亚历山德拉·米哈伊洛芙娜·柯伦泰

Život.

Narodila se v březnu 1872 jako dcera vysoce postaveného generála ruské armády a finské selky. V sedmnácti se odmítla stát ženou mladého generáladjutanta cara Alexandra III. a v roce 1893 se provdala za inženýra Vladimíra Kollontaje. Porodila mu syna a po 4 letech se rozvedla.  V roce 1897 odjela do Švýcarska, kde na univerzitě vystudovala ekonomiku a statistiku, později odjela do Londýna, kde poznala socialistu Webba, a následně pak do Berlína, kde se seznámila s Kautským a Luxemburgovou. V té době se její bývalý manžel podruhé oženil a jeho nová žena přijala jejího syna za vlastního.  Alexandra se po vyřešení rodinných problémů začala plně věnovat práci v Sociálně demokratické dělnické straně Ruska a záhy se dostala do jejího vedení. Lavírovala mezi menševiky a bolševiky, ale Lenin ji přesvědčil a v roce 1915 přešla k bolševikům. V červnu 1917 byla po prvním pokusu bolševiků o převzetí moci zatčena a nakrátko uvězněna. Ale po Říjnové revoluci, jíž se sama aktivně zúčastnila, se stala lidovou komisařkou (ministryní) sociálního zabezpečení. Po revoluci si vzala vojenského činitele a předsedu Centrobaltu Pavla Dybenka, s nímž se roku 1922 rozvedla. Na stranických sjezdech prosazovala radikální feministické řešení „ženské otázky“, v roce 1920 založila oddělení žen při ÚV KSR(b). 4. října 1922 se stala první sovětskou a ruskou diplomatkou vůbec, když byla jmenována zplnomocněnou zástupkyní sovětské vlády v Norsku. V září 1926 byla vyslána jako diplomatka do Mexika, ale kvůli zdravotním potížím s tamním klimatem se téhož roku vrátila do Norska.  30. října 1930 se A. M. Kollontajová stala jako první žena v této funkci na světě, vyslankyní (od roku 1943 velvyslankyní) Sovětského svazu ve Švédském království. Zde v diplomatických službách vykonala mnoho pro zachování neutrality Švédska v druhé světové válce. Měla rovněž významný podíl na zprostředkování příměří mezi Moskvou a Finskem v roce 1940 a také na vystoupení Finska z hitlerovské Osy v roce 1944.  Při neúnavné práci se těžce roznemohla na levou ruku i nohu a 18. března 1945 svou misi ve Stockholmu ukončila. Nadále však, jako konzultantka, pracovala pro ministerstvo zahraničí, a to prakticky až do své smrti 9. března 1952

Alexandra Michailovna „Šura“ Kollontajová (Алекса́ндра Миха́йловна Коллонта́й — rozená Domontovičová, Домонто́вич) (31. března 1872 – 9. března 1952 byla ruská komunistická revolucionářka. Nejdříve byla členkou strany menševiků, v roce 1915 přestoupila k bolševikům. V roce 1923 se stala sovětskou zástupkyní v Norsku, čímž se stala první ženou na světě v diplomatických službách. Byla také propagátorkou volné lásky.

亚历山德拉·米哈伊洛芙娜·柯伦泰(;1872年-3月31日-1952年-3月9日),本姓多蒙托维奇(),是俄国共产主义革命家,原为孟什维克成员,后于1914年加入布尔什维克。自1923年起担任苏联驻挪威大使,成为世界第一位女性驻外大使,1926年她被指派做苏联的驻墨西哥大使。


Historie a výskyt.

Epizootie cholery u drůbeže jsou popisovány již v 18. století. Název "cholera drůbeže" poprvé použil Mailet (1836). Benjamin (1851) prokázal její kontagiozitu a formuloval způsoby její prevence. V roce 1879 prokázal Toussaint bakteriální etiologii a Pasteur (1880) izoloval bakterie v čisté kultuře a připravil vůbec první očkovací látku záměrným oslabením patogenity bakterií. V USA jsou první popisy cholery známy již před rokem 1867. V minulosti se cholera v Evropě hojně vyskytovala a způsobovala značné ztráty. Se zlepšováním podmínek hygieny chovů a kvality krmných směsí se frekvence výskytu i průběh onemocnění postupně snižovaly a dnes se cholera objevuje sporadicky, většinou jen v chronické nebo lokalizované formě.

Příčina nemoci (etiologie).

Z bakterií zařazovaných do rodu "Pasteurella" (v současné době 11-13 druhů) byly u ptáků prokázány kromě bakterie "P. multocida" (původce cholery drůbeže) také méně patogenní "P. anatis", "P. avium", "P. gallinarum", "P. langaa", "P. volantium" a "P. species A". "P. gallinarum" vykazuje nižší patogenitu, má stejné hostitelské spektrum jako "P. multocida" a hraje spíše roli jako sekundární patogen. Kromě výše uvedených byly u vodní drůbeže, holubů a pěvců izolovány i další pasteurely, které ale nebyly dosud taxonomicky zařazeny a jejich význam není přesně znám; pravděpodobně jsou také podmíněně patogenní.

Morfologie.

Bakterie "P. multocida" je G-, nepohyblivá, nesporulující, opouzdřená nebo neopouzdřená krátká tyčinka (0,2-0,4 x 0,6-2,5 μm), typicky ovoidního nebo kokobacilárního typu. Vyskytuje se jednotlivě nebo v párech, občas jako řetízky nebo vlákna. Za nevhodných podmínek nebo po opakovaných kultivacích mají buňky tendenci k pleomorfismu. V otiscích z tkání, krve, exsudátů a v čerstvě izolovaných kulturách se barví bipolárně po obarvení podle Giemsy nebo Wrighta. U opouzdřených kmenů je pouzdro prokazatelné metodou negativního barvení. Podle virulence a utilizace sorbitolu a dulcitolu se rozlišují 3 fenotypicky odlišné poddruhy - "P. multocida" ssp. "multocida", "P. multocida" ssp. "septica" a "P. multocida" ssp. "gallinarum".

Kultivace.

"P. multocida" roste na běžných půdách při optimální teplotě kolem 37 °C a pH 7,2-7,8. Pro izolaci pasteurel existují různá selektivní i chemicky definovaná média, obsahující kyselinu pantotenovou a nikotinamid jako růstový faktor. V tekutých půdách obohacených peptonem, hydrolyzátem kaseinu nebo ptačím sérem naroste za 16-24 hodin s difuzním zákalem a následným viskózním sedimentem. Roste na obyčejném agaru i na agaru s přídavkem krve (nehemolyzuje) nebo séra. Kultivace na Endově agaru je vesměs negativní nebo značně opožděná, s koloniemi o průměru nejvýše 0,3 mm. Na MacConkeyově půdě a na Simmonsově citrátovém agaru "P. multocida" neroste.  Pasteurely na pevných kultivačních půdách snadno disociují, takže se můžeme setkat s hladkou, mukózní i drsnou fází růstu P. multocida. Silně virulentní a opouzdřené bakterie izolované z akutních epizootií zpravidla rostou v S-fázi v podobě hladkých, lesklých, konvexních, charakteristicky zapáchajících a světlolomných kolonií velikosti 2–3 mm, s tendencí splývat. Ze sporadických případů chronické cholery lze vykultivovat kolonie plošší, menší (1–2 mm), namodralé barvy, nesvětlolomné a ohraničené. Takové izoláty jsou obvykle méně virulentní a neopouzdřené. Někdy vyrůstají pasteurely v podobě mukózních, vlhkých, velkých, šedých a splývajících kolonií (M-fáze). Jedná se většinou o neopouzdřené avirulentní kmeny. Virulentní izoláty mohou během kultivací disociovat a růst v podobě namodralých, šedých i drsných kolonií. Rozdílné růstové formy mohou být do určité míry ovlivněny složením média; mají význam pro výběr imunogenních kmenů.

Biochemické vlastnosti.

Kromě glukózy, fruktózy, galaktózy (bez tvorby plynu) a sacharózy zkvašuje "P. multocida" také mannitol, kdežto laktóza a maltóza zůstávají beze změn. Kmeny tvoří indol a sirovodík, rozkládají ornitin a dávají reakci na katalázu, popř. i na oxidázu. Želatinu nezkapalňují, zkouška na ureázu je negativní. "P. multocida" ssp. "septica " jako jediná ze 3 poddruhů nezkvašuje sorbitol, "P. multocida" ssp. "gallinarum" naopak jako jediná zkvašuje dulcitol.

Odolnost v prostředí.

Ve vnějším prostředí jsou pasteurely poměrně málo odolné, jsou destruovány slunečním světlem, sušením a teplem. Při vysušení zanikají za 2-3 dny, v krvi a trusu vydrží až 10 dnů, v půdě 14 dnů, ve vodě až 3 týdny. Teploty nad 60 °C ničí pasteurely během několika minut. Za stejnou dobu je ničí běžné dezinfekční prostředky – formaldehyd, fenol, louh sodný i draselný, betapropiolakton nebo glutaraldehyd.

Antigenní vlastnosti.

Sérotypizace "P. multocida" je založena na detekci specifických pouzderných a somatických antigenů. Specifické antigeny pouzdra, prokazatelné pasivním hemaglutinačním testem, umožňují rozlišit 5 sérologických typů označovaných velkými písmeny - A,B,D,E,F, přičemž u ptáků byly zjištěny sérotypy A,B,D a F. Mukózní pouzdro (u typu A představované z převážné části hyaluronovou kyselinou) je faktorem virulence a pravděpodobně i protekčním (imunogenním) antigenem. Inhibuje fagocytózu a baktericidní aktivitu polymorfonukleárních leukocytů. Je termolabilní a ničí se teplotou 56 °C po 30 min a po více než 24hod pobytu v termostatu při 37 °C.  Typizace somatických lipopolysacharidových antigenů pasteurel se provádí zkumavkovou aglutinací anebo častěji precipitací v gelu. Doposud bylo identifikováno 16 somatických sérotypů označovaných arabskou číslicí, z nichž některé jsou v přímém vztahu k hostiteli i k onemocnění. Kmeny všech sérotypů byly izolovány i z ptačích hostitelů. U různých pouzderných typů se mohou zjišťovat stejné termostabilní tělové antigeny. Antigeny jednoho kmene reagují často s větším počtem monotypových sér, takže se např. zjišťují sérotypy A:3,4 nebo A:3,4,12 apod. Cholera drůbeže je v 70-90 % způsobována sérotypy A:1,3 anebo 4; méně často se vyskytují sérotypy A:5, A:9, A:14, F:1, F:3, B:4 a D:12, které jsou také patogenní. K identifikaci a typizaci P. multocida lze také využít její citlivosti k bakteriofágům.

Patogenita.

Vznik a průběh nemoci závisí na virulenci "P. multocida", na geneticky determinované vnímavosti hostitele k onemocnění a jeho obranných schopnostech. Pasážováním bakterií v oslabených zvířatech dochází ke zvýšení virulence původce (např. při nedostatku vitamínu A, špatné zoohygieně, po transportu apod.). Pro silně virulentní kmeny není oslabení organismu nutné.  "P. multocida" infikuje ptáky přes sliznice dutiny zobáku, nosohltanu, horních cest dýchacích, spojivku oční nebo přes kožní poranění (např. kousnutím kočky). Pasteurely mohou být přítomny v dýchacím traktu i u klinicky zdravých jedinců, kteří jsou nosiči bakterií. Je-li porušena rovnováha ve vztahu hostitel - bakterie, vyvolává pasteurela onemocnění. Příčinou může být nezvykle rychlá pasáž z jednoho hostitele na druhého, při které se zvyšuje virulence původce, anebo snížená odolnost hostitele. Častou příčinou snížené odolnosti hostitele bývá primární virová infekce.

Toxiny.

Všechny kmeny "P. multocida", bez ohledu na virulenci, produkují endotoxin lipopolysacharidové povahy, který je toxický pro myš a pyrogenní pro králíka. Ve starších kulturách se uvolňuje spontánní lýzou bakterií. V krvi a tkáních zvířat s hemoragickou septikémií jej lze prokázat volný; indukuje aktivní imunitu. U některých kmenů "P. multocida" sérotypu A a D izolovaných z krůt byla zjištěna produkce termolabilního proteinového toxinu, který měl dermonekrotické účinky a byl letální pro krůťata.

Vznik a šíření nemoci (epizootologie).

Výskyt cholery se vyznačuje určitou sezónností, zpravidla se objevuje v pozdním létě, na podzim a v zimě. Relativně častější je v zemích s mírným a teplým podnebím, v porovnání se severskými státy či zeměmi v tropickém pásmu. Existují predispoziční faktory ovlivňující průběh nemoci.

Hostitel.

Většina terénních výskytů cholery se objevuje u domácí drůbeže, může ale postihovat i pernatou zvěř, chovy exotů, pštrosy, ptáky v zoologických zahradách i divoce žijící ptáky. Široký hostitelský rozsah "P. multocida" naznačuje, že pravděpodobně všechny druhy ptáků jsou vnímavé k infekci. Kmeny "P. multocida" izolované z ptáků postižených akutní cholerou obvykle zabíjejí králíky a myši; ostatní laboratorní savci jsou k infekci rezistentní. Koně, skot, ovce, prasata, psi a kočky jsou refrakterní k orální inokulaci a podkožní (sc.) infekce způsobuje pouze lokální abscesy. Všechna tato zvířata ale mohou uhynout po nitrožilní (iv.) inokulaci.  Z domácí drůbeže jsou nejvnímavější krůty, kachny a husy. Stresující faktory, jako např. změna klimatu, výživy, zhoršené chovatelské prostředí aj., mohou negativně ovlivňovat výskyt i průběh nemoci. V porovnání s krůtami je kur domácí méně vnímavý, přičemž dospělí kohouti a slepice jsou vnímavější než kuřata a mladá drůbeže; většinou onemocní až po 16. týdnu věku.  Při terénních výskytech cholery u slepic se mortalita pohybuje obvykle mezi 0-20 %, často je pozorován pokles snášky a perzistující lokalizované infekce. Podobně jako u krůt i v chovech kura domácího působí stresory prostředí jako predispoziční faktory. Cholera se může objevit i u dravců, pštrosů, bažantů, volně žijících vodních ptáků a dalších ptáků v zoologických zahradách.  Morishita et al. (1996) vyšetřovali kultivačně na "P. multocida" 253 klinicky zdravých a 75 nemocných papoušků různých rodů. Pouze u 5 papoušků ("Pionites leucogaster xanthomeria", "Coracopsis nigra" 2x, "Psittacus erithacus" a "Nymphicus hollandicus") vyizolovali pasteurelu sérotypu 3 (papoušci se septikémií) nebo sérotypu 4,7 (papoušci s pododermatitidou). Izolát z korely, která byla ukořistěna kočkou, patřil k sérotypu 3 a nebyl geneticky příbuzný s jinými 2 izoláty stejného sérotypu. Stejní autoři zjistili choleru u 8 případů z 398 vyšetřovaných dravců z řádů "Falconiformes" a "Strigiformes". Šest izolátů "P. multocida" patřilo do sérotypu 1, zbývající dva do sérotypů 3 a 3,4. Choleru také prokázali u káně rousné ("Buteo lagopus") a výrečka plaménkového ("Otus flammeolus"), projevující se abscesy v orofaryngu a jícnu.  U holubů se cholera na rozdíl od drůbeže vyskytuje velmi zřídka; holubi ani při úzkém a intenzivním kontaktu s postiženou drůbeží neonemocní.

Přenos, nosiči a vektory.

"P. multocida" nepatří k normální mikroflóře drůbeže, ale je často přítomna u chronicky infikovaných ptáků (celoživotní bakterionosiči), aniž by vykazovali klinické příznaky onemocnění. Ptáci přežívající choleru jsou tak rezervoárem infekce. Také kadávery ptáků uhynulých na akutní choleru mohou být zdrojem infekce, zejména při kanibalismu.  Potenciálními nosiči nebo vektory "P. multocida" mohou být také volně žijící ptáci (vrabci, holubi), myši, krysy, ale i většina domácích zvířat (skot, ovce). Obecně jsou tyto bakterie pro drůbež avirulentní, s výjimkou izolátů od prasat a možná také od koček. Součástí infekčního řetězce může být také hmyz (mouchy, klíšťáci, čmelík kuří).  Přenos "P. multocida" v hejnu se děje přímým kontaktem mezi zvířaty nebo aerogenně. Pasteurely jsou rozšiřovány exkrety z dutiny zobáku, nosu a spojivky nemocných ptáků, kterými je kontaminováno prostředí, zejména krmivo a pitná voda. Trus jen velmi zřídka obsahuje živé bakterie. Asymptomní nosiči přechovávají bakterie v nosních dutinách, sinusech a choanách. Infekce se také může šířit nepřímo živými a neživými kontaminovanými vektory (personál, pytle od krmení, nářadí, transportní prostředky aj.). Přenos vejcem je asi možný, ale dosud nebyl exaktně prokázán.

Patogeneze.

Vstupní branou infekce jsou sliznice horních cest dýchacích a hltanu, případně poranění kůže. Vysoce virulentní kmeny "P. multocida" způsobují v krátké době akutní septikémii s následnými koagulopatiemi, přičemž uvolňovaný endotoxin může vyvolat náhlý úhyn (šok). Méně virulentní kmeny způsobují bakteriémii a kolonizaci plic, jater, ledvin, sleziny a srdce. Slabě virulentní kmeny obecně způsobují chronické onemocnění s respiračními příznaky. Endotoxiny produkované pasteurelami poškozují krevní cévy, způsobují edém, hemoragie a koagulační nekrózu, zejména v játrech. Onemocnění po infekci méně virulentními kmeny obvykle vznikne po stresech nebo u imunosupresovaného hostitele.

Projevy nemoci (symptomatologie).

Inkubační doba je 4 hodiny až 9 dnů.

Klinika.

Cholera drůbeže může probíhat perakutně, akutně nebo chronicky. Při perakutním průběhu jsou často jediným příznakem náhlé úhyny, které během několika dnů mohou přesáhnout i 50 % v postiženém chovu.  Akutní průběh je charakterizován vysokou morbiditou i mortalitou. Klinické příznaky se objevují často pouze několik hodin před úhynem, případně úhyn může být jediným příznakem onemocnění. Zpravidla ale dochází k úhynům po 2 až 4denním onemocnění. Možnými příznaky jsou deprese, horečka, anorexie, načepýřené peří, mukózní výtoky ze zobáku a nozder (obsahující velký počet bakterií), průjem, zrychlené a ztížené dýchání. Bezprostředně před úhynem se objevuje cyanóza, nejlépe viditelná na neopeřených částech hlavy (hřeben a lalůčky). Průjmové výkaly jsou zpočátku vodnaté a bělavé, později nazelenalé a obsahují hlen. U kachen se mohou vyskytovat plovací pohyby končetin. Ptáci, kteří přežijí počáteční akutní septikémii, často vykazují respirační šelesty, konjunktivitidu nebo zduření podočnicových dutin, případně mohou později uhynout v důsledku zhoršeného zdravotního stavu, vyhublosti a dehydratace, nebo se mohou stát chronicky nemocnými, případně se i uzdravit.  Chronická forma cholery obvykle následuje po akutním stadiu nemoci nebo vzniká jako důsledek infekce "P. multocida" o nízké virulenci. Trvá 1-2 týdny i déle a je doprovázena poruchami růstu a vývoje a poklesem snášky. Příznaky i změny většinou závisí na lokalizaci infekce. Pozoruje se zduření lalůčků ("lalůčková nemoc"), sinusů, kloubů končetin nebo křídel, prstních polštářků nebo sternální burzy v důsledku nahromadění fibrinózního exsudátu. Může se vyskytovat exsudativní konjunktivitida a faryngitida. V případě infekce plen mozkových, středního ucha nebo lebečních oblastí se objevuje tortikolis. Infekce respiračního traktu se projevuje ztíženým dýcháním, tracheálními šelesty a hlenovitým výtokem ze zobáku a nosu. Chronicky nemocná drůbež může uhynout, stát se asymptomním nosičem po dlouhou dobu nebo se uzdravit. U dravců, sov a holubů byla popsána granulomatózní dermatitida.

Patologie.

Makroskopické změny při choleře nejsou konstantní. Jsou závislé na virulenci původce a vnímavosti hostitele. Při perakutním průběhu může být pitevní nález i negativní. Akutní formu charakterizují zejména četné krváceniny v mnoha orgánech a tkáních a mnohočetné tečkovité nekrózy ve zduřelých játrech, hydroperikard, ascites. U nosnic bývají postižena i ovaria. Zralé folikuly mohou být svraštělé a ochablé, thekální krevní cévy jsou méně viditelné. V peritoneální dutině se může vyskytovat žloutek z prasklých folikulů.  Chronická forma cholery se obvykle projevuje lokalizovanými infekcemi, na rozdíl od septikemické povahy akutní formy. Lokální změny jsou obecně charakterizovány katarálním až fibrinózně purulentním zánětem a různým stupněm nekrózy a fibroplazie v infikovaných orgánech. Postiženy mohou být lalůčky (lalůčková choroba), kosti (osteomyelitida), klouby (artritida), pochvy šlachové, prstní polštářky, sternální burza, kůže (granulomatózní dermatitida), peritoneální dutinu (exsudativní serozitida, žloutková peritonitida), vaječník a vejcovod. U krůt s příznaky CNS byly zjištěny infekce plen mozkových, středního ucha ("otitis media") a kostí lebeční klenby. V játrech a slezině se mohou nacházet granulomy. U vodní drůbeže se může vyskytovat difteroidní enteritida.

Imunita.

V obraně hostitele před pasteurelou, typickým extracelulárním parazitem, se uplatňují především polymorfonukleární leukocyty. U imunního zvířete je inhibováno rychlé šíření pasteurel do krevního řečiště a monocyto-makrofágového systému. Imunizace kuřat proti choleře navržená Pasteurem byla jedním z prvých imunizačních postupů, při nichž bylo použito imunogenních avirulentních mutant. Imunogenní složka je vázána na bakteriální pouzdro, proto jsou teplem inaktivované bujónové vakcíny zcela neúčinné.

Diagnostika.

Předběžná diagnóza cholery se stanovuje na základě anamnestických údajů, klinických příznaků a pitevního nálezu, případně nálezem bipolárních bakterií v obarvených preparátech. Pro konečnou diagnózu je však nezbytné laboratorní vyšetření (kultivační průkaz původce a jeho identifikace).  Diferenciální diagnostika. Při perakutním až akutním průběhu cholery je nutné klinicky i pitevně odlišit především vysokopatogenní formu influenzy A, Newcastleskou nemoc a septikemicky probíhající pseudotuberkulózu a červenku, salmonelózy, streptokokózy a stafylokokózy. Stejně tak je nutné odlišit další nemoci s podobnými příznaky nebo nálezy, jako jsou hemofilová rýma, herpesvirová enteritida kachen a infekční synovitida.

Terapie a prevence.

Léčba cholery je používána s rozdílnými výsledky. Septikémií postižená zvířata jen vzácně přežijí, i když je možné pokusit se o jejich záchranu injekční aplikací dlouhodobě působících sulfonamidů. Další možností je aplikace sulfonamidů nebo antibiotik v pitné vodě nebo v krmivu; po ukončení léčby ale často dochází k opětovnému výskytu nemoci. Nezbytná je testace citlivosti, protože kmeny "P. multocida" vykazují rozdílnou citlivost na léky a při dlouhodobé terapii může vznikat rezistence. Možná je také kombinace antibiotik s hyperimunním sérem. Terapie ptáků s chronickou formou je velmi obtížná, vzhledem k ireversibilním změnám, které se vyskytují v parenchymatózních orgánech. V konkrétních případech výskytu cholery je také nutné zvážit epizootologickou situaci. Někdy je vhodnější likvidace chovu místo nejisté léčby.  Vzhledem k problematické účinnosti vakcín představují protinákazová a zoohygienická opatření základní a hlavní způsob ochrany chovů. Cílem je přerušení infekčního řetězce. Na rozdíl od některých jiných bakteriálních onemocnění není cholera šířena z líhní, objevuje se až v chovu. Protože primárním zdrojem infekce je obvykle nemocná drůbež nebo rekonvalescentní nosiči, je nutné taková zvířata eliminovat nebo zabránit jejich vstupu do hejna. Toho lze dosáhnout jednorázovým naskladňováním a vyskladňováním, omezením existence smíšených chovů různých věkových skupin i druhů, zlepšenou zoohygienou a sanitací prostředí před naskladněním. Skutečnost, že "P. multocida" může být izolována i z jiných domácích zvířat (prasata, psi, kočky), hlodavců i volně žijících ptáků, znamená zamezit jejich vstupu i vletu do hal z chovanou drůbeží. Rovněž je třeba kontrolovat pohyb osob na farmě.

Cholera drůbeže (odlišovat od humánní cholery, jejíž příčinou je bakterie "Vibrio cholerae") je bakteriální onemocnění domácí drůbeže způsobované bakterií "Pasteurella multocida". Podle zákona o veterinární péči č. 166/1999 Sb. představuje cholera nebezpečnou nákazu hrabavé i vodní drůbeže, která probíhá ve formě akutní hemoragické septikémie s vysokou morbiditou i mortalitou nebo ve formě chronické, případně jako lokalizovaná (latentní) infekce. Její výskyt i průběh jsou ovlivňovány prostředím. Historický význam sehrála v začátcích bakteriologie.

禽类霍乱(英语:Fowl cholera or avian cholera),亦被称为「禽类巴氏杆菌病」(英语:avian pasteurellosis)或「禽类出血性败血症」(英语:avian hemorrhagic septicemia),系禽类中最常见的一种由巴氏杆菌引起的疾病。该病因为致病源为多杀性巴氏杆菌而被归入人畜共患病之列。


Konstrukce.

Hlavní výzbroj tvořily čtyři 280mm kanóny ve dvoudělových věžích – věže stály klasicky před a za nástavbou. Doplňovalo je čtrnáct 170mm kanónů sekundární ráže, umístěných v kasematech a dvacet dva 88mm kanónů. Torpédovou výzbroj tvořilo šest hlavní ráže 450 mm.

Historie.

Kaiserliche Marine.

Stavba "Linienschiff R" byla objednána 11. června 1904 v loděnici Schichau-Werke v Gdaňsku. Pokřtěna na "Schlesien" a spuštěna na vodu byla 28. května 1906 za přítomnosti císaře. V březnu roku 1908 byla dokončena v Kielu a 5. května 1908 byla loď přijata do služby u Kaiserliche Marine. Od počátku první světové války byl "Schlesien" ve stavu Širokomořského loďstva, konkrétně 2. eskadry viceadmirála Reinharda Scheera. Nejdůležitějším nasazením lodi během celé války byla její účast v bitvě u Jutska v roce 1916. Od roku 1917 byla jako zastaralá převedena k pomocným úkolům.

Reichsmarine.

Po prohrané válce byl "Schlesien" jedním ze šesti predreadnoughtů, které bylo Výmarské republice povoleno vlastnit po podpisu Versailleské smlouvy. Loď patřila, přes svou zastaralost, k největším jednotkám slabého a nepočetné Reichsmarine. "Schlesien" sloužila jako školní loď – tedy bez hlavní výzbroje. V roce 1926 byla modernizována a znovu ozbrojena. "Schlesien" poté 1. března 1927 nahradila v prvoliniové službě svou sesterskou loď SMS "Hannover". K výcviku byla loď opět převedena až v polovině 30. let.

Kriegsmarine.

V druhé polovině 30. let podnikla "Schlesien" propagační plavbu do Ameriky. V letech 1938/1939 byly staré uhlí spalující kotle nahrazeny za nové na topný olej.  V roce 1939 se loď účastnila invaze do Polska – spolu se sesterskou lodí "Schleswig-Holstein" se účastnila bitvy o Hel. V roce 1940 se zúčastnila obsazení Dánska v rámci operace Weserübung. Jinak byla během druhé světové války loď používána převážně k pomocným úkolům. S postupem Rudé armády do nitra Třetí říše byla používána rovněž pro ostřelování pozemních cílů. V březnu 1945 ostřelovala sovětské jednotky v okolí města Gdaňsk.  Ve 3:01 dne 3. května 1945 najel "Schlesien" poblíž Swinemünde na minu. Potopení lodi se podařilo zabránit jen za cenu jejího usazení na mělčinu. Následující den byla loď poškozena leteckým útokem a následně vyhozena do vzduchu, aby nepadla do rukou postupujících Sovětů. V letech 1949–1956 byl vrak částečně sešrotován.

SMS Schlesien byl predreadnought, který byl jednou z pěti postavených lodí německé třídy "Deutschland". Loď pro Kaiserliche Marine postavila v letech 1905–1908 gdaňská loděnice Schichau-Werke. Byla nasazena v první světové válce a například se účastnila bitvy u Jutska. Válku přečkala, po ní byla ve stavu výmarské Reichsmarine a od roku 1935 Kriegsmarine. "Schlesien" čekalo omezené nasazení v druhé světové válce, v jejímž samém závěru loď najela na minu a byla proto 4. května 1945 zničena, aby nepadla do rukou nepřítele.

西里西亚号战列舰()是德意志帝国海军于1904年至1906年间建造的五艘德国级前无畏战列舰之一,以普鲁士时期的省份西里西亚命名。它在但泽的希肖船厂开始进行,1906年5月28日,并于1908年5月5日交付海军使用。这一船级的舰只于入役时便已落伍,其在尺寸、装甲、火力和速度上都不如革命性的英国新式战列舰无畏号。


Centralismus kurie.

Upevňování centralismu celé katolické církve je zřejmě nejvýraznější aspekt, kterým církvi období avignonského papežství přispělo. Do 14. století nebyly jednotlivé církevní organizace evropských zemí vázány velkými finančními závazky k papežské kurii. Navíc teprve nedávno došlo k osamostatnění církve od světských podporovatelů a například v českých zemích byl tento proces teprve dokončován. V průběhu 14. století neustále rostly finanční náklady kurie, a to nejen kvůli nákladnému životu papežského dvora v Avignonu. Především různé války v Itálii neumožňovaly výběr příspěvků z území náležících papeži.  V době Avignonského zajetí tak došlo k upevnění kontroly papeže a kurie nad celou církevní organizací, především za účelem výběru poplatků. Využíváno bylo poplatků jak starších, tak zcela nových. Známou metodou se staly například expektance, kdy uchazeč (kněz) o určitou faru nebo jiné církevní území platil kurii za to, že po smrti současného držitele byl upřednostněn jako jeho nástupce. Tento poplatek však často splácel až zpětně, což vedlo k finančnímu vyčerpávání daného území. Bylo také zavedeno množství jiných poplatků. Například často výnosy neobsazeného církevního území plynuly přímo kurii. Nejvíce se o upevnění centralismu a jeho rozvoj zasloužil Jan XXII., jenž byl už předtím zkušeným správcem s mnoha právními znalostmi. Potřeba kurie poté neustále rostla, a další papežové se stali na výběru těchto poplatků přímo závislí.  S nástupem centralismu také vyvstala velká potřeba úředníků a kontrolorů. Díky tomu papežský aparát v Avignonu neustále rostl. Nejvyšším orgánem byla papežská komora v čele s papežským komorníkem a pokladníkem. V té se vyhotovovalo obrovské množství listin, mířících do celé Evropy. Na území samotných biskupství pak byli vysíláni speciální úředníci, tzv. kolektoři, kteří měli často vyšší pravomoci, než samotní biskupové. Zcela do pozadí poté bylo zatlačeno kardinálské kolegium jako politická síla. Z kardinálů se postupně stali vysoce postavení papežští úředníci.

Výnosy Avignonské kurie.

Díky aparátu plynulo každoročně do Avignonu obrovské množství peněz z celé Evropy. Ještě v roce 1316 při nástupu Jana XXII. bylo papežské pokladně jen 70 000 zlatých. Jan XXII. však dosáhl ročního příjmu až 228 000 zlatých a na konci pontifikátu by tak měl okolo 4 000 000 zlatých. Boje s Ludvíkem Bavorem a boje v Itálii ale znamenaly, že většinu této částky utratil už za svého působení v čele církve. Za Benedikta XII. poklesly roční příjmy na 166 000 zlatých. Za pontifikátu Klimenta VI. (1342 – 1352) vzrostl příjem na asi 188 000 za rok a pod vedením Řehoře XI. se příjem zvedl až na neuvěřitelných 480 000 zlatých za rok. I přes tyto příjmy, které kurii řadily na čtvrté místo v Evropě (za Francii, Anglii a Neapolské vévodství), se postupně Avignonští papežové zadlužovali. Benedikt XII. zanechal nástupci v pokladně ještě 1 000 000 zlatých, Kliment VI. už pouze něco okolo 300 000 a Urban V. (1362 – 1370) našel pokladnu již zcela prázdnou. Ohromné výdaje spolkly nejen různé boje za obnovení církevního státu, ale i výplaty úředníkům a vlastně vydržování celého papežského dvora v Avignonu.

Konec Avignonského zajetí.

Urban V. se v roce 1367 pokusil znovu usadit v Římě, ale kvůli nepřátelské až nebezpečné situaci se roku 1370 vrátil do Avignonu. O přenesení papežského stolce usiloval i jeho nástupce Řehoř XI., který se nakonec v Římě objevil v roce 1377.  Urban VI. byl pro podezření z duševní choroby sesazen a namísto něj zvolen Klement VII. Tím začala velká řada vzdoropapežů, když se oba muži vzájemně exkomunikovali a Klement VII. přesídlil opět od Avignonu. I po jejich smrti trvale zůstávali dva papežové, jeden v Římě a druhý v Avignonu. Evropské státy se rozdělily podle toho, kterému papeži stranily. Bylo to skandální období současně vládnoucích papežů, kdy prestiž papežského úřadu klesla na dno. Jednota církve byla obnovena až na kostnickém koncilu roku 1417 volbou Martina V.

Avignonské zajetí (také „babylonské zajetí církve“) je období let 1309–1378, kdy papeži sídlili místo Říma v Avignonu ve Francii (město bylo odkoupeno jako samostatná enkláva až za papeže Klementa VI.). Poté až do roku 1430 byl Avignon sídlem vzdoropapežů.

亚维农教廷时期(;;1309年-1378年),又称亚维农之囚,是指圣座迁移到法国亚维农(当时亚维农是教宗领地)的一段时期,期间七任教宗和大部分枢机均为法国人。它又被称为巴比伦的被掳期,引用以色列人于前598年及前587年被巴比伦人征服的典故。这个时期从教宗克勉五世开始,历时69年,最后由教宗额我略十一世主动将圣座迁回梵蒂冈,结束了亚维侬教廷时代,但他逝世后一年发生了天主教会的亚维侬分裂事件。


依附理论 (国际政治经济学)

Základní prerogativy teorie závislosti.

Teorie závislosti postavila do centra svého zájmu studium struktury hospodářské závislosti zemí Latinské Ameriky a Karibiku na světových velmocech. Původně v Preibischově a Singerově pojetí šlo o závislost viděnou uvnitř hospodářských vztahů vývozu a dovozu, které byly obecným základem postavení regionu ve světovém měřítku (tedy jako exportéra nerostných surovin a dovozu především evropských technologii a inovací i hotových výrobků). V liberálně modernizačním duchu viděli Preibisch a Singer řešení v nové orientaci regionu na politiku industrializaci se substitucí importu.  V pozdějším, především marxistickém pojetí A. Gundera Franka, je závislost konceptualizována do modelu nerovnoměrných vztahů mezi "centrem" (tedy v tomto případě Západní Evropou) a "satelity" (tedy v tomto případě Latinskou Amerikou a Karibikem). Tento základní vztah mezi na jedné straně centrem a na druhé satelitem je potom strukturován nejenom na globální úrovni, ale také na regionální a místní úrovni, takže komplexně ovlivňuje ekonomický, společenský a kulturní rozvoj daného regionu (nebo země). Součástí vztahu mezi centrem a satelitem na globální úrovni je také výše zmíněná orientace satelitu na export nerostných surovin do centra, jež činí satelit závislý na poptávce z centra. Právě tato závislost je chápána jako centrální problém a příčina zranitelnosti a zaostalosti Latinské Ameriky. Gunder Frank si dále všiml toho, že hospodářská situace satelitu se zlepšila v případě, že se centrum ocitlo v politické nebo hospodářské krizi, jež vyvolala větší potřebu pro nerostné suroviny a zároveň uvolnila hospodářskou kontrolu nad satelitem (zde měl na mysli především období první a druhé světové války na které země Latinské Ameriky hospodářsky profitovaly).  V pojetí Fernanda Henriqua Cardosa a Enza Faletta má závislost nejenom ekonomickou podobu ale také podobu společenskou. Ta ovlivňuje celkový společenský rozvoj Latinské Ameriky a stojí v centru zájmu jejich vlivné studie "Závislost a rozvoj v Latinské Americe"(1979 česky 2007). V této studii Cardoso a Faletto analyzovali sociální podstatu závislosti regionu a koncentrovali svůj zájem na roli středních tříd, latinskoamerických oligarchii, na roli nacionalismu, budování národního státu a na další sociální a politické dimenze ekonomické závislosti regionu.  Americký sociolog Immanuel Wallerstein přijal řadu podnětů z teorie závislosti ve své vlastní teorii (respektive přístupu) světového systému, v rámci kterého formuloval model jádra, semiperiférie a periférie. Na rozdíl od předchozích autorů se však zaměřuje na studium světového systému mimo rámec národního státu jako základní jednotky vědecké analýzy. Wallerstein místo toho studuje vztahy závislosti v případě světových říší kontrolovaných jedním státem (například Britským impériem) a politicky mnohočetnými světovými ekonomikami.

Kritika.

Teorie závislosti byla podrobena řadě kritik. Například H. Freedman a J. Wayne shrnuli kriticismus do několika bodů, ve kterých hovoří o tom, že teorie závislosti příliš spoléhá na dvoustranné vztahy mezi státy jako základní jednotku své analýzy světového systému a své modely světového systému vidí jako kumulaci hierarchicky organizovaných rolí. Dále je podle jejich názoru v rámci tohoto pojetí vztahů mezi jednotkami (státy) příliš zdůrazněna dimenze výměny a nikoliv produkce, a naopak geografická a sociální dimenze vztahů v ní chybí.  Gary Gereffi se zase zaměřil na aplikovatelnost teorie závislosti mimo region Latinské Ameriky a zpochybnil ji v komparativním vztahu k empirickému materiálu, který se věnoval východní Asii.

Teorie závislosti (španělsky: "teoría de dependencia", anglicky: "theory of dependency") je teorie respektive soubor teorií vysvětlující ekonomické postavení zemí Latinské Ameriky a Karibiku (potažmo jiných zemí Třetího světa) ve světovém hospodářství pomocí pojmu závislosti. Teorie byla formulována během 50. a 60. let let 20. století a původně byla spojena s prací argentinského ekonoma Raúla Preibische a "Hospodářské komise Spojených národů pro Latinskou Ameriku" (CEPAL), jež se snažila připravit půdu pro liberálně laděné modernizační politiky v poválečné Latinské Americe a přitom zohlednit specifický historický vývoj regionu.

依赖理论(英语:Dependency Theory),或称作依赖学派(Dependency School),是1960年代晚期由拉丁美洲学者所提出的国际关系与发展经济学理论。其将世界划分为先进的中心国家与较落后的边陲国家,后者在世界体系的地位使之受到中心国的盘剥,故得不到发展,或产生腐败等弊病。


Historie.

V roce 1819 získala židovská obec pozemek ležící mezi ulicemi "Rue du Vertbois" a "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" a získala povolení francouzského krále Ludvíka XVIII., vystavět na něm synagogu. Parcela ležela ve čtvrti Marais, kde se usadila početná skupina židů již v 18. století. Stavbou byl pověřen architekt Sandrié de Jouy. Stavba byla zahájena v roce 1822. V roce 1848 však byly zjištěny nedostatky v konstrukci budovy a roku 1850 musela být synagoga uzavřena. Budova byla za finančního přispění francouzského bankéře Jamese Rothschilda přestavěna podle plánů Alexandra Thierryho (1810–1890) a v roce znovu 1852 otevřena. Až do otevření Velké synagogy v ulici "Rue de la Victoire" byla hlavní synagogou pařížských židů. Se svými 1200 místy však brzy přestala kapacitně vyhovovat. Vzhledem k velkému příchodu židů ze severní Afriky během 20. století je synagoga sefardského ritu.

Architektura.

Architekt Alexandre Thierry použil pro synagogu ocelovou konstrukci, což bylo v té době pro sakrální stavby velmi neobvyklé. Samotná synagoga je od ulice oddělena zdí se třemi portály. Na prostředním největším je nápis „"Liberté, Égalité, Fraternité"“ (Rovnost, volnost, bratrství). Průčelí synagogy je opatřeno rozetou se symbolem Davidovy hvězdy. Na štítu jsou hodiny, které mají místo číselníku znamení zvěrokruhu.  Interiér tvoří hlavní loď a malé boční lodě vymezené dvěma řadami šesti arkád. Těchto dvanáct oblouků symbolizuje dvanáct izraelských kmenů. Štíhlé litinové sloupy nesou emporu. Chór je zvýšený o čtyři schody a oddělen pozlaceným zábradlím. Uprostřed chóru se nachází bima, v jeho závěru pak mramorový Aron ha-kodeš (schrána na Tóru). Na vrcholku schránky jsou desky s desaterem. Strop, ve kterém jsou rozety, a stěny jsou barevně vymalované a vyzdobené hebrejskými nápisy. Synagoga má rovněž varhany, které jinak v ortodoxních synagogách nejsou povoleny.

Synagoga Nazareth (francouzsky "Synagogue Nazareth") je nejstarší dochovaná synagoga v Paříži. Nachází se v historické čtvrti Marais ve 3. obvodu v ulici "Rue Notre-Dame-de-Nazareth" č. 15. Názvy synagog se v Paříži odvozují obvykle podle ulice, ve které sídlí. Tato synagoga se však nazývá jen "Nazareth", protože název ulice Notre-Dame-de-Nazareth (Panny Marie Nazaretské) zní příliš „křesťansky“. Synagoga byla vysvěcena v roce 1852, od 3. července 1986 je historickou památkou. Vzhledem k židům původem ze severní Afriky žijícím v okolí, je synagoga sefardskému ritu.

拿撒勒犹太会堂(Synagogue de Nazareth)是位于法国首都巴黎第三区的一座犹太会堂。这座犹太会堂是巴黎历史最古老的大犹太会堂。拿撒勒犹太会堂竣工于1822年,以容纳数百名信徒。在第二次世界大战期间,这座犹太会堂曾被破坏。由于北非犹太人的涌入,现在这座犹太会堂改为塞法迪犹太人仪礼。


Popis.

Zástupci čeledi trigoniovité jsou dřevnaté liány, keře nebo stromy. Listy jsou jednoduché, většinou vstřícné (u rodů "Trigoniodendron" a "Trigoniastrum" střídavé), celokrajné, poněkud kožovité, se zpeřenou žilnatinou, na rubu často bělavě chlupaté dlouhými jednoduchými chlupy. Palisty jsou interpetiolární (podobně jako u čeledi "Rubiaceae") a často srostlé, opadavé nebo vytrvalé. Mají oboupohlavné, dvoustranně souměrné květy uspořádané ve vrcholících, hroznech, thyrsech nebo latách. Kalich je srostlý z 5 lístků. Koruna je bílá, složená z 5 nestejných lístků. Tyčinek je 5 až 12, někdy jsou přítomna i sterilní staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 plodolistů, se 3 nebo výjimečně s jedinou komůrkou a 1 až mnoha vajíčky. Na vrcholu nese 1 čnělku zakončenou hlavatou bliznou. Plodem je trojhranná tobolka nebo trojkřídlá samara.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 33 druhů ve 4 rodech. Je rozšířena v tropické Americe, v jihovýchodní Asii a na Madagaskaru. Největším rodem je rod trigonie, rozšířený v počtu asi 29 druhů v tropické Americe od jižního Mexika po Brazílii a Paraguay. Ostatní rody jsou monotypické. Druh "Trigoniodendron spiritusanctense" je endemit státu Espírito Santo v jihovýchodní Brazílii a byl popsán až v roce 1987. "Trigoniastrum hypoleucum" se vyskytuje v Malajsii, na Sumatře a Borneu. "Humbertiodendron saboureaui" je endemit východního Madagaskaru.  Zástupci čeledi se obvykle vyskytují v nížinách tropů. Centrum diversity je v tropické Americe. Zdejší druhy rostou nejčastěji jako keře, liány a malé stromky na otevřených stanovištích na okrajích primárních i sekundárních tropických deštných lesů, v periodicky zaplavovaných poříčních a galeriových lesích a na narušených místech podél cest. Naopak druhy z tropů Starého světa jsou stromy dorůstající výšky až 25 metrů a zpravidla se vyskytují jako složka deštných lesů.

Ekologické interakce.

Květy trigoniovitých jsou opylovány hmyzem, především včelami. Semena stromovitých zástupců ("Humbertiodendron", "Trigoniastrum") jsou ukryta v křídlatých nepukavých plodech typu samara a šíří se větrem. U většiny druhů rodu trigonie semena vypadávají z tobolek a na povrchu mají hedvábná vlákna, která jim umožňují šíření vzduchem nebo vodou.

Taxonomie.

Nejblíže příbuznými skupinami jsou podle výsledků molekulárních studií čeledi "Chrysobalanaceae", "Euphroniaceae", "Dichapetalaceae" a "Balanopaceae", s nimiž tvoří čeleď "Trigoniaceae" v rámci řádu "Malpighiales" monofyletickou vývojovou větev. V dřívějších systémech byla čeleď "Trigoniaceae" často považována za blízce příbuznou čeledi "Vochysiaceae" a byla řazena do řádu vítodotvaré ("Polygalales"), případně "Vochysiales".

Význam.

Dřevo některých zástupců má lokální využití.

Seznam rodů.

"Humbertiodendron", "Isidodendron", "Trigonia", "Trigoniastrum", "Trigoniodendron"

Trigoniovité ("Trigoniaceae") je čeleď rostlin z řádu malpígiotvaré. Jsou to liány, keře nebo stromy s jednoduchými listy a nevelkými, pětičetnými, dvoustranně souměrnými květy. Plodem je tobolka nebo křídlatá samara. Čeleď zahrnuje asi 33 druhů ve 4 rodech a je rozšířena zejména v tropické Americe, v malé míře i v jihovýchodní Asii a na Madagaskaru. Některé druhy mají lokální využití jako zdroj dřeva.

三角果科又名三棱果科或三数木科,共有5属约30种,分布在东南亚、热带美洲和非洲的马达加斯加岛。


Životopis.

Narodila se v argentinském hlavním městě Buenos Aires jako Olivia Osuna – dcera argentinského zpěváka tanga Andrése Osuny a anglické právničky Joy Alma Husseyové. Rodiče se ale rozvedli již ve věku jejích dvou let; jako herečka pak používala původní příjmení své matky. Když jí bylo sedm let, vzala jí matka společně s mladším bratrem do Londýna, kde také 5 let navštěvovala dramatickou školu Italia Conti Academy. Začala hrát v jednom z londýnských divadel a v roli Jenny ve hře "The Prime of Miss Jean Brodie" po boku Vanessy Redgrave si jí také poprvé všiml režisér Franco Zeffirelli. Role Julie jí pak přinesla slávu po celý další život.  V roce 1971 se poprvé provdala za amerického herce Deana Paula Martina, syna známého zpěváka a herce Deana Martina. Dean Paul se do ní údajně zamiloval právě po zhlédnutí filmu Romeo a Julie. Svatba se konala v Las Vegas, a to přesně v den jejích dvacátých narozenin – 17. dubna. V roce 1973 se manželům narodil syn Alexander Dean Martin; i on se později stal hercem. Toto její první manželství však skončilo v roce 1978 rozvodem. Dean Paul pak v roce 1987 zahynul při leteckém neštěstí, když se jeho soukromý letoun zřítil ve sněhové bouři v horách San Bernardino.  V roce 1980 se provdala podruhé – jejím manželem se stal japonský hudebník Akira Fuse. S ním měla syna Maxe (* 1983). Dva roky po rozvodu s ním (1989) se provdala potřetí – tentokráte za amerického hudebníka Davida Glena Eisleye. V říjnu 1993 se jim pak narodila dcera India Joy, která pokračuje ve šlépějích své matky jako herečka (hraje například v seriálu "The Secret Life of the American Teenager".)  V současné době žije se svoji rodinou nedaleko Los Angeles v USA.

Filmografie.

Objevila se doposud ve více než 40 filmech. K jejím významným rolím patŕí například role Jessicy Bradfordové v kanadském hororu "Black Christmas" z roku 1974, matky Ježíše Krista v televizním zpracování životopisu "Jesus of Nazareth" (1977, její druhá role pod režisérem Zeffirellim) nebo role Rosalie Otterbourneové ve filmu "Smrt na Nilu" z roku 1978, kde si zahrála po boku Petera Ustinova. Ve filmu "Poslední dny Pompejí" ("Last Days of Pompeii") si zahrála rovněž po boku Sira Lawrence Oliviera.  Z pozdějších významných rolí lze uvést její velmi vydařené ztvárnění postavy Rebeky z Yorku v televizní adaptaci historického eposu Ivanhoe z roku 1982, roli matky hlavního "hrdiny" Normana Batese v televizním pokračování slavných thrillerů Alfreda Hitchcocka "Psycho" z roku 1990 ("Psycho IV.") a v neposlední řadě hlavní roli ve filmové adaptaci životopisu matky Terezy z roku 2003, za kterou obdržela v květnu roku 2007 v Hollywoodu cenu CAMIE ("Character & Morality in Entertainment)." Zahrát si matku Terezu z Kalkaty bylo jejím životním snem.  K největším zajímavostem její kariéry patří role ve filmové adaptaci knihy "Klenotníkův obchod" (1985), kterou napsal Karol Wojtyla, v té době již papež Jan Pavel II. Tam si zahrála jednu z hlavních rolí po boku Burta Lancastera a Bena Crosse. Po natočení filmu byla pozvána samotným papežem u příležitosti jeho uvedení ve Vatikánu.

Olivia Hussey, rodným jménem Olivia Osuna (* 17. dubna 1951 v Buenos Aires, Argentina), je herečka anglo-argentinského původu, kterou proslavila role Julie ve filmové verzi Shakespearovy tragédie "Romeo a Julie" italského režiséra Franca Zeffirelliho z roku 1968. V době, kdy začalo natáčení filmu, jí bylo pouhých patnáct let a jejímu hereckému protějšku Leonardu Whitingovi o rok více. Právě Zeffirelliho zpracování Romea a Julie je zřejmě dosud nejvydařenější verzí, pro roli Julie si jí režisér vybral z více než 500 adeptek na hlavní roli. Mladičká herečka jeho důvěru rozhodně nezklamala a za svůj výkon v roli Julie získala hned v následujícím roce 1969 Zlatý glóbus pro nejlepší začínající herečku roku ("Most Promising Female Newcomer") a cenu Davida di Donatella, což je italská obdoba amerického Oscara.

奥莉花·荷西(英语:Olivia Hussey,1951年-4月17日)是出生于阿根廷的英国女演员。1968年在电影《殉情记》(Romeo and Juliet)中饰演朱丽叶,赢得了金球奖年度新星女演员及意大利电影金像奖最佳女演员,从此一举成名。1977年在电视剧《万世救主》(Jesus of Nazareth)中饰演耶稣的母亲——圣母玛利亚。奥莉花·荷西曾出演数十部电影及电视剧,如《黑色圣诞》(Black Christmas)、《尼罗河上的惨案》(Death on the Nile)、《复活之日》(Virus)、《土耳其枪手》(Turkey Shoot) 、《圣战风云》等。


Popis.

Zástupci mučenkovitých jsou byliny, keře i liány se střídavými jednoduchými nebo zřídka dlanitě složenými listy s opadavými palisty nebo bez palistů. Čepel listů je celistvá nebo dlanitě či zpeřeně členěná, se zpeřenou nebo dlanitou žilnatinou, celokrajná nebo zubatá. Květy jsou pravidelné, nejčastěji pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholících, hroznech či latách. Kalich i koruna jsou složeny z 5 (výjimečně ze 3 až 8) volných nebo na bázi srostlých lístků. Tyčinek je 5 nebo mnoho, jsou volné nebo přirostlé ke gynoforu. U zástupců podčeledi "Passifloroideae" jsou v počtu 15 až mnoho přítomna staminodia. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 (2 až 5) plodolistů, s jedinou komůrkou. V každém plodolistu je 7 až velmi mnoho vajíček. Čnělka je 1 nebo až 5, volných či na bázi srostlých. Plodem je tobolka nebo bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje téměř 1000 druhů v 27 rodech. Je rozšířena v tropech celého světa s hojnými přesahy do teplých oblastí mírného pásu. Největší rody jsou mučenka ("Passiflora", přes 500 druhů), pastala ("Turnera", 122 druhů) a "Adenia" (100 druhů).

Taxonomie.

V systému APG III byly sloučeny čeledi "Turneraceae" (10 rodů, především tropy), "Malesherbiaceae" (27 druhů v jediném rodu, jihoamerické Andy) a mučenkovité ("Passifloraceae"). Těmto čeledím odpovídá i současné členění na podčeledi: "Turneroideae", "Malesherbioideae" a "Passifloroideae".  Podle kladogramů APG je nejblíže příbuznou větví čeleď violkovité ("Violaceae").

Význam.

Různé druhy rodu mučenka ("Passiflora") poskytují ovoce lokálního nebo i mezinárodního ("Passiflora edulis") významu. Pro nápadné květy jsou některé druhy mučenek pěstovány pro okrasu, nejznámější je "Passiflora caerulea". Několik druhů je také využíváno místně v lidové medicíně.

Seznam rodů.

"Adenia", "Adenoa", "Afroqueta", "Ancistrothyrsus", "Androsiphonia", "Arboa", "Barteria", "Basananthe", "Crossostemma", "Deidamia", "Dilkea", "Efulensia", "Erblichia", "Hyalocalyx", "Loewia", "Malesherbia", "Mathurina", "Mitostemma", "Paropsia", "Paropsiopsis", "Passiflora", "Piriqueta", "Schlechterina", "Smeathmannia", "Stapfiella", "Streptopetalum", "Tricliceras", "Turnera", "Viridivia"

Mučenkovité ("Passifloraceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Zahrnuje asi 1000 druhů a je rozšířena v tropech celého světa, místy přesahuje i do mírného pásu. Jsou to byliny i dřeviny obvykle s jednoduchými listy a pravidelnými květy. Ze známých rostlin sem patří mučenka, pěstovaná jako okrasná liána. Pastala rozprostřená je používána jako afrodisiakum.

西番莲科为双子叶植物中的一科。共有18属约530种植物,主要分布在热带地区,尤其以南美洲最多。中国有2属约18种,主要分布在南方。


深空九號 (虛構太空站)

Design.

Vzhled stanice navrhli Herman Zimmerman a Rick Sternbach. Na designu se dále podíleli, Ricardo Delgado, Joseph Hodges, Nathan Crowley, Rob Legato, Gary Hutzel, Michael Okuda a producent seriálu Rick Berman. Model používaný při natáčení vyrobil Tony Meininger.

Popis.

Stanice má více než jeden kilometr v průměru. Skládá se z širokého vnějšího prstence, který slouží jako dok a vnitřního prstence, kde jsou obytné prostory. V modulu ve středu stanice je promenáda, reaktor, velicí středisko (známé jako „Ops“). Z vnějšího prstence vybíhá šest pylonů rovnoměrně rozmístěných po obvodu stanice, tři nahoru a tři dolů. Stanice je umístěna u ústí červí díry, tři hodiny cesty raketoplánem od Bajoru. Hlavním veřejným prostorem je Promenáda, kde se setkávají obyvatelé a návštěvníci stanice. Zde lze nalézt Quarkův Bar, ošetřovnu, replimat (samoobslužná jídelna), Bajorskou kapli, Garakovo krejčovství, kancelář velitele bezpečnosti Oda, Klingonskou restauraci, školu Keiko O'Brienové a další zařízení služeb. Na stanici je asi 300 stálých obyvatel. Kapacita stanice je však až 7000 osob.  Existuje ještě jedna stejná stanice, "Empok Nor".

Historie.

Stanici postavili Cardassiané v letech 2346–2351 pod názvem "Terok Nor" na orbitě Bajoru. Využili k tomu otrockou práci Bajoranů. Stanici velel "Gul Dukat", poslední prefekt na Bajoru. Po ukončení cardassijské okupace Bajoru v roce 2369 se Cardassiané ze stanice stáhli a vzali s sebou vše, co mělo nějakou hodnotu.  V roce 2369 tak převzali kontrolu nad stanici Bajorané. Prozatímní vláda Bajoru si vyžádala pomoc Spojené federace planet, která stanici označila "Deep Space Nine" a velitelem jmenovala komandéra Benjamina Siska. I přes přítomnost Federace stanice podléhala bajorským zákonům. Brzy poté byla objevena Bajorská červí díra a stanice byla přemístěna k jejímu ústí, čímž získala velký obchodní, vědecký a strategický význam.  Po setkání s Dominionem byla stanice zcela přezbrojena, zbraňové systémy byly mohutně posíleny v reakci na zjištěný vojenský potenciál Dominionu. Nicméně tyto zbraně byly poprvé využity proti Klingonům při jejich útoku na Cardassii na počátku roku 2372. Koncem roku 2373 stanici na čas dobyl Dominion, ale Federace a Klingoni ji získali zpět počátkem roku 2374.  Až na několik výjimek – nepovedený vojenský převrat na Bajoru, okupace Dominionu, krátká dovolená – byl velitelem stanice Benjamin Sisko, povýšený v roce 2371 do hodnosti kapitána. V roce 2375 převzala velení plukovník Kira Nerys z Bajorské milice.

Stanice Deep Space Nine (ve zkratce DS9) je fiktivní vesmírná stanice ve sci-fi seriálu (v původním českém překladu "Hluboký vesmír devět"). Stanice slouží jako základna pro výzkum kvadrantu Gamma skrze bajorskou červí díru a jako křižovatka a obchodní centrum pro návštěvníky sektoru. Stanici řídí společná posádka Hvězdné flotily a Bajoru. Na stanici jsou přiděleny hvězdná loď USS Defiant a několik runaboutů. Stanice a její posádka hrají klíčovou úlohu v událostech v bajorském sektoru, červí díře a války s Dominionem, popisovaných v seriálu.

深空九号(,简称:英语:DS9),曾用名“泰诺克·诺号”(英语:Terok Nor),是一个虚构的太空站,是1993年至1999年播出的美国科幻电视剧《星际旅行:深空九号》的主要场景。它是通过访问第三象限的基地,也是该地区居民的贸易与旅行中心。 深空九号空间站由贝久军方与星际舰队联合管辖,它是星际舰队一些小型星舰及勇抗号星舰的主要港口。


Popis.

Byliny, keře, stromy i liány se vstřícnými nebo střídavými, jednoduchými nebo dlanitě složenými listy, většinou s patrnými palisty. Čepel je celistvá nebo dlanitě laločnatá. Na bázi čepele nebo řapících jsou často žlázky. U zástupců rostoucích v suchých oblastech mohou být listy redukované a jejich asimilační funkci přebírá stonek. Mnozí zástupci mají ve stoncích mléčnou nebo čirou, povětšině jedovatou šťávu. Odění je složeno z jednoduchých, větvených nebo hvězdovitých či šupinovitých chlupů. Květenství jsou úžlabní nebo vrcholová, někdy redukovaná až na útvar připomínající jediný květ, tzv. cyathium. U některých zástupců (např. "Dalechampia") jsou květenství podepřena nápadně zbarvenými listeny. Květy jsou obvykle pravidelné, jednopohlavné, ve většině případů nenápadné. Kalich je nejčastěji z 5 nebo 6 lístků. Korunních lístků je 5 až 6 nebo často koruna zcela chybí. Počet tyčinek v samčích květech je velmi různý od 1 až po velmi mnoho, nejčastěji 5 až 15. Semeník v samičích květech je svrchní, z 1 až 20 (nejčastěji ze 3) srostlých plodolistů. Čnělky jsou obvykle 3. Plodem je nejčastěji poltivý plod (schizokarp) rozpadající se na samostatné plůdky (merikarpia), řidčeji bobule nebo peckovice. Endosperm je většinou bohatý, olejnatý, nezřídka obsahuje jedovaté proteiny.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje téměř 6000 druhů v asi 218 rodech. Rozšíření je celosvětové, největší druhová diversita je v tropech, kde jsou pryšcovité bohatě zastoupeny v sezónně vlhkých lesích i suchých oblastech stejně jako v deštných pralesích.  Na území ČR jsou zastoupeny 2 rody: pryšec ("Euphorbia") a bažanka ("Mercurialis"). V zahradách je pěstován skočec obecný ("Ricinus communis").

Ekologické interakce.

Opylování probíhá převážně hmyzem nebo větrem, méně často ptáky nebo netopýry. Šíření semen je u mnohých druhů zajištěno explozí zralých plodů. Bobule, peckovice a semena s míškem jsou šířena především ptáky. Rostliny jsou chráněny před býložravci obsahem jedovatých alkaloidů nebo terpenoidů.

Taxonomie.

V dřívějších systémech byla čeleď pryšcovité nejčastěji řazena do řádu pryšcotvaré ("Euphorbiales") a byla pojata široce.  S nástupem molekulárních metod a v průběhu aktualizací systému APG byla tato čeleď shledána parafyletickou a bylo z ní vyčleněno několik nových čeledí: "Phyllanthaceae" (59 rodů), "Picrodendraceae" (24 rodů), "Putranjivaceae" (3 rody), "Peraceae" (5 rodů), "Pandaceae" (3 rody) a "Centroplacaceae" (2 rody).  V současném pojetí je členěna na 4 podčeledi: "Cheilosioideae", "Acalyphoideae", "Crotonoideae" a "Euphorbioideae".

Význam.

Nejdůležitější plodinou z čeledi pryšcovité je maniok jedlý ("Manihot esculenta"), poskytující škrobnaté hlízy. Mnohé druhy jsou pěstovány pro olej ze semen, zvláště rody "Cariodendron" a skočec ("Ricinus"). V severním Mexiku je sbírán pryšec kandelilla "Euphorbia antisiphylitica" a je z něj získáván kandelillový vosk. Velmi důležitou rostlinou byl v minulosti kaučukovník ("Hevea", zvláště "Hevea brasiliensis"). Dnes se pěstuje především v Asii. Extrakty z bylinných zástupců rodu smuteň ("Phyllanthus") jsou zkoumány z hlediska léčení hepatitidy. Jedovatá šťáva v kmeni hury chřestivé zabraňuje hnití dřeva, které je proto v Amazonii hojně využíváno ke stavbě plovoucích domů. Mnoho druhů čeledi pryšcovité je využíváno jako okrasné rostliny, především v teplých krajích. Mezi známé pokojové rostliny patří např. vánoční hvězda (pryšec nádherný, "Euphorbia pulcherrima"), trnová koruna ("Euphorbia milii"), různé druhy kodieum ("Codiaeum") a palnice ("Acalypha"). Z plodů čínského tungovníku "Aleurites fordii" se získává tzv. tunkový olej, velmi ceněný pro povrchovou úpravu dřeva.

Seznam rodů.

"Acalypha", "Acidocroton", "Acidoton", "Actinostemon", "Adelia", "Adenochlaena", "Adenocline", "Adenopeltis", "Adenophaedra", "Adriana", "Afrotrewia", "Agrostistachys", "Alchornea", "Alchorneopsis", "Aleurites", "Algernonia", "Alphandia", "Amperea", "Amyrea", "Angostylis", "Annesijoa", "Anomostachys", "Anthostema", "Aparisthmium", "Argomuellera", "Argythamnia", "Astraea", "Astrococcus", "Aubletiana", "Avellanita", "Balakata", "Baliospermum", "Baloghia", "Benoistia", "Bernardia", "Bertya", "Beyeria", "Bia", "Blachia", "Blumeodendron", "Bocquillonia", "Bonania", "Borneodendron", "Bossera", "Botryophora", "Brasiliocroton", "Calycopeplus", "Caperonia", "Caryodendron", "Cavacoa", "Cephalocroton", "Cephalocrotonopsis", "Cephalomappa", "Cheilosa", "Chiropetalum", "Chlamydojatropha", "Chondrostylis", "Chrozophora", "Cladogelonium", "Cladogynos", "Claoxylon", "Claoxylopsis", "Cleidiocarpon", "Cleidion", "Clonostylis", "Cnesmone", "Cnidoscolus", "Cocconerion", "Codiaeum", "Colliguaja", "Colobocarpos", "Conceveiba", "Conosapium", "Croton", "Crotonogyne", "Crotonogynopsis", "Cyrtogonone", "Cyttaranthus", "Dalechampia", "Dalembertia", "Dendrocousinsia", "Dendrothrix", "Deutzianthus", "Dichostemma", "Dimorphocalyx", "Discoclaoxylon", "Discocleidion", "Discoglypremna", "Ditaxis", "Ditrysinia", "Ditta", "Dodecastigma", "Doryxylon", "Droceloncia", "Dysopsis", "Elateriospermum", "Endospermum", "Enriquebeltrania", "Epiprinus", "Erismanthus", "Erythrococca", "Euphorbia", "Excoecaria", "Falconeria", "Fontainea", "Garcia", "Garciadelia", "Gitara", "Givotia", "Glycydendron", "Gradyana", "Grimmeodendron", "Grossera", "Gymnanthes", "Haematostemon", "Hamilcoa", "Hancea", "Hevea", "Hippomane", "Homalanthus", "Homonoia", "Hura", "Hylandia", "Jatropha", "Joannesia", "Karima", "Klaineanthus", "Koilodepas", "Lasiococca", "Lasiocroton", "Leeuwenbergia", "Leidesia", "Leucocroton", "Lobanilia", "Mabea", "Macaranga", "Mallotus", "Manihot", "Manniophyton", "Maprounea", "Mareya", "Mareyopsis", "Megistostigma", "Melanolepis", "Mercurialis", "Micrandra", "Micrandropsis", "Micrococca", "Microstachys", "Mildbraedia", "Monotaxis", "Moultonianthus", "Muricococcum", "Myricanthe", "Nealchornea", "Necepsia", "Neoboutonia", "Neoguillauminia", "Neoscortechinia", "Neoshirakia", "Oligoceras", "Omphalea", "Ophellantha", "Ophthalmoblapton", "Orfilea", "Ostodes", "Pachystroma", "Pachystylidium", "Pantadenia", "Paracroton", "Paranecepsia", "Pausandra", "Philyra", "Pimelodendron", "Plagiostyles", "Platygyna", "Pleradenophora", "Plukenetia", "Podadenia", "Pseudagrostistachys", "Pseudosenefeldera", "Ptychopyxis", "Pycnocoma", "Radcliffea", "Reutealis", "Rhodothyrsus", "Ricinocarpos", "Ricinodendron", "Ricinus", "Rockinghamia", "Romanoa", "Sagotia", "Sampantaea", "Sandwithia", "Sapium", "Schinziophyton", "Sclerocroton", "Sebastiania", "Seidelia", "Senefeldera", "Senefelderopsis", "Shirakiopsis", "Shonia", "Spathiostemon", "Spegazziniophytum", "Speranskia", "Sphaerostylis", "Sphyranthera", "Spirostachys", "Stillingia", "Strophioblachia", "Sumbaviopsis", "Suregada", "Syndyophyllum", "Tannodia", "Tapoides", "Tetrorchidium", "Thyrsanthera", "Tragia", "Tragiella", "Triadica", "Trigonostemon", "Vaupesia", "Vernicia", "Wetria", "Zuckertia"

Pryšcovité ("Euphorbiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Je to velká a velmi různorodá čeleď. Náležejí do ní byliny, dřeviny, liány i sukulenty. Listy jsou jednoduché nebo dlanitě složené. Květy bývají drobné a nenápadné. Čeleď zahrnuje téměř 6000 druhů ve 218 rodech a je celosvětově rozšířena s těžištěm v tropech. V České republice je zastoupena rody pryšec a bažanka. Význam je mnohostranný, nejdůležitější plodinou z této čeledi je maniok. Taxonomické pojetí čeledi prošlo v systému APG změnami a bylo z ní vyčleněno celkem 6 samostatných čeledí: smuteňovité ("Phyllanthaceae"), "Picrodendraceae", "Putranjivaceae", "Peraceae", "Pandaceae" a "Centroplacaceae".

大戟科(学名:)是被子植物的第七大科,属真双子叶植物金虎尾目中的一个大科,有224属大约6,400种。中国有66属370种。台湾有25属80种。


Vznik a vývoj.

Gesellschafts- und Wirtschaftsmuseum bylo financováno převážně sociálně demokratickou obcí Vídně, která byla samostatným státem (známá jako Rudá Vídeň) v rámci nové republiky Rakouska. Základním úkolem muzea bylo informovat vídeňany o jejich městě. Neurath uvedl, že muzeum není žádná sbírka cenných předmětů, ale učící muzeum. Cílem bylo “ukázat sociální fakta pomocí obrázků” a přivést “mrtvou statistiku ” k životu tím, že ji vytvoří vizuálně atraktivní a pamatovatelnou. Hlavním mottem muzea bylo: “Pamatovat si zjednodušené obrázky je lepší, než zapomenout přesná čísla”. Hlavním nástrojem Vídeňské metody byly obrázové grafy, které by mohli být vyráběny v mnoha kopiích a mohli být posílány i na putovní výstavy.  Od svého počátku byla Vídeňská metoda "Isotype" týmová práce. Neurath vybudoval druh prototypu pro další rozšiřování grafického designu. V roce 1926 objevil dřevoryty německého umělce Gerdy Arntz a pozval ho ke spolupráci s muzeem. Arntz přijel do Vídně v roce 1929 a začal pracovat na plný úvazek. Jeho zjednodušený grafický styl opakovaných piktogramů pomohl a stal se nedílnou součástí Isotype. Vliv těchto piktogramů na dnešní informační grafiku je zřejmý i když snad ještě nebyl nikdy plně uznán. Hlavním úkolem isotype byla "transformace" v komplexní zdroj informací. Hlavním pracovníkem "transformace" byla od počátku Marie Reidemeister (v roce 1941 Marie Neurath)  Základem projektu byly v první fázi Isotype (později známy jako Vídeňská metoda) byla monumentální kolekce 100 statistických grafů, které jsou uloženy v "Gesellschaft und Wirtschaftmuseum" (1930).

Princip.

Prvním pravidlem Isotype je, že větší počet není zaznamenán větším piktogramem, ale větším počtem stejně velkých piktogramů. Podle Neurathova názoru rozdíl ve velikosti neumožňuje přesné srovnání (co se srovnává výška délka nebo plocha?), ale opakované piktogramy mají stálou hodnotu a dají se spočítat. Isotype piktogramy se téměř nikdy nezobrazovaly v perspektivě. Nejlepším zdrojem o principu Isotype je kniha Otty Neuratha "International picture language" (1936).  Vizuální vzdělání byl primární cíl Isotype, který byl zpracováván na výstavách a knihách určených k informování občanů (včetně školní mládeže) o jejich místě ve světě. Ovšem isotypy nikdy nebyli schopny nahradit verbální projev. Neurath si uvědomil, že Isotype nemůže být nikdy plnoprávný jazyk a tak nazval Isotype "jazyk -jako technika".

Isotype (obrazový jazyk) International System Of TYpographic Picture Education (Česky : "Mezinárodní vzdělávání pomocí obrazů") je metoda zobrazování sociálních, biologických a historických informací v obrazové formě. Nejprve známa jako "Vídeňská metoda obrazové statistiky" (Wiener Methode der Bildstatistik). Byla vyvinuta v Gesellschafts-und Wirtschaftsmuseum (sociální a ekonické muzeum) ve Vídni v letech 1925 až 1934. Hlavním iniciátorem byl sám zakladatel muzea Otto Neurath. Termín "isotype" byl poprvé použit na metodu v roce 1935, když byli hlavní aktéři nuceni opustit Vídeň díky vzrůstání moci fašistů.

基于平面设计与社会学领域的Isotype(International System of TYpographic Picture Education)是由奥地利出生的教育工作者、哲学家奥图·纽拉特和设计师Gerd Arntz,为了信息更流畅地传达,以单纯的、非文字性的方式而设计的一系列象形符号。


Rozšíření.

Areál původního výskytu této rostliny se rozkládá téměř v celé Evropě, od Španělska na západě po Ural na východě a od Skandinávie na severu po břehy Středozemního moře na jihu. Mimo Evropu zasahuje ještě na západní Sibiř, Kavkaz a na sever Afriky. Mimo tato původní místa byl lidmi rozšířen do Severní Ameriky, na Nový Zéland a do Japonska.  V České republice je počítán mezi divoce rostoucí trvalky, vyskytuje se téměř po celém území, místy je hojný a jinde vzácnější. Četnější bývá v místech s dostatkem skalnatých stanovišť, hlavně na zásaditém podloží. Vyskytuje se více v planárním stupni, méně v kolinním a v submontánním již bývá vzácný. Byl pozorován v okolí Milešovky v nadmořské výšce 830 m n. m. a na Sněžce ve výšce 1600 m.

Ekologie.

Chamaefyt rostoucí na slunných a suchých kamenitých stráních, písčinách, náspech železničních tratí a silnic, na skládkách škváry či kameniva a na dalších lidmi narušených stanovištích s nezapojenou vegetací. Vyskytuje se také na zídkách, zdech a střechách starých domů. Jde o rostlinu, která se rychle rozrůstá, vyhovuje jí slunné místo se sušší a propustnou půdou s pH 6,5 až 7,5, snáší pokles teploty do -40 °C. Přežívá déle trvající období sucha, neúrodnou půdu i občasné sešlapávání. Kvete v průběhu května a června.

Popis.

Vytrvalá bylina vysoká 5 až 15 cm s tenkou, plazivou, kořenující, šedě zelenou nebo červenavě naběhlou lysou lodyhou vyrůstající v hustém, k podkladu přitlačeném trsu s nitkovitými kořeny. Květonosné lodyhy jsou přímé, jednoduché a 5 až 10 cm, nejvýše 15 cm vysoké. Sterilní, nekvetoucí lodyhy bývají o málo kratší, na průřezu válcovité a hustě olistěné střechovitě uspořádanými listy. Dužnaté, svěže zelené, jednoduché listy vyrůstající střídavě bývají uspořádané spirálovitě nebo až v šesti řadách. Jsou přisedlé, úzce vejčitého až kuželovitého tvaru a průměrně 4 mm dlouhé a 3 mm široké, na bázi jsou nejširší a na horní straně slabě zploštělé a po stranách celokrajné a oblé. Sukulentní listy jsou přes zimní období neopadavé, nemají palisty ani řapíky a po odumření se barví stříbrně.  Přímé, květonosné lodyhy nesou květenství složené ze dvou až čtyř vidličnatě rozvětvených koncových vijanů s listeny podobnými menším listům. Na konci každé větve květenství je po třech až pěti žlutých, přisedlých, pětičetných, pravidelných, oboupohlavných květech. Kališní lístky dlouhé 3 mm jsou dužnaté, zelené a mají na bázi srostlé cípy trojúhelníkovitého tvaru. Korunní lístky sytě žluté barvy jsou hvězdicovitě rozestálé, dlouhé 7 mm a široké 3 mm, jsou volné, vejčité až kopinaté a na konci zašpičatělé. Žlutých tyčinek, jen o málo kratších než koruna, je ve dvou kruzích deset a nesou podlouhlé, žluté prašníky; u báze tyčinek jsou drobné šupinky produkující nektar pro opylovače. Semeník je vytvořen z pěti klínovitých, zploštělých, světle žlutých plodolistů. Bliznu květu může opylit létající hmyz, nejčastěji čmeláci, včely, motýli nebo mouchy pylem z jiné nebo totožné rostliny.  Plod je ve zralosti blanitý, bělavý, suchý, hvězdicovitě rozložený měchýřek asi 4 mm velký, který společně s jinými vytváří souplodí měchýřků bez okrasné hodnoty. Měchýřek obsahuje drobná, elipsoidní, světle hnědá semena velká 0,5 až 1 mm, která jsou většinou vypouštěná za deště a vodou šířena po okolí.

Rozmnožování.

Přirozeně se rozšiřuje do blízkého okolí vegetativně, zakořeňováním nekvetoucích poléhavých lodyh a do větší vzdálenosti pohlavně, semeny rozptylovanými větrem, vodou nebo zvířaty. Za pomoci lidí je obvykle rozmnožován vegetativně řízkováním lodyh či rozdělováním trsů a také pohlavně semeny. Nová rostlinka vytvoří plochý oddenek s tenkými, pevnými kořínky schopnými vnikat do drobných trhlin v kamenitém podkladu.

Význam.

Rozchodník ostrý je nejčastěji využíván jako vděčná skalnička, jenž se rychle rozrůstá a bez větší péče v krátké době zajistí pokrytí větší plochy; přes letní období je ozdobná i svými zlatožlutými květy, je doporučeno při plošné výsadbě na 1 m2 použít 24 až 36 rostlin. Ideální je dobře odvodněné stanoviště se suchou vápnitou půdou; v kyselé, výživné a vlhké půdě trpí rostliny hnilobou kořenů. Býložravci jej pro hořkost nespásají, chutná však plžům.  Rostlina obsahuje piperidinové alkaloidy, které jsou silně hořké a po požití větších dávek působí na člověka toxicky, případná otrava se projevuje poruchami zažívacího ústrojí doprovázeného zvracením a bolesti hlavy. K těžkým otravám však nedochází, neboť toxické látky bývají zvráceny mnohem dříve, než jsou organismem vstřebány. Tohoto jevu se v minulosti využívalo při podezření na požití otráveného pokrmu nebo nápoje, který byl rychle vydáven. Nálev z rostliny snižuje krevní tlak a způsobuje prokrvení pokožky. Čerstvá šťáva z lodyhy má antibiotické a fungicidní účinky a užívá se na špatně se hojící rány a kožní plísně. Jako droga slouží nať sbírána v červnu a červenci sušená ve stínu při teplotě do 35 °C. Obsažené toxické alkaloidy jsou však podezřelé z nápomoci ke vzniku rakoviny a proto se již vnitřní užívání rozchodníku ostrého nedoporučuje.

Rozchodník ostrý ("Sedum acre") je sukulentní, stálezelená bylina, jeden z asi 420 druhů rodu rozchodník. Tato plazivě polštářovitá trvalka je v české přírodě počítána za původní druh a vyskytuje se v ní jako planě rostoucí rostlina.

辛味景天()是景天科景天属下的一个种,也叫苦味景天、欧洲万年草。种加词的意思是刺激的苦辛味。有中文资料将其误译为锐叶景天,但实际上辛味景天的叶尖钝圆,而非锐尖。


Burgundská linie.

Robert I. Burgundský syn francouzského krále Roberta II založil burgundskou dynastii tím, že se stal v roce 1032 burgundským vévodou. Vévodství obdržel jako mírové urovnání, díky spornému nástupnictví na trůn Francie se svým bratrem králem Jindřichem. Vnuk vévody Roberta I. Jindřich Burgundský se stal v roce 1093 portugalským hrabětem a založil tak portugalskou linii rodu Burgundů.  Tato linie Kapetovců vládla v Burgundsku bezproblémově a legitimně po 12 generací, než tato větev rodu vévodou Filipem I. v roce 1361 vymřela.  Burgundští vévodové z burgundské dynastie:  Po vymření této větve připadlo Burgundsko jako odumřelé léno francouzské koruně. Ale už v roce 1363 ho lehkomyslný král Jan Dobrý udělil svému synovi Filipovi Smělému. Tím se vydělila vedlejší burgundská linie dynastie Valois, za jejíž vlády dosáhlo Burgundsko vrcholu své moci a začalo usilovat o nezávislost na Francii.

Portugalská linie (Alfonsinská dynastie).

Vnuk vévody Roberta I., Jindřich Burgundský založil v roce 1093 Portugalské hrabství, zprvu podléhající Království León. Jindřich Burgundský zemřel roku 1112 a regentkou portugalského hrabství se na příštích čtrnáct let, kdy bylo jeho synu Alfonsovi cca 16-19 let, stala královna matka Tereza Kastilská (levobočná dcera Alfonse VI. Kastilského). Mladičký hrabě Alfons roku 1128 vyhlásil nezávislost Portugalska a po vítězné bitvě u Ourique byl vojskem provolán za krále Portugalska. Alfons I. Portugalský byl oficiálně krále uznán ze strany papeže v roce 1139.  Portugalská větev burgundské dynastie bývá také nazývána jako Alfonsinská dynastie.  Burgundští panovali v Portugalsku více než dvě století, poslední král Ferdinand I., který zemřel v roce 1383, měl však pouze dceru Beatrix, jejíž manžel kastilský král Jan I. nedokázal nárok na trůn obhájit. Trůn tak získal nemanželský syn krále Petra I., který byl zakladatelem dynastie Aviz Jan I.

Dynastie Aviz.

Nemanželský syn portugalského krále Petra I, Jan I. se stal zakladatelem vedlejší linie burgundské dynastie známé jako dynastie Aviz. Tato dynastie se po vymření hlavní linie portugalských Burgundů stala vládnoucí dynastií. Portugalsku vládla v letech 1385 až 1580.

Burgundská dynastie nebo "Burgundští" () byla jednou z vedlejších větví rodu Kapetovců. Zakladatelem byl Robert I. Burgundský, syn francouzského krále Roberta II. a bratr krále Jindřicha I. Burgundská dynastie vládla v Burgundském vévodství v letech 1032–1361 a v letech 1103–1383 v Portugalsku (nejdříve hrabství, od r. 1139 království). Přes vedlejší nemanželskou linii Avizů a její taktéž vedlejší nemanželskou linii Braganzů vládli Burgundové v Portugalsku teoreticky až do roku 1853.

勃艮第王朝("Casa de Borgonha", )是卡佩王朝的一个支系,先祖是勃艮第的罗贝尔一世,而他是法兰西国王罗贝尔二世的小儿子。


Popis rostliny.

Jedná se o vytrvalou bylinu, jejíž oddenek je válcovitý, poměrně krátký, silný a šikmo položený. Přímá, rýhovaná, slabě chlupatá až lysá lodyha je jednoduchá nebo větvená a nese vždy jediný úbor. Přízemní listy mohou být obvejčité nebo kopisťovité, vždy však zúžené v řapík. Listy na lodyze jsou řídké, střídavé a přisedlé, na okrajích pilovité. Úbor je velký, na spodní straně s polokruhovitým zeleným zákrovem složeným z listenů, které jsou černo-hnědě lemované. Okrajové jazykovité lístky bílé barvy jsou samčí, zpravidla o 1 až 2 cm delší než zákrov. Kvítky terčové jsou žluté a oboupohlavní. Srůstem dvou plodolistů vznikne semeník obsahující jedno vajíčko. Plody jsou nažky. Někdy mohou mít okrajové nažky i šikmý lem. K opylení dochází pomocí hmyzu, možné je však i samoopylení.

Rozšíření.

Kopretina patří mezi typický luční druh byliny kvetoucí od června do října. Najdeme ji na lukách, svazích, pastvinách, okrajích cest, ve světlých lesích, od nížin až do 2000 metrů nad mořem. Roste v téměř celé Evropě, nevyskytuje se jen v nejsevernějších částech Skandinávského poloostrova a v Asii na východ od Uralu. Zavlečena byla na Azorské ostrovy, do Severní Ameriky i Jižní Ameriky (od jihu Brazílie až do Patagonie), Austrálie a na Nový Zéland. V některých státech USA je považována za invazivní druh. Dnes je ale z hospodářsky využívaných ploch vytlačována. Bylo vypěstováno i několik velkokvětých druhů určených především do zahrad jako okrasné květiny. Ty mohou mít úbor velký až 16 cm.

Zemědělství.

Skot a prasata konzumují kopretinu, pouze v případě, že není dostupná jiná pastva. Je to dáno tím, že kopretina obsahuje flavonoidové glykosidy a ty skot odpuzují; mléko po konzumaci kopretin má také pachuť. Naopak koně, kozy a ovce kopretinu vyhledávají.

Magie a léčitelství.

Kopretina bílá byla dříve používána k věštění a při rituálech. Sloužila také k výrobě sirupů, esencí a pastilek.

Odkazy.

Externí odkazy.

Kopretina bílá ("Leucanthemum vulgare") je vytrvalá, výrazně kvetoucí, 20 až 80 cm vysoká bylina z čeledi hvězdnicovitých ("Asteraceae"). Vědecké jméno je z řeckého leukos (bílý) a anthemon (květ). Název kopretina patří mezi novotvary vytvořené v 19. století Janem Svatoplukem Preslem. Je známá též jako svatojánské kvítko, janské kvítí, husička, čáp nebo slunéčko. Je známá také díky dětské hře „má mě rád, nemá mě rád“.

法兰西菊(学名:"Leucanthemum vulgare"),又名法国菊、滨菊或牛眼菊,是始于欧洲及亚洲温带的有花植物。


Popis.

Zástupci čeledi smuteňovité jsou jednodomé nebo dvoudomé byliny, keře a stromy, výjimečně i liány nebo sukulenty. Na rozdíl od čeledi pryšcovité ("Euphorbiaceae") chybí latex. Pokud jsou přítomny chlupy, jsou ve většině případů jednoduché. Listy jsou většinou střídavé, zřídka vstřícné, ve svazečcích nebo přeslenech, jednoduché nebo u rodu "Bischofia" dlanitě složené. Čepel listů je celokrajná nebo výjimečně zubatá. Některé druhy rodu smuteň ("Phyllanthus") jsou bezlisté, funkci listů přebírají zploštělé zelené větévky (kladodia). Květy jsou pravidelné, jednopohlavné (jen u rodu "Aporosa" oboupohlavné), v úžlabních květenstvích. U rodu "Uapaca" jsou květenství redukovaná na pseudanthium, útvar připomínající jediný květ. Kalich je složen ze 3 až 8 většinou volných lístků. Koruna je nejčastěji ze 4 až 6 plátků nebo chybí. V samčích květech je 2 až 35 (nejčastěji 3 až 10) volných nebo do různého stupně srostlých tyčinek. Semeník v samičích květech je svrchní, jednoplodolistový nebo srostlý ze 2 až 5 (nebo až 15) plodolistů. V každém plodolistu jsou 2 vajíčka. Plodem je tobolka, bobule nebo poltivý plod (schizokarp).

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje asi 1750 druhů v 59 rodech. Vyskytuje se v tropech celého světa, největší diversita je v jihovýchodní Asii. Na druhy nejbohatším rodem je smuteň ("Phyllanthus", asi 700 druhů), následují rody "Cleistanthus" (140 druhů) a antidesma ("Antidesma", 100 druhů).

Taxonomie.

V roce 1993 byla molekulárními studiemi potvrzena již dříve předpokládaná parafyletičnost čeledi pryšcovité ("Euphorbiaceae"). Bylo zjištěno, že tato čeleď v tradičním pojetí zahrnovala několik různých, bezprostředně nepříbuzných linií řádu "Malpighiales". Postupně bylo z čeledi pryšcovité vyjmuto celkem 96 rodů a rozřazeno do 6 nových čeledí, z nichž nejobsáhlejší je čeleď "Phyllanthaceae".  V současnosti je tato čeleď dělena na 2 podčeledi: "Phyllanthoideae" (38 rodů) a "Antidesmoideae" (21 rodů).

Význam.

Plody brazilské smuteně "Phyllanthus acidus" jsou oblíbeným ovocem. Některé druhy rodu antidesma ("Antidesma") poskytují jedlé bobule, např. nejznámější "Antidesma bunius" pocházející z jihovýchodní Asie, dále "A. platyphyllum" z Havajských ostrovů a africký druh "A. venosum". Ovoce poskytují také některé druhy rodu tupa ("Baccaurea") z jihovýchodní Asie ("B. dulcis", "B. racemosa", "B. motleyana").  Mnohé druhy rodu "Phyllanthus" jsou využívány jako léčivé rostliny. Kořeny "Phyllanthus acidus" se přes svou jedovatost používají při léčbě astmatu, nachlazení a kašle, zevně pak při léčbě kožních onemocnění. Latex je používán jako emetikum a purgativum.  Smuteň "Phyllanthus niruri", bylina původem z tropické Ameriky a dnes rozšířená jako plevel v tropech celého světa, obsahuje chinolizidinové alkaloidy a je využívána při léčení chorob zažívacího traktu, žlučových a ledvinových kamenech, zánětech ledvin, chorobách prostaty, poševním výtoku aj. Další medicínsky využívané druhy jsou např. "Phyllanthus emblica", "P. debilis", "P. maderaspansis", "P. oxyphyllus", "P. pulcher" a "P. reticulatus".  V parcích v ČR je vzácně pěstován jako sbírková dřevina tvrdodřev křovitý ("Securinega suffruticosa"). Keř "Breynia disticha", pocházející z Havaje, je pro nápadné růžovobílé zbarvení mladých listů často pěstován ve sklenících botanických zahrad.

Seznam rodů.

"Actephila", "Amanoa", "Andrachne", "Antidesma", "Apodiscus", "Aporosa", "Ashtonia", "Astrocasia", "Baccaurea", "Bischofia", "Breynia", "Bridelia", "Celianella", "Chascotheca", "Chonocentrum", "Chorisandrachne", "Cleistanthus", "Croizatia", "Dicoelia", "Didymocistus", "Discocarpus", "Distichirhops", "Flueggea", "Glochidion", "Gonatogyne", "Heterosavia", "Heywoodia", "Hieronyma", "Hymenocardia", "Jablonskia", "Keayodendron", "Lachnostylis", "Leptonema", "Leptopus", "Lingelsheimia", "Maesobotrya", "Margaritaria", "Martretia", "Meineckia", "Nothobaccaurea", "Notoleptopus", "Pentabrachion", "Phyllanthopsis", "Phyllanthus", "Plagiocladus", "Poranthera", "Protomegabaria", "Pseudolachnostylis", "Pseudophyllanthus", "Richeria", "Savia", "Securinega", "Spondianthus", "Synostemon", "Tacarcuna", "Thecacoris", "Uapaca", "Wielandia"

Smuteňovité ("Phyllanthaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to byliny i dřeviny většinou se střídavými jednoduchými listy a málo nápadnými jednopohlavnými květy v úžlabních květenstvích. Čeleď zahrnuje asi 1750 druhů v 59 rodech a je rozšířena v tropech celého světa. V minulosti byla součástí široce pojaté čeledi pryšcovité.

叶下珠科也叫叶萝藦科,包括56属约1725种,分布在全世界的热带地区。


Život.

Narodila se v Rio de Janeiro jako "María da Glória Joana Carlota Leopoldina da Cruz Francisca Xavier de Paula Isidora Micaela Gabriela Rafaela Gonzaga", když její otec pobýval v Brazílii, kam prchl s celým dvorem poté, co jeho zemi obsadila napoleonská vojska.  V roce 1822 její otec vyhlásil nezávislost Brazílie na Portugalsku. Když v březnu roku 1826 zemřel Mariin děd, portugalský král Jan VI., nastala v zemi nástupnická krize. Otec Marie, zvaný v Brazílii "Dom Pedro", který s ním byl v konfliktu, vládl v té době v Brazílii jako císař. Zemřelý král měl ještě jednoho syna, Michala I., stoupence absolutismu, který byl ze země vypovězen za povstání proti vládě otce a liberálů.  Zemřelý král označil za regentku svou oblíbenou dceru Izabelu Marii, která měla vládnout, "dokud se právoplatný nástupce trůnu nevrátí do království". Nespecifikoval však, zda tím nástupce má být brazilský císař Pedro nebo princ v exilu Miguel (Michal). Většina poddaných za nástupce považovala Pedra, nechtěla však znouvusloučení trůnů Portugalska a Brazílie.  V důsledku této situace se rozhodl Pedro následovně: zřekl se svých práv na portugalský trůn ve prospěch své sedmileté dcery Marie. Ta pak se měla provdat za svého strýce Miguela (Pedrova bratra) pod podmínkou, že on bude akceptovat liberální ústavu a dokud princezna nedosáhne plnoletosti, bude plnit roli regenta.  Miguel předstíral souhlas s tímto rozhodnutím, avšak po návratu do Portugalska Marii odebral trůn a prohlásil se králem, zrušiv liberální ústavu. Zatímco Miguel vládl ve znamení absolutismu a teroru, Marie putovala po panovnických dvorech Evropy – mj. pobývala i u svého děda ve Vídni.  V roce 1831 Petr odstoupil z brazilského trůnu ve prospěch neplnoletého Mariina bratra, který převzal trůn jako Petr II. Brazilský. Bývalý císař pak zaútočil ze základny na Azorách na Miguela a donutil ho v roce 1834 k abdikaci. Trůn byl navrácen Marii a její manželství bylo anulováno.  Dne 26. ledna 1835, ve věku 15 let, se Marie provdala za Karla Augusta, prince z Leuchtenbergu, syna Evžena de Beauharnais a vnuka první ženy Napoleona Bonaparte – Josefiny de Beauharnais. Její manžel však zemřel již dva měsíce po svatbě, 28. března 1835.  Dne 1. ledna 1836 se Marie provdala potřetí, a to za prince Ferdinanda Saxe-Coburg-Gotha, který s ní spoluvládl jako "král-manžel". Tento titul obdržel podle portugalského zvyku teprve po narození jejich prvního potomka, budoucího nástupce trůnu. Manželé tak založili novou dynastii Braganza-Sasko-Koburg-Gotha, která v Portugalsku vládla až do roku 1910.  Za Mariiny vlády vypuklo 16. května 1846 povstání, které bylo potlačeno královskými jednotkami až 22. února 1847. Panování královny je rovněž významné vydáním zákona o veřejném zdraví, jehož cílem bylo zvládnutí šířící se epidemie cholery; o tom, jak důležitá byla tato snaha, svědčí i to, že tři její synové včetně nejstaršího, krále Petra V., podlehli choleře při epidemii v roce 1861, osm let po Mariině smrti. Významné jsou královniny kroky, které podnikla k povznesení veřejného vzdělání v zemi.  Marie byla mnohokrát těhotná. Lékaři ji upozorňovali před nebezpečím spojeným s vyčerpávajícím opakovaným mateřstvím, královna však jejich varování před nástrahami, které ostatně připravily o život i její matku, odbývala slovy: ""Jestli zemřu, zemřu na svém místě."" Že obavy lékařů nebyly liché, se ukázalo v roce 1853, kdy Marie v necelých pětatřiceti letech zemřela v průběhu porodu, při kterém přivedla na svět své jedenácté dítě – prince Evžena, který hned po narození zemřel rovněž.  V Portugalsku je vzpomínána jako příkladná matka a příjemná osoba, která všechno své konání podřizovala snaze prospět své zemi, kde získala přídomek "dobrá matka" a "a Educadora" (portugalsky učitelka).

Děti.

Z manželství Marie a Ferdinanda vzešlo celkem 11 dětí; čtyři z nich zemřely hned po narození. Tři její synové včetně nejstaršího, krále Petra V., podlehli choleře při epidemii v roce 1861:

Marie II. Portugalská (4. dubna 1819 Rio de Janeiro – 15. listopadu 1853 Lisabon) byla portugalská královna z dynastie Braganza v letech 1826–1828 a 1834–1853. Nejstarší z dětí portugalského krále Petra IV., vládnoucího současně v Brazílii jako císař Petr I., a jeho první ženy Marie Leopoldiny Habsbursko-Lotrinské, rakouské arcivévodkyně, dcery rakouského císaře Františka I.

玛丽亚二世(1819年-4月4日-1853年-11月15日)生于巴西王国里约热内卢,卒于葡萄牙王国里斯本。巴西皇帝佩德罗一世(亦即葡萄牙国王佩德罗四世)的长女。


Popis.

Zástupci čeledi rafléziovité jsou bezlisté a bezkořenné byliny, parazitující na kořenech a kmenech lián rodu tetrastigma ("Tetrastigma") z čeledě révovité. Rostliny jsou dvoudomé (raflézie a "Sapria") nebo i jednodomé (rod "Rhizanthes" má samčí, samičí i oboupohlavné květy). Kořeny jsou přeměněny ve vlákna pronikající do cévních svazků hostitelské rostliny a připomínající mycelium hub. Listy zcela chybějí nebo jsou přítomny jen jako listeny na bázi květu. Květy jsou velké, dužnaté, vyvíjejí se jednotlivě přímo z kmene nebo kořenů hostitelské liány. Okvětí je složeno z 5 (raflézie), 10 ("Sapria") nebo až 16 ("Rhizanthes") plátků, na bázi srůstajících v trubku. Cípy okvětí u rodu "Rhizanthes" mají dlouhé přívěsky. U rodů "Sapria" a raflézie je ve střední části květu vyvinuta manžeta a v jejím středu je otvor nazývaný diafragma. Ve spodní části vnitřku květu jsou u těchto rodů vyvinuty zvláštní, často větvené nebo kyjovité chlupy, které mají funkci nektárií či orodiforů, z nichž se šíří zápach lákající opylovače. Tyčinky u rodu raflézie vyrůstají v počtu 5 až mnoho ve spodní části límce, nacházejícího se ve středu květu. U rodu "Rhizanthes" tvoří množství tyčinek kruh okolo spodního okraje sloupku ve střední části květu. Semeník je spodní, srostlý ze 4 až 8 plodolistů s mnoha vajíčky. U rodu "Rhizanthes" má jedinou komůrku, u rodu raflézie se tvoří množství druhotných komůrek se síťovitou strukturou. Čnělka je sloupkovitá a na vrcholu rozšířena v terč. Plodem je nepukavá nebo nepravidelně pukající bobule.

Rozšíření.

Čeleď zahrnuje 20 druhů ve 3 rodech. Je rozšířena v Asii od jižní Číny po indonéské ostrovy. Největším rodem je raflézie (16 druhů).

Ekologické interakce.

Květy rafléziovitých jsou opylovány mouchami, které jsou lákány zápachem květů k nakladení vajíček. Plody raflézií jsou pojídány veverkami (rod "Callosciurus") a stromovými rejsky ("Tupaia"), kteří pravděpodobně také šíří semena. Způsob šíření semen u ostatních dvou rodů není znám.

Taxonomie.

V minulosti byla čeleď "Rafflesiaceae" často dávána do blízkosti čeledi podražcovité ("Aristolochiaceae").  Čeleď v dřívějším pojetí zahrnovala celkem 9 rodů parazitických rostlin. V průběhu aktualizací systému APG byla většina těchto rodů přeřazena do 3 jiných čeledí a dokonce i do jiných řádů: rody ozorna ("Cytinus") a "Bdallophytum" do čeledi ozornovité ("Cytinaceae") v řádu slézotvaré ("Malvales"), rod "Mitrastema" do čeledi "Mitrastemonaceae" v řádu vřesovcotvaré ("Ericales") a rody "Apodanthes", "Berlinianche" a "Pilostyles" do čeledi "Apodanthaceae" zatím nejasného taxonomického zařazení.  Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeledi "Rafflesiaceae" čeleď pryšcovité ("Euphorbiaceae").

Význam.

Květy raflézií jsou známy jako největší květy v říši rostlin. U raflézie Arnoldovy ("Rafflesia arnoldii") mohou mít v průměru až 1 metr v průměru a vážit až 7 kg.

Seznam rodů.

"Rafflesia", "Rhizanthes", "Sapria"

Rafléziovité ("Rafflesiaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to plně parazitické nezelené byliny, rozšířené v Asii. Raflézie Arnoldova je známa největším květem v rostlinné říši.

大花草科(学名:)属真双子叶植物金虎尾目,是一类生长在东南亚的寄生植物,其中阿诺尔特大花草的花是世界上所有植物中最大的花。


Popis.

Zástupci třezalkovitých jsou jednoleté či vytrvalé byliny, keře i stromy se vstřícnými nebo přeslenitými listy bez palistů. Odění je z jednoduchých, hvězdovitých nebo stromečkovitých chlupů. V pletivech jsou přítomny schizogenní siličné a pryskyřičné nádržky a kanálky různého tvaru, viditelné např. na listech v podobě průsvitných teček. Silice obsahují flavonoidy, naftodiantrony (hypericin) a acylfloroglucinoly (hyperforin) a další látky. U některých rodů ("Vismia", "Harungana") je v kmenech přítomen žlutý až červený latex. Čepel listů je celokrajná, se zpeřenou žilnatinou. Listy jsou přisedlé nebo krátce řapíkaté. Květy jsou oboupohlavné, pravidelné, čtyř až pětičetné, jednotlivé nebo ve vrcholičnatých květenstvích. Korunní plátky jsou často asymetrické. Tyčinky jsou ve větším počtu, nejčastěji ve 3 nebo 5 svazečcích. Semeník je svrchní, srostlý ze 3 až 5 plodolistů s mnoha vajíčky. Čnělky jsou volné nebo částečně srostlé. Plodem je tobolka, bobule nebo peckovice. Semena jsou drobná a četná, bez endospermu.

Rozšíření.

Čeleď třezalkovité zahrnuje asi 560 druhů v 9 rodech. Je rozšířena po celém světě, chybí v arktických oblastech a ve většině Polynésie. Největším rodem je třezalka ("Hypericum", asi 370 druhů). Vyskytuje se především v mírném pásu, a to na všech kontinentech. Ostatní rody jsou s výjimkou "Triadenum" tropické. Rod "Vismia" má 55 druhů v tropické Americe, rod "Harungana" 50 druhů v tropické Africe a na Madagaskaru.  V květeně České republiky je čeleď zastoupena (podobně jako v rámci celé Evropy) pouze rodem třezalka. Vyskytuje se zde celkem 8 druhů. Další cizokrajné druhy jsou pěstovány v zahradách a parcích jako okrasné trvalky či keře.

Ekologické interakce.

Květy třezalkovitých, vyznačující se vesměs dlouhými a nápadnými tyčinkami, jsou opylovány zejména včelami a vosami. Drobná semena třezalek jsou šířena větrem či vodou.

Taxonomie.

Čeleď, známá též jako "Guttiferae", byla v minulosti spojována s čeledí klusiovité ("Clusiaceae"). Na základě molekulárních studií této skupiny byly rody rozřazeny celkem do 3 čeledí: třezalkovité ("Hypericaceae"), klusiovité ("Clusiaceae") a kalabovité ("Calophyllaceae"). Aby tato skupina byla jako celek monofyletická, musela by zahrnovat ještě čeledi nohonitcovité ("Podostemaceae") a "Bonnetiaceae".  Podle kladogramů APG je sesterskou skupinou čeledi třezalkovité tropická čeleď vodních bylin "Podostemaceae".

Význam.

Mnohé bylinné i keřovité druhy rodu třezalka ("Hypericum") jsou v mírném pásu pěstovány jako okrasné rostliny.  Třezalka tečkovaná ("Hypericum perforatum") je léčivá rostlina s antidepresivními účinky. Druh "Harungana madagascariensis" je v Libérii používán k léčbě plísňového onemocnění kůže (dermatofytózy).

Seznam rodů.

"Cratoxylum", "Eliea", "Harungana", "Hypericum" (včetně "Lianthus" a "Thornea"), "Psorospermum", "Santomasia", "Triadenum", "Vismia"

Třezalkovité ("Hypericaceae") je čeleď vyšších dvouděložných rostlin z řádu malpígiotvaré ("Malpighiales"). Jsou to byliny i dřeviny se vstřícnými či přeslenitými jednoduchými listy a pravidelnými květy často s nápadnými tyčinkami. Čeleď zahrnuje 9 rodů a asi 560 druhů. Je rozšířena po celém světě. V České republice je zastoupena rodem třezalka.

金丝桃科(学名:)是真双子叶植物金虎尾目的一科,约有11属。


Děj románu.

Příběh se odehrává ve fiktivním anglickém městečku King's Abbott. Vypravěčem je doktor James Sheppard. Není ženatý, žije v domě společně se svou sestrou Karolínou. Karolína je detektiv-amatér. Má oči všude a nic jí neunikne, většinu času se věnuje vesnickým klepům. Vedle jejich domku se přistěhuje nový soused. Není to nikdo jiný než soukromý detektiv na odpočinku jménem Hercule Poirot. Hodlá odpočívat a věnovat se pěstování dýní.  Poklidnou hladinu v obci rozvíří smrt bohaté vdovy paní Ferrarsové, která před rokem údajně zavraždila svého muže. Následně je ve svém domě zavražděn bohatý Roger Ackroyd, který si ji měl brát. Pan Ackroyd byl večer probodnut tuniskou dýkou. Podezřelými jsou všichni, kdo toho večera byli v domě. Nejpodezřelejší je ale adoptivní syn zavražděného, Ralf Paton, který je zasnouben s Ackroydovou neteří Floru. Ralf v předvečer vraždy bez vysvětlení zmizí. Zdánlivě má nejsilnější důvod k vraždě. S Rogerem Ackroydem se dříve hádali a po svatbě s Florou by zdědil velký majetek.  Flora požádá pana Poirota o pomoc. Detektiv souhlasí a brzy pochopí, že nebude mít lehkou práci. S asistencí doktora Shepparda začne postupně rozplétat komplikované nitky tohoto případu. Brzy začne být přesvědčen o Ralfově nevině, i když je jeho náhlé zmizení velmi podezřelé. Mezi dalšími podezřelými jsou trochu podivínský major Blunt nebo služebná Ursula Bourneová. Autorka překvapí všechny čtenáře rozuzlením, protože vrahem se ukáže být sám vypravěč knihy. Hercule Poirot jej překvapivě označí za vraha, když předtím vyloučil logickými argumenty všechny ostatní podezřelé. Pak slavný detektiv naznačí, že vrahovi zbývá poslední možnost – sebevražda. Poslední kapitola je napsána jako vrahovo přiznání a zároveň dopis na rozloučenou.

Vražda Rogera Ackroyda je detektivní román od Agathy Christie. Patří mezi nejznámější knihy této populární autorky.

《罗杰·艾克洛命案》(英语:"The Murder of Roger Ackroyd")是阿嘉莎·克莉丝蒂所著的推理小说,1926年6月由柯林斯出版公司在英国出版。为克莉丝蒂最为知名的作品之一。


Název.

"Šeng" () je část nebo oddělení zabývající se dohledem nad svěřeným oborem nebo oblastí s cílem zlepšení jeho fungování, postupně získalo mimo jiné význam provincie. "Čung-šu" () znamenalo „ústřední/centrální dokumentace“, to jest ty nejvýznamnější písemnosti, sestavované v bezprostředním okolí císaře; případně „palácoví písař(i)“.

Historie.

Poprvé se úřad nazvaný "čung-šu" objevil za vlády chanského císaře Wu-tiho (vládl 141–87 př. n. l.). Vládní úředníci totiž neměli přístup do vnitřních prostor císařského paláce (Zakázaného města), neformálně se proto vyřizování císařské korespondence věnovali i někteří eunuši. Císař Wu-ti jejich postavení formalizoval zřízením úřadu eunušských tajemníků. Tito byli označováni "čung-šu", nebo "čung šang-šu". Patrně prvním z nich byl S’-ma Čchien po jeho kastraci. V jejich čele stál ředitel "čung šang-šu ling" (), krátce "čung-šu ling" (). Roku 29 př. n. l. císař Čcheng-ti v rámci širší reorganizace sekretářských úřadů eunušské tajemníky "čung-šu" zrušil.  V období tří říší v počátcích dynastie Wej vznikla kancelář "čung-šu" složená z úřednických tajemníků jako protiváha kanceláře "šang-šu", která se pak omezila na rutinní řízení administrativy. Základem "čung-šu šengu" byl sekretariát Cchao Chaje, otce prvního wejského císaře. Za dynastie jižní Ťin vznikla ještě kancelář "men-sia" (, "men-sia šeng"); v čele administrativy pak byly tři kanceláře. Od vzniku do sungské doby byl ústřední sekretariát zodpovědný za navrhování a vyhlašování císařských výnosů a rozhodnutí, obvykle měl rozhodující podíl i na rozhodování o směru vládní politiky. Spolupracoval s kanceláří "men-sia", která připomínkovala a hodnotila všechny výnosy. Ke schválení rozhodnutí nemohlo dojít bez souhlasu obou institucí. Realizaci přijatých opatření měla na starosti kancelář "šang-šu", které podléhala ministerstva.  V suejské Číně s pozměněným názvem "nej-š’ šeng" byl jedním z pětice vrcholných úřadů. Po většinu doby vlády tchangského režimu se vrátil ke starému názvu, i za Sungů byl součástí dominantní trojice úřadů. Změnu přinesla dynastie Jüan, kdy se ústřední sekretariát stal vrcholným orgánem civilní správy a kancléř ("čung-šu-ling") stojící v jeho čele zaujal postavení odpovídající dnešnímu předsedovi vlády. Úřad kancléře v jüanské říši zastával obvykle následník trůnu, který se věnoval jiným povinnostem, nebo byl nezletilý. Proto fakticky v čele úřadu stáli jeho dva hlavní rádci (, "čcheng-siang").  Nová mingská vláda nastoupivší roku 1368 zprvu převzala jüanskou strukturu administrativy s ústředním sekretariátem v čele státní správy a dvěma hlavními rádci v jeho čele. Roku 1380 byl Chu Wej-jung, který stál v čele ústředního sekretariátu a celé vlády, obviněn ze spiknutí a popraven. Téhož roku v rámci celkové reorganizace vlády císař Chung-wu v obavách z přílišné koncentrace moci na jednom místě celý úřad bez náhrady zrušil.

Ústřední sekretariát (čínsky: znaky, pinyin "zhòng shū shěng", český přepis "čung-šu šeng") byl počínaje obdobím po pádu dynastie Chan koncem 3. století jedním ze tří nejvyšších civilních úřadů ve staré Číně v systému organizace vládní administrativy známém jako tři kanceláře a šest ministerstev. V říši Jüan byl nejvyšším orgánem civilní státní správy. Následující mingská správa jej převzala, ale už roku 1380 byl zrušen. Jeho místo postupně zaujal Velký sekretariát (, "nej-ke").

中书省,是中国从隋朝和唐朝开始正式设立的三省六部制中的一省,负责草拟和颁发皇帝的诏令。唐高宗时曾一度改称西台;武则天时称凤阁;唐玄宗时一度称紫微省,民间称之中堂。


Historie.

Ke stavbě kláštera se zavázala žena Jana V. Marie Anna, pokud bude obdařena následníkem trůnu. Po narození princezny Marie Barbary (1711) přistoupil Jan na výraz díků a vděčnosti k naplnění slibu a 17. listopadu 1717 byly práce na stavbě zahájeny se záměrem vybudovat konvent pro třináct františkánských bratří. Záhy však mohutný příliv brazilského zlata způsobil změnu záměru Jana V., který se rozhodl pro výstavbu velkého paláce. Architekt Johann Friederich Ludwig oznámil změnu plánů a započal se stavbou velkého paláce, na které pracovalo více než 52.000 dělníků z různých zemí.  Nakonec stavba umožnila ubytovat až 330 františkánských mnichů, aniž by bylo nutno redukovat velikost projektovaného paláce. Palác byl otevřen osmidenní sérií oslav 22. října 1730 na počest 41. narozenin krále.  Portugalská královská rodina nikdy nevyužívala palác v Mafře jako své stálé sídlo; sloužil spíše k příležitostnému pobytu či jako místo odpočinku členů rodiny. Překrásné lesy v okolí byly skvělým prostorem k lovu pro řadu portugalských knížat holdujících této vášni.  Za vlády krále Jana VI. byl palác nově zařízen. Při jeho útěku před Napoleonem v roce 1807 byla většina nejlepšího mobiliáře a uměleckých děl odvezena do Brazílie. V době napoleonských válek zde měl své sídlo francouzský generál Junot, poté velitel anglických vojsk vévoda Welington.  V roce 1834, po občanské válce, která proti sobě postavila liberály stranící Marii II. a konzervativce na straně Michala II., nařídila královna Marie II. rozpuštění řeholních řádů, v důsledku čehož klášter v Mafře opustila část františkánských bratří. Poslední monarchové z domu Braganza užívali palác výlučně jako lovecký zámek a poslední král Manuel II. odešel v roce 1910 z kláštera do anglického exilu.

Současnost.

Palác byl v roce 1907 prohlášen za národní památku. V současnosti je budova v péči "Ústavu portugalského architektonického dědictví (Instituto del Patrimonio Arquitectónico de Portugal)", který zde realizuje různé programy restaurace a konzervace; nejdůležitější byl program věnující se hlavní fasádě. Do programů jsou zapojeni členové mezinárodních institucí specializovaných na restauraci historických budov.  Dne 7. 7. 2007 se palác dostal mezi sedm finalistů v národní soutěži o novodobých "sedm divů světa".  V říjnu roku 2007 se zde uskutečnil 20. summit Rusko – EU.

Odrazy v umění.

K Mafře se vztahuje řada legend. Nejznámější vypráví o v paláci žijících krysách schopných pozřít člověka. Jiná vysvětluje existenci tunelu spojujícího Mafru s obcí Ericeira, jejž použil král Manuel II. v roce 1910 při útěku do exilu.  V románu laureáta Nobelovy ceny, portugalského spisovatele José Saramaga "Memorial do convento (Paměti kláštera)" (1982), česky – "Baltazar a Blimunda" (2002), je na příběhu jednoho obyvatele Mafry podána podrobně historie vzniku a stavby paláce; za román získal Saramago v roce 1984 "Grand Prix" PEN Clubu.

Palác Mafra (portugalsky "Palácio Nacional de Mafra") je monumentální komplex paláce a kláštera s kostelem v Mafře v Portugalsku, cca 40 km severně od hlavního města Lisabonu. Postaven byl v letech 1717–1730 v barokním a klasicistním italském stylu na příkaz krále Jana V. Palác je jednou z nejokázalejších portugalských barokních staveb.

马夫拉宫()是一座巨大的巴洛克和意大利化的新古典主义宫殿-修道院,位于葡萄牙的马夫拉,由于其极为庞大的规模,使得小城相形见绌。据称葡萄牙修建这座宫殿是要与马德里郊外的西班牙王宫埃斯科里亚尔修道院竞争,但是更像是迎合梵蒂冈的权势,修道院类似教宗的官邸。2019年作为「马夫拉皇室建筑 – 宫殿、大教堂、修道院、塞尔科花园及塔帕达狩猎公园」的一部分获列入世界遗产。