Raný život a vzdělávání.

Smiles se narodil v Haddingtonu, ve východním Lothianu, ve Skotsku a byl synem Janet Wilsonové z Dalkeith a Samuela Smiles z Haddingtonu. Byl jedním z jedenácti přeživších dětí. Zatímco jeho rodinní příslušníci byli přísně reformovaní presbyteriáni, on tuto víru nepraktikoval. Studoval na místní škole, kterou ukončil ve věku 14 let. Stal se učněm u doktora Robert Lewinse. Díky tomu v roce 1829 začal studovat medicínu na Edinburské univerzitě. Během studií se začal zajímat o politiku a stal se silným zastáncem Josepha Humeho (22. leden 1777 – 20. únor 1855), skotského lékaře a člena uskupení "Radicals", v anglickém parlamentu. V tomto období se nakazil plicní nemocí a jeho otec mu doporučil léčbu u moře, přesněji dlouhou námořní plavbu.  Jeho otec zemřel na epidemii cholery v roce 1832. Smiles pokračoval ve studiu, ve kterém jej podporovala jeho matka. Ta měla malou živnost, obchod se smíšeným zbožím, který se jmenoval „"Lord will provide"". Její příklad, jak neustále pracovala pro sebe a své děti, silně ovlivnil jeho budoucí život. Vyvinul se u něj tolerantní postoj, který byl někdy v rozporu s názorem jeho reformovaných presbyteriánských předků.

Kariéra jako kampaň.

V roce 1837 psal články pro "Edinburgh Weekly Chronicle" (česky "Edinburskou týdenní kroniku") a noviny "Leeds Times", v rámci kampaně za parlamentní reformu. V listopadu 1838 bylo Smilesovi nabídnuto, aby se stal editorem novin "Leeds Times", on tuto nabídku přijal a redaktorem byl do roku 1842.  V květnu 1840 se Smiles stal se tajemníkem "Leedské parlamentní reformní asociace" (anglicky "Leeds Parliamentary Reform Association"). Tato organizace podporovala šest základních cílů Chartistů: 1) všeobecné volební právo pro všechny muže nad 21 let; 2) volební obvody stejné velikosti; 3) hlasování tajným hlasováním; 4) aby se poslanci mohli ucházet o křesla v parlamentu, 5) možnost být zvolen ve volbách, 6) placená funkce poslance v parlamentu.  Jako redaktor "Leeds Times" prosazoval radikální reformy, od volebních práv žen až po volný obchod a parlamentní reformu. Koncem roku 1840 byl Smiles znepokojený děním kolem Chartistů, zejména přístupem Fearguse O'Connora (18. červenec 1796 – 30. srpen 1855) a George Juliana Harneye (17. únor 1817 – 9. prosinec 1897). Ačkoli to vypadalo, že s nimi souhlasil, tvrdil, že aktuální taktika hnutí byla neefektivní: „pouhá politická reforma nevyléčí mnohá zla, která nyní postihují společnost."  Dne 7. prosince 1843 se oženil s Sarah Ann Holmes, v Dixonu, v Leedsu. Spolu měli tři dcery a dva syny.  V roce 1845 odešel z "Leeds Times" a stal se sekretářem nově založené společnosti Leeds & Thirsk Railway. V roce 1954 začal pracovat pro South Eastern Railway.  V roce 1850 ukončil své zájmy v parlamentu a rozhodl se, že self-help je nejdůležitější směr pro jeho reformy. V 1859 vydal knihu "Self-Help s příklady charakteru a chování" (anglicky "Self-Help; with Illustrations of Character and Conduct")"."  Smiles psal články pro magazín "Quarterly". V článku o železnicích doporučoval, že železnice by měly být znárodněny, a že cestující v třetí třídě by měli mít zvýhodněné jízdné. V roce 1861 Smiles publikoval článek v "Quarterly", který pojmenoval "Příjmy dělníků, úspory a stávky" (anglicky "Workers Earnings, Savings, and Strikes").  Tvrdil, že chudoba byla v mnoha případech způsobena obvyklou improvizací:Časy velké prosperity, ve kterých jsou mzdy na nejvyšší úrovni a mlýny běží na plný výkon, nejsou časy, ve kterých by se ústavy mechaniky (anglicky "Mechanics' Institutes") a školy rozvíjely, ale časy, kdy hospodští a prodejci piva prosperují a bohatnou... Dělník vydělávající od 50 šilinků do 60 šilinků za týden (tedy více než průměrná mzda bankovních úředníků), byl spokojen s obýváním mizerného bytu s jedním pokojem ve špatné čtvrti, jedna místnost sloužící jako salon, kuchyň a ložnice pro celou rodinu, která se skládala z manžela, manželky, čtyř synů, dvou koček a psa. Byla dotázána nezaujatá osoba: „Myslíte si, že by tato rodina nebyla schopna získat lepší bydlení, nebo byla jen nešetrná k penězům?" Odpovědí bylo: „Byli nešetrní k penězům." V roce 1866 se Smiles se stal prezidentem společnosti National Provident Institution, ze které odešel v roce 1871, poté co byl stižen silnou mozkovou mrtvicí. Z té se zotavil, naučil se znovu číst a psát.

Dílo.

V roce 1875 byla vydána jeho kniha "Thrift" (česky vyšlo jako "Základ blahobytu", 1890). V ní napsal, že „Na bohatství neexistuje žádný nárok. Vulgární je ten, kdo obdivuje bohaté pro jejich bohatství." Tvrdil, že zákon „Poor Law Amendment Act 1834", který měl nahradit tzv. Starý zákon o chudobě z doby vlády Alžběty I., byl: „jedním z nejcennějších, který byla zařazen do knihy zákonů moderní doby". Byl kritikem laissez-faire:Když vypukne tyfus nebo cholera, řeknou nám, že Nikdo není vinen. To hrozné slovo Nikdo! Jak často je odpovědí: Nejvíce neštěstí na světě způsobí Nikdo. Nikdo nešidí jídlo. Nikdo nepančuje alkohol. Nikdo nedodává závadnou vodu. Nikdo nerozšířil infekci ve slepých uličkách a na špinavých cestách. Nikdo neopouští města. Nikdo neplní kriminály, věznicích a nápravných zařízeních. Nikdo není pytlák, zloděj a opilce. Nikdo, to slovo nemá ani teorii, žádnou teorii. Nikdo je ztělesněn jen dvěma slovy—"Laissez faire"—Nechte to být. Když byli lidé v Paříži otráveni sádrou, která byla přimíchána do mouky. „Nechte to být", bylo odpověďí. Když byla "Cocculus indicus" použita do piva místo chmele. a muži pak umírali, bylo snadné říct: „Nikdo to neudělal." Nechte pracovat ty, kteří mohou zjistit, kdy byli jiní podvedeni: "Caveat emptor". Když lidé žijí v nedůstojných obydlích, nechte je. Nechte ubohost dělat svou práci, nezasahujte do práce Smrtky.V roce 1877 byla vyšla kniha "A Boy's Voyage Round the World", pro kterou byly základem dopisy, které Smiles napsal ze své námořní plavby, stejně jako deník, který si vedl o své cestě do Austrálie a Ameriky mezi únorem 1869 a březnem 1871.  V roce 1881 tvrdil:Práce je namáhavá a zisk z ní je pomalý. Někteří lidé se rozhodnou žít z práce druhých a od okamžiku, kdy realizují toto rozhodnutí, se stanou nepřáteli společnosti. Není časté, že nouze dohání muže k zločinu. V devíti případech z deseti, to nebyla volba z nutnosti. Morální zbabělost je vystavena na veřejnosti, stejně jako v soukromém životě. Snobismus se neomezuje jen na lísání se k bohatý, ale je také často zobrazován v trápení chudých... Teď, když „masy“ vykonávají politickou moc, je v nich stále větší tendence planout, lichotit, a neříkat nic, než jen uhlazená prázdná slova. Jim jsou připočítány ctnostmi, o kterých nevědí, že je sami mají. Ve snaze získat jejich přízeň, souhlasí se s jejich názory, jejichž realizace je zhola nemožná. Populární agitátor musí potěšit toho, koho oslovuje, a je vždy velmi potěšující, že naše vlastní já nám říká, že za to, čím trpíme, je vinen někdo jiný. Zřídkakdy se u těchto řečníků objevuje názor, že ti, které oslovují, jsou vinni za to, že trpí, nebo že zneužívají prostředky, které jsou v jejich dosahu, k získání štěstí... Kapitalista je přeci člověk, který neutrácí vše, co vydělal.

Pozdější život, smrt a potomci.

Sir George Reid (31. říjen 1841 – 9. únor 1913) byl pověřen namalováním Smilesova portrétu, ten byl dokončený v roce 1877 a nyní ve sbírce Národní galerie v Londýně. Kopie některých jeho rukopisů byly v archivech Rady východního Lothianu (anglicky "East Lothian Council").  Když se v roce 1892 William Gladstone vrátil v plné síle do politiky a stal se opět ministerským předsedou, představil tzv. druhý návrh zákona ustanovujícího irskou samosprávu, Smiles napsal synovi do Ulsteru: „Nepobuřuj se. Zachovej klid, i když vidíš své jméno mezi agitátory. Tvůj dopis je děsivě alarmující. Gladstone se dostal k moci a nyní jsme ohroženi občanskou válkou. To nemůže být výsledek dobrého státnictví. Přesto tam jsou liberální členové, kteří fandí tomuto maniakovi. Bohužel, bohužel pro liberalismus! Musím ti dát šest měsíců na to, abys stáhl mé půjčky, které jsem poskytl společnosti B.R. Co., protože to málo peněz co mám, chci mít pro manželku a děti, ne pro vyzbrojování Ulsterských".  Smiles napsal Lucy Smilesové v roce 1893: „Ten zákon je špatný. Jsem docela zděšen tím strašným psem, státníkem uvádějícím lidi v omyl a vtahování země do chaosu. Nechápu, proč tak mnoho lidí v této části Británie následuje tohoto maniaka, jdou za ním jako stádo ovcí. Je to prostě přepínání sebevědomí. Běda! Bohužel pro liberalismus!"  Dne 16. dubna 1904, Samuel Smiles zemřel v Kensingtonu, a byl pohřben na Bromptonském hřbitově. Krátce před jeho smrtí mu bylo nabídnuto povýšení do šlechtického stavu, ale on to údajně odmítl.  Mezi jeho vnoučata patřili: Sir Walter Smiles (8. listopad 1883 – 31. leden 1953), člen Ulsterské unionistické strany (anglicky "Ulster Unionist Party"). Z této rodové větvě byl také Smilesův pra-pravnuk, Bear Grylls, známý dobrodruh.

Self-Help.

Počátky jeho nejslavnější knihy, "Self-Help", měly základ v projevu, který pronesl v březnu 1845, v reakci na žádost "Společnosti pro vzájemné zdokonalování" (anglicky "Mutual Improvement Society"), který byl publikován později jako článek "Vzdělávání pro pracující třídy" (anglicky "The Education of the Working Classes"):Nemohl bych si to myslet, protože jsem se zmínil o jednotlivcích, kteří se díky sebevzdělávání (anglicky "self-education") dostali z chudoby na sociální vrchol, a dokonce získali bohatství, to jsou hlavní témata, na které se máte zaměřit. To by byl velký omyl: "Znalost" je sama o sobě jedním z nejvyšších požitků člověka. Neznalý člověk prochází světem pasívně ke všem potěšením, kromě vlastních pudů... Každá lidská bytost má velké poslání, má v sobě rozvíjet vznešení schopnosti, může dokázat mnoho ve svém životě. Člověk by měl by mít prostředky ke vzdělávání, a úsilí ke svobodnému vykonávání jeho díla jako božského úkolu.Nakladatelství Routledge, které bylo založeno v roce 1851, v roce 1855 odmítlo vydání jeho knihy "Self-Help". O dvacet let později, když Smiles seděl vedle George Routledga (23. září 1812 – 13. prosinec 1888), při společenské večeři, Routledg se jej zeptal: „A kdy, Dr. Smilesi, budeme mít čest vydat některou z Vašich knih?", Smiles mu odpověděl ve smyslu, že pan Routledg už měl tu čest odmítnout jeho knihu "Self-Help". Vydavatelství John Murray bylo ochotno vydat "Self-Help", ale požadovalo 50% ze zisku. Smiles to odmítl. V 1859, Smiles vydal "Self-Help", s tím, že si zachoval autorská práva a vydavatelství John Murray nechal 10% z komisního prodeje. Během jednoho roku se prodalo 20 000 výtisků. Do doby Smilesovy smrti v roce 1904 se prodalo přes čtvrt milionu výtisků. Kniha "Self-Help" přinesla Smilesovi popularitu, a doslova „přes noc" se stal předním expertem v této oblasti a vyhledávám konzultantem. Smilesovy názory se náhle staly módními a on byl ohromen popularitou, např. když byl zván k pokládce základních kamenů, když měl být portrétně malován, nebo předávat ceny osiřelým dětem a hovořit na různých setkáních klubů a spolků, vč. společenských platforem. Prostý člověk by byl s tímto statusem spokojen, ale on to nepřijal. Měl svou práci... Jeho povinnost se nezaměřovala na nějakou konkrétní veřejnou platformu... Jeho práce byla v jeho kanceláři.

Kniha "Conduct" (rukopis).

Smiles zamýšlel v roce 1896 vydat knihu s titulem "Conduct". Předložil ji svému vydavateli, ale sir John Murray IV. (1851–1928) knihu odmítl publikovat. V roce 1898 bylo vydání knihy opět zamítnuto.  Po jeho smrti, v roce 1904, byl rukopis této knihy nalezen v jeho psacím stole. Na radu Johna Murraye, byl zničen. Nebylo doloženo, zda existovala kopie rukopisu.

Odkaz.

Dílo "Self-Help", bylo nazýváno „bibli středového Viktoriánského liberalismu“ a přineslo Smilesovi popularitu doslova „přes noc".  Liberální poslanec anglického parlamentu John Arthur Roebuck (28. prosinec 1802 – 30. listopad 1879), v roce 1862 označil Smilesovo dílo "Workmen's Earnings, Strikes and Savings" jako „velmi pozoruhodnou knihu" a během svých proslovů z ní citoval některé pasáže.  George Bernard Shaw, ve svém díle "Fabian Essays in Socialism" (1889), nazval Smilese „moderním Plutarchem”.  Americký inspirativní spisovatel Orison Swett Marden (1848–1924) byl inspirován Samuelem Smilesem, když v mládí četl knihu "Self-Help". O desetiletí později napsal "Pushing to the Front" (1894) a stal se profesionálním autorem.  Koncem 19. století a počátkem 20. století došlo ke vzestupu nového Liberalismu, keynesiánské ekonomiky a socialismu, na které zhlížel s nedůvěrou. Noví liberální ekonomové jako John A. Hobson (6. červenec 1858 – 1. duben 1940) a Albert F. Mummery ve svém díle "Physiology of Industry" (1889), tvrdili, že úspory mají za následek nedostatečnou výtěžnost kapitálu a využívání práce během deprese. John Maynard Keynes ve svém díle "General Theory of Employment, Interest and Money" (1936) se pokoušel nahradit klasickou ekonomii za liberální.  V roce 1905, William Boyd Carpenter (26. březen 1841 – 26. říjen 1918), biskup z Riponu, oceňoval práci Smilese: „Biskup řekl, že si všiml malé tendence v některých čtvrtích, kdy dochází k znevažování životní energie, o které se najednou tak silně přemýšlelo. Vzpomněl si na dílo "Self-Help", od Samuela Smilese, který před 40 nebo 50 lety přednášel v Leedsu a povzbuzoval mladé muže, aby se zapojili do sebezdokonalování. Jeho knihy byly čteny s mimořádným zájmem, vznikla škola, která učila o existenci krásna, ale dělala pro jeho uvedení v život málo. Ta škola zneuctila šetrnost, nevěnovala velkou pozornost povaze a snad ani přílišné pozornosti k povinnostem."  Poslanec anglického parlamentu, David Grenfell (16. červen 1881 – 21. listopad 1968), v rozpravě "Transitional Payments (Determination of Need) Bill" prohlásil, že návrh zákona z roku 1932 „nediskriminoval neohroženost, nečinnost a plýtvání, ale byl proti pracovitým, šetrným lidem, který musel zaplatit vysokou cenu". Ministr práce pokutoval lidi za soběstačnost. Pohrdal Samuelem Smilesem a všemi jeho pracemi."  Liberál Ernest Benn (25. červen 1875 – 17. leden 1954) se v roce 1949 odvolával na Smilese, když vyzdvihoval soběstačnost.  V roce 1962, ředitel "Britského institutu managementu" (anglicky "British Institute of Management"), John Marsh, řekl že mladí muži, kteří začali pracovat v průmyslu potřebovali smysl pro práci a povinnost; musí se stát „muži charakteru, kteří vědí, jak se správně chovat ve fázích úspěchu“; musí mít sebevědomí v myšlení a chování: „Je to tedy to, co by jím mělo být sděleno dílem Samuela Smilese“.  Liberální ekonom Friedrich Hayek v roce 1976 napsal, že Smiles a jemu podobní, kteří obhajovali svobodné podnikání, v něm později viděli ohrožení pro tržní hospodářství, a že jediná obrana proti němu je tlak široké veřejnosti. Že se svobodné podnikání do značné míry stalo základem sebeúcty podnikatele, často mu dává pocit sebedůvěry, který pak u něj vyvolává větší popularitu.

Dílo (knižní).

Biografická díla.

Růst průmyslové archeologie a obecné historie v Británii, od roku 1960 do současnosti, umožnil opětovné vydání mnoha titulů, jejich seznam je dostupný na internetu, např. na Project Gutenberg.

Samuel Smiles (23. prosinec 1812 Haddington – 16. duben 1904 Londýn) byl skotský spisovatel, esejista, kazatel, lékař a politický reformátor. Ačkoli vedl kampaň pro platformu chartistů, prohlásil, že více pokroku pocházelo z nových přístupů a názorů, než z nových zákonů. Ve svém vrcholném díle, "Self-Help" z roku 1859 (česky vyšlo jako "Vlastní silou", 1877), prosazoval šetrnost a tvrdil, že chudoba je způsobena převážně nezodpovědnými návyky a zároveň útočí na materialismus a vlády typu „Laissez faire". Tato kniha byla označena za „bibli středového Viktoriánského liberalismu” a přinesla Smilesovi popularitu doslova „přes noc".

塞谬尔·斯迈尔斯或译为赛谬尔·斯迈尔斯(英语:Samuel Smiles,1812年-12月13日-1904年-4月16日)是英国苏格兰作家与政府改革者。他曾经参与宪章运动,并称新态度比新法律更能让宪章运动有更多成果。他的文学创作自励提倡节俭、并宣称贫穷绝大部分源自于不负责任的态度;书中也抨击物质主义与自由放任政府;这本书被称为维多利亚时代中期的圣经,并让塞谬尔·斯迈尔斯一夜成名。


Kvalifikace.

Kvalifikační systém doznal pro ročník 2019 změn a také skončilo rozdělování na středoamerickou a karibskou zónu. Mezi 16 týmů hlavního turnaje se 6 kvalifikovalo napřímo jako země, které se zúčastnily "Hexagonalu" – poslední, páté fáze kvalifikace na Mistrovství světa ve fotbale 2018. Zbylých 10 míst bylo připraveno pro týmy, které si účast vybojovaly v Lize národů CONCACAF.  Účast na hlavním turnaji si vybojovaly tyto týmy:

Pořadatelská města.

V březnu 2018 CONCACAF potvrdil, že se zápasy odehrají i ve střední Americe a v Karibiku, což bude pro tento region znamenat první zápasy Zlatého poháru v historii. Všechny dosavadní ročníky se odehrály v USA, Kanadě nebo Mexiku.

Spojené státy americké.

V květnu 2018 potvrdil CONCACAF 15 stadiónů, na kterých se odehrají zápasy Zlatého poháru. Pro finále byl 27. září 2018 vybrán stadión Soldier Field v Chicagu.

Kostarika.

26. listopadu 2018 oznámil CONCACAF, že se v Kostarice odehrají dva zápasy základní skupiny B dne 16. června 2019. Místem konání bude stadión Estadio Nacional de Costa Rica v San José.

Jamajka.

Dne 2. dubna 2019 oznámil CONCACAF, že i Jamajka bude hostit dva zápasy, a to ze základní skupiny C dne 17. června 2019. Odehrají se na stadiónu Independence Park v Kingstonu.

Nasazení do skupin.

CONCACAF oznámil dne 31. srpna 2018, že nejlepší 4 týmy z CONCACAF Ranking Index k září 2018 budou nasazené do skupinové fáze finálového turnaje.  Skupiny a celý program zápasů byl odhalen a představen 10. dubna 2019 v Los Angeles.

Základní skupiny.

"Všechny časy začátků zápasů jsou uvedeny ve středoevropském letním čase ()."

Zlatý pohár CONCACAF 2019 byl 15. turnajem Zlatého poháru CONCACAF a 25. kontinentálním mistrovstvím zemí sdružených fotbalovou asociací CONCACAF a byl pořádán od 15. června do 7. července 2019 v USA, Kostarice a Jamajce. Titul obhajoval národní tým Spojených států, který porazil ve finále výběr Jamajky 2:1.

2019年美洲金杯(2019 CONCACAF Gold Cup)是中北美洲及加勒比海足球协会举办的第15届美洲金杯。


Předehra konfliktu.

Emu hnědý figuroval na seznamu chráněných druhů Západní Austrálie mezi lety 1874 a 1922, poté byl naopak jakožto ničitel plodin prohlášen za škůdce. V druhé polovině dvacátých let začal trofejní výkup zobáků těchto ptáků. I přes tisíce vyplacených odměn ročně neměl tento program větší vliv na populaci emuů. Podobný program zavedl Queensland, kde emuové rozšiřovali invazivní opuncii, jejímiž plody se živili. Ploty proti králíkům vybudované na začátku dvacátého století usměrňovaly hejna migrujících ptáků, po jejich obvodu tak byl problém nejpalčivější.  V roce 1932 se hejno čítající až 20 000 jedinců objevilo ve farmářské oblasti v okolí sídel Campion a Walgoolan. Znepokojení farmáři požádali vládu o pomoc, které se jim dostalo v podobě několika vojáků 7. baterie Královského australského dělostřelectva pod vedením G. P. W. Mereditha, vybavenými dvěma lehkými kulomety Lewis, deseti tisíci náboji a jedním automobilem. Pro vojáky měla být tato operace cvičením střelby, pro vládu pak propagandou ve složité době.

Neúspěšné útoky.

První větší „bitvou“ se stalo přepadení zhruba tisícovky ptáků u napajedla za rozbřesku 4. listopadu 1932. Vojákům se podařilo zastřelit pouze asi tucet emuů, než se zbraň zasekla.  O něco úspěšnější se stal 8. listopad, kdy bylo pobito zhruba 200 opeřených protivníků, ovšem za cenu 2 500 nábojů, tedy asi čtvrtiny celkových zásob.  Po dobu dalších 30 dní se pohyboval počet obětí v řádu jednotek až desítek než byla jednotka 10. prosince stažena. Zastřeleno bylo podle vojáků 986 emuů a odhadem 2 500 jich mělo zemřít i s těmi, kteří podlehli zraněním později.

Po skončení „války“.

Po utržené ostudě vláda několikrát odmítla další žádosti farmářů o ozbrojený zásah v následujících letech a rozhodla se raději soustředit prostředky na výkup trofejí, což se ukázalo jako daleko efektivnější, byť méně efektní řešení – v roce 1935 byly vyplaceny za šest měsíců odměny za 57 034 trofejí a mezi lety 1945 a 1960 bylo takto vyhubeno přes 284 704 emuů. V tomto ohledu válka proti emu hnědým nikdy neskončila a byli nadále hubeni jako škůdci.

Válka s emuy () je posměšné označení pro snahu vlády Západní Austrálie vypořádat se s přemnožením nelétavých emu hnědých, kteří na začátku třicátých let dvacátého století škodili už tak Velkou hospodářskou krizí oslabené produkci pšenice.

鸸鹋战争(Emu War),又称大鸸鹋战争(Great Emu War),指的是1932年下半年,澳大利亚军队于西澳大利亚州对鸸鹋实施的剿灭行动。1932年,西澳大利亚州农民向军方控诉当地土生土长的鸟类鸸鹋种群数量太多,成天四处蹓跶,导致了当地的食物与淡水匮乏。为了遏制鸸鹋数量的增长,澳大利亚军方派出了装备有机关枪出租车兵,进行了对鸸鹋的大规模剿灭行动。这次剿灭行动被后世称作「鸸鹋战争」。


Stejnopohlavní manželství podle provincií/teritorií.

Stejnopohlavní manželství bylo legalizováno v jednotlivých kanadských provinciích a teritoriích v následujících datech:  Poznámka: V některých těchto případech byla taková manželství legální už dříve a soudy tuto skutečnost pouze dodatečně potvrdily. Příkladem je Ontario, v němž soud pouze deklaroval legálnost stejnopohlavního manželství uzavřeného v lednu 2001.  Rozhodnutí ontarijské vlády uznat dvě manželství uzavřená 14. ledna 2001 v Torontu by se tedy dalo interpretovat jako první legalizace stejnopohlavního manželství na světě. Kanada svým způsobem umožňovala homosexuálním párům uzavírat manželství ještě před jeho legalizací v Nizozemsku, které tak učinilo v dubnu 2001, a Belgii, která přijala příslušný zákon v červnu 2003.

Stručný přehled.

Právní řády jednotlivých kanadských provincií a teritorií přiznávaly homosexuálním párům právo na uzavření manželství po rozhodnutí tamních soudů, které v osmi z deseti provincií a jednom ze tří teritorií rozhodly, že zákaz stejnopohlavního manželství je neústavní. Homosexuálním párům pak byly následně vydávány manželské licence. Na rozdíl od heterosexuálních párů mohly uzavřít manželství bez ohledu na to, zda mají v dotyčné provincii, či teritoriu trvalý pobyt.  Vzhledem k odlišné právní úpravě v jednotlivých kanadských jurisdikcí vznikaly různé právní nejasnosti. Podle kanadské ústavy totiž definice manželství spadá do výhradní kompetence federální vlády – alespoň tak se k této otázce 9. prosince 2004 postavil Nejvyšší soud Kanady. Do přijetí federálního zákona o civilním manželství ("Civil Marriage Act") 20. července 2005 nepřijala kanadská vláda zákon redefinující manželství, čímž by definitivně vyřešila tyto spory. Před plošnou legalizací stejnopohlavního manželství v Kanadě nemohly homosexuální páry uzavírat sňatky v celkem čtyřech jurisdikcích (dvě provincie, dvě teritoria), v nichž soudy nepotvrdily neústavnost zákazu takových manželství. V devíti jurisdikcích (osm provincií, jedno teritorium) soudy rozhodly o legalizaci stejnopohlavního manželství. Z tohoto důvodu před 20. červencem 2005 závisela legálnost stejnopohlavního manželství na konkrétní provincii, či teritoriu.  Vzhledem k tomu, že rozhodnutí Nejvyššího soudu Kanady je v kanadském právu považované za precedent, lze téměř s jistotou konstatovat, že by jakýkoliv soudní spor s provincií, či teritoriem, který umožňoval homosexuálním párům uzavírat sňatky, skončil ve neprospěch stejnopohlavního manželství. Federální právníci postupem času začali legalizaci stejnopohlavního manželství na úrovni jednotlivých jurisdikcí právně napadat. Co se týče provincií, tak nesouhlas s ním vyjádřila pouze konzervativní provinční vláda v Albertě. Albertský premiér Ralph Klein avizoval, že soudní rozhodnutí o ústavnosti stejnopohlavního manželství napadne pro rozpor se 33. sekcí Kanadské charty práv a svobod ("Canadian Charter of Rights and Freedoms"). Jako důvod uváděl svůj politický nesouhlas s ním.  17. července 2003 oznámil liberální kanadský premiér Jean Chretien, že vláda předloží návrh zákona, který by umožnil homosexuálním párům uzavřít manželství. Vládní návrh z dílny kanadského liberálního ministra spravedlnosti Martina Cauchona byl publikován 17. července 2003 pod spisovou značkou "C-38". Ještě před samotným předložením návrhu se kanadská vláda obrátila na kanadský nejvyšší soud, zda je definice manželství jako svazku muže a ženy v souladu s Kanadskou chartou práv a svobod ("Canadian Charter of Rights and Freedoms"), a zda by se registrované partnerství dalo považovat za přijatelnější alternativu.  9. prosince 2004 rozhodl kanadský nejvyšší soud, že omezení manželství pouze na heterosexuální páry je ústavní, a že za změnu jeho definice nese plnou odpovědnost federální vláda. Soud rovněž deklaroval, že chartou chráněná svoboda vyznání přiznává náboženským institucím právo odmítat oddávat homosexuální páry a vystrojovat jim svatební obřady na své půdě.  Po rozhodnutí Nejvyššího soudu Kanady předložil kanadský liberální ministr spravedlnosti Irwin Cotler návrh federálního zákona o stejnopohlavním manželství, který by legalizoval homosexuální sňatky v celé Kanadě. Vláda Paula Martina vyjádřila s tímto návrhem souhlas, ale svým poslancům nevykonávajícím zároveň mandát člena vlády ("backbencher") v Kanadské Dolní sněmovně umožnila volně hlasovat. V reakci na to několik konzervativních politiků a náboženských skupin předložilo protinávrhy podporující manželství jako výhradní svazek muže a ženy ve 33. sekci kanadské charty práv a svobod a v kanadské ústavě. Tehdejší rozložení politických sil v Kanadské Dolní sněmovně jim dávalo velmi malé naděje na úspěch. Albertský konzervativní premiér Ralph Klein tehdy navrhoval hlasování v celostátním referendu, ale nenašel podporu u žádného z předsedů čtyř parlamentních stran.

Další benefity pro partnery stejného pohlaví v Kanadě.

Jiné formy partnerských svazků.

Jak už bylo zmíněno homosexuální páry žijící v Kanadě ve společně hospodařící domácnosti mají téměř stejná práva a povinnosti jako heterosexuální manželé. V r. 1999 rozhodl Nejvyšší soud Kanady v kauze "M vs. H.", že stejnopohlavním párům musejí být přiznává veškerá práva a povinnosti plynoucí ze svazků podle anglosaského práva ("common-law relationships").  Kanadská provincie Quebec už umožňovala homosexuálním párům uzavírat registrované partnerství. V Novém Skotsku platil zákon o domácím partnerství ("domestic partnership") obsahující téměř ty samé benefity. Legislativní změny v letech 2001–2004 rozšířily práva partnerských svazků podle anglosaského práva v Manitobě i na homosexuální páry.  V r. 2003 přijala Alberta zákon o vzájemně závislých partnerstvích ("interdependent relationships"). Páry žijící v něm disponovaly zvláštními majetkovými právy, která jsou zpravidla přiznávána osobám pokrevně spřízněným.

Další provincie a teritoria.

Právní status stejnopohlavních manželství v provinciích a teritoriích zůstával až do přijetí zákona o civilních manželstvích ("Civil Marriage Act") nejasný. Byl zaznamenán případ páru, který se soudil s Novým Skotskem o právo na uznání manželství uzavřeného v Ontariu.  Albertský premiér Ralph Klein se snažil všemi možnými prostředky zabránit legalizaci, případně uznávání stejnopohlavního manželství v Albertě. Sám dobře věděl, že změny tamních provinciálních zákonů byly v té době málo pravděpodobné. Případné jiné snahy o změny statusu quo chtěl Klein blokovat. Naopak jedna z provincie, v v níž nebylo stejnopohlavní manželství uzákoněné, Ostrov prince Edwarda oznámila, že jí nečiní problémy změnit stávající právní úpravu, aby kolidovala s federální.  V říjnu 2003 premiér Nunavutu Paul Okalik oznámil, že mu nevidí problém v uznávání stejnopohlavních sňatků uzavřených v jiné kanadské provincii, či teritoriu.

Veřejné mínění.

Podle průzkumu Institutu Angus Reid pro Southam News, který se uskutečnil v celé Kanadě, souhlasilo se stejnopohlavním manželstvím 49 % Kanaďanů, 48 % bylo proti. Podpora byla větší v Quebecu (58 %) a v mladší věkové skupině 18–34 let (67 %), naopak nejnižší v Albertě (38 %) a ve věkové skupině starší 54 let (25 %). V roce 1999 ten samý Institut zaznamenal podporu 53 % a nesouhlas 44 %.  V dubnu 2001 podle průzkumu skupiny Environics souhlasilo se stejnopohlavním manželstvím 45 % Kanaďanů (29 % řeklo „rozhodně ano“ a 16 % „spíše ano“). 41 % bylo proti (30 % „rozhodně ne“ a 11 % „spíše ne“).  Průzkum Focus on the Family Canada z června 2002 ukázal, že 46 % Kanaďanů souhlasí se stejnopohlavním manželstvím, zatímco 44 % je proti.  Podle průzkumu Centra pro výzkum a informatizaci ("Centre for Research and Information on Canada") z října 2002 souhlasilo se stejnopohlavním manželstvím 53 % Kanaďanů.  V listopadu se uskutečnila agenta Ekos Research Associates/Canadian Broadcasting Corporation, v němž respondenti odpovídali, zda souhlasí, či nesouhlasí s vypsáním referenda o této otázce. 47 % odpovědělo „ne“, 45 % „ano“ a 8 % „nevím“.  Průzkum, který proběhl krátce před hlasováním parlamentu o zákoně o civilním manželství ("Civil Marriage Act"), ukázal, že 42 % Kanaďanů souhlasí s legalizací stejnopohlavního manželství, zatímco 40 % bylo proti a 18 % neodpovědělo, případně nevědělo.  V červnu 2006 proběhl průzkum Ekos, zda by se měly znovu otevřít debatovat na téma stejnopohlavního manželství. 62 % respondentů odpovědělo, že tato záležitost už byla vyřešená. Pouze 27 % chtělo na toto téma znovu diskutovat. 11 % nemělo jasný názor, případně neodpovědělo.  V r. 2012 ukázal průzkum Forum Research, že 66,4 % Kanaďanů souhlasí s legalizací stejnopohlavního manželství, zatímco 33,6 % je proti. Podpora stejnopohlavního manželství byla největší v Quebecu (72 %) a Britské Kolumbii (70,2 %), nejnižší v Albertě (45,6 %).  V květnu 2013 se uskutečnil průzkum Ipsos zkoumající názor obyvatel 16 zemí na stejnopohlavní manželství. 63 % kanadských respondentů bylo pro stejnopohlavní manželství. 13 % by preferovalo jiný právní institut upravující homosexuální svazky.  Po rozhodnutí Nejvyššího soudu USA v kauze Obergefell proti Hodgesovi v USA, v červnu 2015, se 70 % Kanaďanů v průzkum Forum Research vyslovilo pro stejnopohlavní manželství. Pouze 22 % bylo proti.  V květnu 2016 hlasovala členská základna Konzervativní strany Kanady v poměru hlasů 1036:462 pro změnu stranického programu, v němž byla deklarována podpora manželství jako svazku muže a ženy. K samotné otázce stejnopohlavního manželství se konzervativci odmítli stranicky vyjádřit, čímž umožnili svým členům se k této otázce stavět individuálně, tedy být i proti němu.  V průzkumu CROP z r. 2017 vyjádřilo 74 % Kanaďanů hrdost nad tím, že je v jejich zemi manželství přístupné všem párům bez ohledu na pohlaví. 26 % zaujímalo opačné stanovisko. POdpora stejnopohlavního manželství byla větší u žen (79 %) než u mužů (70 %). Co se týče jazykových skupin, tak větší podporu mělo stejnopohlavní manželství u frankofonního obyvatelstva (82 %) než u anglickojazyčného (73 %). Osoby disponující většími příjmy, s vysokoškolský vzděláním a narozené v Kanadě taktéž byly více nakloněné stejopohlavnímu manželství. Ve věkových skupinách mělo stejnopohlavní manželství větší podporu u mladší generace (82 % ve věkovém rozpětí 18–24 let a 86 % ve věkovém rozpětí 25–34 let). Nicméně i generace starší 65 let byla spíše pro. 66 % jejích respondentů odpověděla kladně. Z jednotlivých provincií byla největší podpora v Quebecu (80 %) následovaném Atlantskými provinciemi (78 %), Britskou Kolumbií (75 %), Ontariem (73 %), Manitobou a Saskatchewanem (70 %) a Albertou (68 %).  AmericasBarometer z roku 2017 ukázal, že 76 % Kanaďanů podporuje stejnopohlavní manželství.

Stejnopohlavní manželství je v Kanadě legální od 20. července 2005 po přijetí federálního zákona o občanských sňatcích ("Civil Marriage Act"). Do té doby je od r. 2003 zaváděly jednotlivé kanadské provincie prostřednictvím soudů. První takovou jurisdikcí se 10. června 2003 stala kanadská provincie Ontario poté, co tamní odvolací soud vydal průlomový verdikt potvrzující legálnost stejnopohlavního manželství. Kanada se tou dobou stala čtvrtou světovou a první mimoevropskou zemí, která rozšířila institut manželství i na homosexuální páry. Do té doby mohly kanadské homosexuální páry uzavírat sňatky v osmi z deseti provincií a jednom ze třetí teritorií, což odpovídá přibližně 90 % kanadského obyvatelstva. Více než 3000 homosexuálních párů proto uzavřelo manželství ještě před jeho legalizací na federální úrovni. Od r. 1999 měly nesezdané páry většinu práv a povinností vyplývajících z manželství.

2005年7月20日,加拿大国会通过性别中立的《民事婚姻法案》,自此加拿大从联邦层面将同性婚姻合法化,这使得加拿大成为全球第四个在全国范围内给予同性伴侣注册结婚的国家,亦成为第一个将同性婚姻合法化的美洲国家,同时也是第一个同性婚姻合法化的北美洲国家。


Mládí.

Ťiang Ťing-kuo se narodil 27. dubna 1910 Čankajškovi a jeho první manželce Mao Fu-mej. V dětství měl nejlepší vztahy s matkou a babičkou, zatímco otec byl na Ťing-kuoa přísný a svůj nacionalistický a tvrdý přístup, charakteristický i pro jeho vládu v Kuomintangu, praktikoval i na svém synovi. V roce 1925 začal chodit na vysokou školu v Šanghaji, odkud ho ale otec poslal studovat do Pekingu z důvodu nestability a protestů probíhajících v Šanghaji. Během studií ho zaujala myšlenka komunismu a s otcovým povolením odcestoval do Moskvy, kde začal studovat na Komunistické univerzitě pracujících východu, přímo spravované Všesvazovou komunistickou stranou (bolševiků). Chodil to třídy plné členů významných čínských rodin a budoucích vůdců, mimo jiné byl i jeho spolužákem Teng Siao-pching. V Sovětském svazu vystupoval pod jménem Nikolaj Vladimirovič Jelizarov.  V roce 1927 byl prakticky zadržen sovětskou tajnou policií, když Čankajšek z pozice vrchního velitele kuomintangských armád provedl čistku proti komunistům a vykázal ze země sovětské poradce. Během celé doby svého nedobrovolného prodlouženého pobytu v SSSR Čankajšek odmítal jakékoli vyjednávání o výměně Ťiang za vůdce čínské komunistické strany a odmítal i veškeré snahy o mír s komunisty.  V roce 1932 Ťiang pracoval v Uralmaši, kde potkal běloruskou komsomolku Fainu Ipatěvnu Vachrevovou, se kterou se v roce 1935 oženil a měl s ní syna Ťiang Siao-wena. V roce 1937 Stalin umožnil Ťiangovi se svojí rodinou odcestoval do Číny.

Politické působení.

V roce 1937, kdy vypukla Druhá čínsko-japonská válka, ho otec zahrnul do politického působení. Byl jmenován odborníkem pro potlačení korupce, konzumace opia a prostituce v provincii Ťiang-si. Mezi lety 1939 až 1945 byl Ťiang Ťing-kuo komisařem prefektury Kan-čou. Zde studoval vládní management a v rámci svých pravomocí zakázal kouření, prostituci a gamblerství. Také nařídil postavit vzdělávací zařízení a nemocnice z důvodu přílivu uprchlíků z oblastí zasažených válkou.  Po porážce Japonska se znovu rozhořela občanská válka. V té době Ťiang pracoval jako správce Šanghaje, kde se potýkal s rostoucí korupcí a hyperinflací. Pro potlačení problémů začal používat praktiky, které se naučil v Moskvě. Nařídil zesílit tlak proti obchodníkům ze střední třídy a snížit ceny všeho zboží, čímž se snažil znovu získat sympatie pro nacionalisty u nižší třídy (proletariátu). Komunistické praktiky měly však obrácený efekt – ve městě vypukly nepokoje a celá Šanghaj se ponořila do hlubší ekonomické recese. Na to Ťiang reagoval tak, že začal zatýkat nejbohatší obchodníky a konfiskoval jejich majetek. Čistky dopadly i na významného bankéře H. H. Kunga, jež byl obviněn z hromadění zásob a zatčen, společně s dalšími členy jeho rodiny. Kungové začali Ťianga vydírat a hrozili, že o nich zveřejní inkriminující informace. Všichni zatčení byli posléze propuštěni a Ťiang rezignoval.  V roce 1950 byl Ťiang Ťing-kuo Čankajškem jmenován ředitelem tajné policie. V pozici opět uplatňoval sovětský model, včetně rozšíření politických sborů a provládní propagandy v armádě. Také ve funkci povolil mučení vězňů a svévolné zatýkání, za což byl po celou dobu působnosti kritizován. V roce 1955 Ťing nařídil zatčení válečného hrdiny Sun Li-žena, který údajně společně s podporou CIA plánoval puč proti Čankajškovi.  Mezi lety 1965–1978 obsluhoval pozice ministra obrany, vicepremiéra a premiéra Čínské republiky. Během toho období na něj byl v roce 1970 spáchán neúspěšný atentát ve Spojených státech.  Čankajšek s upadajícím zdravotním stavem převáděl čím dál více pravomocí na svého syna. Poté, co Čankajšek v roce 1975 se prezidentem provizorně stal premiér Jen Ťia-kan. Po vypršení mandátu se Ťiang Ťing-kuo stal prezidentem.

Prezident.

Ťiang Ťing-kuo byl uveden do funkce parlamentem 20. května 1978. Ze začátku udržoval autoritářský styl vlády pěstovaný Čankajškem. Zavedl tzv. "Deset hlavních stavebních projektů", které Tchaj-wanu pomohly stabilizovat ekonomiku po ropné krizi roku 1973. Projekt stál zhruba 300 miliard NT$ a měl za následek významný vzrůst tchajwanské ekonomiky a infrastruktury. V roce 1987 zrušil stanné právo, které v zemi platilo po celou dobu Čankajškovy vlády. Umožnil návštěvy rodinných příslušníků, kteří žili v Čínské lidové republice a umožnil kritiku vlády v médiích.  Ťiang Ťing-kuo náhle zemřel ve věku 77 let na selhání srdce 13. ledna 1988 v Tchaj-peji.

Ťiang Ťing-kuo (; 27. dubna 1910 – 13. ledna 1988) byl prezident Čínské republiky a syn Čankajška. Za jeho vlády došlo k uvolnění diktátorského režimu na Tchaj-wanu, uplatňovaného za vlády Čankajška. Rovněž umožnil vznik volného trhu, zrušil v zemi stanné právo a povolil politickou opozici.

蒋经国(1910年-4月27日-1988年-1月13日),字建丰,一字存西,俄文名尼古拉·维拉迪米洛维奇·伊利扎洛夫(),为了与其父蒋中正区分,又称小蒋,出生于大清浙江省宁波府奉化县,曾任中华民国总统、行政院院长、中华民国陆军二级上将,他是蒋中正与毛福梅所生的独子。1925年至1937年在苏联期间,蒋经国接受正统马列主义教育。回中国后成为三民主义忠实信徒。1939年,任江西省第四行政区(赣南地区)行政督察专员,以建设「新赣南」著名于时,同年加入中国国民党、筹备成立三民主义青年团江西支团部,并担任干事会干事长。 1944年至重庆市任三民主义青年团中央干部学校教育长。二战后,为外交部特派员,与苏联方面交涉中国东北地区事务。1948年8月至10月,一度任经济管制委员会委员,督导上海经济。1952年为中央常务委员会委员,出任中国青年反共救国团主任。1956年,主持行政院国军退除役官兵辅导委员会,成立荣民工程事业管理处,率队开辟中横公路等台湾交通、民生建设。1975年蒋中正逝世后的中国国民党主席(继蒋中正成为首任中国国民党中央委员会主席兼任中央常务委员会主席,成为中国国民党最高领导人;1972年至1978年担任行政院院长,为中华民国最高行政首长),1978年起接任中华民国第六、第七两任总统,于1988年1月13日总统任内逝世。当时蒋经国在中华民国主政期间推行十大建设。蒋经国在国际上孤立情势中,大大发展台湾经济,解除多年来之戒严,促进政治更民主化。使民主宪政体制在台湾得以成功确立。


Jména.

Šen I-kuan používal zdvořilostní jména Ťien-wu (), Pu-i () a C’-wej () a pseudonymy Lung-ťiang () a Ťiao-men (). Za zásluhy o stát byl poctěn posmrtným jménem Wen-kung ().

Život.

Šen I-kuan se narodil roku 1531, pocházel z okresu Jin v Če-ťiangu. Studoval konfuciánské klasiky a skládal úřednické zkoušky: roku 1561 prošel provinčními zkouškami a získal titul ťü-žen a roku 1568 složil i nejvyšší stupeň zkoušek, palácové, a získal hodnost "ťin-š’". Poté nastoupil do akademie Chan-lin jako bakalář, později povýšil na korektora. K jeho povinnostem patřila i výuka mladého císaře Wan-liho (vládl 1572–1620). Po úmrtí velkého sekretáře Čang Ťü-čenga roku 1582 (který stál v cestě jeho kariéře) byl opakovaně povýšen a roku 1584 jmenován náměstkem ministra státní správy. Roku 1594 se stal nankingským ministrem obřadů, ale téhož roku byl přeložen do Pekingu na místo velkého sekretáře (společně s Čchen Jü-pim). Jako velký sekretář se snažil udržovat dobré vztahy s císařem, což mu vyneslo nepřízeň opozice ve vládě.  Angažoval se v otázce jmenování následníka trůnu; roku 1599, u příležitosti osmnáctin císařova nejstaršího syna přišla vlna žádostí o jeho jmenování korunním princem, císař Wan-li reagoval požadavkem na ministerstvo financí, aby shromáždilo 24 milionů "liangů" (téměř 900 tun) stříbra k úhradě nákladů ceremonií spojených s jmenováním následníka (a ostatních synů knížaty). Od císaře to byla jasná obstrukce (požadavek několikanásobně převyšoval roční příjmy ministerstva ve stříbře a odpovídal ročnímu příjmu státu ve stříbře i naturáliích dohromady). Šen I-kuan v té souvislosti protestoval proti novým daním vypsaným k shromáždění dotyčných financí. I v následujících letech připomínal císaři nutnost jmenování následníka, panovník souhlasil až roku 1601 a velký sekretariát připravil edikt. Císař se na poslední chvíli pokusil vyhlášení ediktu odložit, ale Šen tvrdě stál na svém a neustoupil, takže v listopadu 1601 císař konečně jmenoval nejstaršího syna následníkem a čtyři mladší syny knížaty.  Roku 1600 byl (formálně) jmenován ministrem státní správy a v říjnu 1601, po smrti prvního velkého sekretáře Čao Č’-kaoa, zaujal jeho místo v čele velkého sekretariátu. Už během Čao Č’-kaovy nemoci žádal panovníka o jmenování dalších sekretářů k němu a Čaovi. Císař nevěřil úředníkům metropole soustřeďujícím se na frakční střety místo zájmu o prospěch státu, Šen proto do sekretariátu navrhl Šen Liho a Ču Kenga, bývalé úředníky žijící mimo Peking, s čímž panovník souhlasil a v říjnu 1601 je jmenoval.  V březnu 1602 císař vážně onemocněl, v předtuše smrti k sobě povolal velké sekratáře a ministry, Šenovi přikázal sestavit edikt o zrušení důlní daně, zrušení zakázek pro státní textilní manufaktury v Su-čou a Chang-čou a porcelánky v Ťiang-si, odvolání na ně dozírajících eunuchů a propuštění úředníků uvězněných za kritiku císaře. Následující den se však císaři ulevilo a k Šenovi se dostavili eunuši žádající o vydání již napsaného ediktu. Šen nějakou dobu odolával, nakonec jim však edikt vydal. Od mnoha úředníků se na něj zato snesla vlna kritiky, že měl edikt oficiálně vyhlásit bez ohledu na císařovu změnu názoru. Vysocí úředníci žádali pak císaře o provedení zmíněných opatření, avšak neúspěšně.  Spolupráce s Šen Liem byla obtížná a vztahy napjaté, dotyčný totiž věřil, že za svůj úřad vděčí toliko císaři a nebyl vůči Šen I-kuanovi nijak poddajný; do konfliktů se Šen I-kuan dostal i dalšími významnými hodnostáři, náměstkem ministra státní správy Jang Š’-čchiaoem, náměstkem ministra obřadů Kuo Čeng-jüem a vedoucím kontrolního úřadu Wen Čchunem. Jang Š’-čchiao a Wen Čchun zorganizovali hodnocení úředníků roku 1604, nicméně výsledky se soupisem návrhů na odvolání ležely v císařském paláci několik měsíců, než v lednu 1605 císař rozhodl, že všichni cenzoři a sekretáři úřadů dohledu navržení k odvolání zůstanou, ale Wen Čchun má svolení k rezignaci. Proti tomu se zvedla vlna protestů s tím, že za dvě staletí nikdy císař neignoroval výsledky hodnocení; Wan-li nakonec v srpnu 1605 svolil s vyhlášením výsledků a odchodem postižených hodnostářů.  Šen I-kuan byl terčem rostoucí kritiky za chyby v rozhodování a hamižnost, pod jejím tlakem požádal o uvolnění a v srpnu 1606 mu císař vyhověl; současně odvolal i Šen Liho. I na odpočinku byl objektem útoků a jeho straníci v Pekingu také. Zemřel roku 1616, císař jeho práci pro stát ocenil udělením posmrtného jména.

Šen I-kuan (; 1531–1615) byl čínský politik mingského období. Císař Wan-li ho roku 1594 jmenoval velkým sekretářem, roku 1601 povýšil na prvního velkého sekretáře a neformálně tak stanul v čele mingské vlády. Roku 1606 odešel z úřadu.

沈一贯(1531年-1617年),字肩吾、又字不疑、子唯,号龙江,又号蛟门,浙江鄞县(今属浙江宁波市海曙区)栎社沈家人。明朝万历年间内阁首辅,也是学者、诗人、史学家、外交家。隆庆二年登进士第,改庶吉士,授检讨,历充纂修官,南京礼部尚书,东阁大学士,太子少保,户部尚书,武英殿大学士,吏部尚书。身后赠太傅,谥文恭。沈一贯是明朝首位对天主教持开明提携态度的首辅,开创了晚明中西文化交流的蜜月期。


Registrované partnerství.

Už na začátku 20. století měly heterosexuální páry žijící nejméně dva roky ve společné domácnosti status registrovaného partnerství, které jim poskytovalo určitá práva a povinnosti vyplývající z manželství. Jednalo se o vyvrcholení liberální revoluce bývalého ekvádorského prezidenta Eloye Alfara, která usilovala o oddělení církve od státu.  Během diskuzí o nové ekvádorské ústavě v roce 2008 usilovaly ekvádorské LGBT organizace o rozšíření registrovaného partnerství na homosexuální páry (španělsky: "unión de hecho", kečuánsky: "kawasankapa tinkunakuyka", šuarsky: "tsaniniamuka chikichkijainkiti"), v souladu s článkem 68 ekvádorské ústavy. Proti nim stála katolická církev a evangelikálové. Nová ekvádorská ústava deklarovala, že jediný rozdíl mezi heterosexuálními a homosexuálními partnerstvími spočívá v tom, že stejnopohlavním dvojicícm nebude umožněné osvojení dětí, ačkoliv registrovaná partnerství mají stejná adopční práva jako občanské sňatky. Výjimku tedy tvořily stejnopohlavní páry. Sexuální menšiny už měly tou dobou zaručenou ústavní ochranu před diskriminací. Ekvádor se v roce 1998, kdy anti-diskriminační ústavu přijímal, stal jednou z prvních zemí na světě, která tak učinila.  Ekvádorský prezident Rafael Correa vyjádřil registrovanému partnerství párů stejného pohlaví podporu s odvoláním se na programové prohlášení jeho vlády, které zahrnovalo respekt k důstojnosti všech občanů bez ohledu na jejich rasu, třídní postavení a sexuální preference. Dokument deklaroval podporu trvalým partnerským svazkům homosexuálních párů s tím, že manželství zůstane i nadále vyhrazeno pouze pro páry tvořené mužem a ženou, a že každý člověk má právo na ochranu své důstojnosti a osobní identity bez ohledu na jeho/její sexuální orientaci. Propouštění ze zaměstnání kvůli sexuální orientaci bylo jasně odsouzeno a prohlášeno za neústavní.  Nová ekvádorská ústava byla přijatá v referendu, v němž pro ní hlasovalo 69,46 % oprávněných voličů. Oficiálně byla publikovaná 20. října 2008. The first same-sex union was recognised in August 2009.

Znění článku 68 ekvádorské ústavy.

Španělsky:  Česky:

Právní účinky.

Ačkoliv bylo registrované partnerství legalizováno v rámci nové ekvádorské ústavy z roku 2008, nevyvolávalo až do 15. září 2014, kdy ekvádorské úřady sjednotily svůj přístup k němu, jeho uzavření změnu rodinného stavu. Tři ekvádorská města Quito, Guayaquil a Cuenca nicméně uznávaly registrovaná partnerství jako změnu rodinného stavu už předtím.  21. dubna 2015 přijalo Národní shromáždění v poměru hlasů 89:1 novelu zákona o registrovaném partnerství, která jej začlenila do občanského zákoníku. Součástí návrhu bylo rovněž odstranění povinnosti žít minimálně dva roky ve společné domácnosti. Novelizovaný zákon o registrovaném partnerství podepsal ekvádorský prezident Rafael Correa 19. června 2015.

Stejnopohlavní manželství.

Podle článku 67 nově přijaté ekvádorské ústavy bylo manželství svazkem muže a ženy založeném na svobodné vůli obou stran, které mají vůči sobě stejná práva a povinnosti, a kteří si jsou rovni. Nicméně z rozhodnutí Meziamerického soudu pro lidská práva ("Inter-American Court of Human Rights - IACHR") a ekvádorských soudů bylo toto ustanovení změněno tak, aby mohly manželství uzavírat i homosexuální páry.

Historie.

V sérií rozhovorů pro ekvádorský magazín "El Universo" před všeobecnými volbami 2013 se dva z osmi prezidentských kandidátů vyslovili pro stejnopohlavní manželství: levicový kandidáti Alberto Acosta Espinoza za Vícenárodnostní levou jednotu ("Plurinational Unity of the Lefts") a Norman Wray z hnutí Ruptura 25. Dosluhující ekvádorský prezident Rafael Correa se těchto rozhovorů nezúčastnil. V rozhovoru pro Radio France Internationale v r. 2011 ale Correa řekl, že nepodporuje stejnopohlavní manželství a potraty. Na přímo otázku, zda by vetoval případně schválený zákon odpověděl, že by tak učinil pouze v případě interrupcí, protože je z proti nim z přesvědčení. On 17 February 2013, President Correa was reelected by a wide margin. 23. května 2013 Correa znovupotvrdil svůj nesouhlas s homosexuálními sňatky.  4. března 2015 přijala vláda ekvádorské province Azuay vyhlášku, která umožňovala symbolické svatby homosexuálních párů. The ordinance allowed same-sex couples to register their marriage with the Azuay Provincial Civil Registry, but the marriages were only symbolic, with no legal effect. K prvnímu takovému sňatečnímu obřadu naoko došlo v červnu 2016 v azuayském hlavním městě Cuenca.  Před ekvádorskými všeobecnými volbami 2017 deklaroval prezidentský kandidát Paco Moncayo z Demokratické levice, že je přikloněn celonárodní diskuzi o stejnopohlavním manželství. Volby vyhrál kandidát Lenín Moreno, jehož postoj k této otázce byl neznámý, protože na ní odmítl odpovědět aktivistce Pamele Troyové.

Snahy o legalizaci.

5. srpna 2013 zahájily ekvádorské skupiny za LGBT práva celonárodní kampaň "Matrimonio Civil Igualitario" ("Civilní manželství pro všechny") s požadavkem na uzákonění homosexuálních sňatků. Žádost o uzavření manželství podala ekvádorská aktivistka Pamela Tryová a její partnerka matričnímu úřadu v Quitu. Jejich požadavek byl zamítnut s odvoláním se na ekvádorskou ústavu a občanský zákoník. Pár se proto 8. srpna začaly s matrikou soudit o právo na uzavření sňatku. K podání žaloby došlo 13. srpna 2013. Obě stěžovatelky se snažily dostat k ekvádorskému ústavnímu soudu, případně IACHR, který už měl tou dobou na stole případ podobného typu "Atala Riffová a dcery proti Chile".  26. srpna 2013 si jiný pár podal žádost o uzavření manželství na matriční úřad v Guayaquil. Dotyčný pár Santiago Vinces a Fernando Saltos kráčel ulicemi města za doprovodu ostatních aktivistů a dalších podporovatelů, včetně herečky Ériky Vélezové. O tři dny později odmítl matriční úřad jejich žádosti vyhovět se stejnou argumentací jako v případu viz výše.

Rozhodnutí IACHR 2018.

8. ledna 2018 rozhodl IACHR, že Americká úmluva o ochraně lidských práv a základních svobod zavazuje k otevření institutu manželství párům stejného pohlaví. První zemí, která toto ratifikovala, se stala Kostarika. K legalizaci homosexuálních sňatků jsou zavázány téměř všechny země Latinské Ameriky a Karibiku, včetně Ekvádoru. Ekvádorské LGBT organizace posléze začaly urgovat ekvádorskou vládu s žádostí o implementaci rozhodnutí, tedy o legalizaci stejnopohlavního manželství.

Červen 2018.

Po rozhodnutí IACHR se dva homosexuální páry obrátily na matriční úřad v Cuence s žádostí o vydání manželské licence. Obě žádosti byly zamítnuty a dotyční si podali dvě různé diskriminační žaloby s argumentací, že zákaz stejnopohlavních manželství je diskriminační, neústavní a v rozporu s Americkou úmluvou o lidských právech. 29. června 2018 se dva rodinní soudci postavili na stranu žalujících párů a vyzvali matriku, aby neprodleně umožnila homosexuálním párům uzavření manželství. Ta se proti tomu odvolala. Oběma žalobám se dostalo podpory azuayské provinční vlády. 10. září 2018 zrušila Provinční soudní dvůr rozhodnutí soudu nižší instance s tím, že legalizace stejnopohlavního manželství spadá do kompetencí Národního shromáždění, případně ekvádorského ústavního soudu.

Nález ekvádorského ústavního soudu.

28. července 2018 řekl prezident ekvádorského ústavního soudu Alfredo Ruiz, že se s velkou pravděpodobností většina ústavních soudců vysloví pro stejnopohlavní manželství.  29. března 2019 se konalo veřejné slyšení, v němž se diskutovalo o tom, zda se rozhodnutí IACHR týká i Ekvádoru, a zda jeho ratifikace vyžaduje, či nikoliv změnu ekvádorské ústavy a dalších souvisejících právních předpisů. Případ si 6. března 2019 převzal ekvádorský ústavní soud na žádost soudců Provinčního soudu Pinchiny, který řešil případ žádosti o manželskou licenci ze strany Efraína Sore a jeho partnera Javiera Benalcázara. Ústavní soud měl na své vyjádření 45denní lhůtu  20. května proběhlo další veřejné slyšení týkající se jiné kauzy stejnopohlavního manželství.  Nález měl být původně vydán 4. června 2009, ale nakonec došlo k prodlení, protože si ústavní soudci nárokovali více času k nálezu společného koncensu kvůli dlouhotrvajícím diskuzím. 12. června 2019 vydal ekvádorský ústavní soud nález, v němž prohlásil zákaz stejnopohlavního manželství za neústavní a v rozporu s mezinárodním právem. Pro hlasovalo 5 ústavních soudců, proti 4. Specifically, the court held that the IACHR January 2018 ruling is fully binding on Ecuador and takes precedence over Ecuadorian domestic law.  Reakce na nález ekvádorského ústavního soudu byly různorodé. Lidskoprávní organizace a LGBT aktivisté jej oslavovali. Christian Paula z Pakta Foundation, který několika homosexuálním párům poskytovat právní poradenství, rozhodnutí uvítal s tím, že se v Ekvádoru ctí princip rovnosti, a to ve větší míře než tomu bylo včera. Ukázalo se, že všichni jsme nositeli stejných lidských právy, a to bez výjimek. Ekvádorští LGBT aktivisté nález uvítali také proto, že v něm viděli jakýsi precedent, který povede k legalizaci stejnopohlavního manželství v dalších latinskomamerických zemích, které přistoupily k Americké úmluvě o lidských právech, ačkoliv jejich ústavy takové sňatky zakazují. Stejný názor vyjádřil i samotný IACHR. Naopak nesouhlas vyjádřili zástupci katolické církve.  14. června byla změněná definice manželství v ekvádorském občanském zákoníku, která spočívala ve vyškrtnutí nutnosti rozdílnosti pohlaví dvou osob, které do něj vstupují. Nález ekvádorského ústavního soudu měl okamžitou účinnost a vztahuje se i na ekvádorské konzuláty a jiné diplomatické úřady po celém světě v případě, že jednou z osob vstupujících do manželství je ekvádorský státní občan.

Stejnopohlavní manželství je v Ekvádoru legální od 12. června 2019, kdy ekvádorský ústavní soud rozhodl, že zákaz stejnopohlavních manželství je nekompatibilní s ekvádorskou ústavou. Ekvádor se stal pátou jihoamerickou zemí, která otevřela institut manželství homosexuálním párům.<ref name="14/06/2019">

自2019年7月8日起厄瓜多尔同性婚姻正式合法并开放注册。


Jména.

Šen Š’-sing používal zdvořilostní jméno Žu-mo () a pseudonym Jao-čchüan (), později Siou-siou ťü-š’ (). Za zásluhy o stát byl poctěn posmrtným jménem Wen-ting ().

Život.

Šen Š’-sing se narodil roku 1534, pocházel z okresu Čang-čou v prefektuře Su-čou v Ťiang-nanu. Studoval konfuciánské klasiky, skládal úřednické zkoušky, roku 1562 složil i jejich nejvyšší stupeň, palácové zkoušky (s mimořádným úspěchem – jako první v pořadí), a získal hodnost "ťin-š’". Poté nastoupil do akademie Chan-lin.  V 70. letech povýšil na náměstka ministerstva obřadů, poté náměstka ministra státní správy. Roku 1578 ho císař Wan-li jmenoval velkým sekretářem; sekretariát tehdy vedl Čang Ťü-čeng, dalším sekretářem byl Čang S’-wej. Po úmrtí Čang Ťü-čenga (1582) v čele sekretariátu stanul Čang S’-wej, ale už roku 1583 se prvním sekretářem stal Šen Š’-sing. V úřadě zůstal do roku 1591. V letech 1583–1591 v sekretariátu pod vedením Šen Š’-singa sloužili Jü Jou-ting (krátce), Sü Kuo, Wang Si-ťüe a Wang Ťia-ping. Po smrti Čang Ťü-čenga se císař i opoziční skupiny obávali silného velkého sekretariátu, v následné čistce zlikvidovali Čang Ťü-čengovy straníky, nicméně poté se císař a opozice dostali do sporů a velcí sekretáři v čele se Šen Š’-singem lavírovali mezi císařem a úředníky, vesměs se ale stavěli na stranu císaře. Přitom i v 80. letech přetrvávalo spojenectví mezi velkými sekretáři, vedením ministerstva státní správy a kontrolními úřady, vytvořené ještě Čang Ťü-čengem a podporované císařovou matkou, které dominovalo mingské vládě a potlačovalo opozici. Opozice se proto snažila odcílit nezávislosti ministrů na sekretářích s odůvodněním „návratu ke stavu v počátcích říše“. Uspěla až roku 1590, kdy rezignovali ministr státní správy Jang Wej a vedoucí kontrolního úřadu Wu Š’-laj a zmíněná aliance se rozpadla, když nový ministr státní správy Lu Kuang-cu, byť vybraný za účasti Šen Š’-singa, hájil nezávislost svého úřadu a odmítal si svá rozhodnutí nechat schvalovat v sekretariátu.  Šen Š’-sing byl v mocenských střetech a politických diskuzích člověkem kompromisu, umírněný, oponenty nechával přeložit nebo odvolat, po čase je však často povolával zpět do služby; snažil se vytvořit atmosféru spolupráce. Dobře se doplňoval s Wang Si-ťüem, který byl vznětlivý a k oponentům tvrdý. Šen před kritikou ustupoval, Wang reagoval útočně. Společně tvořili pár „hodného a zlého“. Šengova politika kompromisu nakonec neuspěla a roku 1591 pod tlakem opozičních úředníků rezignoval s tím, že ztratil jejich důvěru svým příklonem k panovníkovi ve sporu o jmenování korunního prince.  Zemřel roku 1614.

Šen Š’-sing (; 1534–1614) byl čínský politik mingského období. Císař Wan-li ho roku 1578 jmenoval velkým sekretářem, úřad zastával do roku 1591. V letech 1583–1591 neformálně stál v čele mingské vlády jako první velký sekretář.

申时行,字汝默,号瑶泉,晚号休休居士,直隶长洲县(今属苏州市)人。明朝政治人物,嘉靖四十一年状元及第,累官吏部尚书、中极殿大学士,为内阁首辅。卒赠太师,谥文定。


2019年6月23日布拉格示威

Organizace.

Demonstraci naplánovala a vedla občanská iniciativa Milion Chvilek v rámci kampaně Milion chvilek pro demokracii, pro kterou ji zorganizoval produkční Robin Suchánek. Dle odhadu policie se shromáždění zúčastnilo asi 200 000 osob, podle informací mobilního operátora T-Mobile přes 283 000 lidí. Dle transparentů s názvy obcí zde byli zastoupeni občané z celého Česka. Vlály zde nejčastěji prapory České republiky a Evropské unie, ale také moravské vlajky. Několik praporů odkazovalo na krajskou příslušnost demonstrantů a tradici Českého království.  Na hlavním pódiu kromě zástupců pořádajícího spolku Mikuláše Mináře a Benjamina Rolla hovořily a svůj nesouhlas s vládou či politickými poměry v zemi vyjádřily osobnosti kulturního života, např. Zdeněk Svěrák a Jaroslav Uhlíř, Ondřej Havelka, Simona Babčáková, Bára Basiková, Tomáš Klus, Radek Banga ad.

Protest.

Protest se týkal především střetu zájmů předsedy vlády Andreje Babiše, skutečnosti, že je trestně stíhán kvůli podezření na dotační podvody, a jím dosazené ministryně spravedlnosti Marie Benešové. Protesty se týkaly částečně též politiky prezidenta Miloše Zemana, která podle organizátorů a účastníků poškozovala české zájmy. Kromě kritiky samotného premiéra a ministryně Benešové se v davu demonstrantů objevovaly také transparenty kritizující vládní ČSSD za její podporu stávající vládě. Zároveň i někteří její členové či sympatizanti byli mezi protestujícími, např. plzeňský hejtman za ČSSD Josef Bernard uvedl, že se demonstrací účastní, naopak královéhradecký hejtman Jiří Štěpán vyjádřil obavu, že by odchodem ČSSD z vlády vliv Andreje Babiše, a stejně tak vliv SPD a prezidenta Miloše Zemana posílil.

Program.

V rámci programu demonstrace vystoupilo vedle organizátorů i množství osobností veřejného života (herci, zpěváci, kněží, spisovatelé, chartisté, youtubeři) a zástupci některých sympatizujících iniciativ z Česka i zahraničí. Na pódiu nakonec vystoupilo celkem 30 hostů. Průběh akce byl živě přenášen po internetu pořadateli i sdělovacími prostředky (Česká televize, Televize Seznam). Následující přehled shrnuje program akce (u jednotlivých vystoupení jsou uvedeny přibližné časy jejich začátku podle videozáznamu):

Odezva.

Událostem v Praze věnoval hlavní zpravodajský pořad "Události" na České televizi téměř třetinu svého času. Kromě českých médií si situace v Česku všímala také ta zahraniční, např. britský "The Independent", BBC, americký deník "The New York Times" či televizní stanice CNN, francouzský "Le Monde", německé deníky "Frankfurter Allgemeine Zeitung", "Süddeutsche Zeitung" a další i rakouský server Der Standard, polská televize TVP, server Politico.eu či anglická verze arabské televize Al Jazeera.  Někteří komentátoři zahraničních médií vyzdvihovali pokojnou a přátelskou atmosféru demonstraci, která – na rozdíl od demonstrací ve Varšavě – „připomínala spíše velký piknik“ ("Gazeta Wyborcza").  Domácí politologové Tomáš Lebeda či Lubomír Kopeček soudili, že demonstrace byla nepříjemnou situací představující poškozenou image předsedy vlády Babiše u části české veřejnosti i v zahraničí. Nedomnívali se však, že by vedla k premiérově demisi.

Reakce politiků.

Předseda vlády Andrej Babiš již v sobotu před demonstrací uvedl, že byl zvolen ve volbách a že by předčasné volby neprospěly. V den demonstrace se vyjádřil, že nerozumí tomu, proti čemu lidé protestují. Některé projevy pak označil za neuvěřitelné. V rozhovoru pro "Lidové noviny" uvedl, že nebude odstupovat, že nic nezákonného neudělal a vyhrál šestery volby, rovněž ministryně spravedlnosti Marie Benešová podle jeho slov „udělala vše pro zajištění nezávislosti justice“. V pondělí 24. června na Konferenci ekonomických diplomatů v Černínském paláci v závěru svého projevu řekl: „Tolik peněz, co naše vláda napumpovala do ekonomiky, platů, investic, vědy a výzkumu, sociálu. Člověk má z toho pocit, že čím víc peněz pumpujeme, tím víc jsou lidé nespokojeni. Je to zvláštní situace.“  Ministryně Marie Benešová se v úterý 25. června sešla se zástupci platformy Rekonstrukce státu a po schůzce k demonstracím uvedla, že jí nejsou příjemné, ale musí s nimi bohužel žít. Připustila, že „možná nebylo šťastné, že mě dávali zrovna do té funkce, ale rozhodně jsem neměla nikdy za cíl ubližovat státním zástupcům“. Jedna z výtek demonstrantů vůči Marii Benešové byla obava, že z pozice ministryně spravedlnosti bude zasahovat do činnosti státních zástupců a dalších orgánů v kauzách dotýkajících se ministerského předsedy Babiše, konkrétně např. že by mohla odvolat nejvyššího státního zástupce Pavla Zemana. Ministryně jen dva dny před demonstrací představila návrh zákona, který podle ní měl chránit nezávislost státních zástupců. Opozice a občanské iniciativy přitom kritizovaly dvě hlavní závady tohoto návrhu: jednak že by všechny vedoucí státní zástupce navrhovala a schvalovala komise, v níž by měli většinu političtí zástupci ministerstva spravedlnosti, jednak že by zákon vešel v platnost až od roku 2022, takže by do té doby platil stávající zákon, umožňující vládě kdykoli bez důvodu nejvyššího státního zástupce odvolat. Po demonstraci a po schůzce s Rekonstrukcí státu bylo oznámeno, že by v komisi neměla být politická nadvláda a že by nový zákon měl začít platit už od roku 2020.  Předseda ČSSD a vicepremiér Babišovy vlády Jan Hamáček uvedl, že s některými názory zaznívajícími na demonstraci se lze shodnout, s jinými ne. Prohlásil, že „nezávislost justice je prioritou sociální demokracie a celé vlády“, jedinou změnu by však podle něj mohly přinést volby, neboť hnutí ANO stojí za svým předsedou na postu premiéra. Potvrdil, že stále platí koaliční smlouva a předsednictvo jeho strany rozhodlo o pokračování ve vládním projektu „za jasně stanovených podmínek“. Z pozice ministra vnitra Hamáček ocenil, že demonstrace proběhla bez jakýchkoli excesů.  Úřadující prezident Miloš Zeman již před demonstrací na sobotním setkání s premiérem Babišem 22. června vyjádřil jemu a jeho vládě podporu. V úterý 25. června v Jihlavě pak prohlásil, že zatímco v roce 1989 lidé demonstrovali za svobodné volby, nyní demonstrovali proti výsledkům voleb. Zároveň vyslovil přesvědčení, že sněmovní opozice nemá dostatek hlasů pro vyjádření nedůvěry vládě a vláda Andreje Babiše vydrží do konce volebního období.  Bývalý prezident Václav Klaus v pořadu TV Prima "Partie" kolem poledne 23. června uvedl, že na demonstraci protestuje „hrstička zneuznaných lidí, kteří jsou nespokojení, frustrovaní z toho, co se někdy kolem nich děje, že nevyhráli volby.“ Již v průběhu akce na Klausova slova reagoval Radek Banga na pódiu vyburcováním ke skandovanému „Nejsme hrstka!“ Klaus také v pořadu tvrdil, že se jedná o demonstrace organizované, manipulované, na které se sváží zadarmo lidé, kteří dostávají zaplaceno. Zbyněk Ziggy Horváth, písničkář a aktivista ze Zlína, na něj podal trestní oznámení pro podezření z trestného činu pomluvy, další oznámení podala řada demonstrantů. V úterý 25. června Klaus uvedl, že tu informaci dostal před rozhovorem na Primě z několika zdrojů, a pokud se nezakládá na pravdě, pak se za její použití omlouvá. Policie dospěla k závěru, že Klaus trestný čin pomluvy nespáchal, mimo jiné pro nemožnost ověření pravdivosti či lživosti jeho výroku kvůli značnému množství demonstrantů, lze však postupovat občanskoprávní cestou a požadovat např. omluvu.

Je to na nás! byla veřejná demonstrace, která se konala 23. června 2019 v Praze na Letenské pláni. Pořádal ji spolek Milion Chvilek Jednalo se do té doby o největší politickou protestní akci na území Česka od sametové revoluce v listopadu 1989 a tedy i největší od počátku 21. století. V listopadu 2019 se pod vedením téhož pořadatele uskutečnila na stejném místě obdobně velká demonstrace Letná 2 – znovu za demokracii!

2019年6月23日,捷克共和国首都布拉格举行反政府集会活动。组织方“百万民主时刻”自称参与人数达到25万人,是捷克自1989年天鹅绒革命以来最大规模的示威活动。


Původní divadlo Residenztheater (1753).

Když divadlo Salvatortheater na Salvátorském náměstí, ve kterém bavorský dvůr nechával hrát hlavně italské opery, zchátralo a divadlo v „St.-Georg-Saal" Mnichovské rezidence vyhořelo, nechal kurfiřt Maxmilián III. Josef v letech 1751 až 1753 postavit v Mnichovské rezidenci novou operní scénu, původní divadlo "Residenztheater". Nádhernou rokokovou budovu navrhl dvorní architekt François de Cuvilliés starší. Podle něj je také známé jako Divadlo Cuvilliés („Cuviliiés Theater"). Slavnostní otevření proběhlo s operou "Catone in Utice" Giovanniho Battisty Ferrandiniho. V roce 1781 tam měla premiéru Mozartova opera "Idomeneo." Když se pak první stálý německý divadelní soubor po rozpuštění italské opery „National-Schaubühne“) za kurfiřta Karla Theodora přeměnil na "Kurfiřtské dvorní a Národní divadlo" („Kurfürstliches Hof- und Nationaltheater“), jak se od roku 1795 jmenovalo Staré rezidenční divadlo („Altes Residenztheater"), mohlo být zchátralé divadlo na Salvátorském náměstí v roce 1799 zavřeno. Pro velké publikum však bylo s 560 místy příliš malé. Proto v Mnichově po roce 1800 vzniklo Národní divadlo, hlavní scéna Bavorské státní opery. Divadlo Residenztheater se však pro divadelní představení stále užívalo. Po nějaké době, kdy sloužilo jako sklad dekorací, bylo na přání krále Maxmiliána II. Bavorského znovu obnoveno. Během druhé světové války bylo divadlo zničeno, ale vybavení hlediště i lóží bylo včas uskladněno na jiném místě.

Nové divadlo Residenztheater (1951).

Po zničení ve druhé světové válce bylo v letech 1949 až 1951 postaveno nové divadlo na základech původního divadla Residenztheater. Dnešní divadlo však se starým Dvorním divadlem („Hoftheater") nemá nic společného. Kromě obvodových zdí zabudovaných do nové budovy. Průčelí mezi Národním divadlem a královskou budovou Rezidence („Königsbau") navrhl architekt Karl Hocheder ve stylu klasicismu se sedmi vstupními portály v přízemí, za nímž následovala souvislá skleněná fasáda s úzkými ocelovými sloupy, za kterými se nachází Wandelhalle. Nad nimi, na odskočeném průčelí druhého patra, je šest oken s mezipatrem, kde kdysi byla královská zimní zahrada postavená v roce 1854. Uvnitř budovy vedla její vynucená poloha k osovému posunutí vstupní haly a hlediště na sever. Jevištní systém měl splňovat nejmodernější požadavky a počet diváků se měl zdvojnásobil. Architekt Karl Hocheder a profesor Adolf Linnebach, zodpovědný za jevištní techniku, navrhli divadlo s více než 1 000 místy, které ve své době mělo jedno z nejlépe vybavených jevišť z hlediska možností jeho proměn. Vzhledem k nečekaně vysokým nákladům a k málo pozoruhodnému architektonickému řešení však byla nová budova v tak důležité městské lokalitě veřejností i odbornými kruhy silně kritizována. Navzdory obtížím poválečného období bylo nově postavené divadlo Residenztheater poprvé otevřeno 28. ledna 1951 kouzelnou pohádkou "Der Verschwender" od Ferdinanda Raimunda. Od 1. srpna 1988 bylo divadlo rozsáhle rekonstruováno podle plánů Alexandra Freiherr von Brancas. Ztráta architektury typické pro padesátá léta však tehdy byla také kritizována. Nástropní malby vytvořil v letech 1988/89 Fred Thieler a byla jimi spotřebována většina prostředků určených na uměleckou výzdobu stavby. Dodatečné náklady ještě vznikly odstraňováním stavebních chyb, například špatného osvětlení. Divadlo bylo znovu otevřeno 18. října 1991, opět s inscenací Raimundova "Der Verschwender". V roce 2011 byly ještě Konstantinem Grcicem přestavovány foayer a prostory s výhledem na Max-Joseph-Platz v prvním patře budovy. Residenztheater je hlavní scénou Bavorské státní činohry. („Das Bayerische Staatsschauspiel")

Altes Residenztheater nebo Cuvilliés-Theater (1958).

V padesátých letech dvacátého století byly stále silnější hlasy, které požadovaly rekonstrukci starého divadla Cuvilliés. Jeho obnova na původním místě však nebyla možná, protože tam již bylo vybudováno nové divadlo Residenztheater. Nové umístění se nalezlo na jiném místě, v lékárenské části mnichovské rezidence.kde bylo divadlo nově vystavěno. Hlediště bylo z velké části věrně rekonstruováno podle originálu za pomoci původního vybavení, které bylo z divadla demontováno, během války na bezpečném místě uschováno a tak zachráněmo. Jeho název je "Altes Residenztheater" nebo "Cuvilliés Theater". Od roku 2008 je to druhá scéna divadla "Residenztheater" a hrají tam soubory Bavorského státního divadla.

Marstall.

Ke konci ruku 1960 hledalo mnoho umělců alternativní scénu pro nová experimentální díla a v roce 1972 byla v rámci kulturního programu olympijských her v Mnichově slavnostně otevřena nová experimentální scéna, Marstall. Vznikla tak třetí scéna divadla "Residenztheater."

Residenztheater je divadelní budova na Max-Joseph-Platz v Mnichově a hlavní scéna Bavorské státní činohry, která se v obecném jazyku a ve všech publikacích jmenovitě ztotožňuje s názvem Residenztheater. Hovorově ji Mnichované nazývají „Resi”.

王宫剧院(德语:Residenztheater)或新王宫剧院(Neues Residenztheater)位于慕尼黑的慕尼黑王宫,由卡尔·霍切德尔建于1950年至1951年。1981年亚历山大·冯·布兰卡的翻新工程移除了1950年代初的典型风格的装修。


Kontext vzniku díla.

První myšlenky na sestavení setuského eposu Peko sahají až do roku 1921, kdy se v Petseri konalo první shromáždění Setuů, v rámci něhož vznikla idea propagace setuské kultury, a to i prostřednictvím vydávání literatury psané setuským nářečím. Této myšlenky se nadšeně chytil zejména Lauri Kettunen, profesor baltofinských jazyků na Univerzitě v Tartu, který přesvědčil setuského rodáka Paulopriita Voolaineho k sepsání setuské čítanky, jejíž první část vyšla v roce 1925. Ta obsahovala mimo jiné články etnomuzikologa Armase Otta Väisänena o setuských lidových písních a hudbě. Z hlediska budoucího eposu sehrála zásadní roli Voolaineova lyricko-epická báseň o setuském králi.  V roce 1926 došlo pravděpodobně k prvnímu osobnímu setkání P. Voolaineho a A. Vabarny. V únoru 1927 poslal Voolaine A. Vabarně dopis, v němž nastínil základní dějovou linku eposu a přibližně sto témat. Vabarna poté linku a navržená témata rozvinula, přičemž vycházela především z toho, co sama zažila a viděla. Pro Estonce, kteří mají v eposech dlouholetou zálibu, se tento lidově-slovesný experiment stal významným milníkem, ačkoliv k jeho vydání došlo až ke konci 20. století. Setuové mají k eposu Peko naopak zvláštní symbolický vztah.

Jazykový kontext.

Epos je psán v setuštině ("seto kiil ́"), která patří mezi baltofinské jazyky. Jedná se o jihoestonské podnářečí, jímž hovoří Setuové. Od standardní (severní) estonštiny se setuský jazyk liší v mnoha aspektech, a to zejména z hlediska fonologie, gramatiky a slovní zásoby. V roce 2011 hovořilo setuštinou necelých 13 000 mluvčích.

Setuská lidová slovesnost.

Mezi tvůrce setuské tradiční lidové slovesnosti patřily zejména ženy, stejně jako je tomu ve zbytku Estonska. Nejznámějším umělkyním v této oblasti se říkalo "lauluemot" (‘matky písní’) a patřily mezi ně například Hilana Taarka, Miku Ode nebo Veera Pähnäpuu. Setuskou lidovou slovesnost předávali také mužští zpěváci, avšak jejich přínos v rámci sesbíraných materiálů je značně menší, jelikož například některé žánry příležitostných písní (např. týkající se pití) se zpravidla písemně nezaznamenávaly.  Pro jihoestonskou slovesnost je obecně typickým znakem lyrika, v setuské oblasti však vždy převládaly epické písně. Běžný byl taktéž vícehlasný sbor o alespoň dvou hlasech, přičemž větší část sboru ("torrõ") opakovala melodii hlavního zpěváka, zatímco jeden zpěvák ("killõ") zpíval vyšší melodii. Písně byly přímo určeny k veřejnému předvádění a vznikaly vlastně až při samotném zpívání, šlo tedy z velké části o improvizaci. Při písemném zápisu měl pak zpěvák často problémy si na text písně vzpomenout. Tradičně měla jedna píseň mnoho podob – měnila se totiž s každým dalším vystoupením.  Typickým znakem setuských písní je variace, a to na všech úrovních. Jedna píseň se tak mohla u každého zpěváka lišit, a jak již bylo zmíněno, většinou existovalo několik verzí písně i u stejného zpěváka. Zdokumentované látky lidové slovesnosti závisely ve značné míře také na pohlaví sběratele. Pro sběratelky bylo například složité hovořit s mužskými zpěváky, jelikož interpretace zpěvů byla mnohdy ovlivněna předsudky a genderem. Mezi formální prvky setuské lidové slovesnosti patří zejména stereotypní formulace, užívání stejných veršů v různých písních (i v improvizaci) nebo stejné kombinace skupin veršů a motivů v různých písních. O skutečném repertoáru daného zpěváka hovoří především šíře jeho veršového rejstříku. Taktéž v eposu Peko se objevují výpůjčky ze starších setuských písní.

Autoři.

Anne Vabarna (1877−1964) byla významná setuská pěvkyně, z jejíž tvorby máme, na rozdíl od jiných stejně talentovaných pěvkyň, i zvukové nahrávky. Bylo to díky živému zájmu tehdejších folkloristů, ale i zásluhou A. Vabarny, která se sama aktivně přičinila o zaznamenávání svých zpěvů. Sama neuměla psát, a její texty proto písemně zachycoval devatenáctiletý syn Ivo. Její dílo je uloženo v archivech estonské lidové slovesnosti, navíc bylo publikováno několik jejích nahrávek a textů a také mnoho studií vycházejících z jejích zpěvů. A. Vabarna za svůj život vytvořila přibližně 150 000 veršů, což je více než u kteréhokoliv jiného ugrofinského pěvce, a toto její dědictví je významným etnografickým obrazem tehdejší setuské společnosti. Texty A. Vabarny jsou hlubokým vhledem do světa jedince, ale i generalizací světa setuské společnosti na počátku 20. století.  A. Vabarna se narodila poblíž dnešního estonského města Värska a již ve svých osmnácti letech se provdala a přestěhovala do vedlejší vesnice Tonja, kde porodila celkem devět dětí. Jako první projevil o její písně zájem etnomuzikolog a folklorista Armas Otto Väisänen, a to v roce 1914, když A. Vabarna zpívala v pěveckém sboru. Samostatně začala zpívat v roce 1923 a v tomtéž roce Väisänen zaznamenal prvních 8500 veršů.  Epos Peko je výsledkem spolupráce A. Vabarny s estonským sběratelem lidové slovesnosti a archivářem Paulopriitem Voolainem (vl. jménem Friedrich Pedmanson). Voolaine (1899–1985) se narodil v jižním Estonsku ve městě Räpina a s mluvčími setuštiny byl v kontaktu již od útlého dětství. V rámci svých studií na Univerzitě v Tartu navštěvoval například přednášky již zmíněného profesora Lauriho Kettunena. Voolaineho nejvíce zajímala právě národní kultura a nářečí. Z jeho badatelské činnosti se dochovalo více než 5000 stran týkajících se lidové slovesnosti, 400 stran textů o nářečích, stovky obrázků a muzejních předmětů apod.

Vztah k jiným eposům a intertextualita.

Epos Peko v mnoha směrech navazuje na jiná epická díla lidové slovesnosti. Srovnat jej lze například se staroanglickým hrdinským eposem Béowulf, jenž je podobně jako Peko založen na mýtu o bohu úrody žijícího v oblasti Baltského moře – v tomto případě se jedná o syna dánského krále Scylda. Přestože Béowulf vykazuje rozpoznatelné prvky lidové slovesnosti, jejich zdroj je nejasný. Peko naproti tomu přímo souvisí s lidovým kultem uctívání boha hojnosti Peka a nepřímo navazuje též na estonské lidové příběhy o bohatýrovi Kalevipoegovi.  Epos Peko je do značné míry ovlivněn právě estonským eposem Kalevipoeg od F. R. Kreutzwalda a také finskou Kalevalou sestavenou E. Lönnrotem. Z Kalevipoegu pocházejí například náměty orby nebo zbavování lesa dravé zvěře. Postava Peka bývá často přirovnávána také ke kalevalskému hrdinovi Sampsu Pellervoinenovi. Kalevipoeg i Kalevala sloužily jako vzor zejména při snaze vyobrazit minulost bájnou formou, v níž nesmějí chybět popisy hrdinských činů.  Podobnost s Kalevalou vykazuje epos hned v několika ohledech: je psaný tzv. kalevalským metrem, tj. čtyřstopým nerýmovaným trochejem, jemuž se v estonštině říká také "regivärss". Z formálních rysů se v obou dílech objevují například paralelismy či aliterace. Dalším charakteristickým znakem lidové slovesnosti, který oba eposy spojuje, je přítomnost pěvce (ačkoliv v eposu Peko jde o ženu). Společnými motivy jsou pak zrození, statný dub se zázračnými účinky, hudební nástroj kantele, sauna nebo motiv námluv. Podobně jako v Kalevale se zde zpívá o říši mrtvých (v Kalevale Tuonela, v Peku Toone). V obou dílech pak nalezneme rysy křesťanství i pohanské víry.  Na první pohled jsou zde jasné také odkazy na Bibli. Pohanský bůh Peko je vykreslen jakožto Ježíšův pomocník a po celý život je doprovázen právě Ježíšem a Marií. Explicitně je zde znázorněna hrdinova víra v jediného boha a návaznost na Bibli se velmi silně projevuje zejména v epilogu. Mimo to se zde objevují další biblické narážky, např. v podobě kouzelné jabloně nebo žebra, které Peko na sklonku života uková.

Epos.

Peko.

Setuská postava Peka má stejné kořeny jako Pellonpecko (Pekko) uvedený v díle Mikaela Agricoly "Psalttari" (1551). Pekko je považován za boha ječmene a ječmenného nápoje. Hrdina eposu Peko je pak ekvivalentem finsko-karelského Pekky. Podle finského religionisty Una Harvy nebyl Pekko pro Finy pouze bohem ječmene a piva, ale také básní a písní, podobně jako v řecké mytologii bůh Dionýsos.  Jméno Peko odpovídá pravděpodobně finskému vlastnímu jméno Pekko, které prapůvodně vychází z latinského Petrus. Podoba jména mohla být ovlivněna též finským výrazem peikko (šotek, skřítek) – v některých finských nářečích se totiž objevuje jeho monoftongizovaná varianta pekko. Slovem pekko se též ve staré finštině a některých dialektických variantách označují lesní zvířata (např. "metsänpekko – medvěd").  Peko byl setuský bůh úrody a lidé věřili, že přináší do každodenního života štěstí a například ochranu úrody před kroupami. V oblasti Setumaa však nešlo o jediného boha úrody. Modlitby k Pekovi a jeho uctívání byly součástí slavnosti "korädsipraasniekka". Boha Peku představovala postavička vytvořená ze dřeva či vosku, která každý rok putovala zabalená v bílé látce od rodiny k rodině, kde byla většinou uložena v sýpce. Slavnosti boha Peka se konaly dvakrát do roka, přičemž ta podzimní byla určena pouze mužům. Její součástí byly rituály s chlebem či společná modlitba v kruhu u hospodáře, jenž u sebe daný rok držel rituální postavičku Peka. Po modlitbě následovaly zápasy mužů, během nichž často docházelo i k přeskakování plotu. Ten, kdo začal nejdříve krvácet, byl pro následující rok zvolen Pekovým hospodářem a musel zorganizovat příští slavnost.

Struktura eposu a děj.

Epos Peko tvoří dvě hlavní části: část o Pekově životě a epilog s podtitulem „Pekovy předpovědi se naplňují“, jenž obsahuje různorodé příběhy vedlejších postav. První část obsahuje celkem dvacet devět zpěvů, druhá čtrnáct. První a poslední zpěv eposu tvoří úvodní a závěrečná slova zpěvačky.  Epos začíná úvodním zpěvem pěvkyně, která se modlí k Ježíšovi a prosí jej o pomoc při psaní tohoto díla a poté představuje čtenáři postavu Peka, o němž bude dále zpívat. Následuje okamžik zrození postavy Peka, jemuž předchází velmi náročný porod. Už zde se objevují také postavy Ježíše a Marie, kteří při porodu Peka pomáhají. Tyto biblické postavy jsou dále zapojeny do všech událostí týkajících se Peka i jeho rodiny. Po vzoru epických hrdinů Peko zázračně rychle roste a brzy získává vlastnosti dospělého muže. Když dospěje, rozhodne se oženit a od svých rodičů žádá nejen požehnání, ale i rady. Bůh sešle jeho matce sen, podle něhož se na břehu moře nachází zázračná jabloň a pod ní sedí Ježíšem vychovaná panna Nabra a plete punčochu. Peko ji požádá o ruku, Nabra souhlasí a koná se svatba. Společný život manželského páru probíhá po všech stránkách dobře. Mladičká Nabra svým zpěvem dokáže přivolat déšť a zlepšit úrodu. Mladému páru se také narodí dva chlapci – odvážný Jorosk a Merosk, který hraje na kantele.  Poklidný každodenní život se změní, když Peko nalezne na poli dubovou palici. Čísla a nápisy na ní si vyloží tak, že má palici uložit do truhly a použít ji pouze v případě nouze, tedy když je špatná úroda nebo dojde-li k válce. Než k válce skutečně dojde, umírají Pekovi rodiče, kteří ji předpověděli. Peko si bere dubovou palici a meč a je odhodlán bránit svou zem. Pomocí svíčky rodina dostává předpověď, že jakmile se Peko vrátí z války domů, stane se králem polí. Peko poté odchází do svého tajného příbytku v jeskyni, brzy však přilétnou ptáci a sdělí mu, že Ježíš již očekává silného muže, jenž bude ve válce proti Rusům bojovat. Peko tedy odchází do války, v níž udatně bojuje. Dubovou palici schová pod kámen a bojuje pouze mečem. V noci během spánku je ale zajat záludnými nepřáteli.  Nabra poté vyšle syny, aby Peka z jeskyně přivedli, ten tam však již dávno není. Na radu šesti dívek, které bůh poslal, zůstává Merosk v jeskyni a hraje na kantele, dokud Nabra s Joroskem nepřivedou otce zpět. Ve válce však Jorosk zahyne a Nabra upadne do zajetí Rusů. Peko se vrací sám do jeskyně a vypráví Meroskovi, co se stalo. Přichází také Ježíš, který Peka korunuje králem polí i celé oblasti Setumaa. Zároveň ukládá Pekovi první úkol – vyčistit zem od divokých zvířat, která se během války přemnožila. Peko se rozhodne nadále žít v jeskyni. Meroskovi Ježíš přislíbí za ženu jednu z dívek seslaných bohem, Anne. Mladý pár přichází po svatbě do jeskyně, aby Peka pozval domů, ale ten to odmítá, neboť má jako král mnoho povinností. Bere svůj meč a odchází „vyčistit“ lesy od dravé zvěře, jak mu bylo uloženo. Pomocí kouzelné palice se zase stará o dobrou úrodu.  Když Peko zestárne, ukuje na památku budoucím generacím podle vlastního žebra železné žebro. Na vršku jeskyně zasadí dubovou větvičku, z níž vyroste dub, jehož kůra napomáhá od bolesti zubů. Přikáže také postavit klášter (klášter v kraji Petseri). K Pekově přípravě na smrt patří také zlé předtuchy týkající se budoucnosti.  Závěr eposu (epilog) je svou kompozicí méně jednotný než zbytek díla. Obsahuje tyto hlavní části: vyobrazení Ježíšova života vycházející z Bible, popis života původních obyvatel, vyprávění o stěhování Setuů na Sibiř za lepším životem na přelomu 19. a 20. století a příběh o osiřelé dívce Luko, která prosí měsíc, aby jí ulevil od těžkého života a vzal si ji k sobě. Měsíc dívčinu prosbu vyslyší a pozve ji k sobě nahoru na nebe. Od té doby vždy, když je krásné počasí a měsíc jasně září, září také Luko a krásně osvětluje polovinu světa.

Postavy.

Peko.

Hlavní hrdina eposu a současně světec, zemědělec, válečník a lovec a prorok. Za ženu si vezme dívku Nabru vychovanou Ježíšem a Marií, čímž je v eposu vyřešen konflikt mezi křesťanstvím a pohanstvím. Po válce je Ježíšem korunován na krále polí a celé oblasti Setumaa. Nad svou jeskyní vysadí dub a zaslouží se o výstavbu kláštera v Petseri. Pekovými atributy jsou dubová palice a jeskyně, v níž tráví čas modlitbou a půstem.

Nabra.

Dívka vychovaná Ježíšem a Marií, později Pekova manželka a matka dvou synů. Svým zpěvem umí přivolat déšť. Nabra se poprvé zjevuje ve snu Pekovy matky. Je spojována se zázračnou jabloní, jež kvete na podzim a plody nese v zimě. Na svatbě s Pekem ji Ježíš s Marií nazývají dcerou a dávají jí rady do budoucího život. Během války upadá do zajetí Rusů, ale Ježíš jí brzy umožní vstoupit do říše Toone, tedy zemřít.

Essu (Ježíš).

Vládce nebes, jediný stvořitel a Pekův životní společník. Jeho epické činy se odehrávají v dávných časech, kdy Ježíš učil, uzdravoval a pomáhal lidem. Je hlavním hrdinou několika zpěvů v druhé části eposu (např. Ježíš léčí nemocné, Ježíšova smrt nebo Ježíš pomáhá rybáři).

Maarja (Marie).

Ježíšova společnice, jeho odpovídající božský protějšek. Nekoná samostatně, objevuje se vždy po boku Ježíše. V mnoha případech nejsou od sebe promluvy Ježíše a Marie nijak odděleny.

Jorosk.

Starší syn Peka a Nabry. Po svém otci zdědil odvahu a společně s matkou se vydává zachránit Peka ze spárů Rusů. Při tom je zabit.

Merosk.

Mladší syn Peka a Nabry, hráč na kantele, Ježíšův zeť. V mnoha verších se objevuje po boku Joroska, jelikož bratři vše dělají společně. Rozdělí se, až když Jorosk s matkou odcházejí do Ruska, zatímco Merosk zůstává v Pekově jeskyni a hraje na kantele. Později si vezme za manželku Anne, jednu z dcer Ježíše a Marie.

Anne.

Dcera Ježíše a Marie, manželka Meroska. Anne se objevuje v eposu poté, co byl Peko korunován na krále. Povzbuzuje Meroska, aby přestal truchlit nad smrtí bratra a začal opět hrát na kantele. Merosk si ji chce vzít za ženu, Ježíš se sňatkem souhlasí a dává mladému páru požehnání.

Tematická výstavba.

Při odhlédnutí od makrostruktury díla a přesunutí pozornosti k jeho mikrostruktuře se objevuje zcela nová a hlubší stránka díla, kdy už se nejedná o pouhý hrdinský příběh. Hlavní dějová linka popisující Pekovy epické činy, která je výsledkem spolupráce A. Vabarny a P. Voolaineho, obsahuje také mnoho dějových odboček, scén a motivů, které nejsou o nic méně důležité než hlavní děj. Jestliže o Voolaineho příběhu (tj. Pekův hrdinský příběh) budeme hovořit jako o kostře celého eposu, pak ostatní a na první pohled menší příběhy tvoří jeho vazy a svaly. V těchto příbězích se objevují postavy (zejména ženské), které z hlediska celého eposu představují pouze podpůrné role, avšak z ideologického hlediska se jedná o ústřední postavy – jsou to například Pekova matka, Pekova manželka Nabra, snacha Anne nebo osiřelá dívka Luko. Ve scénách s těmito postavami můžeme zpozorovat také jisté zpomalení hlavního narativu, místo něhož autorka dává do popředí popis takových události, jako je například oblékání, stravování, půst či další druhy rituálního chování. V zásadě se tak jedná o popis každodenního života setuských žen.  Objevuje se zde také motiv ženského těla a kontroly nad ním (např. nemocná matka nečekaně ztrácí vědomí po návštěvě sauny, což vede následně k její smrti a konečné ztrátě kontroly nad jejím tělem). Epos obsahuje mnoho realistických popisů všedního života setuských žen, jejich práce, zvyků i rodinných vztahů. V tomto díle jsou reflektovány zejména vztahy v rámci širší rodiny, ale také mezi mužem a jeho manželkou. Zřetelná je také snaha o zobrazení každodenních drobných strastí žen, jako jsou starost o jídlo a strávníky, porod a rekonvalescence po něm, starost o nemocné, umírající či mrtvé, dodržování rodinných tradicí a náboženských zvyků. Při pozornějším čtení lze zaznamenat drobnější, avšak o to důležitější každodenní traumatické zážitky, jimiž si žena prochází, například potlačované city. Texty písní do jisté míry odráží autorku a způsob, jímž vnímá okolní svět. Obrazy a motivy, které na první pohled působí genderově neutrálně, vycházejí při bližším zkoumání z ženské zkušenosti.

Stylistická rovina.

Epos obsahuje mnoho stylistických prostředků a básnických figur typických pro lidovou slovesnost. Velmi častým prostředkem je paralelismus či opakování, které také sloužilo ke snazšímu zapamatování písně. V díle se dále objevuje vzestupná gradace (klimax), v níž dochází k postupnému zesilování (např. "Essut jal kutsuti kolmõ (tři) paika / viite (pět) paika veerätedi"), ale také sestupná gradace (antiklimax), a to zejména číselná (např. "Pekot uut‘ kodo kolm (tři) päivä / kai kodo kats (dva) päivä"). Častou figurou je také epanastrofa, tj. opakování stejného slova či slovního spojení na konci jednoho a začátku následujícího verše (např. "Õga õks nä seda usust võta-as / usust võta-as, tõõst panõ-s"), čímž dochází také ke vzniku již zmíněného opakování. Dalšími typickými prostředky jsou přirovnání, metafora, rétorická zvolání, přírodní personifikace či aliterace (např. "kandku‘ kodo kui kanno").

Lexikální rovina.

Vedle běžné slovní zásoby se v eposu objevují například výpůjčky z ruštiny. Přestože byli Setuové dlouhou dobu v těsném kontaktu s tímto jazykem, takových výpůjček se zde objevuje poměrně málo, přibližně padesát. Dále zde nalezneme ozvláštňující prvky, například rýmové konstrukce ("hulgõ-halgõ", "tsilgõ-tsälgõ", "riste-räste"). Velmi často se v díle opakují některé výrazy, např. "kulus" (dobrý, slušný) nebo "veerüs" (krásný).

Peko je estonský epos psaný v setuském nářečí a sestavený pěvkyní Anne Vabarnou ve spolupráci s estonským archivářem a knihovníkem Paulopriitem Voolainem na konci 20. let 20. století. V knižní podobě epos vyšel poprvé až v roce 1995 ve finském Kuopiu. Dílo se skládá ze čtyřiceti tří zpěvů a je rozděleno na dvě části, které dohromady obsahují téměř 8000 veršů. Hlavní postavou eposu je původně setuský bůh úrody a hojnosti Peko, který je zde ovšem vykreslován jako hrdina se zázračnou dubovou palicí, válečník a lovec. Po jeho boku se objevuje například postava Ježíše či Marie. Vzhledem k ženské perspektivě na úrovni vypravěče i tematizaci ženského údělu se epos řadí mezi tzv. ženské baltofinské eposy.

《佩科》(塞托语:)是由安内·瓦巴尔纳创作的塞托人民族史诗。


2019年溫布頓網球錦標賽女子單打比賽

Soupeření o post světové jedničky ve prospěch Bartyové.

Australanka Ashleigh Bartyová, Japonka Naomi Ósakaová, Nizozemka Kiki Bertensová a Češky Karolína Plíšková s Petrou Kvitovou vstoupily do londýnského majoru jako soupeřky o post světové jedničky. Vzhledem k vyřazení Bartyové i Plíškové v osmifinále si Australanka zajistila setrvání na čele klasifikace i po skončení turnaje. Ósakaová s Kvitovou a Bertensovou tuto možnost ztratily již dříve.

Turnaj.

První hrací týden.

Patnáctiletá Američanka Cori Gauffová, figurující na 313. místě žebříčku, se stala nejmladší vítězkou wimbledonského zápasu dvouhry od Jennifer Capriatiové v roce 1991. Na úvod vyřadila 39letou Venus Williamsovou, která prohrála v londýnském prvním kole teprve podruhé od svého debutu v roce 1997. Nejmladší hráčka soutěže tak porazila nejstarší. Gauffová také získala primát nejmladší postupující z kvalifikace v historii Wimbledonu.  Vstup do turnaje nezvládla japonská světová dvojka Naomi Ósakaová, jíž vyřadila Kazaška Julia Putincevová, stejně jako dva týdny nazpět v Birminghamu. Také světová čtrnáctka Markéta Vondroušová dohrála v první fázi s Američankou Madison Brengleovou, když ji limitovala bolest levé ruky. Soutěž po svém úvodním zápase opustily, vedle Venus Williamsové, další dvě bývalé wimbledonské šampionky. Ruska Maria Šarapovová skrečovala duel za stavu gamů 0–5 ve třetí sadě Francouzce Pauline Parmentierové pro poraněné zápěstí a Španělku Garbiñe Muguruzaovou zdolala brazilská kvalifikantka Beatriz Haddad Maiová.  Ve druhém kole své účinkování v soutěži zakončila 31letá obhájkyně trofeje Angelique Kerberová, jíž přehrála 95. hráčka žebříčku Američanka Lauren Davisová, šťastná poražená z kvalifikace. Po skončení turnaje Němka opustí první světovou desítku. V téže fázi zdolala Polka Magda Linetteová pětadvacátou ženu klasifikace a semifinalistku z červnového French Open, Amandu Anisimovovou. Linetteová jako sedmdesátá pátá tenistka světa přijela do Londýna s wimbledonskou bilancí 0–4 ve dvouhře a 0–3 v kvalifikaci. Ve třetím kole ji čekala Petra Kvitová, která pro zranění předloktí nehrála od květnového Rome Masters. Česká světová šestka vyřadila ve druhém zápase deblovou světovou jedničku Kristinu Mladenovicovou. Francouzka přitom měla v úvodní sadě brejk k dobru a nevyužila tři setboly. Kvitová však v dané chvíli zahájila obrat ziskem 11 z dalších 14 odehraných výměn. Poprvé od roku 2015 tak postoupila do třetí fáze. Aktivní poměr vzájemných duelů navýšila na 8–1.  Po výhře nad Magdalenou Rybárikovou prošla do třetího kola kvalifikantka Cori Gauffová. V něm se ocitla na prahu vyřazení v duelu se šedesátou ženou klasifikace Polonou Hercogovou ze Slovinska. 28letá soupeřka měla za stavu 5–2 na gamy ve druhém setu první mečbol. Následně neproměnila ani druhý. Patnáctiletá teenagerka po vyhraném tiebreaku otočila průběh zápasu a dovedla jej do vítězného konce. Ve třetí fázi vypadla i dánská turnajová čtrnáctka Caroline Wozniacká, která nenašla recept na čínskou světovou padesátku Čang Šuaj. Jejich vzájemná předzápasová bilance přitom vyznívala pro Dánku 4–0. Číňanka při předchozích pěti účastech ve Wimbledonu nevyhrála ani jeden zápas. Také další bývalá světová jednička Viktoria Azarenková, aktuálně čtyřicátá v pořadí, dohrála po vyřazení od Simony Halepové. V závěru úvodní sady třetího kola, obdržela po ztrátě páté hry v řadě napomenutí za udeření rakety do dvorce.  Nizozemskou světovou čtyřku Kiki Bertensovou zastavila ve třetí fázi 33letá Češka ze šesté desítky žebříčku Barbora Strýcová, startující na grandslamu po padesáté třetí. V témže kole soutěž opustila devátá nasazená Američanka Sloane Stephensová, která po zisku úvodní sady nad britskou jedničkou Johannou Kontaovou ztratila herní převahu a v rozhodujícím dějství uhrála už jen jediný game. Britka tak navýšila aktivní bilanci vzájemných klání na 4–0.  Australskou světovou jedničku Ashleigh Bartyovou vyřadila na tzv. „Šílené pondělí“ nenasazená Američanka Alison Riskeová, přestože ztratila úvodní set a na cestě do čtvrtého kola strávila na kurtu o více než pět hodin delší čas. Riskeová premiérově zdolala první hráčku klasifikace. Ukončila také 15zápasovou neporazitelnost Bartyové, zahrnující tituly z French Open a Birminghamu. V nejdelším ženském zápase ročníku, trvajícím 3.17 hodiny, prohrála světová trojka Karolína Plíšková s šedesátou osmou hráčkou žebříčku Karolínou Muchovou poměrem gamů 13–11 v rozhodující sadě. Plíšková šla ve třetí sadě dvakrát podávat na vítězství, ale vždy o servis přišla. Osmifinálem vyrovnala osobní rok staré wimbledonské maximum. Naopak Muchová poprvé porazila členku elitní světové desítky, zajistila si debutový posun do první světové padesátky a ukončila osmizápasovou šňůru neporazitelnosti soupeřky.

Druhý hrací týden.

Po třísetovém průběhu odešla poražena šestá nasazená Petra Kvitová, která nestačila na britskou jedničku Johannu Kontaovou. Ta, po ztraceném úvodním dějství, převzala na dvorci iniciativu. S nárůstem počtu chyb Češky si ve třetí sadě vypracovala vedení 5–1 na gamy. Kvitová dokázala snížit stav na 4–5, ale třetí mečbol již neodvrátila. Přesto svou nejlepší wimbledonskou účast od titulu v roce 2014 hodnotila Kvitová pozitivně, i vzhledem k více než měsíční absenci na okruhu pro zranění. Dobře rozehraný zápas proti Barboře Strýcové ztratila dvacátá první nasazená Belgičanka Elise Mertensová, když přišla o vedení setu a náskoku 5–2 ve druhé sadě. Češka, figurující na 54. místě žebříčku, vyhrála od daného stavu 11 ze zbylých 13 her. Podruhé na grandslamu prošla mezi poslední osmičku a navázala na wimbledonské čtvrtfinále z roku 2014. Belgičance také oplatila prohru z US Open 2018. Wimbledonskou soutěž opustila i patnáctiletá kvalifikantka Cori Gauffová po dvousetové prohře s rumunskou turnajovou sedmičkou Simony Halepové. Bodový zisk jí na žebříčku WTA zajistil posun do Top 150.  Nejvýše postavenou tenistkou v této fázi pavouku se stala sedmá žena světové klasifikace Simona Halepová, která přehrála čínskou padesátou hráčku žebříčku Čang Šuaj. Číňanka zažila premiéru v této fázi Wimbledonu, když při pěti předchozích účastech na turnaji prohrála vždy v úvodním kole. Do zápasu vstoupila lépe a vypracovala si brejkboly při vedení 4–1 na gamy. Jejich odvrácením zahájila Halepová obrat, jež získala úvodní sadu v tiebreaku a ve druhém dovolila Čangové uhrát jedinou hru. První grandslamové čtvrtfinále si zahrála Alison Riskeová, jíž patřilo padesáté páté místo v pořadí klasifikace. Ve třísetové bitvě skončila 29letá Američanka na raketě 37leté světové desítky Sereny Williamsové, která jako jediná zopakovala čtvrtfinálovou účast z roku 2018. Po devatenácté londýnské účasti Williamsové v této fázi činila její bilance čtvrtfinále 12–2. V předchozích kolech na dvorci celkově strávila 5.10 hodiny, nejméně ze všech hráček. Naopak nejdelší časový úsek 9.05 hodiny na kurtu odehrála Riskeová, což znamenalo vůbec nejdelší časový interval od roku 2002. Přestože Williamsová hned v úvodu závěrečné sady ztratila podání, sérií tří dalších gamů si vypracovala náskok 3–1. Riskeová ještě dokázala srovnat, ale o postupu do dvanáctého wimbledonského semifinále Williamsová rozhodla prolomeným podáním v osmém gamu. Devadesátým sedmým vítězným utkáním na londýnském pažitu se osamostatnila na druhé příčce historických statistik za první Martinou Navrátilovou se 120 výhrami.  Nejníže postavená ze zbylé osmičky, osmašedesátá Karolína Muchová, dokázala jako první hráčka od Li Na v roce 2006 projít do čtvrtfinále již při svém debutu v All England Clubu. Se 147 vítěznými údery vedla průběžnou statistiku ročníku a za Plíškovou byla druhá s počtem 29 nastřílených es. 22letá Češka se v duelu proti ukrajinské světové osmičce Elině Svitolinové ujala po 14 minutách vedení 4–1 na gamy. Ukrajinka však zahájila od stavu 2–5 obrat a nedovolila soupeřce na podání ukončit set. Šňůrou pěti her si připsala úvodní dějství. Muchová opět vstoupila do druhé sady lépe, ale příznivý vývoj gamů 2–0, s rozdílovým brejkem nepodržela. Druhá série pěti her od Svitolinové znamenala rozhodující náskok a její první wimbledonské semifinále. V předchozí kariéře Ukrajinka postoupila třikrát do čtvrtfinále turnajů konaných na trávě, nikdy však ve Wimbledonu.  Padesátá čtvrtá žena žebříčku Barbora Strýcová vyrovnala čtvrtfinálem své grandslamové maximum z Wimbledonu 2014. Favorizovaná světová osmnáctka Johanna Kontaová ze Spojeného království se v první sadě ujala vedení 4–1 na gamy. Češka si však ztracený servis dokázala vzít zpět a zkrácenou hru pak získala poměrem míčů 7:5. Ve druhém setu již ovládla dění na dvorci a více chybující Britce povolila uhrát jedinou hru. Od roku 2003, kdy zažila v All England Clubu premiéru, nastoupila vůbec poprvé na centrální dvorec. Na padesátý třetí pokus v rámci turnajů velké čtyřky prošla premiérově mezi poslední čtveřici singlistek.  V prvním grandslamovém semifinále kariéry nenašla Ukrajinka Elina Svitolinová recept na rumunskou světovou sedmičku Simonu Halepovou, která ji dovolila uhrát jen čtyři hry. Rumunka v druhém wimbledonském semifinále dominovala a z dlouhých výměn nad devět úderů jich získala dvacet pět a sedm ztratila. Úspěšnější byla také v proměňování brejkových příležitostí, když jich z osmi využila pět, zatímco Svotilinová jedinou z pěti. V počtu vítězných míčů Halepová zvítězila 26–10, při vyrovnaném počtu obou hráček s šestnácti nevynucenými chybami. Výhrou v prvním vzájemném utkání na trávě se Rumunka nad Ukrajinkou ujala vedení 5–4 na zápasy.  Do prvního grandslamového semifinále nastoupila také 33letá nenasazená Češka Barbora Strýcová, jíž hladce vyřadila 37letá světová desítka Serena Williamsová. Strýcová se tak stala nejstarší debutantkou v této fázi dvouhry na grandslamu. Americká favoritka ztratila, v duelu trvajícím 59 minut, jen tři gamy. Česká padesátá čtvrtá žena klasifikace si vypracovala jediné tři brejkové možnosti za stavu 1–5 a 0:40. Williamsová však sérií pěti bodů získala úvodní sadu. Ve druhé pak na svém podání ztratila jen čtyři míče a využila čtyři z pěti brejkbolů. V zápase určovala tvrdou, přesnou hrou tempo a Strýcovou držela dále od sítě. Z náběhů na síť si připsala jedenáct ze třinácti fiftýnů, zatímco Češka pouze čtyři z jedenácti. Williamsová tak navýšila aktivní poměr vzájemných střetnutí na 4–0. Její semifinová bilance v All England Clubu po výhře činila 11–1. V předchozí kariéře na londýnském pažitu ztratila proti nenasazeným hráčkám jen dva zápasy, když při svém debutu v roce 1998 skrečovala Virginii Ruanové Pascualové a v roce 2005 podlehla Jill Craybasové.

Finále: První wimbledonský titul pro Simonu Halepovou.

Sedminásobná wimbledonská šampionka a světová desítka Serena Williamsová usilovala o vyrovnání historického rekordu 24 grandslamových trofejí z dvouhry Australanky Margaret Courtové. V 37 letech a 291 dnech do zápasu vstoupila jako nejstarší finalistka grandslamové dvouhry v otevřené éře, čímž překonala věkový rekord Martiny Navrátilové z Wimbledonu 1994.  Williamsová nezvládla závěrečné utkání grandslamové soutěže potřetí v řadě, když nestačila na světovou sedmičku Simonu Halepovou. Utkání trvalo 56 minut, o minutu déle než finále 2014, a Američanka uhrála v každé sadě jen dva gamy. Dvacetisedmiletá Halepová snížila výrazně pasivní bilanci vzájemných duelů, trvající od Wimbledonu 2011, na 2–9. V All England Clubu postoupila jako první rumunský tenista do finále dvouhry, získala první wimbledonskou trofej a celkově druhou grandslamovou. Rumunka se dopustila jen dvou nevynucených chyb z bekhendu a jedné z forhendu, nejméně v historii ženských wimbledonských finále. Bodový zisk ji posunul o tři místa výše na 4. příčku žebříčku. Získala také částku 2,35 milionů liber (cca 67 milionů korun).

Odkazy.

Reference.

Ženská dvouhra ve Wimbledonu 2019 probíhala v první polovině července 2019. Do londýnského tenisového grandslamu hraného na trávě All England Clubu nastoupilo sto dvacet osm tenistek. Z tříkolového kvalifikačního turnaje, konaného mezi 24. až 27. červnem 2019, se do dvouhry probojovalo devatenáct hráček. Obhájkyní titulu byla německá světová pětka Angelique Kerberová, kterou ve druhém kole vyřadila šťastná poražená z kvalifikace Lauren Davisová.

德国选手安赫利奎·柯贝是上届冠军,她在该届比赛的第二轮负于美国选手劳伦·戴维斯。