Biografie.

Emmelie začala zpívat v devíti letech ve sboru v kostelech. Od čtrnácti let vystupovala na festivalech se skotským hudebníkem Fraserem Neillem. Žije v Kodani, kde od roku 2011 studuje zpěv. Dále se věnuje hře na kytaru.Mezi zdroji inspirace uvádí mimo jiné Kate Bush. Vystupuje bosá.

Soukromí.

De Forest se narodila ve městě Randers, Dánsku. Matka je Dánka a otec Švéd — Ingvar de Forest (1938–2010). Po rozvodu rodičů vyrůstala s matkou ve městě Mariager, Dánsku.

Původ.

Emmelie počátkem roku 2013 vystoupila v dánských médiích s tvrzením, že je pravnučkou britské královny Viktorie. Její pradědeček, baron Mořic Arnold de Forest měl být nemanželským potomkem anglického krále Eduarda VII. Tuto informaci podle jejích slov její rodina dlouho držela v tajnosti. Je prokázáno, že jako majitel hradu Veveří hostil baron de Forest mj. Winstona Churchilla a jeho manželku Lady Clementine, udržoval tedy styky s vysokou anglickou šlechtou (Churchill byl vnukem vévody z Marlborough).  Předci Emmelie byli členové švédsko-finské šlechtické rodiny Armfelt. Spojitost rodiny Emmelie s královnou Viktorií byla později zpochybněna Marlene Eilers-Koenig, odbornicí na šlechtickou genealogii a autorkou knihy "Potomci královny Viktorie".

Kariéra.

2013: Eurovision Song Contest.

Emmelie de Forest v lednu 2013 vystoupila jako jeden z deseti soutěžících hudební soutěže "Dansk Melodi Grand Prix", jejíž vítěz je nominován coby reprezentant země na Eurovizi. V přímém přenosu byla její píseň "Only Teardrops" diváky vybrána mezi tři nejlepší, mezi nimiž nakonec zvítězila.  14. května Emmelie postoupila z prvního semifinále Eurovize do velkého finále, kde nakonec porazila konkurenty z Ázerbájdžánu a Ukrajiny se ziskem 281 bodů. Nejvyšší dvanáctibodové ohodnocení obdržela z Francie, Islandu, Irska, Itálie, Makedonie, Srbska, Slovinska a Spojeného království.

Emmelie Charlotte-Victoria de Forest (* 28. února 1993 Randers, Dánsko) je dánská zpěvačka. Dne 18. května 2013 zvítězila s písní "Only Teardrops" se ziskem 281 bodů na soutěži Eurovize ve švédském Malmö po vítězství v národním kole Dansk Melodi Grand Prix v lednu téhož roku.

埃默莉·夏洛特-维多利亚·德·佛瑞斯特(,1993年-2月28日)是一位丹麦歌手。她代表丹麦参加在瑞典马尔默举办的2013年欧洲歌唱大赛,凭歌曲《Only Teardrops》(可译为"唯有泪下",也有译为"泪光闪闪")共得281分胜出,为丹麦取得下届赛事的主办权。


Historie a současné rozšíření plemene.

Plemeno pochází ze skotu původem z Normandie a Bretaně, který byl dovezen na ostrov Jersey. Čistokrevně je chováno již přes 600 let a v Anglii bylo známé už v 18. století jako plemeno s mlékem vhodným pro výrobu másla. Od roku 1789, kdy byl zakázán import skotu na ostrov, se chová odděleně, naprosto bez přílivu cizí krve. Plemenná kniha byla založena v roce 1866. Poté se plemeno rozšířilo i do zahraničí, v roce 1850 bylo dovezeno do Spojených států, v roce 1862 na Nový Zéland. V současnosti je jersey nejvíce chována právě na Novém Zélandu, v Evropě je kromě Velké Británie ve větším množství chována v Dánsku, do Česka byl jerseyský skot dovezen v 60. letech 20. století a v současné době je zde chováno 2200 kusů krav, převážně v malých stádech..

Charakteristika.

Jerseyský skot je drobný skot jemné konstituce, krávy dosahují kohoutkové výšky pouze 117–125 cm a živé hmotnosti 350–420 kg. Tělesný rámec je obdélníkový, hrudník je hluboký a břicho prostorné, osvalení jen slabé. Utvářením těla představuje výrazný mléčný užitkový typ skotu. Typická je štičí hlava s širokým čelem a velkýma výraznýma očima. Zvířata jsou od přírody rohatá, většinou jsou však odrohovaná. Končetiny jsou suché, paznehty jsou tmavě pigmentované a ve srovnání s hmotností těla mají největší nášlapovou plochu ze všech plemen skotu. Vemeno je prostorné, hluboké dobře upnuté s výrazným závěsným vazem. Barva srsti je žlutohnědá, odstín kolísá od krémové až po červenou, na hlavě, ramenou a kyčlích je barva tmavší, častý je úhoří pruh na hřbetě a tmavě pigmentovaný mulec je světle obrouben.  Je to plemeno, které má nejvyšší relativní mléčnou užitkovost v poměru k tělesné hmotnosti, mléko má vysoký obsah bílkovin, od 4,1-4,4 % a velmi vysoký obsah tuku, 6,2–7,5 %. Tukové kapénky jsou velké a usnadňují stloukání na máslo, vysoký obsah pevných složek též předurčuje toto mléko k výrobě sýrů. Díky velkému obsahu beta-karotenu je žlutě zbarvené. V současnosti je průměrná užitkovost českých jerseyských krav 6000 kg mléka za laktaci u starších krav a 5450 kg mléka u prvotelek.  Masná užitkovost je jen velmi malá: jatečná výtěžnost vyřazených krav je velice nízká, lůj starších zvířat je navíc sytě žlutě zbarvený, takže se maso podobá koňskému. Mladá zvířata se nedají vykrmit do vyšší hmotnosti a porážejí se už při hmotnosti 200-250 kg.  Jerseyský skot je raný, jalovice se poprvé zapouštějí ve věku 14-15 měsíců a telí se ve věku dvou let. Novorozená telata váží 20-30 kg. Konstituce je pevná, zvířata jsou dlouhověká a dobře využívají objemných krmiv a pastvy. Je však náročný na kvalitu podávaných krmiv a zvláště odchovávaná telata vyžadují dobrou zootechnickou péči.

Odkazy.

Externí odkazy.

Český svaz chovatelů jerseyského skotu

Jerseyský skot, též jersey, je malé dojné plemeno charakteristické jemnou štičí hlavou, ušlechtilou tělesnou stavbou a vysokým obsahem bílkoviny a tuku v mléce. Je to druhé nejrozšířenější plemeno mléčného skotu na světě. Pochází z ostrova Jersey v průlivu La Manche a společně s příbuzným plemenem guernseyského skotu se označuje jako kanálové plemeno.

娟珊牛(英语:Jersey cattle)是原产英国泽西岛的一种奶牛,因为泽西岛曾被翻译为娟珊岛而得名,大约在18世纪中逐渐培育成型。


Historie.

V roce 1758 francouzský král Ludvík XV. nařídil vytvoření náměstí se dvěma identickými fasádami po obou stranách ulice "Rue Royale": na východní straně vznikl Hôtel de la marine a na západní mělo být postaveno sídlo Královské mincovny. Ta však byla nakonec umístěna v paláci Hôtel de la Monnaie na "Quai de Conti". Západní část náměstí byla rozdělena na čtyři parcely, kde byly postaveny:  Palác postavil architekt Louis-François Trouard (1729–1794) a vnitřní výzdobu provedl architekt Pierre-Adrien Pâris (1745–1819). V roce 1788 hôtel d'Aumont koupil François Félix de Crillon (1748–1820), po kterém se dnes nazývá. Za Velké francouzské revoluce byl palác znárodněn a později opět navrácen rodině, která zde žila až do roku 1907. V roce 1900 byla fasáda paláce zapsána mezi historické památky. V roce 1907 palác se sousedními budovami v ulici "Rue Boissy-d'Anglas" koupila "Société des grands magasins et des hôtels du Louvre" (dnešní Groupe du Louvre), která ho přeměnila na luxusní hotel. Přestavba trvala dva roky a vedl ji architekt Gabriel-Hippolyte Destailleur (1822–1893). Ten ponechal netknuté hlavní schodiště a fasády, ale dal odstranit většinu původního vnitřního vybavení. Dřevěné vybavení bylo nahrazeno kopiemi, zatímco originály byly nově umístěny v paláci Hôtel de La Tour d'Auvergne (dnešní ambasáda Chile) na "Avenue de La Motte-Picquet". Další táflování se nachází v Metropolitním muzeu umění v New Yorku a ve Rothschildově vile v Saint-Jean-Cap-Ferrat.  Hotel byl otevřen 11. března 1909 a díky svému luxusu byl využíván k ubytování hlav států. V tomto hotelu byl v roce 1919 ubytován americký prezident Woodrow Wilson a delegace Dohody a byla zde uzavřena zakládací smlouva Společnosti národů. Během okupace Paříže za druhé světové války zabrala hotel německá armáda.  V roce 2005 hotel koupila americká skupina Starwood Capital Group, která ho v roce 2010 prodala za 250 miliónů eur jednomu ze členů královské rodiny Saudů.

Vybavení.

Hotel má 103 pokojů a 44 apartmá. Nejznámější se nacházejí v pátém patře: "suite Bernstein" a "suite Louis XV", které vedou na "Place de la Concorde". Prezidentské apartmá se nachází ve třetím patře.  Restaurace "Les Ambassadeurs" získala v roce 2011 Průvodce michelinskou hvězdu. Uděluje se zde literární cena "prix Femina".

Hôtel de Crillon je luxusní hotel v Paříži. Nachází se na severním okraji náměstí "Place de la Concorde" v 8. obvodu. Bývalý šlechtický palác byl v roce 1909 přeměněn na hotel, který od roku 2010 vlastní saúdská královská rodina.

克里雍大饭店(Hôtel de Crillon)是巴黎的一座古老的五星级豪华酒店,位于协和广场10号(北侧),香榭丽舍大街东端。


Pozadí vzniku.

Ruské loděnice v letech 1911–1917 postavily celkem tři jednotky této třídy.  Jednotky třídy "Imperatrica Marija":

Konstrukce.

Hlavní výzbroj po dokončení tvořilo dvanáct 305mm kanónů ve čtyřech třídělových věžích stojících v ose lodi. Sekundární výzbroj tvořilo dvacet 130mm kanónů umístěných v kasematech. Lehkou výzbroj představovaly čtyři 75mm kanóny. Lodě rovněž nesly čtyři 450mm torpédomety. Nejvyšší rychlost dosahovala 21 uzlů.

Operační služba.

Černomořské loďstvo bylo zařazením bitevních lodí "Imperatrica Marija" a "Imperatrica Jekatěrina Velikaja" v roce 1915 velmi posíleno. Získalo tím jednoznačnou převahu nad bitevním křižníkem SMS "Goeben" (kromě rychlosti), který do té doby v Černém moři neměl rovnocenného soupeře. Obě bitevní lodě se v posledních měsících roku 1915 podílely na výpadech ruského loďstva k tureckému a bulharskému pobřeží.  "Imperatrica Marija" však byla překvapivě zničena 20. října 1916 v Sevastopolu vnitřní explozí.  Po únorové revoluci v roce 1917 byla "Imperatrica Jekatěrina Velikaja" přejmenována na "Svobodnaja Rossija". Třetí jednotka třídy rozestavěná jako "Imperator Alexander III.", byla do služby zařazena v červnu 1917 jako "Volja". Po říjnové revoluci byly obě bitevní lodě podřízeny ústřednímu výboru námořnických sovětů Černomořského loďstva (Centroflot) a jejich bojová aktivita ustala. Dočasný konec bojových akcí proti Centrálním mocnostem v březnu 1918 stvrdilo podepsání Brestlitevského míru.  Podle podmínek mírové smlouvy mělo být loďstvo v Sevastopolu odzbrojeno pod německým dohledem. Když se však německá armáda přiblížila k městu, posádky s loděmi unikly do Novorossijska. Když sovětský admirál Tichmeněv rozhodl odvést své lodě do německé internace, loďstvo se rozdělilo a část lodí vlastní posádky raději potopily. Zatímco "Volja" odplula do Sevastopolu, "Svobodnaja Rossija" vyplula 18. června 1918 před novorossijský přístav, kde ji čtyřmi torpédy potopil torpédoborec "Kerč".  "Volja" byla v červnu 1918 zajata Němci, kteří však loď nedokázali zařadit do služby (neměli na to ani dostatek námořníků). Po německé kapitulaci ukořistěné lodě 25. listopadu 1918 převzala Velká Británie, která se zde podílela na protibolševické intervenci sil Dohody v rámci ruské občanské války a její silné loďstvo ovládlo prostor Černého moře.  V září roku 1919 Britové předali část ukořistěných lodí – bitevní loď "Geněral Alexejev" (ex "Volja"), křižníky "General Kornilov" (ex "Očakov"), "Pamjať Merkurija", "Almaz", 11 torpédoborců a pět ponorek, bělogvardějcům, což jim umožnilo stáhnout část vlastních sil z oblasti. Bělogvardějská námořní eskadra měla námořní převahu v celé oblasti a soustředila se na podporu pozemních jednotek.  Námořní převaha nemohla zachránit situaci na souši. Bolševická ofenziva v říjnu 1920 rychle postupovala do oblastí, dosud ovládaných bělogvardějci. Bělogvardějská námořní eskadra proto v polovině listopadu 1920 evakuovala na 151 000 lidí do Istanbulu a posléze se, včtně bitevní lodě "Geněral Alexejev", nechala internovat Francouzi v severoafrické Bizertě. Sovětský svaz získal válečné lodě eskadry až v roce 1924 poté, co s ním Francie navázala diplomatické styky. Kvůli katastrofálnímu technickém stavu však musely být, včetně "Geněral Alexejev", všechny sešrotovány.

Třída Imperatrica Marija byla třída bitevních lodí Ruského carského námořnictva. Celkem byly postaveny tři jednotky této třídy, určené pro službu v Černém moři. Lodě se účastnily první světové války i bojů ruské revoluce. Od třídy "Gangut" postavené pro baltské loďstvo, se třída "Imperatrica Marija" lišila kratším trupem, zesíleným pancéřováním a nižší rychlostí.

玛丽亚皇后级战列舰 (俄语:"")是沙皇俄国海军为黑海舰队建造的第一种无畏舰。三舰都在尼古拉耶夫船厂建造。两艘是在后改名61公社社员船厂的船坞建造,第三艘在黑海船厂 ()建造。头两艘于1915年完工并和德国海军赠与土耳其海军的战列舰交战,第三艘二月革命时未完工。 玛丽亚皇后号由于弹药库爆炸1916年沉于塞瓦斯托波尔。叶卡捷琳娜女皇号被于1917年重新命名为“自由俄罗斯号”1918年为免被德军按布列斯特条约俘获于新罗西斯克自沉,亚历山大三世号改名为“自由号”转交给德军,仅进行了一次出海训练就因德国战败转交给协约国。英国于1920年将她转交俄国白军,重命名为阿列克谢耶夫将军号。此时 她只有一座炮塔能用,但是在白军失利后转到克里米亚,加入弗兰格尔的海军并被法国拘留,1930年代解体以支付停泊费。


Tituly.

Po zisku titulu Mistryně světa jí byl udělen titul IM. Roku 1976 jí FIDE udělila titul WGM.

Soutěže jednotlivkyň.

Roku 1928 zvítězila na mistrovství Moskvy žen v šachu. Po přestěhování do Leningradu v roce 1929 třikrát vyhrála mistrovství Leningradu žen v šachu. Mistrovství Sovětského svazu v šachu žen vyhrála Ruděnková roku 1952.

Mistrovství světa žen.

Když na přelomu let 1949-1950 uspořádala FIDE v Moskvě turnaj o titul mistryně světa v šachu, který měl určit nástupkyni tragicky zahynulé Věry Menčíkové, Ruděnková tento turnaj v konkurenci dalších patnácti šachistek vyhrála s náskokem jednoho bodu před druhou Olgou Rubcovovou a vybojovala tak titul mistryně světa v šachu.  Titul mistryně světa ztratila roku 1953 v zápase s Jelizavetou Bykovovou, který v Leningradě prohrála 5:7 (=2). Ještě po desáté partii byl stav nerozhodný 4:4 (=2), pak však Ruděnková v posledních čtyřech partiích třikrát prohrála.  Protože roku 1955 vyhrála kandidátský turnaj v Moskvě Olga Rubcovová a Ruděnková měla po prohraném zápase o titul právo na odvetu, střetli se Ruděnková, Rubcovová a Bykovová roku 1956 v Moskvě v trojzápase, ve kterém zvítězila Rubcovová a Ruděnková skončila na posledním třetím místě.

Soutěže družstev.

S družstvem Leningradu se účastnila Mistrovství Sovětského svazu družstev v šachu v letech 1948, 1951 a 1963. Nejvýše dosáhla s družstvem Leningradu na 2. místo v roce 1951. V tomto roce dosáhla i největšího úspěchu v této soutěži, když obsadila individuální druhé místo na první ženské šachovnici  V roce 1952 reprezentovala tým Iskry na Sovětském šachovém poháru klubů na první ženské šachovnici.

Umění.

V roce 2001 se objevila na poštovní známce Jugoslávie.

Ljudmila Vladimirovna Ruděnková ( – "Ljudmila Vladimirovna Ruděnko", – "Ljudmila Volodimirivna Ruděnko"; 27. července 1904, Lubny – 4. března 1986, Leningrad) byla sovětská šachistka, po Věře Menčíkové v pořadí druhá žena, která si vybojovala titul mistryně světa v šachu (titul držela v letech 1950 až 1953). Narodila se v Poltavské gubernii, která odpovídá Poltavské oblasti na Ukrajině, a která byla tehdy součástí Ruského impéria. Šachy se naučila hrát od svého otce v deseti letech. Po skončení střední školy se odstěhovala do Oděsy, kde získala vysokoškolské vzdělání v oboru ekonomie. Pracovala jako plánovač a šachy hrála zpočátku pouze jako svůj koníček. Daleko více se zabývala plaváním a stala se mistryní Oděsy v kategorii 400 metrů prsa. Šachy závodně začala Ruděnková hrát po přestěhování do Moskvy roku 1925. Poté se přestěhovala do Leningradu, kde se v roce 1929 stal jejím trenérem Pjotr Arseňjevič Romanovskij.

柳德米拉·弗拉基米罗弗纳·鲁丹科(英语:Lyudmila Vladimirovna Rudenko,,,1904年-1986年),苏联(乌克兰)国际象棋女棋手,是继维拉·明契克之后的第二位女子世界冠军。


Projevy odkouzlení světa.

Projevy odkouzlení světa zahrnují obecnou racionalizaci společnosti i jedince:  Za jeden z důsledků odkouzlení světa můžeme považovat i sekularizaci. Sekularizace se jako termín objevuje už od antiky a znamená potlačení vlivu náboženství ve světských záležitostech.  Během odkouzlení společnosti vyústilo racionální pojetí světského života moderní společnosti v desakralizaci veřejných a mocenských záležitostí. Tudíž můžeme hovořit o tom, že sekularizace s odkouzlením světa souvisí, ačkoliv oba termíny nejsou zaměnitelné.

Podstata a původ odkouzlení světa podle Schillera a Webera.

Friedrich Schiller o odkouzlení mluvil již století před Weberem. Pojem použil jako popis stavu, ve kterém se svět nachází po odklonu od předmoderních mýtů a metafyziky.  Max Weber jeho čistě filozofickou úvahu převedl do sociologického kontextu. Racionalizace společnosti je podle Webera pro její vývoj nezbytná. Přechod od tradiční společnosti k moderní reflektoval zejména z nábožensko-církevního hlediska. Jádrem odkouzlení nebyly pro Webera proměny víry, ale „postavení církví a vztahů náboženství a společnosti, ale kulturní důsledky jedinečného okcidentálního procesu racionalizace lidského života, kalkulovatelnosti zisku a technické manipulovatelnosti světem přírody i lidskou společností vůbec.“ Weber tak neoznačuje náboženství za mrtvé, nemluví o „ztrátě božského“, tedy o naprostém vytlačení duchovních principů ze společnosti. Jeho výklad odkouzlení světa separuje duchovno z mocenských a masivně společenských záležitostí a přesouvá jej do privátní, osobní roviny. Na druhou stranu připisuje Weber vznik kapitalismu a prvních zárodků racionality vzniku protestantských církví. Protestanské hodnoty (tj. střídmost, usilovná píle) se odrážely i do myšlení raných kapitalistů (v tom oponoval Marxově teorii o vzniku kapitalismu v čistě ekonomickém prostředí) a spolu s nimi i určitá skepse k mystickým prvkům, typickým pro katolicismus, ale nikoli pro protestantismus. Rozvoj kapitalistického myšlení vedl podle Webera ke zvětšující se roli efektivity, čemuž následovala postupná byrokratizace společnosti, hlavně v politice a ekonomice (přeměny tradičního vedení státu k úřednické organizaci). Náboženská reformace tedy paradoxně zavdala jedné z příčin postupné sekularizace západní společnosti. Weber dokonce koketoval s myšlenkou, že přílišná byrokratizace by v budoucnu mohla zcela ovládnout lidský život a uvěznila by ho v "železné kleci racionality"."

Pojem odkouzlení světa podle Gaucheta.

Marcel Gauchet popisuje odkouzlení světa jako rozchod s tradičním západním náboženstvím, stav, kdy se lidstvo dostalo za hranice náboženského věku. Křesťanství tvořilo zprvu všeobecně platný způsob uspořádání všeho lidského, uspořádání společnosti v rovině společenské i duchovní. Svým mocenským potenciálem ale formálně křesťanství vydrželo dodnes, a stalo se tak „náboženstvím rozchodu s náboženstvím“ – v podstatě popisuje fakt, že navzdory všeobecné sekularizaci společnosti a jejího vlivu na politiku je křesťanství v západní společnosti formálně přítomno, např. oficiální motto Spojených států amerických „In God We Trust“, tedy „Věříme v Boha“. Podle Marcela Gaucheta se „obec ve věcech veřejných již obejde bez nadpřirozeného, a týká se to i těch jejích členů, kteří v ně nepřestali věřit“. Církev během osvícenství ztratila dominantní vliv jak na obyvatelstvo, tak na vedení státu – týkalo se to i hmotných statků, které církev ztrácela na úkor státu.

V sociologii se termín „odkouzlení světa“ ("francouzsky Désenchantement du monde, anglicky Disenchantment of the world, Entzauberung") používá při popisu proměny tradiční západní společnosti v moderní s nástupem osvícenství a vědecké revoluce vrcholící na konci 18. století. V podstatě je tak odkouzlení světa výsledkem racionálního zdůvodňování přírodních i společenských jevů. Jako první tento termín použil na konci 18. století Friedrich Schiller. Na sklonku 19. století termín upravil a přepracoval sociolog Max Weber, zasadil jej do sociologického kontextu rámci svých studií sociologie náboženství a zkoumal ji jako souvislost mezi náboženstvím, racionalitou a moderním kapitalismem. Odkouzlení světa je svou povahou racionálního zdůvodňování a „odkouzlování“ úzce spojeno s termínem sekularizace, tedy potlačováním vlivu náboženství a církve na světské záležitosti.

祛魅(英语:Disenchantment)在社会科学中是指在现代社会消去神秘主义(魅惑力)的表面并把文化合理化,这个概念最初由马克斯·韦伯借用弗里德里希·席勒的理论来描述现代化、官僚化的世俗西方社会,在这种社会中自然理解能力比信仰更有价值、过程都以合理的目标为方向,与韦伯所说的“这个世界上遗留着好的迷人的花园”的传统社会相对立。


2013年教宗选举秘密会议

Rezignace Benedikta XVI..

Papež Benedikt XVI. vyhlásil 11. února 2013 svoji rezignaci k 28. únoru z důvodu úbytku sil. Svým rozhodnutím zaskočil většinu svých spolupracovníků i církve, neboť je obvyklé, že papežové slouží ve svém úřadě až do své smrti. Poslední papež, který rezignoval před Benediktem XVI., byl Řehoř XII. v roce 1415, kdy tak učinil víceméně z donucení za výjimečné situace, aby se vyřešilo papežské schizma. Poslední skutečně dobrovolná rezignace před Benediktem XVI. byla rezignace Celestýna V. v roce 1294. Jako první z papežů rezignoval Poncián v roce 235 (zároveň s ním se svých nároků vzdal Hippolyt Římský, který se také prohlašoval za papeže).  Benedikt XVI. odcestoval 28. února do papežské letní rezidence Castel Gandolfo a vyčkává zde několik týdnů na dokončení oprav svého příštího příbytku ve Vatikánu. Jeho vatikánské apartmá bylo zapečetěno.

Načasování.

Podle článku 37 apoštolské konstituce Universi Dominici Gregis by mělo být konkláve zahájeno 15 až 20 dní poté, kdy nastala sedisvakance, v tomto případě tedy 15 až 20 dní po 28. únoru. Časový odstup je nutný z logistických důvodů, neboť konkláve je obvykle svoláváno nečekaně po úmrtí stávajícího papeže, a je třeba poskytnout kardinálům z celého světa čas na přepravu do Vatikánu. Papež Benedikt XVI. ovšem vydal 25. února dokument motu proprio, kterým povolil dřívější začátek konkláve.

Sbor volitelů.

Přestože bylo v době volby celkově 209 žijících kardinálů, potenciálních volitelů bylo mezi nimi pouze 117, protože kardinálové, kteří v den před uprázdněním papežského stolce (tj. 27. února 2013) byli starší než 80 let, už nebyli oprávněni volit. Německý kardinál Walter Kasper, který 80 let dosáhl teprve dne 5. března 2013, se konkláve mohl zúčastnit. Britský kardinál Keith O'Brien ovšem oznámil současně se svou rezignací na arcibiskupskou funkci, že se konkláve zúčastnit neplánuje. Konkláve se rovněž nezúčastnil indonéský kardinál Julius Riyadi Darmaatmadja SJ.

Odhady výsledku volby.

Mezi odhady výsledku volby zveřejňovanými v médiích byly nejkonkrétnějšími kursy sázkových kanceláří, pro něž se volba papeže stala jednou z nejvýznamnějších mimosportovních událostí roku. Podle článků čerpajících ze zprávy ČTK z počátku března byli pro většinu sázkových kanceláří (z nichž byly zmíněny kursy jedné irské a jedné britské) mírnými favority volby kardinálové Angelo Scola a Peter Turkson (s kursy 2:1 až 3:1), za nimiž následovali Tarcisio Bertone, Marc Ouellet a Angelo Bagnasco. České sázkové kanceláře vyhlásily bezprostředně po Benediktově ohlášení abdikace kursy, podle nichž favority byli (v různém pořadí) Francis Arinze, Marc Ouellet a Peter Turkson s kursy kolem 4:1 až 5:1; kurs Dominika Duky byl 500:1 či 1000:1, kurs Miloslava Vlka u Chance 300:1. Na kardinála Bergoglia, budoucího papeže, vyhlásil Tisport nejprve kurs 50:1 a poté ho snížil na 25:1; sázky na tohoto kandidáta tvořily asi 1 % ze všech sázek na volbu papeže.  Italská média podle Českého rozhlasu zmiňovala kolem 10 kardinálů, kteří mohli být vhodnými kandidáty, a nejčastěji byli zmiňováni Angelo Scola a Timothy Dolan, dále například Odilo Pedro Scherer.  Podle komentáře Petra Živného papež Benedikt XVI. zvlášť zviditelnil a tím nepřímo doporučil Angela Scolu, když jej postavil do čela milánské arcidiecéze, a Gianfranca Ravasiho, kterého v roce 2013 pověřil postními duchovními cvičeními pro římskou kurii a který podle Živného převyšuje svými mimořádnými kvalitami po všech stránkách ostatní kardinály voliče. Dalšími zmíněnými italskými kandidáty byli Giuseppe Betori, Francesco Coccopalmerio (jako nejliberálnější ze zmíněných), z neitalských pak Američan James Michael Harvey a tradicionalistický Kanaďan Marc Ouellet.

Průběh.

Ačkoliv kardinálové mají přísně zakázáno sdělovat informace o průběhu konkláve, jako obvykle se dodatečně různá tvrzení v médiích objevila. Podle nich v rozhodujícím kole získal Bergoglio 90 hlasů ze 115. Deník Corriere della Sera s odvoláním na anonymní zdroje označil jeho překvapivě rychlý úspěch za výsledek dohody skupiny volitelů kolem státního sekretáře Tarcisia Bertoneho a amerických kardinálů, kteří nechtěli v čele církve Itala Angela Scolu. K tomu, že zvolený kandidát v médiích nebyl zmiňován mezi žhavými kandidáty, řekl vídeňský kardinál Christoph Schönborn: „Novináři Bergogliovo jméno neregistrovali. K tomu můžu říci jen to, že Bergoglio by nebyl v pátém kole zvolen papežem, pokud by nebyl favoritem od začátku“.

Výsledek.

Dne 13. března 2013, ve druhý den konkláve, krátce po sedmé hodině (19:07) začal z komína Sixtinské kaple stoupat bílý kouř. Zhruba ve čtvrt na devět vystoupil na lodžii požehnání baziliky sv. Petra kardinál-protojáhen Jean-Louis Tauran a oznámil zvolení Jorga Maria Bergoglia, který si zvolil jméno František.

Kouřové znamení.

Po zkušenostech z roku 2005, kdy se nepodařilo vyvolat správnou barvu kouře, jímž se signalizuje výsledek hlasování, a kouř měl neurčitou šedou barvu, byla v roce 2013 pro každou barvu kouře určena jiná kamna a barva kouře byla, podle agentury AFP, řízena chemickými přísadami. Pro vyvolání černého kouře se používá směs chloristanu draselného, antracenu a síry, pro vyvolání bílého kouře směs chlorečnanu draselného, laktózy a kalafuny.

Papežské konkláve (italsky "Il conclave del 2013," polsky "Konklawe 2013") v roce 2013 se konalo v návaznosti na rezignaci papeže Benedikta XVI., která byla ohlášena 11. února 2013 a nastala 28. února t.r. ve 20:00 h SEČ. V celé historii římskokatolické církve se jednalo teprve o třetí konkláve, které se konalo během života předchozího papeže, neboť obvykle se konkláve koná v návaznosti na úmrtí papeže. V souladu s rozhodnutím, které učinila v pátek 8. března generální kongregace kardinálů, začalo konkláve slavnostní mší v úterý 12. března 2013. Dne 13. března 2013, ve druhý den konkláve, v páté volbě, byl zvolen argentinský kardinál Jorge Mario Bergoglio, který si zvolil jméno František.

2013年教宗选举秘密会议因教宗本笃十六世于2013年2月28日退位而召集举行。这是天主教会历史上第三次在前任教宗仍在世时召集的教宗选举秘密会议,第一次发生在1294年,第二次发生于1415年。会议从2013年3月12日开始,经过五轮投票后,在3月13日19时06分,会议举行地西斯汀小堂的烟囱冒出白烟,表示枢机团已选出新教宗,而约50秒后圣伯多禄大殿响起钟声,确认新教宗已被选出。当选者为阿根廷籍枢机乔治·玛略·伯格里奥,并取名号为「方济各」。


Životopis.

Dunham se narodila v New Yorku. Její otec, Carroll Dunham, je malíř "otevřeně sexualního pop artu" a její matka, Laurie Simmons, je fotografka a designérka. Její otec je protestant a podle Leny Dunham potomek Mayflower; její matka je Židovka. Lena Dunham má mladší sestru Grace, která je modelka a v současné době studuje na Brownově univerzitě a která účinkovala ve filmu "Tiny Furniture". Když byly sestrou ještě děti, často je hlídaly fotografky Sherri Zuckerman a Catherine McGann.  Dunham navštěvovala Saint Ann's School v Brooklynu, New York, kde potkala herečku a kolegyni Jemima Kirke, se kterou účinkuje v seriálu "Girls", a kterou také obsadila do svého prvního filmu "Nábyteček". V roce 2008 odpromovala na Oberlin College, kde studovala kreativní psaní.

Kariéra.

První film Leny Dunham, který natočila v roce 2010, "Tiny Furniture", vyhrál cenu pro Nejlepší příběh na konferenci South by Southwest Music and Media Conference. Dunham herself plays the lead role of Aura.  Televizní seriál, "Girls", jehož je Lena Dunham tvůrkyní, začala TV stanice HBO vysílat na začátku roku 2012. Výkonným producentem seriálu je Judd Apatow. Tři epizody tohoto seriálu byly vysílany na festivalu SXSW, kde se dočkaly pozitivních reakcí. První sezóna měla premiéru 15. dubna 2012 a zařídila Leně čtyři nominace na ceny Emmy – herecký výkon, scénář a režie. Seriál také vyhrál dva Zlaté glóby a to pro Nejlepší komediální seriál a za Nejlepší ženský herecký výkon v komedii či muzikálu. V únoru roku 2013 se za práci pro seriál "Girls" stala vůbec první ženou, která získala Directors Guild Award pro Nejlepšího režiséra komediálního seriálu.  8. října 2012 podepsala smlouvu na 3,5 milionů dolarů se společností Random House, která tak získala práva na její první knihu – esej nazvanou "Not That Kind of Girl: A Young Woman Tells You What She's Learned".  Dunham se objevila v reklamním spotu pro znovuzvolení prezidenta Barracka Obamy, ve kterém pronáš monolog, který se podle "The Atlantic" snaží o "získání hlasu srovnáváním volení s prožíváním prvního sexu". Fox News hlásil "intenzivní kritiku" z vícero médií, která označila onu reklamu za "nevkusnou a nepřiměřenou" a dodal, že "ne každý byl tolik uražen".  Dunham se objevila v úvodní parodii na Emmy Awards, ve kterém se komickým způsobem objevuje nahá.

Osobní život.

V roce 2012 začala chodit s hlavním kytaristou kapely Fun., Jackem Antonoffem. Oba dva se rozhodli upustit od svatby, dokud nebude mít každý člověk stejné podmínky, čímž podporují svatby stejného pohlaví.

Lena Dunham (* 13. května 1986 New York) je americká herečka a filmařka. Napsala a zrežírovala nezávislý film "Tiny Furniture" (2010) a je tvůrkyní a hlavní herečkou televizního seriálu stanice HBO s názvem "Girls". V roce 2012 byla nominována na čtyři ceny Emmy, vyhrála dva Zlaté glóby a stala se první ženou, která získal cenu za režii Directors Guild of America Awards v kategorii komedie.

莉娜·丹恩(Lena Dunham,1986年-05月13日)是一位美国电影制作人、导演和演员。曾在2010年编写并执导独立电影《微型家具》("Tiny Furniture ")。她也是HBO电视系列剧《女孩我最大》("Girls")的原创人,在2012年因该影集入围四项艾美奖提名,以及获得了两座金球奖。


Základní úvaha.

Správná funkce imunitního systému je založena na rozlišování vlastního od cizího, takže by měla být identifikována a zlikvidována i nádorová buňka. Problém spočívá v tom, že nádorová buňka je zmutovanou variantou vlastních buněk, takže případné antigeny nebo MHC glykoproteiny, které slouží k rozlišení mezi vlastním a cizím bývají "nedostatečně silné" k automatickému rozpoznávání a zachycení imunitním systémem organismu. Přesto určité antigenní rozdíly u nádorových buněk existují, což umožňuje "natrénovat" vybrané imunocyty k rozpoznávání těchto změn a pomocí sériových a paralelních kaskád, které jsou pro imunitní systém typické (viz např. komplement), zahájit proces odstraňování těchto nádorových buněk.  Jak bylo výše naznačeno, mnoho druhů nádorových buněk produkuje antigeny, které jsou buď atypické pro daný typ buňky a/nebo místo či období výskytu. Mezi takové antigeny mj. patří glykosfingolipid GD2, tedy disialogangliosid, který vylučují na povrch vnější membrány pouze neuronální buňky. Před nežádoucím zásahem imunitního systému jsou tyto buňky chráněny hematoencefalickou bariérou. Tento antigen GD2 však rovněž vylučují mnohé nádory, jako např. neuroblastom, meduloblastom, astrocytom, melanom, malobuněčný nádor plic, osteosarkom či některé sarkomy měkkých tkání. Takže, GD2 může sloužit jako vhodný "naváděcí" antigen pro "trénink" imunitního systému. Jiné antigeny se typicky vyskytují pouze během embryogeneze (onkofetální antigeny) a pak zanikají, proto je jejich výskyt na nádorech vhodným terčem pro cílenou imunoterapii.  Jako vhodné antigeny mohou sloužit také některé růstové receptory, které se na normálních buňkách vyskytují vzácně či vůbec. Jde o receptory, jejichž aktivace spouští signální proces dovnitř buňky, který je ve svém výsledku zodpovědný za neregulovaný růst a dělení buňky. Jako příklad může posloužit CD340 resp. ErbB2 (Human Epidermal Growth Factor Receptor 2), což je receptor vyskytující se na povrchu nádorových buněk rakoviny prsu.  Určitou zajímavostí je, že některá imunoterapeutická léčiva nádorů mohou reaktivovat latentní tuberkulózu, což musí být vždy před jejich nasazením zváženo.

Léčba nádorů založená na buněčné imunitě.

Tento druh imunoterapie byl poprvé představen Rosenbergovou výzkumnou skupinou z Amerického národního úřadu zdraví (National Institutes of Health) a je uplatňován jak ve výzkumu, tak v praxi v mnoha zemích po celém světě. Základem je postup, kdy jsou izolovány imunocyty, a to buď přímo od nemocného nebo od dárců (tedy autologní vs. allogenní postup), které jsou následně obohaceny a pomocí transfuze vráceny (či jen aplikovány) pacientovi. Obohacené imunocyty vykazují vysokou cytotoxicitu vůči příslušným nádorovým buňkám, čímž je pomáhají odstraňovat. Klinické využití tohoto postupu se stalo již rutinou v japonských onkologických pracovištích, přičemž autologní varianta postupu zahrnující NK buňky a cytotoxické T lymfocyty (CTL) je využívána v dalších asijských zemích. V Dánsku je v první fázi klinických zkoušek metoda ALECSAT. Jde o metodu, která je odvozena od původní Rosenbergových teoretických i praktických předpokladů.

Protinádorová vakcinace.

Jde o druh léčby nádorů založené na buněčné imunitě, založený na tom, že nádorový antigen je specifickým složkám imunitního systému představen pomocí buněk prezentujících antigen (APC), které slouží k aktivizaci T lymfocytů, které jsou schopny zajistit léčebnou odezvu vůči příslušným nádorovým buňkám. Pokud totiž makrofág či dendritická buňka (typické APC), které patří k typickým buněčným představitelům vrozené imunity, zachytí cizorodou látku, vystaví její antigen na svůj povrch, čímž umožní T-lymfocytům připravit specifickou odezvu.  Příkladem konkrétní aplikace výše popsané léčebné imunizace je vakcína Sipuleucel-T (APC8015, obchodní název Provenge), která pomáhá zničit rakovinu prostaty tím, že od pacienta odebrané dendritické buňky neboli APC (antigen prezentující buňky – antigen-presenting cells) jsou obohaceny o bílkovinu (PA2024), která k odebraným dendritickým buňkám připojí antigen kyselé prostatické fosfatázy plus faktor stimulující vytváření granulocytových a makrofágových kolonií (GM-CSF – granulocyte-macrophage colony stimulating factor). Obohacení o antigen pomáhá identifikovat nádorové buňky prostaty, protože zmiňovanou kyselou fosfatázu tyto nádorové buňky obsahují až z 95 %. GM-CSF hraje signalizační roli pro aktivaci výkonných (bojových) buněk (granulocyty, makrofágy) proti příslušným nádorovým buňkám, jinak řečeno ulehčuje (stimuluje) vyzrávání imunokompetentních buněk určených pro boj s nádorovou tkání.

Léčba monoklonálními protilátkami.

Protilátky jsou klíčovou součástí adaptivní (specifické, paměťové) imunitní odpovědi organismu na určitý antigen. Hrají základní úlohu jak v rozpoznávání (nalezení), tak v zneškodňování cizorodých látek. Širší léčebné využití protilátek v léčbě nádorových onemocnění přinesl objev technologie pro vytváření monoklonálních protilátek (monoclonal antibodies – mAbs). Pomocí této technologie lze vytvořit potřebné množství protilátek proti konkrétním nositelům antigenů, tedy nejen proti bakteriím, virům, ale i proti nádorovým buňkám. V onkologické léčbě se využívají dva typy monoklonálních protilátek:  • Neobohacené protilátky (naked mAbs) nenesou žádnou farmakologickou či radiační příměs. V současnosti jsou nejčastěji používány.  • Obohacené protilátky nebo protilátky s připojeným farmakologickým či radiačním agens (Conjugated mAbs nebo také tagged, labeled, loaded mAbs).  Obohacené protilátky se dělí podle svého nosiče buď na:  • monoklonální protilátky s připojenou radioaktivní látkou (Radiolabeled mAbs), přičemž léčba těmito protilátkami je klíčovým prvkem tzv. radioimunoterapie (RIT).  • monoklonální protilátky s připojeným chemoterapeutikem resp. cytostatikem (Chemolabeled mAbs).  • monoklonální protilátky spojené s buněčným jedem. V takovém případě mluvíme o imunotoxinech.  Několik terapeutických monoklonálních protilátek již bylo schváleno pro léčebné užití Americkým národním úřadem pro léčiva a potraviny (U.S. Food and Drug Administration – FDA). Jejich přehled je uveden v následující tabulce.

Alemtuzumab.

Alemtuzumab je humanizovaná IgG1 monoklonální protilátka proti antigenu CD52. Její hlavní indikací je chronická lymfatická leukémie (CLL), což je nejčastější druh leukémie v západních zemích. Funkce samotných receptorů CD52 je neznámá, nicméně se nachází na 95 % lymfocytů a monocytů kolujících v periferní krvi. Po navázání protilátky alemtuzumab na CD52 dojde k cytotoxické reakci zajišťované komplementem. Terapie alemtuzumabem je na hematoonkologických pracovištích indikována rovněž v případě tzv. T-prolymfotické leukémie (TPPL), což je druh leukémie, pro který zatím chybí protokolární léčebné standardy. Jedná se o velmi agresivní krevní nádorové onemocnění, jehož medián přežití je 7.5 měsíce.

Bevacizumab.

Bevacizumab je neutralizační humanizovaná IgG1 monoklonální protilátka cílená proti vaskulárnímu endoteliálnímu růstovému faktoru A (VEGF-A). Váže se na volný VEGF-A, čímž zamezuje jeho vazbu ke svým specifickým receptorům (VEGFR-1 a VEGFR-2) na povrchu endotelových buněk. Dochází tak k blokaci biologické aktivity těchto receptorů a k regresi růstu nádorových cév, které vyživují nádory a podílejí se na šíření metastáz.  Bevacizumab, prodávaný pod obchodní značkou Avastin, je v České republice registrovaným léčivem od roku 2005. V kombinaci s různými typy chemoterapeutik se používá k léčbě metastazujícího karcinomu tlustého střeva, prsu a nemalobuněčného plicního karcinomu. V kombinaci s INF-α je indikován k léčbě pacientů s pokročilým a/nebo metastazujícím karcinomem ledvin. Dále se používá k léčbě epitelového nádoru vaječníků, vejcovodů, primárního nádoru pobřišnice a karcinomu děložního čípku. Pozitivní výsledky projevil ve fázi II klinického testování, kde byl použit v kombinaci s irinotekanem, inhibitorem topoisomerázy I, k léčbě rekurentního glioblastomu.

Brentuximab vedotin.

Brentuximab vedotin je řazen do druhé generace hybridních protilátek proti imunoglobulinu IgG1. Je svázán (konjugován) s chemoterapeutikem monometylem auristatinu E, které zabraňuje dělení buněk tím, že zamezuje polymerizaci tubulinu. Tím dochází k narušení struktury buněčných mikrotubulů. Brentuximab se váže na membránovou bílkovinu CD30, která je zmnožena u patologicky pozměněných lymfocytů u Hodgkinova lymfomu nebo u tzv. anaplastického velkobuněčného lymfomu.

Cetuximab.

Cetuximab je hybridní (myší/lidská) monoklonální protilátka, která je protilátkou proti antigenu EGFR, což je receptor epidermálního růstového faktoru (epidermal growth factor receptor — EGFR). Navázánim na tento receptor dojde k deaktivaci signálních kaskád, které zapřičiňují růstový proces. Primární indikací je kolorektální karcinom. Byl rovněž zkoušen u jiných malignit, jako např. malobuněčného nádoru plic a nádorů hlavy i krku. Jako samostatně podávané léčivo (monoterapie) bylo účinné u 10.8 % pacientů s metastázami rakoviny tlustého střeva, a to s nadprodukcí EGFR. Mezi další inhibitory EGFR, které jsou v první fázi klinických zkoušek patří: ABX-EGF, hR3 a EMD 72000.

Gemtuzumab ozogamicin.

Gemtuzumab ozogamicin patří do kategorie protilátek obohacovaných o chemoterapeutikum (kalicheamicin). Byl protilátkou proti CD33. Vzhledem k výskytu závažných vedlejších účinků, které vyvolaly odborné diskuze, nařídil příslušný americký dozorový orgán (FDA) další testy 3. fáze schvalování, které mohou probíhat i po vlastním schválení léčiva v případech, kdy se dané léčivo vzhledem ke své indikaci zapojuje do kombinací s ostatními léčivy. V této následné třetí fázi Gemtuzumab neprokázal přínos oproti alternativním léčebným postupům, a pokud byl užit v kombinaci, přispěl statisticky významně k celkové toxicitě léčby (úmrtnost při kombinaci preparátů bez Gentuzumabu byla 1,4% proti 5,7% při jeho zapojení do kombinace). Z těchto důvodů nedoporučil Americký národní úřad pro léky a potraviny pokračování registrace a následně byl stažen z trhu.  Jeho primární indikací byla akutní myeloidní leukémie (AML).

Ipilimumab.

Ipilimumab (Yervoy) je lidská IgG1 protilátka, která se váže na membránový protein CTLA4 – cytotoxic T lymphocyte-associated antigen 4. Protože nádorové buňky vykazují na svém povrchu specifické antigeny, stávají se "viditelnými" pro imunitní systém. Jednou z aktivních nebo výkonných složek imunity jsou tzv. cytotoxické T-lymfocyty (CTL), které mají schopnost nádorovou buňku zničit. Aby byly tyto buňky aktivovány potřebují dva signály: 1) rozpoznání cizorodého identifikátoru buňky (tzv. MHC komplex – major histocompatibility complex) a 2) navázání proteinu CD28, který je umístěn na T-lymfocytu spolu s CD80 a CD86, které jsou umístěny obvykle na dendritické buňce, která plní roli tzv. buňky prezentující antigen. CTLA 4 nebo také CD152 je membránový protein, který se vyskytuje na tzv. pomocných T-lymfocytech či tzv. T-helper buňkách. Jde o lymfocyty, které mají ve vztahu k výkonným složkám imunity (nejen k cytotoxickým T-lymfocytům) regulační vztah, tedy buď danou imunitní odpověď posilují či oslabují. CTLA 4 je antagonistou výše uvedených receptorů CD80 a CD86, které jsou nutné k řádné aktivaci cytotoxické imunitní odpovědi, zprostředkované T-lymfocyty (CTL). CTLA4 tedy oslabují imunitní odpověď, což je důležité, protože za normálních okolností by byla neregulovaná cytotoxická imunitní odpověď devastující pro normální zdravou tkáň. Jak ale bylo napsáno výše, přirozená protinádorová imunitní odpověď má přirozeně inhibovaný (slabší) charakter, proto se jeví jako terapeuticky vhodné u určitých nádorových diagnóz zrušit toto přirozené zpětnovazební oslabení imunitní odpovědi. Ipilimumab, tím, že se naváže na CTLA4, zamezí jeho aktivnímu kontaktu s receptory CD80 a CD86, čímž dojde k odpojení inhibičního regulačního mechanismu odpovědi CTL.  Posun regulačního poměru mezi inhibičními T-lymfocyty a aktivními (cytotoxickými) T-lymfocyty se zdá být důležitý u melanomu, kde je význačnější dopad změny citlivosti zmíněného regulačního poměru na akceschopnost tzv. CTL zaměřených na melanomové buňky. Ipilumumab tedy výrazně posiluje imunitní odpověď, která je reakcí na výskyt melanomových buněk. Nicméně vzhledem k obecnějšímu imunologickému mechanismu působení, lze pozitivní přínos očekávat i u dalších nádorových diagnóz, kde ipilumumab může posílit účinek dalších protinádorových imunoterapeutik.

Nimotuzumab.

Nimotuzumab je hybridní (lidská/myší) monoklonální protilátka proti receptoru epidermálního růstového faktoru (EGFR). Byla nalezena na Kubě v rámci širšího výzkumného projektu s nelicenčním cílem, na kterém se podílelo mnoho výzkumných a výrobních podniků.. Byla schválena k použití v léčbě dlaždicobuněčného karcinomu hlavy a krku, a to v Indii, na Kubě, Argentině, Kolumbii, Pobřeží slonoviny, Gabonu, Ukrajině, Peru a Srí Lance. Na Kubě, v Argentině, na Filipínách a Ukrajině byl schválen k léčbě gliomu. Pro léčbu nádorů nosohltanu byl schválen v Číně. Výjimku vázanou diagnostickými kriterií má rovněž v USA (pro léčbu gliomu) a v Evropě pro léčbu nádorů slinivky břišní, pokud je prokázán dlaždicobuněčný původ nádoru.

Ofatumumab.

Ofatumumab podobně jako Rituximab je lidskou IgG1 protilátkou, která se váže na antigen CD20. Její hlavní indikací je chronická lymfatická leukémie, protože u tohoto typu nádoru jsou obvyklé B-lymfocyty s povrchovým antigenem CD20. Na rozdíl od rituximabu, který se váže na velkou smyčku bílkoviny CD20, ofatumumab se váže na krátkou smyčku, což může vysvětlovat, proč ofatumumab již při nizkých dávkách vyvolává na komplementu závislý cytotoxický účinek a má také nižší imunogenicitu.

Panitumumab.

Panitumumab (Vectibix) je lidská IgG2 protilátka, která se váže na EGRF receptor. Mechanismus účinku je podobný jako u Cetuximabu. Hlavní indikací je kolorektální karcinom.

Ramucirumab.

Ramucirumab je lidská IgG1 monoklonální protilátka, která se s vysokou afinitou váže k extracelulární doméně receptoru pro vaskulární endoteliální růstový faktor 2 (VEGFR-2/KDR). Tím znemožňuje navázání ligandů VEGF-A, VEGF-C a VEGF-D k tomuto receptoru. VEGF ligandy jsou produkovány solidními nádory a iniciují angiogenezi (tvorbu nových krevních kapilár z již existujících cév), čímž dochází ke zvýšení krevního zásobení v nádorové tkáni a zvýšení přísunu živin potřebných pro růst nádoru. Navázání ramucirumabu k VEGFR-2 vede k potlačení nádorové angiogeneze.  Ramucirumab je registrován pod názvem Cyramza a používá se k léčbě karcinomu žaludku nebo adenokarcinomu gastroesofageální junkce jak v monoterapii, čímž je prvním takto používaným léčivem, tak v kombinaci s paklitaxelem. V kombinaci s chemoterapií irinotekan, kyselina folinová a 5-fluorouracil (FOLFIRI) lze ramucirumab použít k 2. linii léčby metastatického kolorektální karcinomu, který byl v 1. linii léčen bevacizumabem. Kombinace s docetaxelem se používá pro léčbu pacientů s pokročilým nebo metastazujícím nemalobuněčným karcinomem plic.

Rituximab.

Rituximab je hybridní (lidská/myší) monoklonální protilátka proti antigenu CD20, který je rozšířený na imunoglobulin-pozitivních B-lymfocytech. Jeho role je nejspíš v regulaci přísunu kalcia skrze cytoplazmatickou membránu dovnitř B-lymfocytu, čímž pomáhá jak v udržování homeostázy kalciového hospodaření B-lymfocytu, tak v jeho aktivaci. Přesný způsob fungování Rituximabu není úplně objasněný, má však prokazatelný vliv na buněčný cyklus a expresi B–buněčných receptorů (BCR – B cell receptor). Experimenty prováděné na primátech prokázaly, že protilátka proti CD20 redukuje množství periferních B-lymfocytů o 98 % a B-lymfocyty v periferních mízních uzlinách a kostní dření o více než 95 %.

Trastuzumab.

Trastuzumab je monoklonální IgG1 humanizovanou protilátkou proti receptoru pro epidermální růstový faktor 2 (epidermal growth factor receptor 2) neboli EGFR 2 (je známý také jako HER 2 či CD340). Byl schválen FDA v roce 1998, přičemž jeho primární indikací je rakovina prsu. Trastuzumab je určen pro pacienty, jejichž nádor vykazuje nadprodukci CD340, což se zjišťuje pomocí imunohistochemických metod (IHC) či metodou fluorescenční in situ hybridizace FISH. Alternativou imunodetekce CD340 jsou některé metody odvozené od PCR (polymerázová řetězová reakce).  Samotný CD340 patří do rodiny transmembránových tyrosinkinázových receptorů, které se účastní regulace buněčného rozmnožování (proliferace) a buněčného dělení. Zvýšenou produkci CD340 vykazuje cca 25–30 % nádoru prsu, které se také vyznačují silnou malignitou, špatnou prognózou, jen minimální či téměř žádnou odezvou jak na hormonální terapii, tak na konvenční chemoterapeutika.

Radioimunoterapie.

Radioimunoterapie je především založena na použití myších monoklonálních protilátek proti buněčným antigenům, na které jsou navázány radioaktivní látky. V současnosti je nejvíce prozkoumán účinek těchto protilátek proti lymfomům, které jsou velmi citlivé vůči ozáření (jsou radiosenzitivní). Myší protilátky jsou vzhledem ke své imunogenecitě rychle vylučovány z organismu, což omezuje nadbytečné vystavení radiaci.

Ibritumomab tiuxetan.

Ibritumomab tiuxetan je myší monoklonální protilátka, která je spojena s chelatickou látkou, pomocí níž je navázán radioaktivní prvek yttrium–90. Y je beta zářič s poločasem rozpadu 64 h a hloubkou průniku do tkáně 1–5 mm. Jeho užití je zkoumáno, a to především u folikulárních lymfomů.

Tositumomab/jód (I).

Samotný Tositumomab je myší monoklonální protilátka IgG2a proti antigenu CD20. Jód (I) tositumomab je tatáž protilátka, která je navíc kovalentně svázána s izotopem jódu I, který emituje jak záření beta, tak záření gama, přičemž po jeho aplikaci dochází v organismu k jeho rychlému rozkladu. Klinické zkoušky prokázaly jeho účinnost v léčbě relabujícího folikulárního lymfomu, a to pokud je podáván nejprve samotný tositumomab a následně tentýž tositumomab obohacený o I.

Cytokinová terapie.

Cytokiny jsou širokou skupinou bílkovin, produkovaných obvykle bílými krvinkami, jejichž hlavní funkcí je modulace či regulace imunitní odpovědi (jsou to tzv. imunomodulátory). Nádorová tkáň má vlastní schopnost produkce a ovlivňování cytokinů, což ji umožňuje zabezpečit vlastní růst a přitom se chránit proti imunitní odpovědi organismu. Na druhou stranu, právě to umožňuje cílené působení cytokinů proti nádorům. Cytokiny, které mohou posílit a zefektivnit imunitní odpověď, jsou proto v případě imunoterapie nádorových onemocnění často využívány jako přídatná terapeutika. Často jsou využívány zejména interferony a interleukiny

Interferony.

Interferony jsou cytokiny, které imunitní systém organismu využívá ve své antivirové odpovědi, mají však svojí přirozenou protinádorovou funkci. V současnosti jsou známy tři skupiny interferonů: 1) interferon typu I, kam řadíme interferon alfa (IFNα) a interferon beta (IFNβ); 2) interferon typu II, sem patří interferon gama (IFNγ); 3) interferon typu III, sem patří poměrně novější interferon lambda (IFNλ). IFNα je v současnosti schválen k použití u leukémie z vlasatých buněk, Kaposiho sarkomu u nemocných s AIDS, folikulárního lymfomu, u chronické myeloidní leukémie a melanomu. Novější interferon lambda (IFNλ) je v současnosti zkoumán jako další možné léčivo s antitumorozním efektem, přičemž předběžné výsledky jsou slibné.

Interleukiny.

Interleukiny jsou citokiny se širokou paletou účinků na imunitní systém. Rovněž se uplatňují v léčbě nádorových onemocnění (viz níže – Nové trendy v imunoterapii nádorů). V současnosti je využíván interleukin-2, a to v léčbě maligního melanomu a určitých nádorů ledvin.

Nové trendy v imunoterapii nádorů.

V současnosti již probíhá vývoj a testování druhé generace imunoterapeutických léčiv. Tato druhá generace je založena na skutečnosti, že účinné působení dosavadních protilátek zaměřených na konkrétní antigen je limitováno různými podmínkami. Pro imunoterapii nádorů je důležitá imunitní aktivita jejich bezprostředního okolí (microenvironment), které však většinou působí imunosupresivně (tj. potlačuje imunitní reakci). Imunusupresivní okolí nádorů je rovněž jednou z příčin, proč i přes přítomnost antigenů nádor roste bez přirozeného zásahu imunitního systému. Imunostimulační látky nazývané cytokiny hrají důležitou roli v aktivizaci imunitního systému, čímž omezují imunosupresivní působení v okolí nádorů. Dlouhodobě se ví, že zánět, jehož jsou cytokiny přirozenou a důležitou součástí, který nastane v okolí nádoru podporuje imunitní systém k větší citlivosti a zásahu vůči nádorovým buňkám. Z těchto důvodů došlo k obohacení monoklonálních protilátek o cytokiny, zejména silně prozánětlivým interleukinem 2 (IL-2). Výhodou spojení s protilátkami (tj. vytvoření hybridního proteinu) je omezení působení těchto cytokinů na okolí nádoru. Systémové (celkové) podávání takových imunostimulačních cytokinů může totiž způsobit závažné vedlejší účinky.  Jiným typem hybridizace je vytváření receptorů pro specifický antigen, které jsou uměle připojeny k T-lymfocytům. Jedná se o technologie vytvářející tzv. chimerní T buněčný receptor.  Dalším novým postupem je vytvoření takové dvojice protilátka-protinádorové agens, která by se od sebe oddělila uvnitř nádorové buňky, tj. po endocytóze. Jedním ze způsobů, jak toto provést je využit ke spojení dvojice disulfidovovou vazbu, která bude v redukčním prostředí uvnitř buňky rozpojena. Nicméně nedávné nálezy upozornily, že vzhledem k oxidačnímu potenciálu endozomů a lyzozomů uvnitř buňky se nejedná o všeobecně použitelnou strategii. Mezi dalšími se jeví užitečnou vazba hydrazonová nebo peptidová.

Nové objevy.

V roce 2001 vytvořily dvě americká neziskové pracoviště Cancer Research Institute a Ludwig Institute for Cancer Research projekt nazvaný Cancer Vaccine Collaborative, který spojil síť specializovaných expertních pracovišť v oblasti imunologie za účelem vzájemně koordinovaného postupu klinických testů nových látek, přísad a jejich kombinací pro novou protinádorovou vakcínu. Projekt CVC měl k červnu roku 2009 hotových 40 klinických zkoušek různých vakcín. Dále na základě tohoto projektu bylo publikováno více než 130 odborných článků. Téměř všechny zkoušky se týkaly vakcín zaměřených na nádorový antigen NY-ESO-1, což je vysoce imunogenní bílkovinný marker, jehož výskyt je omezen na různé typy rakoviny, nikoliv ale na normální tkáň. Vakcíny testované v rámci CVC by měly indukovat integrovanou imunitní odpověď založenou na cílených protilátkách a T-lymfocytech CD4+ a CD8+. Koordinovaný postup zkoušek nových vakcín vytvořil robustní pracovní rámec, sloužící k hledání a výběru testovaných složek, ze kterých by se měla skládat ideální protinádorová vakcína. Tento rámec zahrnuje: nádorové antigeny v jejich různých formách spolu s posilujícími přídatnými látkami (adjuvans) plus napojení těchto antigenů na látky, rušící imunosupresivní prostředí v okolí nádoru.  V roce 2008 bylo oznámeno, že američtí lékaři napojení na Středisko pro výzkum rakoviny Freda Hutchinsona (Fred Hutchinson Cancer Research Center) v Seattle jako první úspěšně vyléčili pacienta s pokročilejší rakovinou kůže pomocí jeho vlastních naklonovaných imunocytů. Kurativní výsledek se dostavil během osmi týdnů poté, co mu byl aplikován roztok s biliony jeho vlastních imunocytů. Podle některých expertů by se mohlo jednat o jednu z dalších metod léčby nádorových onemocnění. Další zkoušky stále probíhají.  Mnoho nových výzkumů zaměřených na využití mechanismů adaptivní imunity v léčbě nádorových onemocnění, je prováděno pod vedením dvojice vědců Richarda O'Reillyho a Michela Sadelaina, kteří působí v Sloan-Ketteringově nemocničním středisku pro výzkum rakoviny (Memorial Sloan-Kettering Cancer Center hospital).  Rovněž pokračuje výzkum zaměřený na důležité antigeny a jejich protilátky, resp. tumorózní značky (markery), které pomáhají nejen danou nádorovou buňku rozpoznat, ale i lépe přizpůsobit imunitní odpověď. Potlačení imunosupresivního prostředí nádoru je cílem protilátky, která se snaží antagonizovat membránový protein CD47, jehož vyšší přítomnost u vybraných nádorů způsobuje slabou fagocytární odpověď imunitního systému vůči nádoru. U myších modelů bylo zjištěno, že potlačení CD47 příslušnou monoklonální protilátkou skutečně způsobuje silnou fagocytózu daných buněk a následnou aktivaci CD8+ T buněk, což vede k následnému rozvinutí silné protinádorové odpovědi.

Lokální imunoterapie.

Dermatologové již užívají nové masti a krémy či injekce s imuterapeuticky aktivními látkami, a to v léčbě benigních nebo maligních nádorů kůže. Například krém s obsahem účinné látky imichimod resp. imiquimod (obch. názvy: Aldara 5% Cream, Zyclara 3,75% Cream) způsobuje aktivizaci různých cytokinů (zejména interferonu) v oblasti, kde je aplikován. Tím dochází mj. k aktivací cytotoxických T-lymfocytů (CTL). Léčivo se uplatňuje v těchto indikacích: bradavice, aktinická keratóza, bazocelulární karcinom, skvamózní karcinom kůže, kutánní lymfom z T buněk (Sézaryho syndrom aj.) a povrchově se šířící melanom (SSM – Superficially spreading melanoma). Dále do této kapitoly patří i léčba podkožními injekcemi, která je založena na využití antigenů z neštovic, kvasinek nebo trichofytinu. Hlavní indikací jsou kožní nádory indukované lidským papilomavirem (HPV).

Přírodní produkty.

Některé přírodní produkty vykazují slibnou imunostimulační aktivitu. Výzkumníci předpokládají, že houby jako lesklokorka lesklá ("Ganoderma lucidum") a "Agaricus subrufescens" mohou být schopny stimulovat imunitní systém. Výzkumy např. ukazují, že zmíněný "Agaricus subrufescens" může hrát roli ve stimulaci NK buněk. Kromě toho je tato houba bohatá na tzv. proteoglukany a beta-glukany (viz glukany), které stimulují makrofágy.  Beta-glukany se dále dají získat z pekařských kvasinek, bezpluchého ovsa a ječmene nebo mořských řas. Je prokázáno (EFSA), že stačí denně přijímout 3g beta-glukanů pro pozitivní účinky.  Výzkum sloučenin obsažených v léčivých houbách, které jsou zodpovědné za posílení imunitní odpovědí, a které zároveň vykazují protinádorový účinek, odhalil řadu polysacharidů, zejména beta-glukanů. Beta-glukany jsou známy jako modifikátory imunitní odpovědi a také jako "posilovače" aktivit vrozeného imunitního systému. Výzkumy prokázaly jejich schopnost stimulovat makrofágy, NK buňky, T-lymfocyty a některé cytokiny. Mechanismus účinku beta-glukanu je znám pouze částečně. Jedním ze způsobů, kterým beta-glukany stimulují imunitní systém, je jejich interakce s antigenem makrofágu-1 (MAC-1) resp. CD18.  Pečlivě očištěné sloučeniny extrahované z léčivých hub, jako jsou lentinan izolovaný z houby Šiitake (houževnatec jedlý) či polysacharid-k vyskytující se v outkovce pestré ("Trametes versicolor"), byly již zavedeny do léčebné praxe v několika zemích (Japonsko). V Japonsku tamější ministerstvo zdravotnictví schválilo v roce 1980 používání polysacharidu-k za účelem podpory imunitního systému u nemocných, kteří prodělávají chemoterapeutickou léčbu.

Biologickou léčbou nádorových onemocnění nazýváme takový způsob léčby, který k odstranění nádorů využívá prvky a procesy imunitního systému zasaženého organismu. K takové léčbě řadíme například aktivní imunizaci proti nádorovým buňkám pomocí speciálního očkování, kdy jsou vlastní leukocyty nemocného obohaceny o rozpoznávací systém (antigen a jeho receptor), který je typický pro daný nádor. Na obdobném principů funguje aktivace výkonných imunocytů (NK buňky, cytotoxické T-lymfocyty (CTL), LAK buňky (Lymphokine Activated killer cell), dendritické buňky aj.), a to buď pomocí cytokinů (např. různé interferony), nebo odběrem těchto imunocytů, jejich následným propojením s protilátkou proti antigenu nádoru, a vrácením za účelem jejich boje proti nádoru. Rozšířením takové imunoterapie je obohacení těchto specifických monoklonálních protilátek buď o chemoterapeutické (cytostatické) léčivo, nebo radioaktivní izotop. Po podání takto obohacených protilátek dojde k tomu, že protilátky "vyhledají" nádorovou tkáň a zároveň k ní "přinesou" příslušné protinádorové léčivo.

癌症免疫疗法(英语:cancer immunotherapy或英语:immuno-oncology)是一类通过激活免疫系统来治疗癌症的方法。此类疗法采用了癌症免疫学研究的成果,这是肿瘤学中一个快速发展的研究方向。肿瘤细胞表面有能被免疫系统识别的肿瘤抗原,而这正是癌症免疫的基础。这些抗原一般为蛋白质或高分子(如碳水化合物)。免疫疗法可分为主动免疫、被动免疫与联合免疫。主动免疫疗法直接诱导自体免疫系统,使其能够识别肿瘤抗原,进而攻击肿瘤细胞。而被动免疫疗法则是借助外源物质发挥抗肿瘤作用,其中会用到单克隆抗体(简称单抗)、淋巴细胞、细胞因子等。


Dějiny a způsob života.

Guaraníové se živili především zemědělstvím, pěstovali tradičně maniok, kukuřici, bavlník, tabák a další rostliny, významný byl i lov, rybolov a sběr. Jejich oblíbeným nápojem je dosud čaj z yerba maté. Jejich společnost byla patrilineární a žili v osadách, tvořených velkými společnými domy "maloka". Od 16. stol. se dostávali do kontaktu s jezuitskými misionáři, kteří na jejich území postupně založili asi 30 misií zvaných redukce. Jezuité mezi Guaraníi šířili křesťanství, ale také znalost chovu koní a dobytka, mimoto organizovali jejich obranu před brazilskými otrokáři, což se stalo námětem slavného filmu Mise. Po zrušení jezuitského řádu a zániku misí roku 1768 byli Guaraníové zahnání zpět do savan a pralesů, kde se vrátili k tradičnímu způsobu života i starým zvykům, udrželi si však některé výdobytky, zejména chov koní a palné zbraně. V 60. letech 19. stol. byli téměř vyhubeni v průběhu paraguayské války. V současné době žije asi 95 000 Guaraníú, především v Paraguayi, malá část i v Argentině, Bolívii a Brazílii.

Mytologie a náboženství.

Původní náboženství Guaraníů bylo animistické, od 16. stol. však byli vystaveni intenzivní katolické misii ze strany jezuitů. Původní představy si však částečně udrželi. Nejvyšším božstvem byl stvořitel "Ňamandú", který na počátku oživil sám sebe. jeho prvním dílem byla řeč, jejíž tvořivá moc mu umožnila vytvořit další božstva, a prvotní, dokonalý svět. S pomocí řeči vytvořil ducha Slunce a ohně "Karaí", ducha mraků, stínu a dýmu "Jakairá", ducha vody a deště "Tupá" a ženského ducha noci a Měsíce "Arasy". Nakonec stvořil ze směsi hlíny, ptačí krve, rostlinných šťáv a rozdrcené stonožky první lidský pár. Když byli lidé stvořeni,objevili se na světě duch dobra "Angatupyry" a duch zla "Taú". Lidé si vybrali ducha zla, provinili se incestem a dalšími zločiny, proto je stvořitel "Ňamandú" potrestal potopou a sám odešel do vzdálené Země bez zla. Od té doby se již neprojevuje a jeho božskou úlohu převzal vládce deště "Tupá". Další mýtus vypráví o lidské ženě "Keraně", které byla unesena duchem zla "Taú" a porodila mu sedm dětí, z nichž s však kletbou měsíční bohyně "Arasy" stala monstra, ale zároveň mocní duchové:

Guaraní je etnická skupina jihoamerických indiánů, žijících v oblasti Gran Chaco a na rozhraní Argentiny, Paraguaye, Brazílie a Uruguaye. Jazykově i kulturně jsou blízcí kmenům Tupí a Tupinambá, žijícím severněji v oblasti Amazonie. Hovoří jazykem Guaraní, jenž je přes silnou konkurenci španělštiny dosud druhým úředním jazykem Paraguaye, kde jím kromě Guaraníů hovoří i mnozí mestici.

瓜拉尼人(英语:Guaraní people)是一共享相似文化基础的南美洲土著民族。


Život.

Paul Wittgenstein se narodil ve Vídni, jeho otec byl průmyslový magnát Karl Wittgenstein, jeden z nejbohatších lidí své doby. Jeho bratr — známý filosof Ludwig Wittgenstein — se narodil o dva roky později. Otec byl známým vídeňským mecenášem. Na hudebních večírcích, které se u Wittgensteinů tehdy pořádaly, se objevovali i významní hudební skladatelé mezi nimi byli i Johannes Brahms, Gustav Mahler, Josef Labor nebo Richard Strauss, se kterým hrával mladý Paul duety. První veřejný klavírní koncert proběhl v roce 1913. V tehdejším tisku sklidil pochvalné recenze. Následující rok byl povolán do armády, se kterou se účastnil útoku na dnešní Polsko. Wittgenstein byl střelen do pravého lokte a následně mu byla amputována pravá ruka.

Kariéra jednorukého pianisty.

Během svého pobytu v ruském zajateckém táboře v Omsku na Sibiři se Paul Wittgenstein rozhodl pokračovat v kariéře pianisty. Přes dánského velvyslance odeslal dopis svému učiteli Josefovi Laborovi, ve kterém ho požádal o zkomponování klavírního koncertu pro levou ruku. Labor byl v té době už slepý, nicméně rychle odpověděl, že už na jednom kuse začal pracovat. Po skončení války začal Wittgenstein ještě usilovněji studovat hru na piano, sám začal skládat skladby pro levou ruku a začal se učit kompozici od Labora. Opět začal koncertovat a stal se dobře známým a velmi populárním. Oslovil tedy slavnější skladatele, aby mu napsali skladby, které by mohl se svým handicapem hrát. Skládali pro něj Benjamin Britten, Paul Hindemith, Alexandre Tansman, Erich Wolfgang Korngold, Sergej Prokofjev, Franz Schmidt, Sergej Bortkiewicz a Richard Strauss. Nejznámější práce pro něj se ale stal "Klavírní koncert pro levou ruku", který mu napsal Maurice Ravel. Wittgenstein si ale pro premiéru tohoto koncertu upravil partituru, čímž Ravela značně popudil. Dokonce tak, že ti dva se pak už nikdy neusmířili.  Wittgenstein nehrál všechny klavírní věci, které vznikly z jeho popudu. Prokofjevovi například oznámil, že nerozumí jeho "4. klavírnímu koncertu", ale že až mu porozumí, bude ho hrát. Nikdy se tak ale nestalo. Později Wittgenstein prohlásil: „Ačkoli byl Prokofjevův koncert složen na mou objednávku, ještě jsem ho nehrál. Vnitřní logika tohoto koncertu mi zatím není jasná. Takový koncert samozřejmě nemohu hrát dokud tomu tak nebude.” Odmítl také Hindemithovu "Klavírní hudbu s orchestrem Op. 29" — partituru k ní schoval v jedné své studii, kde zůstala skryta až do smrti Wittgensteinovy manželky v roce 2002 (tedy 39 let po Hindemitově smrti). Takovýto přístup si mohl dovolit díky exkluzivním právům, která mu tato díla připisovala. V jednom svém dopise z roku 1950 Wittgenstein píše:

Paul Wittgenstein (11. května 1887 – 3. března 1961) byl původem rakouský koncertní pianista. V první světové válce přišel o pravou ruku, s úspěšnou koncertní kariérou ale nechtěl skončit, a tak byly na jeho popud složeny klavírní koncerty pro levou ruku. Sám vymyslel takové postupy a kombinace hraní rukou a pedály, které mu umožnily hrát akordy, před ním považované za nemožné zahrát jednou rukou.

保罗·维特根斯坦(,1887年-5月11日-1961年-3月3日),生于奥地利维也纳的钢琴家。在第一次世界大战中失去右臂的他仍努力不懈地在音乐会中使用单手演奏,并邀请作曲家为他作新的作品。


Biografie.

Narodil se v Bamberku do prominentní židovské bankéřské rodiny, jako druhý syn Angela Wassermanna a jeho ženy Dory, rozené Bauer, a po celý život zůstal spjat s židovským náboženstvím. Po absolvování gymnázia v Bamberku studoval medicínu na univerzitách v Erlangenu, Vídni, Mnichově a ve Štrasburku, kde v roce 1888 získal lékařský titul za svou práci o účincích sulfonmethanu. Počátkem září 1891 nastoupil jako neplacený asistent do nově vzniklého Institutu pro infekční choroby () v Berlíně, který vedl Robert Koch (díky finanční nezávislosti dané rodinným zázemím Wassermann pracoval v institutu dlouhá léta zadarmo). O dva roky později se stal asistentem pro problémy ve vztahu k choleře a od roku 1896 byl lékařem v berlínském Institutu antitoxinové kontroly difterie. O rok dříve se oženil s Alice von Taussig, se kterou měl později dva syny.  V roce 1898 se stal titulárním profesorem a v roce 1901 se habilitoval jako soukromý docent () interní medicíny na Univerzitě Fridricha Viléma v Berlíně.  V roce 1906 se mu podařilo objevit komplement fixační test pro diagnostikování syfilis (Wassermannův test), a to pouhý rok poté, co byl objeven původce nemoci, bakterie "Treponema pallidum". To umožnilo včasné odhalení nemoci (navzdory jejím nespecifickým symptomům) a tím pádem i zabránění jejímu přenosu. Téhož roku stanul v čele oddělení experimentální terapie a výzkumu sér na Institutu infekčních nemocí.  V roce 1911 byl jmenován profesorem a o dva roky později se stal ředitelem vědecké Společnosti císaře Viléma (), v jejímž čele stál až do své smrti.  Zemřel v roce 1925 ve věku 59 let na selhání ledvin v důsledku Brightovy nemoci, kterou trpěl od roku 1924.  Za jeho objev se mu dostalo uznání a řada ocenění z různých zemí po celém světě. V roce 1921 se stal prvním nositelem Aronson Foundation Prize a mimo jiné byl nominován i na Nobelovu cenu (udělena mu však nebyla). Wassermanův test zůstává v některých oblastech stále základním vyšetřením a prevencí šíření syfilis, ačkoli již existují moderní alternativní metody testování.

August Paul von Wassermann (21. února 1866 – 16. března 1925) byl německý bakteriolog, lékař a průkopník na poli imunologie. Wassermannův test (též Wassermannova reakce) se stal celosvětově používaným způsobem detekce infekce syfilis.

奥古斯特·保罗·冯·瓦瑟曼(英语:August Paul von Wassermann, 1866年-2月21日-1925年-3月16日)是一名德国的细菌学家、免疫学家。


Život a práce.

Učení.

Benozzo Gozzoli se narodil v malé vesnici Sant'Ilario a Colombano okolo roku 1420 jako syn krejčího. Původně se vyučil zlatníkem. V roce 1427 se s rodinou přestěhoval do Florencie. O jeho časné práci a studiích příliš nevíme, Giorgio Vasari jej uvádí jako žáka malíře Fra Angelika a jeho ruka byla poprvé identifikována na jedné z fresek v chrámu San Marco ve Florencii. Fra Angelico jej značně ovlivnil pojetím prostoru. Gozzoli s ním spolupracoval v Římě, podílel se také na výzdobě kaple papeže Mikuláše V. a sv. Petra ve vatikánských palácích, poté spolupráci ukončil a začal malovat samostatně. 24. ledna 1445 se zavázal, že bude po tři léta pracovat společně s Lorenzem a Vittoriem Ghibertiovými na výzdobě východních dveřích florentského baptisteria. Pomáhal především při odlévání panelů a podílel se i na dekorativních lištách dveří. Roku 1447 ukončil smlouvu s Ghibertiho dílnou, odešel do Říma a téhož roku se opět připojil k Fra Angelicovi. Pomáhal mu jako hlavní asistent. Společně pracovali na freskové výzdobě pro papeže Evžena IV. ve vatikánském paláci. Poté pracovali až do června roku 1448 na výzdobě kaple Mikuláše V., jejíž objednavatel byl papež Mikuláš V. V létě roku 1448 asistoval Fra Angelicovi při práci na kapli San Brizio v Orvietské katedrále. Fra Angelico a Lorenzo Ghiberti měli na Benozza vliv. Díky Ghibertimu se naučil pracovat s detaily, od Angelica převzal používání pestrých barev, které později uplatnil ve své freskové tvorbě.

Umbrie.

V roce 1449 opustil Benozzo svého mistra a odešel do Umbrie. Benozzova prvá datovaná a signovaná práce je freska Trůnící Madony s dítětem, 1450 v kostele San Fortunato nedaleko Montelfalco. Jeho první významnou zakázkou byla výzdoba chóru kostela San Francesco v Montefalcu. Zde vytvořil v letech 1550 – 1552 cyklus ze života sv. Františka Serafinského. Původně se jednalo o sedmnáct výjevů na celkem dvanácti freskách. Snad nejemotivnější z celého cyklu je výjev Stigmatizace sv. Františka, kde vážnosti obrazu přidává světlo, které proudí z okna. Celý tento cyklus byl namalován v souladu s minoritským slibem chudoby, a proto zde nenajdeme okázalou architekturu ani slavnostní oděv, jako tomu je například v pozdější zakázce pro rod Medici. Ve stejném kostele, v kapli svatého Jeronýma, namaloval fresku Ukřižování a Panna Marie se světci, která je oproti světcům v prostých hávech vyobrazena jako královna nebes. Nástěnné malby v tomto kostele jsou jasným důkazem toho, že po společné práci s Fra Angelicem získával u svých vrstevníků stále větší úctu. Pro kostel San Fortunato v Montefalcu vytvořil v roce 1450 jiný obraz Sv. Tomáš přijímací pás Panny Marie. Roku 1453 namaloval freskový cyklus ve františkánském kostele sv. Rosy ve městě Viterbo, tyto fresky byly zničeny v roce 1632, dochovalo se pouze několik malířových skic. Do roku 1458 působí umělec opět v Římě, kde pracuje na zakázce pro rodinu Albertini. Jejich soukromou kapli v kostele S. Maria in Aracoeli vymaloval cyklem fresek ze života sv. Antonína Paduánského s donátory. Krátce nato se vrací do své rodné Florencie, zde v roce 1459 začal Benozzo pracovat na freskách v soukromé kapli Palazzo Medici. Do jeho florentského období spadá i obraz Panny Marie s dítětem a svatými 1461, nyní v Národní Galerii v Londýně.

Kaple Tří králů v Palazzo Medici.

Cyklus se nachází v palácové kapli rodiny Medicejských a pokrývá tři stěny kaple, Ta byla postavena asi v letech 1446 – 1449. Na čtvrté stěně se nachází pravoúhlé sanktuarium, na jehož oltáři stával obraz Adorace dítěte od Filippa Lippiho. Dnes se na jejím místě nachází soudobá kopie. Ke zmiňované adoraci míří průvod. Objednavatel výzdoby kaple byl Cosimo de ́Medici. Zatímco jeho syn Piero de ́Medici byl odpovědný za tvorbu fresek, jak se později dozvídáme z korespondence vedené mezi ním a umělcem. Za podobu fresek s okázalým a bohatým průvodem vděčíme právě jemu. Dnes již víme, že přepychově vyzdobená kaple nesloužila jen ke zbožnému rozjímání rodiny, nýbrž i jako přijímací místnost. Výjev má přímý vztah k rodině Medici a plní tak i jakousi tehdejší politickou úlohu. Například v postavě nejmladšího krále můžeme rozeznat portrét Lorenza de ́Medici, syna Piera. Na uzdě jeho koně se nachází medicejský erb. Dále vavřín v pozadí odkazuje na Lorenza, jehož jméno bylo odvozeno od latinského slova laurus, neboli vavřín. V dalších postavách králů lze rozpoznat významné osobnosti své doby, patriarchu Josefa Konstantinopolského a císaře Jana VIII. Paleologa, kteří se roku 1439 účastnili koncilu ve Florencii, dále členů rodiny Medici, Cosima, Lorenza Giuliana de ́Medici a jiných italských knížat a vévodů. V neposlední řadě byly v průvodu Tří králů rozpoznány i dva umělcovy autoportréty. Roku 1439 Cosimo umožnil, aby papež Evžen IV. přenesl do Florencie koncil, který se doposud konal ve Ferraře. Na tomto jednání, kde byl přítomný například i byzantský císař Jan VIII. a konstantinopolský patriarcha Josefos, byla uzavřena tzv. florentská unie mezi východní a západní církví. Právě tato událost souvisí s výmalbou kaple, kde umělec zachytil účastníky koncilu. Králové jsou obklopeni celým svým dvorem. Průvod sestupuje z hor směrem zleva doprava a na úpatí se tyčí hrad. Gozzoliho můžeme obdivovat především pro jeho smysl pro detail, který je zde zřetelný jak už na slavnostním oděvu, či vykreslení jednotlivých postav. Ač je freska jedním z klíčových bodů rané renesance, můžeme si povšimnout, že perspektiva není ještě dokonalá. Nejvíce zřetelné to je v poměru scény jezdce na koni pronásledující srnku a samostatného průvodu v pozadí. Zpodobnění členů rodiny jako králů v hrdé a bohaté atmosféře bezpochyby poukazuje na jejich finanční a politickou moc. Umělec zde využívá bohatých barev jako je blankytná, nachová a zlatá odrážející především dobrý vkus patrona Piera de Medici.

Pozdní léta v Toskánsku.

Roku 1464 opustil Benozzo Florencii a odešel do San Gimignana, kde byl pověřen Domenicem Strambim, významným augustiniánským teologem, namalovat cyklus 17 scén ze života sv. Augustina v chóru kostela S. Agostino. Jde o jediný cyklus věnovaný tomuto světci v celém období italské renesance. Scéna Cesta sv. Augustina kompozičně připomíná Průvod tří králů z Palazzo Medici – Riccardi. Přesto, že práce byl nucen přerušit kvůli moru v roce 1464, práce se mu podařilo dokončit. Dále pro kostel namalovat votivní obraz sv. Sebastián chrání město před morem. Od roku 1465 Benozzo působil ve výboru a společně s Alessem Badovinetti a Nerim di Bicci hodnotili fresku od Domenicha di Michelino ve florentské katedrále. V následujících letech se smluvně zavázal na práci v Palazzo Comunale a restauroval obraz od malíře Lippo Memmi. Touto dobou vznikají i zakázky pro toskánská města Monteoliveto, Certaldo a Castelfiorentino. Z větší části již jde o práci jeho dílenských spolupracovníků. Benozzovým nejvíce ambiciózním závazkem bylo dokončení freskové výzdoby ze 14. století pro Campo Santo v Pise. Na cyklu pracoval v letech 1469 až 1485, šlo o výjevy ze Starého zákona, například: Opilost Noemova, Prokletí Hama, Babylonská věž, Královna ze Sáby a Šalamoun, Život Mojžíše, aj. Roku 1470 namaloval Klanění tří králů v Cappelle Ammannati, kde se objevuje Benozzův autoportrét. Téměř celý cyklus byl bohužel zničen při bombardování a následném požáru v roce 1944. Původní podobu díla známe pouze z rytin a fotografií z 19. století. V Pise také namaloval cyklus fresek pro jeptišky z kláštera sv. Benedikta a desku s Triumfem sv. Tomáše Akvinského, která byla původně umístěná za biskupovým trůnem v katedrále. Poslední roky svého života strávil ve městech Pisa, Florencie a Pistoia. Těsně před svou smrtí v roce 1497 vytvořil ještě dvě práce Vzkříšení Lazara a Ukřižování. Benozzo Gozzoli zemřel 4. října 1497 v Pise na morovou epidemii a následně byl pohřben v tamním kostele sv. Domenica.

Shrnutí.

Gozzoli působil během svého života v Římě, ve Florencii, Pise, Montefalcu v Umbrii a v Perugii. Používal techniku temperové fresky. Pozoruhodný je i jeho smysl pro detail. Za svého života vytvořil i olejomalby, stal se tak jedním z prvních italských malířů, kteří pracovali s olejem. Ačkoli se Benozzo těšil značné popularitě mezi vrstevníky, jeho vliv na další generace byl omezený. Zájem o jeho práci byl obnoven až v 19. století, kdy Carlo Lasinio zveřejnil rytiny umělcových fresek z Campo Santo.

Benozzo Gozzoli, Benozzo Lese di Sandro (1420 Scandicci – 4. října 1497 Pistoia) byl italský malíř z Florencie. Byl jedním z nejslavnějších toskánských malířů 15. století, známý především pro své nástěnné malby v Medicejském paláci ve Florencii.

贝诺佐·戈佐利(,1497年)是一位意大利佛罗伦萨的文艺复兴画家。戈佐利是安杰利科修士的学生,他最出名的作品是美第奇-里卡迪宫贤士小圣堂的《三王来朝》系列壁画,描绘了节日期间充满活力的游行,对细节有着很好的注意,明显受到国际哥特式艺术的影响。小堂的系列壁画,以其对风景和生动的人类肖像的逼真描写,显示出对大自然的新的文艺复兴趣味。戈佐利被认为是他这一代最丰富的壁画画家之一。他主要活跃在托斯卡纳,但他也曾在翁布里亚和罗马工作。


Děj.

Začínající spisovatelka Hannah dostala od svých rodičů pro ni šokující zprávu, když jí oznámili, že ji již dále nebudou finančně podporovat. Hannah před dvěma lety zakončila své studium na škole Oberlin College a nyní absolvuje neplacenou stáž v místním týdeníku. Společně se svými přáteli (herci Allison Williams, Jemima Kirke, Zosia Mamet, Adam Driver a Alex Karpovsky) zažívá "jednu chybu za druhou".

Produkce.

Film s názvem "Tiny Furniture", ke kterému Lena Dunham napsala scénář, režírovala a také v něm i hrála, získal pozitivní reakce kritiků a několik ocenění, jako je Nejlepší příběh z festivalu South by Southwest a Nejlepší scénář na cenách Independent Spirit Awards. Úspěch tohoto nezávislého filmu jí přinesl možnost spolupracovat s Juddem Appatow na pilotním díle pro americkou televizní stanici HBO. Appatow řekl, že byl veden Leninou představivostí a dodal, že "Girls" bude pro muže představovat náhled do "ženské mysli".  Některé z překážek, kterým čelí hlavní postava Hanny - odříznutí přísunu peněz od rodičů, problémy začínající spisovatelky a dělání špatných rozhodnutí - byly inspirovány reálným životem Leny Dunham. Unikátní a rozmanitý vzhled seriálu je docílen k dokonalosti díky nakupování v hned několika klasických buticích v New Yorku, jako jsou Brooklyn Flea a Geminola, které vlastní matka herečky Jenimy Kirke.  V rozhovoru Dunham prozradila, že seriál "Girls" vyobrazuje tu část populace, která nedostala prostor v seriálu Sex ve městě z roku 1998. "Gossip Girl (americký seriál) byl o teenagerech, kteří si to rozdávali na Upper East Side a "Sex ve městě" byl o ženách, které řešily práci a přátele a začínali žít rodinný život. Mezi tím zůstala ohromná spousta místa, které je potřeba vyplnit", řekla. Pilotní díl seriálu záměrně připomíná "Sex ve městě", producenti tak chtěli jasně ukázat, že postavy seriálu "Girls" byly inspirovány tímto seriálem a přestěhovaly se do New Yorku, aby si splnily své sny. Dunham dokonce řekla: "uctívám onen seriál stejně jako každá dívka mé generace".  Jako výkonné producentky jsou Dunham a Jennifer Konner obě hybnou silou seriálu a Dunham navíc píše scénář k seriálu. Judd Apatow je také výkonným producentem seriálu a vede produkční společnost Apatow Productions. Dunham napsala nebo spolu-napsala scénář pro všech prvních deset epizod a 5 z nich také zrežírovala. První sezóna se natáčela od dubna do srpna 2011 a celkem obsahuje 10 epizod.  Druhá řada měla premiéru 13. ledna 2013 a čítá stejně jako řada první 10 epizod.

Přijetí.

Seriál je kritiky opěvován pro svoji syrovou přirozenost, humor a svěží atmosféru. Podle stránek Metacritic si první řada seriálu drží skóre 87 bodů ze 100 a příměr,Všeobecný úspěch". Stránky také označují seriál za jeden z nejlépe hodnocených nových seriálů roku 2012. Druhá řada získala 84 bodů, které se zakládají na 19 recenzí, které přisoudily seriálu stav,Všeobecný úspěch".  James Poniewozik z týdenníku "Time" napsal ve své pozitivní kritice, že seriál je,surový, odvážný, odlišný a velmi často nesnesitelně vtipný". Tim Goodman z "The Hollywood Reporteru" označil "Girls" za,jeden z nejvíce originálních, naprosto přesných a bezchybných seriálů, které byly v poslední době vytvořeny." Když na festivalu SXSW 2012 komentoval první 3 epizody první řady, tak řekl, že seriál vlastně tlumočí,pravé dívčí přátelství, strach z přicházející dospělosti, odlišnost vztahů, sexualitu, lidské sebevědomí, image těla, intimitu v technicky vyspělém světě, který spíše prosazuje vzdálenost, krvelačnost přežívajícího Newyorčana s velmi malou sumou peněz a moderní rodičovství náročných dětí, spolu s mnohem více věcí dějících se okolo, což je vše prošpikováno humorem a dojemností."  Seriál obdržel i pár negativních hodnocení. John Cook (magazín Gawker) silně zkritizoval seriál ve své recenzi, kde mimo jiné napsal, že seriál je,televizní program o dětičkách zbohatlých rodičů, špatné hudby a Facebooku a jak hrozné je zjišťovat kdo vlastně jste a jakou vlastně máte pohlavně přenosnou chorobu. Hlavně to vyčerpání z neustálého dramatizování svého vlastního života, zatímco se považujete za někoho, kdo rozumí základní prázdnotě bytí." Reneé Martin napsala o "Girls":,Jde o seriál, který je o privilegované skupině nezajímavých žen, které neustále naříkají, protože jsou nuceny alespoň vzdáleně být odpovědné samy za sebe."  Recenze Maureen Ryan, která byla vydána po skončení první sezóny, vychvalovala seriál pro velmi realistické vyobrazení současných dívek a jejich vztahy, které současná média prezentují jako,nevyrovnané a neuvěřitelně povýšené a právě "Girls" pravdivě vyobrazuje osobnosti, které sice nejsou úplně standardní, ale v životě takové mnohdy jsou. Právě vědomí, že fanoušci seriálu si takovéto postavy -žena, která se občas chová nezpůsobně- oblíbili, je pro mě neuvěřitelně uklidňující. Toto obrací ono konvenční myšlení, které nám televizní průmysl předhazuje.""  Nápodobně list "The New York Times" chválí "Girls" a dodává:,"Girls" možná jsou pro nynější generaci protikladem k "Sexu ve městě", ale první řada byla krutě bystrá a smutně zábavná jako seriál "Louie" stanice FX a nebo "Curb Your Enthusiasm" televize HBO.

Úspěch.

Kontroverze.

Premiérová epizoda čelila silné kritice, která se především týkala toho, že v seriálu hrají pouze,bílí lidé", což je v jinak velmi kulturně rozmanitém New Yorku netypické (jediné kulturně odlišné postavy byly afroamerický bezdomovec a taxikář a asijská modelka, jejíž jediným talentem bylo, že je dobrá ve Photoshopu). Lesley Arfin, scenáristka seriálu, na onu kritiku reagovala komentářem na svém Twitteru:,To, co mě na filmu Precious nejvíce vadí, je to, že nereprezentuje MOU OSOBU". Později však tento komentář vymazala, protože vzbudil veliké pozdvižení. Lena Dunham byla na problém s diverzitou několikrát dotázána v různých rozhovorech, ve kterých potvrdila, že v druhé řadě seriálu,bude o tyto problémy postaráno". Herec Donald Glover, který ztvárnil Sandyho, afroamerického milenece Hanny, byl, zdá se, oním řešením.

Televizní vysílání.

"Girls" měly vysílací premiéru 15. dubna 2012 na stanici americké HBO. První tři epizody byly zároveň vysílány na festivalu SXSW dne 12. března 2012.  Přestože měl seriál nevelkou sledovanost, televizní stanice objednala i 2. řadu čítající 10 epizod, a to již 30. dubna 2012.

Girls je americký komediálně-dramatický televizní seriál vytvořený Lenou Dunham. Premiéru na televizní stanici HBO měl 15. dubna 2012. Seriál pojednává o skupině blízkých přátel žijících v New Yorku. Hlavní motivy seriálu vycházejí z vlastních zkušeností jeho tvůrkyně a hlavní herečky Leny Dunham. 25. ledna 2013 byla seriálu potvrzena 3. řada, která měla 12 epizod. Vysílání páté řady bylo zahájeno 21. února 2016. HBO objednala také šestou a poslední řadu, která byla odvysílána v roce 2017.

《女孩我最大》(英语:"Girls")是一部美国的电视系列剧,于2012年4月15日在HBO频道首播。由莉娜·丹恩创作并主演,《女孩我最大》是以住在纽约市的一群年轻人好友为中心展开的剧情喜剧。影集的背景与主要角色设定是取材自丹恩的真实生活经验。


君士坦丁三世 (西罗马帝国)

Život.

Invaze do Galie, uzurpace v Británii.

31. prosince 406, podle některých současných badatelů o rok dříve, překročila ohromná masa Alanů, Vandalů a Svébů řeku Rýn poblíž Mogontiaka (dnešní Mohuč) a téměř bez odporu pronikla do římské Galie. Útočníci zdevastovali rozsáhlé oblasti a po třech letech pustošení galských provincií zamířili k Pyrenejím. V důsledku tohoto vpádu došlo k úplnému kolapsu obrany rýnské hranice říše.  V Británii, vystavené sílícímu tlaku barbarů, vzrůstala na počátku 5. století nespokojenost místních civilních a vojenských kruhů způsobená lhostejností císařské vlády k poměrům na ostrově a opakovaným stahováním vojenských oddílů do Itálie. Patrně na podzim 406 se posádka v Británii vzbouřila proti Honoriovi a prohlásila za císaře nejprve Marka a po něm Gratiana. Oba byli záhy sesazeni a usmrceni. V roce 407 revoltující armáda zvolila císařem Konstantina. Podle Orosia tento níže postavený voják využil nadějí vkládaných do něho kvůli jeho slavnému jménu, aniž by oplýval schopnostmi pro zastávání takového postu. Naopak Prokopios z Kaisareie se o něm zmiňuje jako o „muži dosti známém“. Konstantin shromáždil vše, co ještě zbývalo z britského polního vojska, a s těmito silami se na jaře 407 přeplavil do galského přístavu Bononia (Boulogne).  Honoriův generál Stilicho, faktický vládce západořímské říše, nebyl schopen zasáhnout v Galii, jíž zmítala anarchie vyvolaná útoky Alanů, Vandalů a Svébů. Konstantin se krátce po překročení Lamanšského průlivu střetl s drancujícími barbary a dosáhl nad nimi menších úspěchů, přesto je ale zcela nezničil. Současně uzavřel smlouvy s germánskými kmenovými svazy Alamanů, Franků a Burgundů, čímž do určité míry stabilizoval situaci na Rýně a posílil svoji pozici. Těmito opatřeními si zajistil podporu většiny galských provincií a také zde umístěných vojenských útvarů. Velením své branné moci pověřil generály Justiniana a Nebiogasta. Stilicho mezitím vyslal proti Konstantinovi do Galie vojsko, v jehož čele stál Gót Sarus. Tomu se podařilo porazit a zabít Justiniana a následně oblehnout město Valentia (Valence). V průběhu jeho dobývání Sarus vylákal Nebiogasta pod falešnou záminkou vyjednávání a úkladně ho zavraždil. Blížící se Konstantinovi velitelé Edobech a Gerontius donutili Sara koncem roku 407 k ústupu do Itálie. Svoji kořist při tom musel rozdat bagaudům, aby si od nich vymohl volný průchod Alpami. Do Konstantinových rukou padla jižní Galie, načež uzurpátor zabezpečil dostatečnými oddíly průsmyky oddělující tuto zemi od Itálie. Za svoji rezidenci si vybral město Arelate (Arles).

Honoriův spolucísař.

Konstantin měl dva syny, Constanta a Juliana, z nichž prvního povýšil do hodnosti caesara a druhého obdařil titulem "nobilissimus". V Hispánii, kam již dříve vyslal své úředníky, proti němu povstali Honoriovi příbuzní, kteří sebrali vlastní vojsko. Konstantin se obával, že bude sevřen mezi ně a Honoria v Itálii, a poslal na Pyrenejský poloostrov svého syna Constanta doprovázeného generálem Gerontiem. Ti po několika počátečních nezdarech zdolali odboj císařových příbuzných a dva z nich, Didyma a Vereniana zadrželi. Jejich bratři Theodosiolus a Lagodius uprchli do Itálie a na Východ. Constans pak dopravil zajatce ke svému otci v Arelate, kde zahynuli na popravišti. Zhruba v téže době pominula italská hrozba, když Stilicho padl za oběť převratu, čehož využili Vizigóti, vedení Alarichem, a přitáhli v závěru roku 408 k Římu. V roce 409 se Konstantin pokusil o vstřícné gesto vůči Honoriovi, jemuž nabídl svoji účast v boji s Alarichem. Honorius se nacházel ve velice tísnivé pozici a neměl dosud zprávy o smrti svých příbuzných, a proto akceptoval Konstantina za svého spolucísaře.  Žoldnéři ponechaní v Hispánii ke střežení přechodů přes Pyreneje, jimiž Constans nahradil místní vojáky, se věnovali spíše loupení okolních území. Jejich nedbalost umožnila hordám Alanů, Vandalů a Svébů, aby na podzim roku 409 vtrhly z Galie do hispánských provincií. Konstantin nato učinil Constanta augustem a vyslal ho do Hispánie. Generál Gerontius, jehož chtěl Constans nahradit jiným velitelem, se mezitím vzbouřil proti Konstantinovi, sjednal mír s barbary a prohlásil za císaře svého syna Maxima. Samotný Konstantin vstoupil počátkem roku 410 do severní Itálie, údajně aby Honoriovi pomohl proti Alarichovi. Honorius, nedůvěřující jeho záměrům, vzápětí popravil svého generála jezdectva ("magister equitum") Allobicha, neboť ho podezříval, že ve spojení s uzurpátorem osnuje spiknutí. Jakmile se Konstantin dozvěděl o Allobichově popravě, odebral se zpět do Arelate, třebaže nelze vyloučit, že ho ke stažení přiměla porážka od Alaricha. Někdy v této době odpadla od Konstantina Británie a oblasti v severní Galii, včetně Armoriky. Zhroucení římské provinciální správy v Británii po uzurpátorově odchodu z ostrova v roce 407 brzy následoval rychlý rozklad politické autority.

Porážka a smrt.

Konstantinův syn Constans utrpěl porážku v bitvě s Gerontiem a ustoupil do Galie. Gerontius stíhal Constanta do města Vienne, kde ho v roce 411 přemohl a zabil. Vítězný vojevůdce se potom vydal k Arelate, v němž v květnu téhož roku oblehl Konstantina. Z Itálie se zatím vypravilo Honoriovo vojsko vedené generálem Constantiem a gótským důstojníkem Ulfilou, po jejichž příchodu k Arelate přešli Gerontiovi muži na stranu legitimního císaře. Gerontius následně uprchl zpět do Hispánie a během vzpoury vlastních vojáků zahynul. Constantius pokračoval v obléhání města, v čemž se mu snažil zabránit Konstantinův franský velitel Edobech, který přitáhl od Rýna s četnými barbarskými spojenci. Constantius a Ulfila nicméně odrazili Edobechův pokus o vyproštění Konstantina z obklíčení. Vzhledem k bezvýchodnosti svého postavení se uzurpátor rozhodl odložit odznaky císařské moci, odebral se do kostela a nechal se vysvětit na kněze. Poté, co Arelate otevřelo brány obléhatelům, Constantius uvěznil Konstantina a jeho syna Juliana a dopravil je do Itálie. Konstantin sice obdržel příslib, že jeho život bude ušetřen, přesto mu v nevelké vzdálenosti od Ravenny na Honoriův rozkaz setnuli hlavu.

Legenda.

Konstantin III. je zmiňován jako jeden z mytických britanských králů ve velšských kronikách a v díle "Historia Regum Britanniae" od Geoffreyho z Monmouthu. Podle Geoffreyho líčení zachvátily Británii po smrti krále Graciana vnitřní zmatky, a lid proto žádal o pomoc své příbuzné v Bretani. Tehdejší bretaňský král si nepřál vládnout Británii a místo sebe tam poslal svého bratra Konstantina. Zemí zmítaly vpády Skotů, Piktů, Norů, Dánů a jiných národů. Útočníci obsadili celou Kaledonii až po Hadriánův val a povzbuzeni odchodem Římanů začali pustošit ostrov. Konstantin shromáždil všechny zbývající muže a střetl se s nepřáteli, nad nimiž dosáhl vítězství. Britanové ho pak slavnostně korunovali za krále a oženili ho s jistou dámou, pocházející z urozené římské rodiny. Společně měli tři syny, Constanta, Ambrosia Aureliana a Uthera Pendragona. Konstantin panoval deset let, než ho ubodal jakýsi Pikt, působící v jeho službách.

Flavius Claudius Constantinus († srpen nebo září 411), někdy označovaný jako Konstantin III., byl západořímský uzurpátor, jehož v roce 407 provolalo vojsko v Británii. Nedlouho poté opanoval Galii, drancovanou barbary, a v roce 409 dosáhl uznání ze strany legitimního císaře Honoria. Během dalších dvou let se jeho moc vlivem vojenských porážek zhroutila, načež byl zajat a popraven.

弗拉维乌斯·克劳狄乌斯·君士坦丁(Flavius Claudius Constantinus;?-411年-9月18日),是一个西罗马帝国皇帝。他是西罗马帝国的将军,并于407年在不列颠尼亚自立为皇帝,并于高卢为基地。


Výskyt.

Původní je v Mexiku, spolu s dalšími druhy rodu "Polianthes". Zde obývá i sušší místa a v teplých oblastech vystupuje až do 2500 m n. m. Protože tuto atraktivní rostlinu brzy po objevení Ameriky Portugalci nebo Nizozemci přenesli k pěstování do jižní Asie, zejména do východní Indie, odkud se široce rozšířila, je ve starší literatuře jako země původu mylně uváděna Indie.

Popis.

Rostlina si vytváří zásobní hlízy, mírně připomínající cibuli. Z pevné, dužnaté hlízy vyrůstají trávovité, až 30 cm dlouhé listy. Z trsu listů vyraší 50 až 100 cm vysoký stvol, někdy i více stvolů. Je řídce porostlý krátkými lístky. V horní části stvolu jsou v dlouhém klasovitém hroznu uspořádané květy. Mají dlouhou úzkou trubku, která napřed roste vzhůru a pak se stáčí kolmo ke stolu. Na její bázi jsou zelené listeny. Koruna je široce rozevřená se 6 okvětními lístky. Plnokvěté kultivary mají lístky zmnožené. Jsou voskově bílé, někdy s narůžovělými špičkami až narůžovělé, vzácně žluté. Blizna je trojklaná. Květy mají specifickou, intenzivní až omamnou vůni. Otevírají se v noci a jsou velmi trvanlivé. Semeník je trojpouzdrý, spodní a dozrává v suchou tobolku s mnoha semeny.

Použití.

Je značně odolná a tak se pěstuje se v mnoha teplých oblastech, mimo Severní Ameriku např. v severní Africe, jižní Evropě, Íránu, Gruzii a zejména v Asii. Brzy po svém objevení byla přenesena do Indie, kde se stala velmi populární a šířila se dále.  Aztékové nazývali tuberózu "omixochitl" (společně s příbuznou "Polianthes mexicana"). Na Kubě ji nazývají "azucena". Na Havaji byla obvyklou pohřební květinou.  Tuberóza se stala široce užívanou v hinduistické tradici a rituálech, např. jako svatební květina, na svátek narození Budhy. Nazývá se "Rajnigandha", což znamená noční vůně. Názvy s obdobným významem má i v dalších jazycích Asie, v bengálštině, tamilštině, čínštině, japonštině.  V Evropě byla pěstována již od konce 17. století. Jako hrnková kvetoucí rostlina byla velmi oblíbena v 19. století a období secese. Byly vypěstovány také plnokvěté kultivary, populární byl kultivar 'The Pearl' ('La Perle'). Hojně se pěstovala i v Americe. V teplých oblastech je dnes rozšířena pro venkovní výsadbu.  Z květů se k získává silice pro výrobu různých voňavek, tzv. tuberózového parfému. Pěstováním pro výrobu parfémů byla proslulá jižní Francie. Silice je velmi ceněná přísada do luxusních a smyslných parfémů. Frederic Malle, majitel společnosti Editions de Parfums hodnotí její vůni takto: "Tuberóza je zajímavě kontrastní květina, ve které se snoubí dvě stránky – jedna je jásavá, svěží, slunečná, druhá tělesná, smyslná, až maličko obscénní."  Ze silice se připravuje olej, který má relaxační účinky na mysl, nervovou soustavu a svaly. Tlumí křeče a úporný kašel. Specifické složky silice stimulují části mozku odpovědné za sexuální pocity a libido. Olej je doporučován při léčbě frigidity a erektilní dysfunkce.  V obchodech se jen vzácně na jaře nabízejí hlízy, podobně jako u jiných hlíznatých květin a cibulovin.

Tuberóza hlíznatá ("Polianthes tuberosa", ve staré literatuře i "Polyanthes"), známá též jako nocovka, noční hyacint nebo bělokvět, je vytrvalá rostlina s výrazným, bílým, silně vonícím květenstvím. Oblíbena byla zejména v období secese. Je zdrojem vonných silic. Rodové jméno vychází z latinského slova "tuberosus", které znamená zduřelý a vztahuje se ke kořenovým hlízám. Podle taxonomického systému APG III patří do čeledi chřestovitých ("Asparagaceae"), kde je řazena do podčeledi agávových ("Agavoideae").

晚香玉(学名:"Polianthes tuberosa"),别名月下香,是石蒜科(或龙舌兰科)晚香玉属的一种多年生球根开花植物。


Děj.

Před začátkem války jsou Veronika („Veverka“, Taťána Samojlova) a Boris (Alexej Batalov) šťastnou mladou moskevskou dvojicí, která plánuje budoucí společný život. Pak ovšem začíná válka a Boris rukuje jako dobrovolník (byť by se pravděpodobně mohl jako nadějný pracovník prvnímu náboru vyhnout). Odjíždí na frontu, aniž by se stihli s Veronikou pořádně rozloučit. Nechává Veronice na památku jako dárek plyšovou veverku se schovaným vzkazem, který ovšem Veronika nenajde.  Pro Veroniku se pak věci začnou vyvíjet k horšímu. Od Borise nepřicházejí žádné zprávy. Při jednom leteckém poplachu se její rodiče odmítnou jít schovat do krytu a zahynou při bombardování. Borisův otec, lékař Fjodor (Vasilij Merkurjev), nabídne Veronice, že může bydlet u nich. Tam o ni ovšem neustále usiluje Borisův bratranec Mark (Alexandr Švorin), talentovaný pianista, který o ni měl zájem ještě před Borisovým odjezdem. Ona ho odmítá, ale pak se mu při další bombardování podvolí a souhlasí s tím, že si ho vezme, přestože zbytek rodiny (zejména Borisova sestra Irina a jeho babička) to vnímají jako zradu na Borisovi.  Sám Boris přitom mezitím zemře na frontě během průzkumu, když zachraňuje zraněného spolubojovníka. Rodina však není o jeho smrti zpravena a je veden pouze jako nezvěstný.  Rodina je odeslána z Moskvy na Ural. Vdaná Veronika se trápí vzpomínkami na Borise a pracuje jako zdravotní sestra ve stejné nemocnici, kde pracuje Fjodor. Zde je svědkem toho, že jeden zraněný začne jančit, protože se dozví, že jeho snoubenka si v době jeho služby vzala jiného. Fjodor k němu má proslov, ve kterém zdůrazňuje, že když žena zradila frontového hrdinu a dala přednost týlové kryse, tak ona přišla o dobrou příležitost, ale on se tím naopak vyhnul špatné partii. Ostatní vojáci tento výklad podporují a Veroničin pocit viny je ještě silnější. Odchází z nemocnice a zřejmě zvažuje skočit pod vlak, ale místo toho se jí naskytne příležitost zachránit před blížícím se náklaďákem malého chlapečka Borise.  Odnese ho domů a chce ho pobavit svou veverkou, ale ukazuje se, že Mark mezitím veverku sebral, zřejmě aby ji věnoval své milence. Baví se ve společnosti, když se ve veverce najde vzkaz. Veronika si pro veverku dojde, Marka zfackuje a odchází. Nově nalezená zpráva ovšem jen jitří její rány.  Za Fjodorem přichází hudebník, aby od něj sehnal nemocniční automobil jako protislužbu za to, že na jeho údajnou žádost zařídil Markovi odklad vojenské služby. Vychází najevo, že Mark oběma z nich lhal. Rozčilený Fjodor vyhodí Marka z domu, ale Veroniku žádá, aby zůstala, neboť za nic nemůže.  Za Fjodorem dorazí Borisův spolubojovník, aby mu sdělil, že Boris zahynul – osobně to ovšem neviděl, protože ho coby zraněného ve stejnou chvíli odnášeli, a tak tomu Veronika odmítá uvěřit a čeká na Stěpana, který údajně měl zůstat s Borisem.  Veronika tak dále čeká, až dorazí Stěpan. Ten přijíždí do Moskvy po konci války a Veronika se s ním setkává v nadšené atmosféře vítání hrdinů a oslav konce války. Konečně uvěří, že Boris zemřel, a po pláči a Stěpanově proslovu se připojí k oslavám začátku nového života s vírou, že Borisova smrt nebyla marná.

Jeřábi táhnou ( – "Leťat žuravli") je sovětský film režiséra Michaila Kalatozova z roku 1957. Jedná se o válečné drama založené na hře Viktora Rozova "Večno živyje" () z roku 1943 odehrávající se v období bojů na Východní frontě druhé světové války. Film vyhrál Zlatou palmu na festivalu v Cannes v roce 1958.

《雁南飞》()是一部关于二战的苏联电影。它描绘了战争的残酷和卫国战争结束后给苏联人留下的心灵创伤。苏联格鲁吉亚导演米哈伊尔·卡拉托佐夫1957年执导。该片获1958年戛纳电影节金棕榈奖, 这是苏联电影第二次获此殊荣。


Biografie.

Počátky.

Elena Gheorghe se narodila ve vesnici Clinceni blízko Bukurešti do rodiny kněze a folkové umělkyně. Je potomkem ortodoxních rumunských duchovních, zároveň byli jejími předky Arumuni a Makedonci.  Zpívat začala Elena ve třech letech, ve věku jedenácti začala docházet na hodiny zpěvu do "Palatul Național al Copiilor". V roce 2000 se dočkala prvního úspěchu, když se svou interpretací písně ""One Moment In Time"" od Whitney Houston obdržela cenu "Medvídek" na festivalu v Baia Mare. O rok později se zúčastnila festivalu "Mamaia".

Mandinga (2003 - 2006).

Počátkem roku 2003 se Elena stala zpěvačkou latin popové skupiny Mandinga. V červnu s formací vydala první album "...De Corazón" a o několik měsíců později se skupina se singlem ""My Sun"" zúčastnila národního kola do Eurovize 2005. Obsadili až čtvrté místo, ovšem píseň obdržela za úspěšné prodeje zlatou desku. V lednu 2006 Gheorghe založila vlastní taneční školu "Passitos" a zanedlouho vystoupila z Mandingy. Začala se věnovat sólové kariéře, s níž jí pomohl nový producent Laurențiu Duță.

Sólová kariéra (2006 - 2008).

V červnu 2006 Elena vydala debutové sólové album ""Vocea Ta". V březnu následujícího roku byla nominována rádiem România Actualitați na nejlepší singl a nejlepšího rumunského umělce (v této kategorii zvítězila). Na udílení rumunských hudebních cen následně získala ocenění za nejlepší singl roku 2007 (píseň ""Ochii Tai Caprui"").

Eurovision Song Contest 2009.

Koncem roku 2008 producent Laurențiu Duță nabídl Eleně účast v národním kole Rumunska do Eurovize 2009. S písní ""The Balkan Girls"" se zúčastnila druhého semifinálového výběru, odkud postoupila do finále. Zde 31. ledna 2009 obdržela druhé místo od diváků a první místo od poroty, díky čemuž zvítězila. Od února následně cestovala po Evropě a propagovala svůj singl, který se zatím dostal na první místo rumunské hitparády a probojovala se i do oficiálních žebříčků Spojeného království. 12. května Elena vystoupila v prvním semifinálovém kole Eurovize v Moskvě. Jelikož se dostala mezi deset nejúspěšnějších semifinalistů (obsadila deváté místo s 67 body), postoupila do finále, kde 16. května obdržela 40 bodů a devatenácté místo. Nejvyšší dvanáctibodové umístění získala z Moldavska.

Popularita v Evropě a mateřství (2010 - ).

Po vystoupení na Eurovizi Gheorghe postupně vydala několik evropsky úspěšných singlů. Zaujala především píseň ""Disco Romancing"", která se stala hitem v Rumunsku a Maďarsku a dostala se do hitparád v České republice, Nizozemsku, Polsku, Spojeném království a na Slovensku. Následný singl ""Midnight Sun"" byl kromě Rumunska velmi úspěšný právě v nizozemské hitparádě.

Osobní život.

V létě 2011 Gheorghe oznámila zásnuby se svým producentem. Před Vánoci se stala matkou chlapce Nicolase.

Elena Gheorghe (* 30. července 1985, Clinceni, Rumunsko) je rumunská zpěvačka arumunského původu. Je známá díky působení v popové skupině Mandinga a reprezentaci Rumunska na Eurovision Song Contest 2009 v Moskvě, kde s písní ""The Balkan Girls"" obsadila 19. místo. Během své sólové kariéry bodovala v evropských hitparádách se svými singly, především píseň ""Disco Romancing"" se dočkala úspěchu v hudebních žebříčcích zemí střední Evropy včetně České republiky a Slovenska.

艾莲娜·乔治(1985年-7月30日,英语:Elena Gheorghe,),是一名阿罗蒙裔的罗马尼亚歌手。她出生于一个牧师家庭,出生地位于Clinceni地区靠近布加勒斯特的一个村落。她是以与Adela Popescu组成二人组合而开始自己的音乐生涯的。在21世纪初的头几年里,她加入了具有拉美音乐风格的组合曼丁嘎,并发售了几张(a couple of)专辑和少数几首热门歌曲。2006年她离开了组合,追求自己的单飞生涯。她随后发售了2张专辑,并以首张单曲《你的声音》("Vocea ta")打入了罗马尼亚百强榜的前10名。成功通过国内的歌手竞选后,她以一首由Laurentiu Duta创作的《巴尔干女孩》代表罗马尼亚参加了2009年欧洲歌唱大赛。在国内比赛的观众评分环节中,她位列投票结果的第二名,但是当评审团投过票后,她成功反超布莱克希女子组合并获得了国内比赛冠军。在于莫斯科举办的欧视大赛上,她成功晋级决赛,但在决赛中只得了40分(其中有12分来自摩尔多瓦),排在第19位。从欧视大赛归来后,她在欧洲的人气增加了不少,此后事业一直平稳发展。与其制作人结婚后产下一子。其最新单曲名为《安眠药》("Hypnotic")。