálii a Oceánii Austrálci, Maorové a Papuánci, v Africe různé bantuské kmeny ve vztahu k Evropanům a Křováci, Pygmejové a Twa ve Rwandě ve vztahu k Bantuům (tito domorodci v současnosti trpí nejvíce vykořisťováním a zotročováním většinovými obyvateli afrických zemí) a v Asii jsou to např. pralesní Veddové na Srí Lance, Negritové v jihovýchodní Asii nebo tchajwanští domorodci.  Na Andamanských ostrovech se také nacházejí domorodí Negritové - Andamanci, žijící zde v izolaci již desetitisíce let. Všichni jsou akutně ohroženi vyhubením, kromě jedné zcela izolované populace na ostrově North Sentinel (Sentinelci).

Domorodec (též "aborigén", od angl. slova "aboriginal", tj. domorodec), je původní obyvatel krajiny neboli její praobyvatel. Bývá obvykle historicky a kulturně spjat se svým územím a vyčleňuje se od okolních obyvatel anebo od většinového či přistěhovalého obyvatelstva. Tito obyvatelé jsou takto charakterizováni díky dodržování tradic, které jsou specifické pro danou oblast. Tento charakteristický znak však nesdílí všichni domorodci, jelikož se někteří adaptovali moderní době (např. technologie, oblečení). Původní obyvatelstvo je možné nalézt všude po světě.

原住民,旧称土著、生番、山胞,是指某地方较早定居的族群,皆源自外来者(尤其是入侵者)对本地人(或族群)的称谓,原意指当地居民、原居民,但多具有土番、番人、土人、生番、1.35等落后的贬意,然而到了二十世纪后期逐步形成了一个法律学方面的范畴,指的是正遭受到外来者侵蚀的文化独特的群体。当前对于原住民议题的讨论多半应在民族国家所进行的殖民事业的脉络之下来理解。外来统治者为安抚或控制原住民,以遂行其统治目的,会制订各种不同的政策,而往往对于原住族群的生活方式多加干扰,甚至可能造成灭族的结果。


Popis obuvi.

Podešev obuvi je dnes obvykle vyrobena ze syntetických materiálů, například z PVC, což zajistí, že boty jsou poměrně lehké a skladné. K výrobě se ale používají i jiné materiály, kupříkladu palmové lýko, sláma či dřevo. Pásky mohou být vyrobené také ze syntetických materiálů nebo například z látky či provázků. Pokud jsou dané boty určeny pro ženy, mohou být pásky ještě dozdobeny (například barevným potiskem, korálky apod.).  Navíc lze i podešev barevně, graficky či tvarově upravit do různých podob. Díky tomu je možné tuto obuv použít i jako reklamní předmět.  Pokud je podrážka doplněna o konstrukci připomínající lešení, je možné tuto obuv nosit i v blátě rýžoviště či ve sněhu.  Obvykle bývá tato obuv nošena na bosou nohu, ovšem v Japonsku je nošena i se speciálními ponožkami (pojmenovanými tabi), které se vyznačují oddělením palce od zbytku prstů, čímž jsou ideální na nošení v žabkách.

Místopisné rozšíření.

Žabky jsou rozšířené především v oblastech s teplým podnebím, kde je lidé využívají k procházkám po pláži nebo i ke kratším výletům do města.  Rozšířené jsou především v Indii (tam se jim říká "Hawaii chappal"), dále v Austrálii, na Novém Zélandu, v Jihoafrické republice, ve Spojených státech amerických, v Brazílii, Panamě, na tichomořských ostrovech a v jihovýchodní Asii.  Ve většině rozvojových zemích jsou gumové žabky tou nejlevnější obuví, jež je k dispozici. Často totiž stojí méně než jeden dolar. Navíc byla přijata opatření ke snížení nákladů, a to například výrobou této obuvi z recyklovaných materiálů (třeba pneumatik). Pokud se obuv poškodí (vytrhne se pásek obepínající nohu), lze ji poměrně snadno a za nízkou cenu opravit u některého z pouličních opravářů obuvi.  Naproti tomu jsou žabky v mnoha rozvinutých zemích považovány za roční nebo sezónní druh obuvi, který je ovlivňován aktuálními módními trendy. V případě jejich možného poškození se většina lidí v těchto zemích s opravou žabek – s ohledem na jejich nízkou cenou – ani nezabývá a pořizuje si žabky nové.

Historie.

Žabky existují zhruba již po dobu 6000 let. Přes svou dlouhou historii se změnily jen velmi málo.

Nejstarší historie.

Primitivní boty, které byly žabkám podobné, je možné nalézt již na jeskynních malbách z konce doby kamenné. To je období před asi 15 000 lety.  Nejstarší dochované žabky jsou z doby cca 1500 před naším letopočtem a v současnosti je vlastní britské muzeum.  Objevily se také v Egyptě přibližně před 5000 lety. Egypťané tehdy otiskovali chodidla do rozměklé kaše z papyru nalité na vlhký písek. Takto vzniklou podrážku připevnili k noze pásky ze surové kůže. Důkazem jsou nálezy v hrobkách, kde se navíc našly i kousky obuvi vyrobené z barevných kůží a zdobené perličkami či květinovými vzory. Oblíbené také byly ve starověkém Řecku a Římě, kde je nosili především muži.  První žabky byly vyráběny nejen z papyru, ale i z jiných materiálů, například z kůže, ze dřeva, nebo také z rýžových stébel. Jejich styly byly odlišné s různými umístěními popruhu pro prst.

20. století.

Ve třicátých letech 20. století se tradiční japonská obuv s tkanou podrážkou nazývaná zóri začala používat na Novém Zélandu jako obuv k vycházkám na pláž. Po druhé světové válce se s vojáky a zaměstnanci okupační správy vracejícími se z Japonska dostaly do Spojených států. Zde získaly popularitu a v Kalifornii byly považovány za reprezentanta životního stylu spojeného se surfováním.  Následně se začaly objevovat úvahy nad možností výroby žabek z plastu. Její podobu navrhl v padesátých letech Morris Yock z novozélandského Aucklandu a roku 1957 si jej nechal patentovat. Proti tomu se však postavili potomci Johna Cowieho, jenž byl významným poválečným anglickým obchodníkem zabývajícím se v Hongkongu výrobou z plastu. Ti (rozuměj potomci Johna Cowieho) tvrdili, že to byl právě Cowie, kdo na konci čtyřicátých let 20. století s výrobou žabek z plastu začal a že Yock byl jejich pouhým dovozcem na Nový Zéland. Navíc tvrdili, že John Cowie dokonce vymyslel pojmenování "jandal" jako zkráceninu z Japanese Sandal (česky "japonské sandále"). Navzdory skutečnosti, že výraz "jandal" je běžně na Novém Zélandu používán k pojmenování jakékoliv podoby této obuvi, je slovo "Jandal" od roku 1987 ochrannou známkou ve vlastnictví společnosti Skellerup.

Současnost.

V současné době jsou žabky upravovány a doplňovány o další prvky, které je odlišují od původní – ploché – podoby. Novodobými úpravami jsou například podpatky či klínky používané u obuvi určené ženám. Popularitu žabkám přinesly také celebrity, které je začaly nosit, a následně této obuvi začali věnovat pozornost také módní návrháři. Havaianas je brazilská značka žabek, která si získala popularitu v roce 1998 poté, co u příležitosti mistrovství světa ve fotbale uvedla na trh žabky obsahující na páskách motiv brazilské státní vlajky. Ačkoliv jsou žabky Havaianas například ve Spojených státech populární až v posledních letech, vlastní firma existuje již od roku 1962. Boty jsou známé svou pohodlnou podešví i řemínky. Samotné jméno "Havaianas" pochází z portugalštiny.

Výroba.

Žabka se při výrobě skládá ze dvou částí, a to z podrážky a z vrchního pásku, který se k ní po stranách a uprostřed v místě palce připojí. Během výroby se ze syntetické hmoty vyseknou dvě části sloužící k výrobě vrchních pásků. V místě, kde se budou pojit k podrážce, se proděraví, v oblasti každé z dírek se stlačí a umístí se na příslušné místo do formy pro výrobu spodní části. Do ní se vlije materiál z pěnové umělé hmoty určený pro výrobu spodní části a následně dojde ke spojení spodní části se stykovými částmi vrchních pásků. Nakonec je do každé z dírek vstřikována plastická hmota a jsou plněny vzniklé prolákliny.  Grafika se na obuv umisťuje pomocí:  V posledních letech byla většina hromadné výroby žabek přesunuta do rozvojových zemích s levnou pracovní silou. Některé značky – například Okabashi (se sídlem v Bufordu v Georgii) či Island Slipper (se sídlem v Pearl City na Havaji) – však přesto i nadále zůstávají ve Spojených státech.

Zápory obuvi.

Podle některých pramenů škodí nošení této obuvi lidskému tělu. Odborníci žabky zcela neodmítají (oceňují jejich využití na pláži, v bazénu či ve sprchách), avšak nedoporučují v nich chodit více než hodinu denně (a rozhodně ne po městské dlažbě). Preferují střídání různých druhů obuvi.

Zdravotní problémy.

Ze zdravotního hlediska je této obuvi vytýkáno, že jednak neposkytují nohám žádnou oporu a dále nadměrně zatěžují klenbu nohy a deformují chodidlo. Též ubližují patě a nezdravě namáhají Achillovu šlachu. Jednotlivé prsty se při chůzi musí více namáhat (obuv na noze drží jen díky pásku a to není dostatečné) a při dlouhém pohybu v této obuvi se objevuje nebezpečí vzniku tzv. kladívkového prstu. Je s tím též spojen častý výron kotníku či jeho zlomeniny. Protože se noha dotýká žabek jen svou spodní částí a zbytek chodidla je vystaven působení větru, dochází k vysušování kůže. Pokud je příliš suchá, mohou v ní vzniknout hluboké praskliny a rozpraskaná kůže může začít bolestivě krvácet. Žabkám lze také připočíst bolesti kyčlí a bolesti ve spodní části zad, neboť nutí ke změně přirozeného způsobu chůze, protože osoba obutá do žabek dělá obvykle menší kroky, než je zvyklá, a namáhá tak jiné části zádových svalů, než při přirozené chůzi.  Žabkám je vytýkáno, že nenabízí žádnou ochranu chodidel před kameny, blátem či špínou. Navíc ani chodidla neochrání v případě, že na nohu obutou v žabce někdo šlápne.

Materiál obuvi.

Jiné zdroje poukazují na nevhodné složení podešve. Ta může obsahovat nebezpečné chemikálie (olovo, zinek, fosfáty či ftaláty). Jakmile se tyto látky dostanou do kůže člověka, mohou ovlivnit jeho zdravotní vývoj.  Navíc s ohledem na skutečnost, že je obuv vyrobena z polyuretanu, který pochází z ropy, mohou žabky představovat problém z hlediska životního prostředí. Proto se na výrobu žabek využívají i jiné materiály, a to buď recyklovatelné (recyklované pneumatiky) a nebo přírodní (konopí, bavlna, kokos atp.).

Řízení motorových vozidel.

Nevhodné je také používání této obuvi při řízení motorových vozidel. V některých státech je užití této obuvi během řízení dokonce pokutováno.

Pojmenování žabek.

V jednotlivých oblastech světa má obuv různé pojmenování:  Na Havaji a na několika dalších místech na světě jsou žabky pojmenovávány jako bačkory.

Žabky (někdy též vietnamky, nosí se totiž především v Asii, odkud se přes Spojené státy rozšířily do Evropy, či plážovky nebo ťapky, na Moravě šlapky, na severní Moravě cukle; další pojmenování viz níže v článku) jsou celosvětově nejrozšířenějším druhem otevřené (obvykle letní) obuvi. Jejich charakteristikou je pásek ve tvaru písmene Y, který při nazutí obepíná nohu. Tyto pásky jsou k obuvi obvykle připevněny přibližně v úrovni nártu na noze a dále mezi palcem a ukazovákem. Díky tomu může noha volně dýchat a navíc je prstům umožněn volný pohyb. Oproti sandálům žabky pevně nezajišťují kotník.

人字拖是拖鞋的一种,特点是穿着的部分设计成一个「人」字形,用拇趾夹住,故又别称夹脚拖。由于实用方便,不少人喜欢在离家短时间穿着。