Předcházející události.

Území obývané Armény bylo před první světovou válkou rozděleno na západní a východní část. Východ byl pod správou carského Ruska a západní část ovládali Turci. Se začátkem první světové války svitla Arménům naděje na sjednocení Arménů pod patronátem Ruska a osvobození západní Arménie od muslimské nadvlády. V politice začala strana Arménská revoluční federace prosazovat myšlenku sjednocení a Arméni byli v hojném počtu rekrutováni do carské armády. S pomocí několika arménských batalionů bylo Rusy dokonce dobyto město Erzurum v roce 1916.  Únorová revoluce v roce 1917 sice svrhla cara, ale prozatímní vláda pokračovala ve válce. Moci na území Kavkazu se chopil "Speciální zakavkazský komitét", který byl prodlouženou rukou nové prozatímní vlády. Jedním z členů komitétu byl Armén Michael Papadjanian. Západní Arménie, kterou Rusové dobyli, byla začleněna do Ruska, byly vytvořeny správní orgány a území začalo podléhat arménské jurisdikci. Většinou úředníků vedoucí správu oblastí se stali Arméni.  Říjnová revoluce v roce 1917 se stala velkou komplikací v záměrech sjednotit obě části Arménie. Bolševici, kteří se chopili moci, uzavřeli s Tureckem mír (tzv. Mír z Erzincanu) v prosinci 1917. Všechny kavkazské národy ale odmítly uznat bolševickou nadvládu a bolševici tak ztratili kontrolu nad oblastí.

Cesta k nezávislosti.

Mír s Tureckem.

Po uzavření míru s Tureckem byl svolán mezinárodní "Kavkazský sejm", kterého se účastnili Gruzínci, Arméni a muslimové z Ázerbájdžánu. Na jeho popud vznikla v únoru 1918 nezávislá Zakavkazská demokratická federativní republika. V březnu 1918 uzavřeli bolševici Brestlitevský mír aby se zabránilo útoku několikrát početnější turecké armády na nově vzniklou republiku. Konference se konala v Trabzonu a měla pro Armény velice tvrdé výsledky. Zakavkazská republika musela vyklidit celou západní Arménii a ještě se vzdát původních arménských území s městy Batumi, Kars a Ardahan. Smlouva obsahovala demilitarizaci všech ruských a arménských jednotek jak v západní, tak i ve východní Arménii. Turci na znovu obsazeném území zahájili brutální politiku vůči Arménům, které nazvali vlastizrádci. Celá událost se stala největší genocidou v novodobých dějinách. Turci zavraždili v průběhu let 1915-1918 přes 1,2 miliónů Arménů (více Arménská genocida).

Rozpad Kavkazské republiky.

Další mírová konference se konala v Batumi v květnu 1918. Turci předložili nároky na arménská města Gjumri a Ečmiadzin a dokonce na pozdější hlavní město Gruzie Tbilisi. Gruzínští delegáti byli zděšeni vývojem situace, a tak se 26. května 1918 odtrhli od Kavkazské republiky. Vznikly tak tři nástupnické státy: Arménská demokratická republika, Gruzínská demokratická republika a Ázerbájdžánská demokratická republika.  Arméni nebyli z nabyté nezávislosti dvakrát nadšeni. Rozpadem Kavkazské republiky ztratili poslední spojence a jejich území bylo z většiny obsazeno Turky. Situace se stala ještě více zoufalou, když Turci obsadili město Ečmiadzin, a měli tak volný přístup k centru arménského odporu, městu Jerevan. Arménské vojsko však bylo schopno odvrátit totální porážku a zvítězilo v bitvách u Sardarabadu a Karakilisu v květnu 1918. Část východní Arménie tak zůstala nezávislá.

Vytvoření samostatného státu.

Arménská revoluční federace koncem května 1918 rozhodla, že Arménie se stane republikou. Z počátku bylo vytvořeno ministerstvo vnitra, které založilo policejní složky a řídilo školství, železnici, telegrafy a soudy. První volby se konaly v červnu 1919 a hned bylo jasné, že nastanou problémy s místními menšinami. Kurdové a Ázerbájdžánci tvořili v některých oblastech dokonce většinu populace. Arménští emigranti z USA se vrátili do vlasti a začali vytvářet arménský právní systém. V lednu 1919 byla založena první univerzita v zemi.

Doba nezávislosti.

Populace Arménie.

Arménská populace čítala v roce 1914 2,8 miliónu v Rusku a 1,5 miliónu v Turecku. Nově vzniklá republika měla v roce 1918 kromě 800 000 Arménů ještě 100 000 příslušníků jiných národností (především Turků, Ázerbájdžánců a Kurdů). Z počtu 800 000 bylo pouze půl miliónu původních obyvatel východní Arménie. Ostatních 300 000 Arménů byli uprchlíci před genocidou z Turecka. Mezi takovým velkým počtem uprchlíků se začal šířit tyfus a kriminalita.  V roce 1919 se počet uprchlíků navýšil na 350 000. Turecko ale prohrálo válku a muselo se stáhnout ze západní Arménie, takže obrovský příliv uprchlíků ustal. V roce 1919 měla Arménie 650 000 arménských občanů a 350 000-400 000 příslušníků jiných národností.

Mezinárodní vztahy.

Po konci války v roce 1918 a stažení tureckých vojsk z arménských území byly pod správou Arménů krom území dnešní Arménie i příhraniční turecké provincie Kars, Iğdır a část provincie Ardahan. Oblasti s arménskou menšinou Nachičevan, Sjunik a Náhorní Karabach byly pod správou Ázerbájdžánu a dnešní arménská provincie Lori byla pod vládou Gruzie. Smlouvou z Sèvres byla oficiálně uznána nezávislost Arménie a diplomatické vztahy byly navázány z významných států s USA, Británií, Itálií a Německem.

Válka s Gruzií.

Po stažení turecké armády se objevila řada územních sporů. Arménsko-gruzínský spor se vedl o provincii Lori, jejíž území bylo osídleno Armény. Arménská armáda zaútočila na Gruzii, po počátečních úspěších však musela ustoupit. Boje probíhaly dva týdny a pak zasáhli Britové. Do oblasti Kavkazu byla poslána intervenční armáda, která měla dohlížet na mír v oblasti. Britové obsadili provincii Lori a vytvořili z ní neutrální zónu. Napětí mezi zeměmi ale zůstalo. Gruzínci dokonce určitou dobu zadržovali na svém území vlaky, které vozily do Arménie základní potraviny.

Válka s Ázerbájdžánem.

Ještě napjatější vztahy měli Arméni s Ázerbájdžánci. Tyto dva národy dělily a dělí víra, původ, kultura a velice vřelé vztahy mezi Ázerbájdžánci a Turky. Hranice mezi Arménií a nově vzniklou Ázerbájdžánskou demokratickou republikou nebyla zcela definována. Ázerbájdžánci nárokovali města Ganža, Batumi, Kars a dokonce hlavní město Tbilisi v případě Gruzie a Jerevan v případě Arménie. Diplomatické jednání selhalo a konflikt probíhal mezi roky 1918 - 1919.  Válka skončila bez vítěze. Náhorní Karabach a Nachičevan připadl Ázerbájdžánu, ale provincie Sjunik se stala součástí Arménie. Arméni především v Náhorním Karabachu ale pokračovali v boji proti ázerbájdžánským úřadům i po ukončení bojů.

Jihozápadní kavkazská republika.

V prosinci 1918 byla vyhlášena v západní Arménii pod vedením Turka "Fakhra al-Din Pirioghla" Jihozápadní kavkazská republika. Byl to pokus Turků zabránit ztrátě provincií obydlených Armény ve východním Turecku. Hlavním městem se stal Kars a republika se měla stát loutkovým státem Turecka. Republika existovala zároveň s britskou intervenční správou západní Arménie. Republika byla rozpuštěna v květnu 1919 po nátlaku Britů a celá oblast byla nakonec odevzdána Arménii.

Sèvreská smlouva.

Mírová smlouva z Sevres ze srpna 1920 byla jednou ze smluv končící první světovou válku mezi státy dohody a Osmanskou říší (Tureckem). Tato smlouva upravovala hranice Turecka a pro Armény dopadla velmi příznivě. Turecko bylo nuceno uznat arménskou nezávislost a odstoupit jim velkou část svého území na východě (viz mapka vpravo).

Konec nezávislosti.

Válka s Tureckem.

Turecká vláda zdrcená územními ztrátami, ale mírovou smlouvu z Sèvres neratifikovala. Válečný hrdina Mustafa Kemal s armádou se postavil proti smlouvě a začal bojovat proti rozdělení tureckého území.  V září 1920 turecká armáda tak zaútočila na arménskou provincii Kars a Arméni odpověděli vyhlášením války Turecku. Válka oficiálně začala 24. září 1920. Kemal poslal žádost o pomoc do bolševického Ruska. Odpovědí mu bylo zlato a zbraně zásobující turecké vojsko. Spojenectví mezi Turky a bolševiky mělo katastrofální následky pro Armény. Arménská armáda neměla proti početnějšímu a lépe vyzbrojenému nepříteli žádnou šanci. V říjnu 1920 padlo město Alexandropol a Arméni byli nuceni zažádat o mír. Byla podepsána "Smlouva z Alaxandopole" v prosinci 1920, která byla pro Aménce velmi krutá. Arménie ztratila veškeré území západní a velkou část východní Arménie.

Sovětizace.

Výsledky války s Tureckem byly katastrofální, a tak v listopadu 1920 vypuklo proti vládě úspěšné bolševické povstání. Arménští bolševici se chopili moci a požádali sovětské Rusko o ochranu zbývajícího arménského území proti Turkům. Na konci listopadu 1920 obsadila zbývající území Arménie Rudá armáda. Členové Čeky 6. prosince 1920 přijeli do Jerevanu a oficiálně ukončili existenci Arménské demokratické republiky.  Mezi bolševiky a Tureckem byla podepsána Karská smlouva v říjnu 1921, která upravovala hranice mezi oběma státy. Do čela sovětské Arménie se postavil arménský komunista Aleksandr Myasnikyan a přičlenil arménské území k nově vzniklé Zakavkazské FSSR. Nově se objevila Arménie na mapě až v roce 1936 jako Arménská sovětská socialistická republika.

Odkaz Arménské DR.

Ačkoliv republika existovala pouze dva roky, stala se pro Armény významnou součástí historie. Arméni obnovili svoji nezávislost 21. září 1991 po kolapsu SSSR. Nově vzniklá republika si osvojila státní vlajku a státní symboly, které se používali za existence "Arménské první republiky", a prohlásila se její pokračovatelkou.  Bohužel nově vzniklý stát nezdědil pouze státní symboly, ale i nevyřešené územní spory, a to především s Ázerbájdžánem. Oblast Náhorního Karabachu pod ázerbájdžánskou správou, avšak s arménskou populací, se stala opět předmětem sporu. Vypukla Karabašská válka, která se táhla do roku 1994. Konflikt skončil porážkou Ázerbájdžánu a přičleněním Karabachu a dalších území k Arménii. Dnes existuje na území Náhorního Karabachu Náhorně-karabašská republika, která není mezinárodně uznaná a je podřízená Arménii. Po válce připadla Arménii celá 1/3 ázerbájdžánského území a situace tak zůstává do dnešní doby velmi napjatá.

Arménská demokratická republika (arménsky: Հայաստանի Առաջին Հանրապետութիւն,) byl první novodobý nezávislý stát Arménů, který vznikl v roce 1918 po kolapsu carského Ruska. Samostatně existovala v době občanské války v Rusku a zanikla po bolševickém povstání a obsazení Rudou armádou v prosinci 1920. Dnešní Arménie volně navazuje na původní Arménskou demokratickou republiku a Arméni nazývají období nezávislosti v letech 1918-1920 "První republikou".

亚美尼亚民主共和国(亚美尼亚语:),其法律上的名称为亚美尼亚共和国。史称亚美尼亚第一共和国,是亚美尼亚历史上第一个现代化的民主共和国。它的存在时期是从1918年至1920年。1917年俄国革命导致俄罗斯帝国的覆灭,亚美尼亚革命联盟乘机建立了亚美尼亚民主共和国。其议会的203个席位中有103个由亚美尼亚革命联盟占据。它成立时它的北边邻格鲁吉亚民主共和国,西边邻奥斯曼帝国,南边邻波斯帝国,东边邻阿塞拜疆民主共和国。


Klubová kariéra.

Senderos se narodil španělskému otci a srbské matce, ale vyrůstal ve Švýcarsku, kde později začal i svoji fotbalovou kariéru. Už v sedmi letech nastoupil do akademie týmu Servette, kde se propracoval až do prvního týmu. V prosinci 2002 podepsal smlouvu s londýnským Arsenalem, do kterého však přestoupil až v létě příštího roku. V Arsenalu dokázal vyhrát Community Shield v roce 2004 a FA Cup o rok později. V roce 2008 s ním však přestal Arsenal počítat a poslal ho na hostování do AC Milan a rok později ještě do Evertonu, kde odehrál pouhé tři zápasy, z nichž dva byly v Premier League a jeden v Evropské lize. Nakonec se ze Senderose stal volný hráč a v roce 2010 se domluvil na novém angažmá ve Fulhamu. Jenže během Mistrovství světa v Jihoafrické republice se zranil v prvním zápase proti Španělsku, které Švýcarsko vyhrálo nečekaně 1-0. Po zápase se však potvrdilo Senderosovo těžké zranění, které si vyžádalo přestávku na 6 měsíců. I přes dlouhou přestávku se dostal do formy a na konci sezony pomohl Fulhamu k výhrám na hřištích Sunderlandu a Birmighamu 3-0, respektive 2-0. V sezoně 2011/12 už dostával od nového trenéra Martina Jola mnoho šancí a brzy se stal členem základní sestavy. První gól vstřelil v zápase proti Wiganu, čímž Fulhamu zajistil vítězství 2-1.  31. ledna 2014 (poslední den zimního přestupního termínu v západní Evropě) odešel z Fulhamu do španělského klubu Valencia CF.  5. června 2014 se dohodl na dvouleté smlouvě s anglickým klubem Aston Villa FC. V lednu 2016 se dohodl na jejím rozvázání a vzápětí posílil švýcarský klub Grasshopper Club Zürich.

Reprezentační kariéra.

Senderos hrál postupně ve všech švýcarských mládežnických reprezentacích. V roce 2002 byl kapitánem vítězného švýcarského týmu U17 na mistrovství Evropy v této kategorii.  Debut v A-týmu Švýcarska absolvoval 26. 3. 2005 v přátelském utkání v Saint-Denis proti Francii, které skončilo bezbrankovou remízou. V roce 2006 byl nominován na Mistrovství světa v Německu, kde odehrál v základní skupině všechny tři zápasy. Stejně si vedl také na domácím Mistrovství Evropy v roce 2008 (spolupořádaném s Rakouskem), kde tým znovu nepostoupil ze skupiny, klíčová byla porážka 0:1 od České republiky. Na Mistrovství světa 2010 v Jihoafrické republice odehrál jen první zápas proti Španělsku, kde se však v 36. minutě zranil.  Německý trenér Švýcarska Ottmar Hitzfeld jej nominoval na Mistrovství světa 2014 v Brazílii. Švýcaři se se 6 body kvalifikovali z druhého místa skupiny do osmifinále proti Argentině, které podlehli 0:1 po prodloužení a z turnaje byli vyřazeni.

Osobní život.

Senderos mluví šesti jazyky – anglicky, francouzsky, německy, španělsky, italsky a srbsky. Jeho o pět let starší bratr Julien je profesionálním basketbalovým hráčem, který také reprezentuje Švýcarsko.

Philippe Sylvain Senderos (* 14. února 1985, Ženeva, Švýcarsko) je švýcarský fotbalový obránce a reprezentant, od ledna 2016 hráč klubu Grasshopper Club Zürich. Dříve působil cca sedm let v anglickém Arsenalu, kde byl i kapitánem.

菲利普·森德罗斯(,1985年-2月14日)出生于瑞士日内瓦,具有西班牙及塞尔维亚血统,是一名职业足球运动员,司职中坚,现时经已退役。


Markéta z Connaughtu, vévodkyně ze Skåne

Biografie.

Původ a mládí.

Narodila se jako nejstarší ze tří dětí Artura, vévody z Connaughtu a Strathearnu, třetího syna britské královny Viktorie, a jeho manželky, pruské princezny Luisy Markéty. Dívce doma říkali "Daisy". Po narození obdržela titul "Její královská výsost princezna Margareta z Connaughtu", který nosila až do své svatby. Princezna Margareta byla pokřtěna 11. března roku 1882 v soukromé kapli na hradě Windsor.  Jejími kmotry byli:  Biřmována byla v téže kapli v březnu roku 1898 ve věku 16 let.

Manželství, potomci.

Margareta a její sestra Patricie byly považovány za nejkrásnější princezny v Evropě. Jejich strýc, král Eduard VII., je chtěl provdat za některého z evropských králů nebo korunních princů. Rodina Connaught tedy odcestovala v lednu 1905 do Portugalska, kde královský pár (Karel I. Portugalský a Marie Amélie Orleánská) měl dva syny ve vhodném věku, kteří přicházeli v úvahu jako vhodní kandidáti ženitby, a to korunního prince Ludvíka Filipa a jeho mladšího bratra prince Manuela (1889–1932, pozdější portugalský král Manuel II.). Poté rodina odcestovala do Španělska, kde byla přijata mladým králem Alfonsem XIII. Ani na jednom dvoře se jejich očekávání nenaplnila a rodina Connaught pokračovala ve své cestě dál do Egypta a Súdánu. V Káhiře se setkali se švédským vévodou ze Skåne, princem Gustavem Adolfem, synem nástupce švédského krále Gustava V. (pozdějším švédským králem Gustavem VI. Adolfem), který zde byl na studijní cestě k hrobkám faraónů. Mezi ním a Margaretou vznikla láska na první pohled. Její rodiče byli velmi spokojeni, neboť vévoda byl vnukem švédského krále a perspektivním následníkem švédského trůnu.  Po několika měsících zasnoubení se 15. června roku 1905 na hradě Windsor konala svatba a Margareta se stala vévodkyní ze Skåne. Když otec jejího manžela v roce 1907 nastoupil po smrti svého otce Oskara II. na švédský trůn, stal se Gustav jeho následníkem – korunním princem.  Manželé dostali jako svatební dar zámek Sofiero u Helsingborgu. Margareta, vášnivá zahradnice, se věnovala péči a přetváření zámeckých zahrad. Byla rovněž milovnice umění, aktivně se věnovala malování a fotografování.  Jejich manželství je popisováno jako šťastné; nepochybně i proto se záhy rodina rozrostla o pět rychle po sobě narozených dětí – čtyři syny a jednu dceru:  Přes svého nejstaršího syna Gustava Adolfa je Margareta babičkou současného švédského krále, přes svou jedinou dceru princeznu Ingrid pak i babičkou současné dánské královny Markéty II. a titulární řecké královny Anne-Marie.

Smrt.

Zemřela nečekaně ve svých 38 letech 1. května roku 1920 v důsledku zhoubné infekce (celkové sepse, otravy krve), která ji zachvátila po operaci vyvolané zánětem středního ucha. Když zemřela, byla v osmém měsíci těhotenství se svým šestým dítětem; to zemřelo spolu s ní. Nešťastná událost otřásla celým Švédskem.  Pohřbena byla ve stockholmské katedrále. Již před svou smrtí však ve své závěti stanovila, že nechce být pochována v žádném kostele. V roce 1922 byly tedy její ostatky převezeny na královský hřbitov v Haga v blízkosti Stockholmu, na místo, které si ona a její manžel vybrali za místo svého posledního odpočinku. Margareta byla první, kdo zde byl pohřben.

Margareta z Connaughtu, plným jménem anglicky "Margaret Victoria Charlotte Augusta Norah Saxe-Coburg and Gotha, Princess of Connaught and Strathearn", krátce Margareta of Connaught (15. ledna 1882, Bagshot Park, Surrey – 1. května 1920, Stockholm, Švédsko) byla anglická a švédská princezna.

玛嘉烈·维多利亚·夏洛特·奥古斯塔·诺拉(英语:Margaret Victoria Charlotte Augusta Norah,1882年-1月15日-1920年-5月1日),生于萨里郡,英国公主,维多利亚女王的孙女,瑞典国王古斯塔夫六世·阿道夫的第一任妻子。


Fidžijské námořnictvo.

Součástí armády je námořnictvo o síle 300 mužů, které dne 25. července 2005 oslavilo třicáté výročí svého založení. Bylo vytvořeno v roce 1975, poté, co vláda ratifikovala Úmluvu Organizace spojených národů o mořském právu. Námořnictvo střeží námořní hranici, hájí zájmy ve fidžijské výlučné ekonomické zóně a organizuje záchranné mise.  Námořní základna fidžijského námořnictva se nachází v hlavním městě Suva, v zálivu Walu Bay. V současné době má námořnictvo 9 plavidel, hlídkových člunů (z toho 3 třídy Pacific). Vojenskou pomoc poskytuje Austrálie, Čínská lidová republika a Spojené království (které pomoc dočasně pozastavilo v důsledku vojenského puče v roce 2006 proti civilní vládě).  Velitel Bradley Bower ve svém projevu na oslavách 30. výročí dne 26. července 2006 řekl, že největší výzvou pro námořnictvo země, jakou je Fidži, je udržovat fidžijskou suverenitu na moři, obnova vybavení a výcvik důstojníků, aby byli schopni reagovat na měnící se poměry.

Výzbroj.

3 hlídkové čluny třídy Pacifik (výrobce Austrálie, výtlak 162 t, délka 31,5 m, šířka 8,1 m, ponor 1,8 m, výkon dvou dieselmotorů 2,1 MW, max. rychlost 20 uzlů (37 km/h), posádka 17 mužů, výzbroj 1 x kanón 20 mm, kulomet 2 x 7,62 mm.  2 hlídkové čluny (výrobce USA, výtlak 97 t, posádka 11 mužů, výzbroj kulomet 1 x 12,7 mm)  4 hlídkové čluny třídy Dabur (výrobce Izrael, výtlak 39 t, posádka 9 mužů, výzbroj 2 x kanón 20 mm, 2 x kulomet 7,62)  1 presidentská jachta RFNS Cagidonu  1 průzkumný člun RFNS Babale (postaven 1978, délka 30 m)  Do původní výzbroje námořnictva patřilo malé průzkumné plavidlo (postavené 1929, o výtlaku 100 t, posádka 14 mužů) a tři hlídkové lodě RFNS Kula, Kikau a Kiro, přestavěné z minolovek třídy Redwing US Navy, zakoupené v letech 1975–1976 (výtlak 370 t, posádka 39 mužů, výzbroj 1 x 20 mm kulomet a 2 x 12,7 mm kulomet), které byly v letech 1994–1995 nahrazeny novými, stejnojmennými čluny třídy Pacific.

Fidžijské letectvo.

Letecká peruť fidžijské armády ("Air Wing Republic of Fiji Military Forces") vznikla v roce 1987, základnu měla na letišti v Nausori, ale byla zrušena v roce 1997.

Vrtulníky.

Vrtulník AS-365 N2 Dauphin havaroval u pobřeží hlavního ostrova v červenci 1994, menší vrtulník AS-355F-2 pokračoval ve službě až do poloviny roku 1997, v roce 1999 byl prodán do Francie.

Vliv na politiku.

Fidžijská armáda několikrát výrazně zasáhla do politiky země. V roce 1987 vojáci provedli dva převraty. V roce 2000 byla armáda původcem puče, který měl potlačit civilní puč George Speighta. Od toho roku měla armáda občas napjaté vztahy s vládou Laisenia Qarase a zásadně protestovala proti jejím plánům na vytvoření komise, která měla odškodnit oběti a udělit amnestii pachatelům civilního převratu. Tvrdila, že pokud by vzbouření vojáci, kteří se v roce 2000 přidali k civilnímu puči, dostali milost, narušilo by to autoritu armády.  Dne 4. srpna 2005 vyzval vůdce opozice Mahendra Chaudhry, aby bylo do armády přijímáno více Indofidžijců, což, jak předpokládal, by zajistilo větší politickou stabilitu. (K říjnu 2007 měla fidžijská armáda v aktivní službě 3 527 mužů, z nichž jen 15 bylo Indofidžijců.) Vyslovil se také mluvil proti plánu vlády na snížení počtu vojáků. Armádní mluvčí podplukovník Orisi Rabukawaqa následující den odpověděl, že armáda se neskládá z jednoho etnika, že slouží celému národu a že při náboru či povyšování neexistuje žádné etnické kritérium; většina Indofidžijců ale nebuduje vojenskou kariéru kvůli pomalému postupu a raději z armády odchází do jiných oblastí. Nicméně ocenil indofidžijské vojáky a připomněl podplukovníka Mohammeda Azize, vedoucího armádních právníků, který byl klíčovou postavou ve vojenském soudu nad vzbouřenými vojáky z roku 2000. Přitom po převratu v roce 1987 postupovali domorodí Fidžijci v armádě velmi rychle, stejně tak po následném rozšíření fidžijských ozbrojených sil.  Dne 26. srpna 2005 vláda oznámila plány na snížení velikosti armády. Vojenští technici by byli převedeni pod ministerstvo pro místní rozvoj, snížení vojenských sil by bylo doprovázeno adekvátním nárůstem počtu příslušníků policie.  Dne 26. září 2005 mluvčí Rabukawaqa prohlásil, že se armáda rozhodla omezit některé činnosti, aby nepřekročila svůj rozpočet. Škrty by se týkaly námořních hlídek, pátracích a záchranných operací, školení, výcviku a cvičení a působení vojenských inženýrů a techniků na venkově. Dotčeny by neměly být priority, jako jsou mírové operace na Sinajském poloostrově a v Iráku, výcvik důstojníků ve spolupráci s armádou Nového Zélandu a trestní stíhání vojáků obviněných ze vzpoury. Další den toto prohlášení potvrdil zástupce ministerstva vnitra.  Dne 5. prosince 2006 provedla fidžijská armáda třetí převrat. Hlavní představitel armády Voreqe Bainimarama se po něm stal premiérem a o převratu řekl 7. února 2008l: „Qarase (...) nechápe roli armády a dezinformuje národ (...). Pokud se objeví politika a činnosti, které mohou vést k ohrožení národní bezpečnosti a územní celistvost Fidži, armáda má podle ústavy plné právo zasáhnout.“ V srpnu 2009 byl Bainimarama stále předsedou vlády při zrušené ústavě, bývalý vojenský velitel Epeli Nailatikau byl jmenován úřadujícím prezidentem místo Josefy Iloila, který odešel na odpočinek.

Ozbrojené síly Fidžijské republiky ("Republic of Fiji Military Forces", zkratka RFMF) představují armádu tichomořského ostrovního státu Fidžijská republika. S celkovým stavem 3500 vojáků v činné službě a 6000 záložníků je to jedna z nejmenších armád na světě, většina okolních ostrovních států nemá armádu žádnou.

斐济共和国军事部队(RFMF),总兵力约3500人,是世界上一个小型国家的小型军队。其中,有3200名现役军人为陆军部队,组成六个步兵营和一个工兵营;另外,大约有6000名陆军后备部队组成三个步兵营。过去有一个"祖鲁"(Zulu)(约80名士兵),在2000年年底因涉及军事政变被裁撤。斐济军队在斐济近代的20年内发生过4次政变,最近一次是在2006年斐济军事政变。


Vzhled.

Axis patří k menším jelenům. Samec měří v kohoutku 70-80 cm, tělo dosahuje délky 170 cm, včetně 20 cm dlouhého ocasu. Hmotnost dosahuje 70-90 kg, samci jsou vždy těžší než laně. Axis je nápadně pestře zbarven, základní barva je rezavá až skořicová s četnými bílými skvrnami. Velká bílá skvrna půlměsičitého tvaru je na hrdle. Čenich a okolí tlamy jsou tmavě hnědé až černé. Spodek ocasu, břicho a vnitřní strany končetin jsou bílé. Axis je elegantní, štíhlé zvíře s dlouhým krkem a končetinami, štíhlým tělem a menší, výrazně zašpičatělou hlavou. Ocas je poměrně dlouhý a jeleni jeho vztyčením signalizují nebezpečí podobně jako daňci nebo jelenci. Parohy nosí pouze samec, jsou dlouhé až 70 cm, ale hodně tenké, lyrovitého tvaru, jeden paroh má nejvýše tři výsady (jelen šesterák).

Výskyt a prostředí.

Vyskytuje se na území Indie, Nepálu, Srí Lanky a Bangladéše, v Pákistánu byl již zřejmě vyhuben. Obývá většinou světlé lesy, travnaté oblasti a savany, často v blízkosti vody. Velmi dobře plave. Nevyhýbá se ani bažinám. Axis byl vysazen v mnoha částech světa, např. v Argentině, Austrálii, na Havaji a v některých oblastech USA, zvláště v Texasu. Pokusně byl vysazován i v několika oborách Česku, ale neujal se, protože je příliš teplomilný a mláďata, narozená v únoru či březnu většinou uhynula.

Způsob života.

Axis má oproti jiným jelenům převážně denní aktivitu. Laně s mláďaty tvoří stáda až o stovce členů. Někdy se k nim druží i mladí samci, kteří však často žijí v samostatných mládeneckých tlupách. Staří samci jsou většinou samotáři. Samci sice mají dominantní postavení, ale stádo vždy vede stará laň. Pasou se ráno a večer, přes poledne a v noci odpočívají, někdy i v mělké vodě. Pouze tam, kde jsou pronásledování člověkem nebo za letních veder se pasou v noci. Živí se listím, větvičkami, kůrou stromů a bambusovými výhonky. Často doprovází skupiny opic (hulmanů a makaků) a sbírají ovoce, které opice shodí na zem. Opice mají lepší zrak, zatímco axisové výborný čich a sluch. Tak se mohou vzájemně velmi účinně varovat před nebezpečím. Axis tvoří v Indii společně s antilopou nilgau a divokým prasetem hlavní složku potravy tygra. K dalším predátorům, kteří loví axisy, patří levhart, dhoul a krokodýlové. Mláďata může ulovit i velká krajta nebo šakal.

Rozmnožování.

Říje axisů není vázána na konkrétní roční období, nejčastěji probíhá na jaře, od dubna do června. Samci se v době říje přidružují ke stádům holé zvěře a obhajují teritoria s harémy laní. Samci se ozývají vysokým štěkotem, hvízdáním a vřeštěním, k bojům však mezi nimi dochází zřídka. Samice je březí 210 dnů a rodí často dvojčata. Většina porodů připadá na leden a únor. Vzácně dochází ke dvěma porodům během roku. První týden života tráví mláďata v úkrytu, kam je matka chodí nakojit. Ve věku 10-12 dnů se připojují s matkou ke stádu. Mláďata pohlavně dospívají ve věku 14-17 měsíců a mohou se dožít 18 let.

V kultuře.

O axisech se zmiňuje mnoho indických literárních památek včetně Rgvédy, kde se hovoří o bozích bouře Marutech, jejichž vozy tahají axisové. Ve starověké Indii byli axisové chováni jako okrasná zvířata v zahradách a parcích královských paláců, často spolu s pávy a antilopami jeleními. Někdy je chovali ve stájích spolu s koňmi, protože Indové věřili, že jelen od koní odvrátí nemoci a neštěstí. Podobně se ve středověké Evropě chovali u koní kozli či králíci. V některých oblastech Indie lidé věřili, že axis zabíjí nebo odhání jedovaté hady. Axisové byli v Indii tradiční lovnou zvěří, lovci je často lovili s chrty nebo ochočenými gepardy.

Axis indický v českých zoo.

V Česku tento druh chová pouze ZOO Ostrava.

Axis indický ("Axis axis") je menší, nápadně zbarvený druh jelena jihu Asie. Je pokládán za nejhezčí druh jelena. V Indii se mu říká "čital" podle nápadně skvrnitého zabarvení. "čita" nebo "čitra" znamená v hindštině "skvrnitý".

花鹿,别名斑鹿,白斑鹿("Axis axis"),是属于鹿科的一种,生活在斯里兰卡,尼泊尔,孟加拉国,和印度的森林地带。是印度森林中最常见的鹿种。背面浅红褐色,具斑点,腹面白色。雄鹿生角,分三叉,可长大75厘米。由于花鹿产于热带,一整年都可以交配。肩高90厘米,体重可达85千克。寿命长约20-30年。


Osobní život.

Narodila se v roce 1968 v anglickém Shorehamu do rodiny velšské obchodnice se starožitnostmi, kostýmní návrhářky a filmové architekty Myfanwy Edwardsové, rozené Robertsové a Petra Wattse, anglického road manažera zajišťujícího turné kapel, a také mistra zvuku skupiny Pink Floyd. Ve věku jejích čtyř let se rodiče rozvedli. Poté spolu s matkou a bratrem Benem Wattsem, který se stal uměleckým fotografem, žili tři roky u prarodičů Nikki a Hugha Robertsových. S matkou se několikrát stěhovali po Anglii a Walesu, ve většině případů za jejím novým partnerem. Peter Watts ukončil spolupráci s Pink Floyd v roce 1974 a s Myfanwy Wattsovou se usmířil. V srpnu 1976 byl nalezen mrtev ve svém bytu v Notting Hill, zřejmě po předávkování heroinem.  Budoucí herečka poté vyrůstala s matkou a dalšími příbuznými na farmě Llanfawr v severovelšském Anglesey, kde několik let navštěvovala školu vyučující ve velštině Ysgol Gyfun Llangefni. Ambici stát se herečkou získala, podle vlastních slov, po zhlédnutí filmu Watts "Fame" z roku 1980. Ve čtrnácti letech se s bratrem a matkou přestěhovali do Austrálie za babičkou z matčiny strany, která byla Australanka. Matka nejdříve pracovala jako stylistka pro televizní reklamy, následně jako módní návrhářka a nakonec také v projektu mýdlové opery "Return To Eden".  Naomi Wattsová si vyzkoušela natáčení televizní reklamy a začala navštěvovat hodiny herectví.  Studovala na střední Mosman High School a dívčí škole North Sydney Girls' High School, kde byla její třídní spolužačkou Nicole Kidmanová. Školu však nedokončila a začala pracovat jako kamelotka a obchodní zástupkyně v Delicacies store na severním pobřeží Sydney. V osmnácti letech podepsala smlouvu s modelingovou agenturou, která ji vyslala do Japonska. Po několika neúspěšných konkursech se vrátila zpět do Sydney, kde získala smlouvu na reklamu pro obchodní dům. Tím na sebe upozornila a v časopise "Follow Me" nastoupila na pozici asistentky editorky pro módu. Náhodná nabídka spolupracovat na semináři týkajícího se dramatického umění ji přivedla zpět k herectví a rychlému opuštění dosavadního zaměstnání.  Ve věci postoje k národnosti prohlásila: „Považuji se za Britku, která má velmi radostné vzpomínky na Spojené království. Prvních 14 let života jsem strávila v Anglii a Walesu a nikdy se mi nechtělo odejít. Když jsem už v Austrálii bydlela, často jsem se do Anglie vracela.“ Také vyjádřila svou náklonnost k australské příslušnosti slovy: „Považuji se za skutečnou Australanku a s Austrálií jsem těsně spojena. Vlastně, když lidé hovoří o tom, kde jsou doma, já uvádím Austrálii, protože odtud mám nejsilnější vzpomínky.“

Soukromý život.

Maniakální smích otce Petra Wattse je slyšet na nahrávkách kapely Pink Floyd ve skladbách „Speak to Me“ a „Brain Damage“ z alba "The Dark Side of the Moon".  V 90. letech byl jejím partnerem režisér Stephen Hopkins, poté od srpna 2002 do května 2004 herec Heath Ledger. Od jara 2005 žije ve vztahu s hercem Lievem Schreiberem. V rozhovoru z konce ledna 2009 potvrdila, že od něj dostala prsten, ale nikdo z dvojice do manželství nespěchá. Schreiber je známý svou mystifikací medií. V roce 2007 označil svou přítelkyni již za manželku, ale následně prohlásil, že se jednalo pouze o vtip.  V Los Angeles se 25. července 2007 narodil jejich první syn Alexander „Sasha“ Pete. Druhý potomek Samuel Kai přišel na svět 13. prosince 2008 v New York City. Po dočasné mateřské pauze se k herectví vrátila snímkem z roku 2009 "International", kde se objevila po boku Cliva Owena. V dubnu 2010 prohlásila, že by chtěla třetí dítě, pokud by existovala záruka, že se bude jednat o holčičku. Wattsová se Schreiberem oznámili rozchod 26. září 2016 po jedenácti letech vztahu.  Během natáčení filmu "Barevný závoj" se začala zajímat o buddhismus, ke kterému poté konvertovala. Svou náboženskou víru vyjádřila slovy: „V něco věřím, ale nejsem striktní buddhista či cokoli jiného.“

Naomi Ellen Wattsová (* 28. září 1968 Shoreham, Kent) je britsko-australská herečka, která zahájila svou kariéru v australské televizi účinkováním v seriálech "Hey Dad..!" (1990), "Brides of Christ" (1991) a "Home and Away" (1991). Filmovým debutem se pro ni v roce 1986 stalo drama "For Love Alone". V dalším období hrála v tzv. „béčkových“ snímcích, mezi jinými v hororu z roku 1996 "Kukuřičné děti – Zjevení", stejně tak i v televizi a nezávislých projektech.

娜欧蜜·艾伦·华兹(英语:Naomi Ellen Watts,1968年-9月28日),生于英格兰,英国女演员与女制作人。著名作品有《穆荷兰大道》、《灵魂的重量》、《金刚》、《鸟人》等。


Nečistoty ve vodě.

Čištěná voda je obvykle získávána úpravou pitné nebo přírodní vody. Mezi sledované nečistoty, které je třeba odstranit patří:

Čisticí metody.

Destilace.

Destilovaná voda je voda, která byla jednou nebo vícekrát destilována a byla díky změně skupenství na vodní páru zbavena rozpuštěných minerálních látek. Změna skupenství vody může probíhat zvolna (např. na slunci) nebo zahříváním až k bodu varu. Během destilace je voda separována prakticky od všeho, co se v ní nachází a stává se čistou (HO). Je to čirá, bezbarvá, v silné vrstvě namodralá kapalina bez chuti a zápachu. Je téměř nevodivá. Za normálního tlaku 101 kPa má teplotu tání 0 °C a teplotu varu 100 °C. Největší hustotu 1,000 g.cm má voda při 3,98 °C. pH destilované vody je neutrální, tedy při 25 °C rovno 7. Vodivost destilované vody je nižší než 11 μS.cm a celkové množství rozpuštěných pevných látek musí být pod 10 mg.dm.

Deionizace.

Deionizace vody je proces, kterým se voda zbavuje všech iontů v ní rozpuštěných, převážně jde o kationty sodný, vápenatý, hořečnatý, železnatý, atd. Z aniontů se jedná převážně o chloridy a sírany. Deionizace se provádí pomocí iontoměničů, které zaměňují nežádoucí ionty za oxoniové nebo hydroxidové ionty. Pro kontinuální a levnou deionizaci vody lze použít elektrodeionizaci.

Demineralizace.

Demineralizace vody se často zaměňuje za deionizaci; jde o odstranění všech minerálů vyskytujících se v přírodní vodě. Často se označuje jako změkčování vody, během tohoto procesu dochází k záměně nežádoucích minerálů (hlavně vápenaté a hořečnaté látky) za sodné soli, např. NaCl. Tento proces je nutné provádět s vodou využívanou v kosmetickém a chemickém průmyslu. Demineralizovaná voda má vyšší vodivost než deionizovaná.

Zdravotní rizika užívání čištěné vody.

Čištěním pitné vody získáme v některých případech vodu, která nemá charakter pitné vody. S její konzumací jsou pak spojena zdravotní rizika. Může docházet k poškození výstelky střevní. Potvrzený je negativní účinek na metabolismus vodního a minerálního hospodářství, stejně tak poruchy stálosti vnitřního prostředí se změnami sekrece hormonů. Vyšší močení vede ke ztrátám iontů z intra i extracelulárního prostředí. Nesprávné rozdělování vody v organizmu a pokles hladiny elektrolytů může mít až za následek funkční poruchy důležitých orgánů. Prvními příznaky jsou slabost, únava, bolest hlavy, poruchy srdečního rytmu či svalové křeče.  Při přípravě pokrmů vařením v demineralizované vodě byla prokázána ztráta všech podstatných prvků z potravin, tj. takových, které si organizmus nedokáže vyrobit. Jedná se o vysoký až 60 % úbytek vápenatých a hořečnatých iontů, stejně tak významné ztráty stopových prvků (Cu 66 %, Mn 70 %, Co 86 %). V důsledku absence těchto iontů se zvyšuje riziko toxického účinku těžkých kovů, které jsou součástí potravy.  Pravidelná konzumace či jednorázový příjem většího objemu demineralizované vody je považováno za zdravotně rizikové až nebezpečné.

Čištění vody je proces, kterým se voda zbavuje mechanických, chemických a biologických nečistot. Cílem je získat dostatečně čistou vodu pro požadované účely. Mezi nejběžnější operace určené k čištění vody patří destilace, reverzní osmóza, filtrace přes aktivní uhlí, mikrofiltrace, ultrafiltrace a elektrodeionizace.

纯净水,简称净水或纯水,文义上是纯洁、干净,不含有杂质或细菌的水,是以符合生活饮用水卫生标准的水为原水,通过电渗析器法、离子交换器法、反渗透法、蒸馏法及其他适当的加工方法制得而成,密封于容器内,且不含任何添加物,无色透明,若食品标准下制造则可直接饮用。市场上出售的太空水,蒸馏水均属纯净水。有时候这个词也和化学实验室中提炼的蒸馏水或去离子水类似,但是制程则有所差异,纯度的品质也有不同。市面上的纯净水通常为90%,因此是偏酸性的,而真正的超纯水,则为中性,但若饮用过多超纯水可能对人体有害。


義大利王國 (拿破崙時代)

Historický vývoj.

Stát vznikl v roce 1805 přetvořením Italské republiky na Italské království, byla zřízena italská armáda. Francouzskou moc v zemi měl zastupovat Napoleonův nevlastní syn Evžen de Beauharnais, který ovšem neměl v rámci rozhodovacího procesu takřka žádné pravomoce – převážná část rozhodnutí závisela vždy na Napoleonovi, který si po své korunovaci císařem přisvojil i titul italského krále. Vedle původního území Italské republiky zahrnovalo Italské království oblasti získané v Napoleonových taženích během let 1806 až 1809 – Benátsko, Marky a Tridentsko. Vnitřní organizace země kopírovala francouzské dělení na departementy s velkým důrazem na centralizaci moci, byl rovněž zaveden napoleonský občanský zákoník. Dříve rozdrobené městské republiky a monarchie tak nahradil ucelenější státní útvar. Byly také zrušeny feudální povinnosti či právo prvorozenství a došlo ke konfiskaci církevního majetku.  Nová vláda, tlačená nedostatkem peněz, rozprodávala národní majetek, na čemž bohatě profitovaly městské vrstvy a některé aristokratické rody. Zatímco k roku 1789 bylo v držení měšťanstva 24 % obhospodařované půdy, o 15 let později to již bylo 40 %. Naopak majetek šlechty poklesl ze 73 % na 58 %. Protože napoleonská armáda rovněž potřebovala ke svému chodu velké množství surovin a výrobků, příslušníci zámožnějších vrstev se stávali i armádními dodavateli, případně se podíleli na výstavbě veřejných děl a infrastruktury a dále rozvíjeli své podnikatelské aktivity.  Na druhou stranu zasáhly italské obyvatelstvo odvody do armády, velmi nepopulární v zemi takřka bez vojenské tradice, a v oblasti hospodářství se italských poměrů citelně dotkla i pozdější kontinentální blokáda. Katastrofálně se projevila především v exportu surového hedvábí, v ostatních oblastech nebyl dopad tak znatelný, pro některé typy zboží blokáda naopak fungovala jako účinná ochranná bariéra před anglickou konkurencí.  Pod napoleonskou nadvládou se utvářela nová italská intelektuální vrstva, povětšinou z řad lidí, kterým bylo dříve kvůli jejich původu bráněno v kariérním a sociálním vzestupu. Pro tuto vrstvu, jakož ale i pro příslušníky aristokracie, se otevíraly pozice ve správě, v armádě, ve vzkvétajících univerzitách, výtvarných akademiích a dalších specializovaných školách. Významnou pozici mělo také novinářství. Tito lidé měli často tendenci i k politickému sdružování. Protože něco takového nebylo v italském státě možné, docházelo ke vzniku tajných organizací a sekt, v severních oblastech to byla především společnost Adelfia. V těchto spolcích se mísily nejrůznější vlivy a názory, snažící se prosadit v prostředí, které dosud nedávalo k politické reprezentaci prostor.

Konec napoleonské nadvlády.

Po zprávách o ústupu Napoleona od Moskvy roku 1812 a po bitvě u Lipska o rok později bylo lidem, kteří Itálii vládli v Napoleonově jménu, jasné, že stávající režim skončil. V dramatické situaci se pokoušeli distancovat od Napoleona. Přes uzavření příměří s nepřátelskými stranami ovšem nedokázal Evžen de Beauharnais udržet moc ve svých rukou – v dubnu 1814 byly v Miláně stranou takzvaných ryzích Italů rozpoutány nepokoje, které vyústily v zavraždění ministra financí Priny. V brzké době byla ve městě a celé Lombardii obnovena rakouská nadvláda, kterou stvrdil Vídeňský kongres roku 1815. Vedle obnovy starých italských států si severní část Italského království, tedy vedle Lombardie i Benátsko, ponechalo Rakouské císařství.

Italské království (italsky "Regno d'Italia", francouzsky "Royaume d'Italie") byl státní útvar, který se v letech 1805–1814 rozkládal na severu Itálie. Stát byl pod přímou kontrolou Francie a králem byl sám Napoleon Bonaparte.

意大利王国(Regno d'Italia)或简称拿破仑意大利,是意大利统一之前,在1805年到1814年期间,在现在的意大利国土上的一个已不存在的国家。由拿破仑扶植。范围包括了今日意大利的北部及中东部地区。首都位于米兰。


Přírodní poměry.

Klima.

Klima v národním parku Kobuk Valley je určeno především jeho zeměpisnou polohou a vzdáleností od pobřeží. Jelikož se park rozprostírá za polárním kruhem, v létě je vždy přítomné světlo a dokonce slunce po dobu jednoho měsíce vůbec nezapadá. Na druhou stranu zimy tu jsou temné, dlouhé, kruté a extrémně studené. V průběhu celého roku se v parku dá očekávat silný vítr. Ač slunečná, léta tu jsou chladná a krátká. Celoroční srážkový úhrn je mezi 250 a 300 mm.

Krajinný ráz.

Národní park Kobuk Valley chrání střední část toku řeky Kobuk a její široké údolí. Kobuk v inuitštině znamená "Velká řeka". Řeka Kobuk nejspíše pramení v Endicott Mountains na chráněném území Gates of the Arctic National Park and Preserve. Řeka teče na západ a je celkem 451 km dlouhá, jiný zdroj uvádí délku 560 km. Její povodí má rozlohu 32 000 km. Šířka řeky dosahuje až 460 m, rychlost toku ve střední a spodní části toku je líných 5-8 km/hod. Řeka je po šest měsíců zamrzlá tlustou vrstvou ledu. Kobuk se vlévá do Beringovy úžiny, 40 km jihovýchodně od městečka Kotzebue. Národním parkem protéká téměř stokilometrový úsek řeky Kobuk. Řeka protéká severně od písečné pouště a je významným biotopem oblasti. Slouží jako biokoridor pro živé organizmy i dopravní koridor pro místní lidi i anorganické materiály. Ač je hlavní koryto řeky Kobuk výraznou dominantou tohoto rozsáhlého údolí, není to zdaleka jediný hydrogeografický jev oblasti. Zdejší široká rovina, která se ještě rozšiřuje v dolním toku řeky, je charakteristická posouvajícími se říčními meandry patrnými především na nesčetných postranních ramenech řeky. Naplavovaný písek je ukládán v meandrech řeky Kobuk a tvoří i občasné útesy, které dosahují výšky až 45 metrů. V písečných depozitech v údolí řeky Kobuk jsou také uloženy permafrostové ledové klíny, které spoluurčují ráz krajiny, a fosílie glaciálních savců, například mamutí kly. Díky permafrostu, trvale zmrzlé půdě, je vsakování značně zabráněno a voda je zadržována na povrchu. A tak i s tak nízkým úhrnem srážek, v údolí je mnoho permafrostových jezer a jezírek a rozsáhlé mokřadní plochy. Neuvěřitelným kontrastem této mokřadní krajiny jsou oblasti písečné pouště, rovněž se vyskytující na území parku. Tři oblasti písečných dun nacházející se v rámci parku ("Great Kobuk, Little Kobuk a Hunt River Sand Dunes") zabírají dohromady území o rozloze téměř 65 km. Jsou to nejrozsáhlejší aktivní písečné duny v oblasti arktických zeměpisných šířek.  Velké kobucké písečné duny ("Great Kobuk Sand Dunes") jsou jedním z hlavních geografických jevů národního parku. Rozprostírají se na území 40 km a v dnešní době jsou přirozeně stabilizované vegetací. Písek vzniklý obrušováním hornin pradávnými ledovci byl dopraven větrem i vodou do údolí řeky Kobuk, kde dodnes vytváří písečné duny v jižní části údolí. Tyto písečné duny tvoří velmi zajímavou poušť nacházející se uprostřed arktických mokřadů. I když Velké kobucké písečné duny leží 65 km za polárním kruhem, v létě zde může teplota vystoupat až na 38 °C. V některých místech pouště duny dosahují až neuvěřitelné třicetimetrové výšky. Velké kobucké písečné duny představují kompletní sadu vývoje dun: od dun tvaru U, přes konkávní duny s vegetační pokrývkou ve východní části oblasti, až po srpkovité duny s holými hřebeny, které právě dosahují výšky až 30 m a nachází se v západní části. Je to největší aktivní pole dun v arktické části Severní Ameriky.

Flora.

Vegetace v národním parku Kobuk Valley je i přes severskou geografickou polohu velmi bohatá. Boreální lesy tajgového charakteru zde dosahují své severní hranice a vegetace získává charakter tundry. Otevřená "woodland" zakrslých stromů v matrix husté tundry zajišťuje útočiště mnoha živočichům.  V národním parku se podle odhadů vyskytuje 400 druhů rostlin, mezi něž patří i endemický rostlinný druh "Kobuk Locoweed" ("Oxytropis kobukensis").

Fauna.

Mezi vlajkové druhy vyskytující se v národním parku Kobuk Valley rozhodně patří medvěd grizzly ("Ursus arctos horribilis"), norek americký ("Mustela vison"), potáplice severní ("Gavia arctica"), skokan lesní ("Rana sylvatica") i druhy pacifických lososů (rod "Oncorhynchus").  National Park Service provádí inventář i monitoring druhů a to i na základě tradičních znalostí ekologie. Odhaduje se, že se v parku vyskytuje 119 druhů ptáků, 32 druhů savců, 23 druhů ryb a 1 druh obojživelníka.  Ze třídy savců ("Mammalia") byl v parku potvrzen výskyt druhů čeledi rejskovitých ("Soricidae"), konkrétně druhů: rejsek barentský ("Sorex ugyunak"), rejsek šedý ("Sorex cinereus"), rejsek drobný ("Sorex hoyi"), rejsek tundrový ("Sorex tundrensis") a "Sorex monticolus" a "Sorex yukonicus". Z řádu šelem se v parku vyskytuje vlk obecný ("Canis lupus"), medvěd baribal ("Ursus americanus"), sobol americký ("Martes americana"), norek americký ("Mustela vison"), medvěd grizzly ("Ursus arctos horribilis"), rys kanadský ("Lynx canadensis"), lasice kolčava ("Mustela nivalis"), vydra severoamerická ("Lontra canadensis"), liška obecná ("Vulpes vulpes"), lasice hranostaj ("Mustela erminea") a rosomák sibiřský ("Gulo gulo"). Zástupci kopytníků obývajícími park jsou druhy: sob polární ("Rangifer tarandus groenlandicus"), ovce aljašská ("Ovis dalli") a los evropský ("Alces alces"). Z řádu hlodavců jsou v parku přítomny druhy: bobr kanadský ("Castor canadensis"), "Arctic Ground Squirrel" ("Spermophilus parryi"), lumík ("Lemmus trimucronatus"), ondatra pižmová ("Ondatra zibethicus"), urzon kanadský ("Erethizon dorsatum"), lumík norský ("Dicrostonyx groenlandicus"), norník tajgový ("Clethrionomys rutilus"), čikarí červený ("Tamiasciurus hudsonicus"), hraboš polární ("Microtus miurus"), hraboš žlutlící ("Microtus xanthognathus"), hraboš hospodárný ("Microtus oeconomus"). V parku žije také zajíc měnivý ("Lepus americanus") patřící k řádu zajícovců.  Mezi druhy ryb nacházející se v národním parku Kobuk Valley patří mník jednovousý ("Lota lota"), mihule kamčatská ("Lampetra japonica"), dálie aljašská (D"allia pectoralis"), štika obecná ("Esox lucius"), vranka ("Cottus Cognatus"), koljuška devítiostná ("Pungitius pungitius"), koruška maloústá ("Hypomesus olidus"), koruška severoatlantská ("Osmerus mordax"), pakaprovec obecný ("Catostomus catostomus"), siven severní ("Salvelinus alpinus"), lipan sibiřský ("Thymallus arcticus"), siven malma ("Salvelinus malma"), siven obrovský ("Salvelinus namaycush"), losos čavyča ("Oncorhynchus tshawytscha"), losos keta ("Oncorhynchus keta"), losos gorbuša ("Oncorhynchus gorbuscha"), losos nerka ("Oncorhynchus nerka"), síh ("Coregonus laurettae" a "Coregonus clupeaformis"), síh nosatý ("Coregonus nasus"), síh sibiřský ("Coregonus sardinella"), síh pestrý ("Prosopium cylindraceum") a nelma obecná ("Stenodus leucichthys").  Přes 400 000 sobů Západo-arktického stáda ("Western Arctic Caribou Herd"), což je největší stádo karibu na Aljašce, dvakrát do roka migruje napříč tímto národním parkem. Karibu migrují mezi tundrou a tajgou, na jaře se přesouvají na sever a na podzim migrují na jih. Jejich stopy křižují i Velké kobucké písečné duny.

Historie.

Geomorfologická.

Dnešní podoba území národního parku je z velké části výsledkem glaciálních pochodů. I když se na území národního parku momentálně žádná oblast trvalého zalednění nevyskytuje, na území severozápadní Aljašky proběhlo minimálně pět významných pleistocénních zalednění. Nejvýznamnější z těchto glaciálů se událo v období Illinoisia, kdy ledovce dosahovaly až Baldwinova poloostrova. Dvě předcházející zalednění, Kobucké a Amblerské, pokrývala velká území údolí řek Kobuk a Selawik i svahy pohoří Baird Mountains. Tři následující zalednění se zúžila jen na části pohoří Schwatka Mountains ležícího východně od parku. V průběhu interglaciálu mezi Kobuckým a Amblerským zaledněním se glacio-fluviální depozity na říčních náplavech a plochách z vyplavenin přesouvaly působením silných východních větrů. Eolitické depozity písku a jemných naplavenin se nahromadily pod údolími, aby vytvořily písečné duny zabírající plochu přibližně 810 km. Většina tohoto území je dnes pokrytá vegetací: tundrou a boreálními lesy. Pouze malá část si udržela charakter stále aktivních písečných dun, které zabírají plochu přibližně 83 km. Velké kobucké písečné duny leží cca 3 km jižně od řeky Kobuk, východně od potoka "Kavet Creek". Malé kobucké písečné duny leží 8 km jižně od řeky Kobuk v jihovýchodní části parku. Písečné duny "Hunt River" leží na jižním břehu řeky Kobuk, u ústí řeky "Hunt". Nejen geomorfologie oblasti, ale i nálezy fosílií glaciálních savců svědčí o dynamickém střídání klimatu regionu.

Antropologická.

Po tisíciletí přitahovaly velké počty karibu procházejících krajinou při svých sezónních migracích mezi tundrou a tajgou starodávné i dnešní lovce, kteří se zde utábořili na místě s dobrým výhledem, aby očekávali příchod těchto sobích stád. Onion Portage je tímto místem s výhledem, které se nachází na východním konci parku a je Národním historicky významným bodem v krajině ("National Historic Ladmark") a místem mnoha archeologických nálezů. V oblasti Onion Portage bylo nalezeno devět kulturních komplexů, nejstarší Akmakský datovaný 8000–6500 před n. l. a nejmladší Arctic Woodland eskymácký datovaný 1000 až 1700 n. l. Na základě právě této stratografické sekvence nalezené v Onion Portage se ustavila kulturní chronologie tohoto regionu. Lidé se zde tedy scházeli po 9000 let, aby lovili migrující karibu brodící se přes řeku Kobuk. Tradice tohoto lovu migrujících karibu stále přetrvává, a tak se zde místní obyvatelé na podzim stále schází a vyhlíží stádo, jehož kusy loví pro vlastní potřebu.  Údolí řeky Kobuk bylo vyhlášeno národní památkou prezidentským výnosem již v roce 1978. Národní park Kobuk Valley byl později založen v roce 1980 dokumentem Alaska National Interest Lands Conservation Act (ANILCA). Hlavním předmětem ochrany je zachování environmentální integrity zdejších přírodních jevů včetně údolí řeky Kobuk, boreálních lesů a Velkých kobuckých dun v jejich původním stavu. Ve spolupráci s místními původními obyvateli se na tomto území také chrání a interpretují archeologická naleziště spojovaná s původními kulturami. Předmětem ochrany jsou i migrační tahy stáda sobů a habitaty a populace ryb a dalších volně žijících živočichů, například losů, sobů, medvědů a vlků.

Turismus.

Přístup.

Do národního parku Kobuk Valley nevedou žádné silnice. Hlavní dopravní cestou regionu je řeka Kobuk, která je také velmi populárním místem pro rekreaci i významným zdrojem obživy místních obyvatel. Doprava do parku je možná letecky a to jak soukromými letadýlky, tak linkami z eskymáckých městeček Kotzebue a Nome. Oblíbené jsou zde hydroplány, které mohou bezpečně přistát na četných vodních plochách. Do samotného parku se dá z jeho bezprostředního okolí dostat pěšky, na psím spřežení nebo sněžném skútru.

Aktivity.

Národní park Kobuk Valley je cílem dobrodruhů a milovníků přírody. Mezi aktivity patří táboření v divočině v revíru medvědů a vlků. Horská i mokřadní turistika, případně výlety po arktické písečné poušti. Vše bez jakýchkoliv značených cest. Zážitek z pobytu v opravdové divočině umocňuje nepřítomnost infrastruktury. Parku velmi prospívá jeho odlehlost a téměř finanční i dopravní nedostupnost, z nichž vyplývá velmi nízká návštěvnost.  Pro letní táboření a turistiku je důležité se dobře obléknout s ohledem na přírodní a klimatické podmínky. Doporučuje se několik vrstev oblečení, pohorky i holínky do mokrého terénu a vybavení s sebou do deště i proti všudypřítomným komárům. Lokalitu je možné navštívit i s placeným průvodcem.

Národní park Kobuk Valley je chráněné území, které se nachází na Aljašce, USA, v oblasti Northwest Arctic Borough. Jižní část národního parku leží přibližně 57 km severně od polárního kruhu a park zaujímá území o rozloze 7085 km. Údolní část národního parku je z jihu ohraničena pohořím Waring Mountains a pohoří Baird Mountains zabírá severní část národního parku. Park byl vyhlášen v roce 1980 a chrání několik významných geografických jevů včetně středního toku řeky Kobuk, Velkých kobuckých písečných dun ("Great Kobuk Sand Dunes") o rozloze 40 km2 a další dvě menší oblasti s písečnými dunami ("Little Kobuk" a "Hunt River dunes"). Jedním z hlavních důvodů založení Národního parku Kobuk Valley je ochrana sobů severoamerických, též označovaných jako "karibu". Jejich téměř půlmilionové stádo přes oblast dvakrát do roka migruje. Dalšími zajímavostmi národního parku Kobuk Valley jsou typické krajinné prvky objevující se vlivem přítomnosti permafrostu. Také se zde dají nalézt významné fosilie savců žijících v době ledové, například mamutí kly, a také kulturní archeologické nálezy.

科伯克谷国家公园(英语:Kobuk Valley National Park)是位于美国阿拉斯加州西北部,北极圈以北约40公里(25英里)处的一个国家公园。科伯克谷国家公园设立于1980年12月2日,以科伯克谷沙丘和驯鹿的移动路线而闻名。科伯克谷国家公园的面积达7,084.9平方公里,和特拉华州的面积相当。北极门国家公园位于科伯克谷国家公园以西约50公里(32英里)处。科伯克谷国家公园也是美国的国家公园中游客数最少的国家公园。


Život.

Ragibag byl nejstarší syn Jesün Temüra, od roku 1323 velikého chána mongolské říše a císaře říše Jüan, a Babuchan ze vznešeného ongiratského rodu. Narodil se roku 1320, roku 1324 byl jmenován korunním princem.  V polovině srpna 1328 Jesün Temür náhle zemřel v Šang-tu, letním hlavním městě říše. Vládu nad říší převzala císařovna vdova Babuchan, jejím nejbližším spojencem byl Dawlat Šáh, který stál v čele ústředního sekretariátu. Přirozeným nástupcem zemřelého vládce byl Ragibag, jeho syn a korunní princ.  Nicméně Jesün Temürova smrt povzbudila ty skupiny mongolských elit, které byly nespokojeny s poměry za vlády zemřelého. Vlivné úřady totiž drželi v rukou vesměs Jesün Temürovi stoupenci, kteří s ním přišli z jeho rodného Mongolska, kde žil před nástupem na trůn. V září 1328 kipčacký generál El Temür zorganizoval převrat v Chánbalyku (Pekingu, druhém hlavním městě). V boji proti Buluchan a Ragibagovi se spojili jak věrní Chajsanovy rodiny, bývalí Šidebalovi stoupenci, kteří měli Jesün Temürově klice za zlé Šidebalovu vraždu, i různí nespokojenci. Cílem rebelů bylo dosazení Chajsanových synů na trůn. V říjnu 1328 přivítal ve městě mladšího Chajsanova syna Tugh Temüra, kterého prohlásil císařem. Týž měsíc se císařem stal i Ragibag.  Ve výhodě byli vzbouřenci, díky materiálním a lidským zdrojům většiny Číny, kterou ovládali z Chánbalyku. Loajalistům zůstalo Mongolsko, Mandžusko, Šen-si, S’-čchuan a Jün-nan.  Armáda loajalistů vyslaná ze Šang-tu překročila Velkou čínskou zeď a pokusila se zaútočit na Chánbalyk, ale byla poraženy El Temürovými oddíly. začátkem listopadu 1328 se Chasarův potomek Örüg Temür, který vládl ve východním Mongolsku, a Buka Temür přidali na stranu El Temüra a oblehli Šang-tu. Město bylo téměř nebráněné, protože většina ragibagovských vojsk držela frontu jižně na Velké zdi, a po krátkém obležení se vzdalo. Dawlat Šáh a mnozí přední představitelé loajalistů byli uvězněni a později popraveni; Ragibag sám byl zřejmě zavražděn, oficiálně „zmizel“. Stoupenci Jesün Temürovy strany kladli odpor ještě několik let, v Jün-nanu až do roku 1332.

Jméno.

Kvůli nedostatku pramenů, psaných navíc různými jazyky není Ragibagovo jméno známo s určitostí. Tibetské "Rudé anály" ("Hu lān deb ther") ho uvádějí jako „Ra khyi phag“. Pozdější mongolské kroniky, jako "Erdeni-jin tobči" a "Altan tobči" ho píší Radzibaγ, nebo Raǰibaγ. Čínská "Jüan-š'" uvádí jeho jméno jako A-su-ťi-pa (), ale to je pravděpodobně chybně z A-la-ťi-ba (). Počáteční „a“ je čínský doplněk mongolských slov začínajících na „r“.

Ragibag (též "Arigabag") (,, 1320 – 14. listopadu 1328), byl od října 1328 krátce císařem říše Jüan a velikým chánem mongolské říše. Následníkem trůnu byl od roku 1324, po smrti jeho otce, císaře Jesün Temüra, v srpnu 1328 v Šang-tu ho v říjnu 1328 prohlásili za císaře Jesün Temürovi stoupenci v čele s císařovnou vdovou Babuchan a Dawlat Šáhem, stojícím v čele vlády.

元天顺帝阿剌吉八(;1320年-1328年),是元朝第七位皇帝,蒙古帝国第十一位大汗,元泰定帝之子。1328年10月3日至1328年11月14日在位,在位一个月十一天。


Život.

Rinčinbal byl druhý syn Chošily, roku 1329 císaře říše Jüan, a Najmanky Babušy. Narodil se ve střední Asii, v Čagatajském chanátu, kam uprchl jeho otec za vlády Jesün Temüra.  Roku 1328 Jesün Temür zemřel, jeho syna Ragibaga vzápětí svrhli stoupenci bratrů Chošily a Tug Temüra v čele s El Temürem. Císařem se stal Tug Temür, přítomný v Číně, El Temür stanu v čele vlády. Po návratu ze střední Asie v únoru 1329 nastoupil na císařský trůn Chošila. Avšak už v srpnu téhož roku zemřel, údajně otrávený El Temürem. Poté se Tug Temür opět stal císařem. Rinčinbal dostal titul knížete z Fu.  V lednu 1331 Tug Temür jmenoval následníkem trůnu svého nejstaršího syna Aratnadaru. K zabezpečení nástupnictví byla předtím Rinčibalova matka Babuša popravena a jeho starší bratr Togon Temür poslán do Koreje. Aratnadara však měsíc po svém jmenování zemřel.  Tug Temür zemřel v září 1332. Měl syna El Tegüse, ale na smrtelné posteli údajně litoval osudu svého bratra Chošily a přál si ustanovit novým císařem staršího Chošilova syna Togon Temüra namísto svého vlastního. El Temür, stojící v čele vlády, odmítl Togon Temürův nástup na trůn. Byl totiž podezřelý z otrávení Chošily a obával se odplaty. Nicméně Tug Temürova vdova Budaširi požadovala respektování vůle zemřelého a tak byl zvolen kompromis – císařem se stal šestiletý Rinčinbal. Zatímco Togon Temür byl držen daleko od metropole, Rinčinbal žil v Chánbalyku. Oficiálně nastoupil na trůn 23. října 1332, ale zemřel už po dvou měsících, 14. prosince.  El Temür opět žádal Budaširi o souhlas s povýšením na císaře jejího a Tug Temürova syna El Tegüse, ale byl opět odmítnut. Poté neměl na výběr a nezbylo mu než povolat z Kuang-si Togon Temüra. Bránil však jeho korunovaci až do své smrti v létě 1333. Togon Temür se stal císařem 19. července 1333.

Rinčinbal (,, 1. května 1326 – 14. prosince 1332) byl od října 1332 císařem říše Jüan a velikým chánem mongolské říše. Dva měsíce po nastoupení na trůn zemřel.

元宁宗懿璘质班(,,1326年-5月1日-1332年-12月14日)是元朝第十位皇帝,蒙古帝国第十四位大汗。元明宗次子。1332年10月23日—1332年12月14日在位,在位2个月。


Život.

Bumin byl nejstarší syn Ašına Tuwu-Ta-jabgu (Tuwy) z rodu Cu-ku (Ašına). Tuwa vládl svazu dvanácti kmenů žijících na svazích jižního Altaje, (Severní Liang) kteří si říkali Turci (či Modří Turci; pro odlišení od současných Turků jsou historiky označováni jako Turkuti, či Turkité). Turci byli vazaly Žuan-žuanů, kterým odváděli daň ve výrobcích ze železa. Turecká produkce železa, zejména zbraně, měla pro Žuan-žuany velký význam. Žuan-žuanský kaganát ovládal mongolské stepi od Altaje až k Velkému Chinganu v Mandžusku.  Roku 534 Bumin po otci zdědil postavení náčelníka Turků, s titulem veliký jabgu čili princ. Postupně rozšířil svou moc na východ, až se roku 542 Turci objevili na březích Chuang-che. Zde měnili s Číňany říše Západní Wej koně za obilí a hedvábí. Místní wejské úřady však obchodu bránily, kočovníci reagovali nájezdy. Současně roku 542 Oguzové-Uzové (Tie-leové ) žijící v západním Mongolsku od Altaje až k Bajkalu, povstali proti Žuan-žuanům, ale byli poraženi, přičemž jejich vůdce našel azyl v severovýchodní Číně – říši Východní Wej. Říše Západní Wej, přesněji faktický vládce říše, císařův rádce Jü-wen Tchaj, se rozhodl uzavřít s Turky spojenectví. Roku 545 wejské poselstvo přibylo k Turkům a ti se přihlásili k alianci s Západními Weji. Navázání diplomatických styků s Čínou pozvedlo Buminovu autoritu mezi kočovnými kmeny Mongolska.  Následující rok turečtí vyslanci přivezli do wejské metropole Čchang-anu tribut a potvrdili svazek. Současně Bumin zaútočil na Oguzy-Uzy (Tie-leové), opět povstavší proti Žuan-žuanům, a podrobil si je. Poté požádal žuan-žuanského kagana Anakueje o ruku jeho dcery. Kagan žádost odmítl slovy: „Jsi můj kovář, jak se jen opovažuješ vyslovit takový návrh?“ Odvetou Turci uvěznili kaganovy posly a upevnili spojenectví s říší Západní Wej – roku 551 Bumin požádal o manželství s princeznou dynastie Západní Wej, wejská vláda souhlasila a poslala mu princeznu Čchang-le. Téhož roku k pohřbu wejského císaře Wen-tiho Bumin vyslal poselstvo s darem dvou set koní.  Posíleni Oguzskými-Uzskými (Tie-leové) oddíly Turci zaútočili na Žuan-žuany a roku 551 porazili Anakuejovy síly v bitvě na severu Chuaj-chuangu (v dnešní prefektuře Čang-ťia-kchou), žuan-žuanský kagan poté spáchal sebevraždu. Bumin se naopak roku 551 prohlásil kaganem turecké říše s titulem „Illig-kagan“.  Bumin zemřel koncem roku 552, několik měsíců po svém prohlášení kaganem. Jeho postavení nakrátko převzal syn Ašına Kelo (Kara Issik), roku 553 se kaganem stal další syn Ašına Sıťin (Kušu Mukan). Oba vládli ve východní polovině říše, zatímco Buminův mladší bratr Ašına Ši (Istemi) spravoval s titulem jabgu západní část turkuckého státu. Po Buminově smrti turkucký kaganát dále expandoval a za méně než století se rozšířil na většinu centrální Asie.

Bumin-kagan nebo Bumen-kagan (staroturečtina:, Bumin qaγan,) také Illig-kagan () nebo osobním jménem: Ašına Tumen () (551 – † 552), byl zakladatel a první vládce turkuckého kaganátu, kterému vládl s titulem Illig-kagan čili král králů.

土门(古突厥语:;拉丁转写:"Bumïn qaγan";?-552年),突厥可汗,突厥汗国的创立者,阿史那氏,称伊利可汗,父阿史那吐务。


Stavba a popis.

"Costa Concordia" byla postavena janovskou společností Fincantieri v její loděnici Sestri Ponente. Na vodu byla spuštěna v roce 2005 a společnosti Costa Cruises byla předána v roce 2006.  Loď měla celkem 17 palub. Pojala až 3700 cestujících, o které se staralo 1100 členů posádky. Na palubě se nacházelo 1500 pasažérských kajut, z toho 563 pokojů a apartmány měly vlastní balkón. Pro pohodlí a zábavu cestujících fungovalo pět restaurací, 13 barů, čtyři bazény, lázně, řada sportovišť, kino, divadlo, kasino či diskotéka.

Ztroskotání.

Během okružní plavby po západním Středomoří loď najela na ostrý útes poblíž ostrova Giglio u západního pobřeží Itálie, čímž došlo k poškození jejího trupu (část útesu se dokonce odtrhla a zůstala v boku lodi zaklíněna). Posádka musela být evakuována. Do plavidla se otvorem dostala voda, která vnikla i do strojovny a zatopila ji. Tím pádem vypadl proud na celé lodi a nebylo možné ji ovládat. Loď pak byla unášena proudem na širé moře. V jednu chvíli se ale bokem natočila proti silnému větru, který loď zahnal zpět na pobřeží. Loď se zachytila na svažující se mělčině, kde spočinula na boku. Část trupu a nástaveb přitom vyčnívala nad hladinu.

Další osud.

V březnu 2012 se podařilo bezpečně odčerpat provozní kapaliny. Dne 16. září 2013 zahájila firma Titan Salvage vyzvednutí vraku. Plavidlo bylo do časného rána 17. září (cca během 19 hodin) uvolněno, uvedeno do vzpřímené polohy a zajištěno. Následovala kontrola technického stavu plavidla a jeho vyzvednutí na hladinu. Koncem července 2014 byla loď odtažena do Janova k sešrotování, které trvalo dva roky. V listopadu 2014 bylo ve vraku nalezeno tělo, které pravděpodobně patřilo poslednímu pohřešovanému.

Costa Concordia byla luxusní výletní loď třídy "Concordia", kterou vlastnila a provozovala společnost Costa Cruises. Loď byla postavena jako první jednotka své třídy, přičemž její sesterské lodě jsou "Costa Serena", "Costa Pacifica", "Costa Favolosa", "Costa Fascinosa" a "Carnival Splendor" (tato loď byla postavena pro Carnival Cruise Lines). V době svého dokončení byla "Costa Concordia" největší italskou lodí svého druhu.

歌诗达协和号()是一艘已报销的超级豪华沿岸游轮,长达290米、总吨位11.5万,有1500客房和4个泳池,并有缓步径和网球场等,船内有6千多件艺术品,是歌诗达邮轮船队中的旗舰船只,2006年首航,2012年因搁浅损毁并酿成严重伤亡而报废。


Děj.

Strojvůdce Western & Atlantic Railroad Johnnie Gray (Keaton) navštíví v Mariettě jednu ze svých dvou životních lásek – svoji snoubenku Annabelle Lee (Marion Mack). Tou druhou byla jeho lokomotiva "General". V ten okamžik vypukne americká občanská válka a on po chvilkovém zaváhání utíká, aby byl prvním odvedencem do armády Konfederace. Je však odmítnut, jelikož jako strojvůdce je pro armádu cennější, ani lsti mu nepomohou a je definitivně vyhozen. Vrací se ke své snoubence, její otec a bratr jí mezitím řekli, že se u odvodu ani neobjevil a ona zklamaná mu říká, že s ním nepromluví, dokud nebude mít na sobě uniformu.  Po roce je Annabellin otec raněn. Ona jede za ním na sever, shodou okolností vlakem, který veze Johnie se svou lokomotivou. Když vlak zastaví v Big Shanty, aby cestující pojedli, unionističtí špióni v čele s kapitánem Andersonem (Glen Cavender) využijí příležitost a unesou lokomotivu se třemi nákladními vozy. V jednom z nich je náhodou Johnnieho snoubenka, která si šla pro něco do svého zavazadla. To ovšem Johnnie netuší, když se snaží únosce dohnat – nejprve pěšky, potom na ruční drezíně až k první poškozené koleji, pak na velocipédu. Na něm dojede do stanice, kde stojí lokomotiva "Texas" s plošinovými vozy. Gray vysvětlí vojákům situaci a nechá je nastoupit na vozy. Rychle se rozjede a pronásledování pokračuje. Až po notné chvíli zjistí, že vozy nebyly připojeny. Na jedné z vedlejších kolejí objeví moždíř na železničním podvozku. S ním se pokouší na bandity několikrát vystřelit a jen zázrakem všechny pokusy přežije. Únosci se snaží svých domnělých pronásledovatelů různými metodami zbavit – odpojují vozy, nechávají pražce na kolejích, přestavují a poškozují výhybky. Gray si ani nevšimne, že projeli frontou, která se mezitím posunula na jih. Teprve na mostě spirálového úseku trati zjistí, že je pronásleduje jediný člověk a Grayovi nezbývá, než prchnout do lesa.  V noci najde vojenský tábor seveřanů. Pokusí se vloupat do stavení, aby zde ukradl alespoň kousek jídla, ale do místnosti právě vstoupí velitelé a on se musí skrýt pod stolem. Zde vyslechne jejich plány na bleskový útok a také informaci o důležitosti zabránění zničení mostu přes Rock River kvůli zajištění zásobování. Nakonec přivedou jeho snoubenku, aby se poradili, co s ní. Johnnie nevěří vlastním očím, pak však zneškodní stráže a uprchnou spolu do lesa.  Po noci strávené venku v bouři se přiblíží k nádraží, kde se připravují zásobovací vlaky pro podporu útoku. Johnnie uvidí "Generala". Strčí Annabellu do pytle a jako proviant ji naloží do vagónu. Předtím se ještě nenápadně nasune mezi vozy a Annabelle je z pytle rozpojí. Johnnie se pak zapojí do nakládání dříví do tendru, sotva však vyleze na lokomotivu, shodí ostatní, omráčí důstojníka a lokomotivu rozjede. Během okamžiku vyráží seveřani se dvěma vlaky za nimi. Gray také za sebou poškozuje trať, až dojede k mostu přes Rock River. Tam připraví oheň, avšak Annabelle ho zapálí předčasně. Pokusí se sama odjet z mostu, takže Johnnie místo na tendr skočí do vody. Po chvilce honění, kdy Annabelle zápolí s řízením, se podaří Johnniemu lokomotivu dohnat a dojedou k vojenskému ležení Konfederace. Tam vysvětlí situaci veliteli a všichni vyrazí bránit most. Mezitím seveřané dorazí k mostu. Velitel rozhodne, že most je ještě dobrý. První lokomotiva vjede na most a ten se s ní zřítí.  Vojsko unie se pokusí překročit řeku, ale je zahnáno zpět dělostřelectvem Konfederace. Gray se pokusí obsluze jednoho z kanónů ukázat na nepřítele, ale vojáci jeden po druhém padají pod kulkami nepřítele. Nakonec Gray vystřelí sám, ale při výstřelu kanón otočí vzhůru. Náboj dopadne na přehradu, kterou protrhne a vlna definitivně zlikviduje útok.  Za svoji statečnost je Gray přijat do armády v hodnosti poručíka, a tím si získá i svoji snoubenku.

Natáčení.

Příběh pro Keatona objevil jeho spolupracovník, Cyde Bruckman, kterému se dostala do rukou Pittengerova kniha o únosu "Generala". Keatonovi se námět zalíbil – jednalo se o období i o železnici, které měl obojí v oblibě. Rozhodl se však natočit film jako komedii, a to z pohledu hrdinů na straně Konfederace. Keaton se snažil při natáčení o maximální autentičnost všech detailů. Vyhlédnul si vhodnou železniční trať v Tennessee a začal jednat se společností NC&StL o pronájmu této trati, části hlavní trati Atlanta - Chattanooga a lokomotivy "General". Poté, co vyšlo najevo, že půjde o komedii, společnost na nátlak veteránů vojsk Konfederace pronájem odmítla. Keaton se vydal dále na západ a zde našel, co hledal - dřevařskou dráhu Oregon, Pacific & Eastern Railroad, která dokonce vlastnila dvě staré lokomotivy typu 4-4-0 American. Třetí stroj stejného typu si pronajal u sousední železnice. Pro natáčení byl postaven funkční vlak, kterým štáb absolvoval každý den jízdu z Cottage Grove na místo natáčení a zpět. Během natáčení prováděl Keaton řadu kaskadérských kousků – přebíhal po jedoucí lokomotivě, skákal z lokomotivy na tendr a z tendru na vozy, seděl na pluhu s pražcem v rukách, seděl na spojnici lokomotivy zajíždějící do výtopny.  Film obsahuje velkolepou scénu, při které lokomotiva vjede na hořící most a ten se s ní zřítí. Tato scéna se natáčela v lese u Cottage Grove v Oregonu. Do bojů v této scéně zapojil Keaton asi 500 příslušníků oregonské Národní gardy, kteří nejdříve postupovali zleva doprava v unionistických uniformách, a poté zprava doleva v jižanských uniformách. Tato scéna je pokládána za nejnákladnější scénu v éře němého filmu.  Vrak lokomotivy zůstal v řece a stal se po dvacet let turistickou atrakcí. Teprve za druhé světové války byl odvezen do šrotu.

Přijetí.

Film "The General" byl zprvu přijímán chladně diváky i kritikou. Ve srovnání s ostatními Keatonovými filmy připadal všem málo legrační. Deník "Los Angeles Times" psal, že to není ani komedie, ani drama a že honička dvou lokomotiv je zdlouhavá a únavná. Keaton jej však od počátku považoval za nejlepší ze svých filmů a ohlasy i kritika mu později daly za pravdu.  V roce 1989 byl vybrán mezi prvními filmy pro uchování v Národním filmovém registru Spojených států při kongresové knihovně, jako „kulturně, historicky a esteticky významný“.

Frigo na mašině je jeden z posledních filmů němé éry. Jeho inspirací se stala epizoda americké občanské války známá jako Velká lokomotivní honička. Scénář filmu vychází ze vzpomínek Williama Pittengera, který byl jedním z únosců. V hlavní roli zde vystupuje Buster Keaton, který film i režíroval spolu s Clydem Buckmanem. Film byl uveden 31. prosince 1926.

《将军号》(The General)是美国电影导演巴斯特·基顿的默片作品,根据安祖鲁突击所改编,于1927年上映。《将军号》被广泛的认为是史上最伟大的电影之一。


瑪嘉烈公主 (斯諾登伯爵夫人)

Biografie.

Původ, mládí.

Narodila se 21. srpna 1930 na zámku Glamis ve Skotsku jako mladší ze dvou dcer vévody z Yorku, pozdějšího krále Jiřího VI. a jeho manželky Alžběty Bowes-Lyon (později známé jako královna-matka). Pokřtěna byla v kapli Buckinghamského paláce. Jejími kmotry byli starší bratr jejího otce, budoucí král Eduard VIII. a švédská princezna Ingrid, budoucí dánská královna.  V roce 1936 se Margaretin strýc Eduard VIII. vzdal trůnu a její otec se stal králem jako Jiří VI. Margaret byla vychovávána společně se sestrou, budoucí královnou Alžbětou II., na královském dvoře jako následnice trůnu. Byla všestranně založená – se zájmem se věnovala jízdě na koni a plavání, ale i zahradnictví a především hudbě (od dětství hrála na klavír). V době 2. světové války pobývala Margaret na Windsorském hradě.

Láska.

V roce 1953 se princezna Margaret seznámila s kapitánem Peterem Townsendem a zamilovala se do něj. Kapitán byl hrdinou bitvy o Anglii a příslušníkem RAF. Třebaže nebyl šlechtického původu, byl přidělen do Buckinghamského paláce a do kruhu královské rodiny. V té době byl již rozveden a měl z manželství děti, což bylo příčinou toho, že jeho manželství s princeznou Margaret nebylo možné: anglikánská církev i královská tradice zakazovaly sňatek s rozvedeným člověkem, to ostatně byla i příčina abdikace Margaretina strýce Eduarda VIII. Aby se Margaret za kapitána Townsenda mohla provdat, musela by se v souladu s pravidly královského dvora podobně jako Eduard VIII. vzdát svých práv k následnictví královského trůnu i svých důchodů jako královské princezny, to vše ovšem až po dosažení věku 25 let. Po několika letech vztahu Margaret veřejně oznámila svůj rozchod s Peterem Townsendem "«kvůli svým povinnostem a závazkům ke své zemi»".  Маrgaret v té době náležela k londýnské smetánce a stala se vyhledávaným objektem paparazziů pro své vysoké společenské postavení a výstřední chování neobvyklé pro člena královské rodiny. Byla pozorována ve společnosti Johna Turnera, pozdějšího premiéra Каnаdy.

Manželství.

6. května roku 1960 se provdala za známého fotografa Antonyho Armstrong-Jonese, potomka nevýznamného velšského šlechtického rodu. Královna Alžběta ho jmenovala lordem Snowdonem, hrabětem z Linley; od té doby princezna Margaret vystupovala oficiálně jako hraběnka Snowdon. Z manželství se narodily dvě děti, syn a dcera, jimž byla oddanou matkou:  Manželství roku 1978 skončilo rozvodem. Princezna se poté již znovu neprovdala.

Veřejná činnost.

Během svého bohatého a pestrého života hrála princezna aktivní roli ve veřejné činnosti královské rodiny, zastupujíc často královnu. Jako členka královské rodiny byla patronkou nebo předsedkyní řady (více než 80) institucí a organizací, především dobročinných či uměleckých, m.j. Rady spolků pro výchovu dívek, Národního a skotského spolku ochrany dětí proti násilí v rodině, Královského baletu (1957). Dostala doktorát honoris causa z hudby na Londýnské univerzitě a na univerzitě v Cambridgi a v Keele. Měla i čestné funkce vojenské, m.j. komandéra leteckých sil a velitele Pěšího korpusu královské armády královny Alexandry. Byla dámou nejvýznamnějších britských i zahraničních řádů, např. Velkého kříže královny Viktorie (1955), Kříže velkého řádu Belgického království (1960), Kříže Velkého řádu holandského lva (1948), Řádu Briliantové hvězdy Zanzibaru I. třídy (1956), Řádu Koruny, lva a vlajky království Toro (Uganda, 1965), Řádu Koruny I. třídy (Japonsko 1971).  Své sídlo měla v Kensingtonském paláci v Londýně.

Odvrácená strana Margaretina života.

Маrgаrеt pro její skandální chování nazývali «buřičskou princeznou» ; byla stálým hostem londýnských nočních klubů a ráda se objevovala ve společnosti rockerů, se skleničkou tvrdého alkoholu a dlouhou cigaretovou špičkou v ruce. Média tvrdila, že kouřila 60 cigaret denně a milovala gin.

Poslední léta života, smrt.

Počátkem 80. let se u ní objevily vážné zdravotní problémy a v posledních letech života byla těžce nemocná. Roku 1998 měla slabou mozkovou mrtvici, nedlouho poté se zhroutila; následovalo trvalé poškození hybnosti. Další mrtvice následovaly v letech 2000 a 2001. Naposledy se veřejně ukázala v prosinci roku 2001 na oslavách stých narozenin své tety Alice, vévodkyně z Gloucesteru. Zemřela o dva měsíce později, v únoru roku 2002, ve věku 71 let v nemocnici krále Eduarda VII. v Londýně na mozkovou mrtvici. V okamžiku své smrti stála v pořadí následníků své sestry Alžběty na jedenáctém místě.

Odrazy v umění.

V roce 2005 byl o jejím životě natočen film «"Princess Margaret, a love story (Princezna Margaret – příběh lásky)"», založený na řadě kompromitujících klepů.  Zápletka dalšího filmu «"The Bank Job"» (2008) je založena na tom, že jedna z postav filmu má kompromitující materiály na princeznu Margaret, jejichž zveřejnění by mohlo vyvolat sexuální skandál.

Její královská Výsost princezna Margaret, hraběnka ze Snowdonu (Margaret Rose; 21. srpna 1930, Glamis, Skotsko – 9. února 2002, Londýn) byla členka britské královské rodiny, dcera krále Jiřího VI. a jeho manželky královny Alžběty, mladší sestra královny Alžběty II.

斯诺登伯爵夫人玛嘉烈公主(英语:Princess Margaret, Countess of Snowdon,1930年-8月21日-2002年-2月9日),是乔治六世和伊莉莎伯皇后所生的小女儿,为现仼英女王伊丽莎白二世之妹。玛嘉烈公主曾经外访多地,包括于1966年访问香港。


第二次義大利衣索比亞戰爭

Přípravy.

Přípravy na zabrání Etiopie začaly již v roce 1925. Mussolini ji chtěl původně zabrat na základě smlouvy o přátelství z roku 1928. Italové začali shromažďovat své jednotky u hranic Etiopie. K prvnímu konfliktu došlo 5. prosince 1934 u Wal Walu, kde měla italská armáda na základě etiopsko-italské smlouvy od roku 1930 povoleno udržovat vojenskou posádku o síle 200 mužů. Italové zde zaútočili na etiopské jednotky. Došlo k těžkým ztrátám na obou stranách. Etiopie se obrátila na Společnost národů s prosbou o pomoc, ale neuspěla. Této situace využila Francie, která chtěla vylepšit své vztahy s Itálii, zabránit ji sblížení s Německem a také oslabit britskou kontrolu v Africe. Koloniální dohoda mezi Francií a Itálií z ledna 1935 odevzdávala do italských rukou jak 20 % akcií železnice Addis Abeba-Džibuti, ale také část francouzského Somálska s přilehlým souostrovím Doumeira a také spornou oblast Tibesti a Aouzou na libyjsko-čadské hranici.  Plán útoku od listopadu 1932 zpracovával generál Emilio de Bono. Tento zkušený důstojník a veterán italsko-turecké války i koloniálních válek v Eritrei a Etiopii si byl vědom toho, že italské jednotky se při tažení budou muset především vyrovnat s těžko přístupným terénem bez moderních komunikací, což kladlo zvýšené nároky na logistiku. Vzhledem k této situaci navrhoval postupovat „salámovou taktikou“ tj. napřed dobýt určité území, vybudovat tam komunikace a potřebné logistické zabezpečení a z tohoto předmostí pak postupovat dále. Výhodou této taktiky bylo, že byla dosažitelná při nasazení malého počtu vojsk což umožňovalo korigovat jak náklady tak ztráty v rozumných mezích. Nevýhodou byla malá rychlost postupu, což bylo Mussolinimu trnem v oku. Italský duce měl neustále nutkání posílat do východní Afriky nové a nové síly, což ovšem snižovalo kontingent v Evropě a ve snaze udržet silné pozice vedlo velení armády ke katastrofální koncepci binárních divizí.  Výsledkem bylo, že plán z roku 1934 předpokládal nasazení pětkrát až šestkrát více vojáků, než de Bono požadoval.

De Bonův postup.

V 5.00 hodin ráno 3. října 1935 překročily italské a eritrejské síly soustředěné do tří armádních sborů řeku Mareb a bez vyhlášení války vtrhly do etiopského vnitrozemí. Italové bez větších potíží zatlačovali slabou clonu etiopských pohraničních sil a více než s odporem nepřítele zápasili s členitým terénem. 5. října vstoupily italské jednotky do Adigratu a o den později vytlačil italský II. sbor Etiopce z Aduy (kde etiopská vojska roku 1896 porazila italskou koloniální armádu).  11. října u Agadamos kapituluje před italskou armádou Dejazmach (velitel armády) Haile Selassie Gugsa, zeť samotného císaře Haile Sela-ssieho. De Bono to ihned telegrafuje do Říma, což povzbudí italský tisk k poněkud bombastickým proklamacím o „zničení etiopských vojsk na severu“, což se ukazuje jako poněkud přehnané, neboť Gugsu následuje do zajetí jen 1200 vojáků. 15. října 1935 vstupuje de Bono triumfálně do posvátného města Axum, odkud fašisté později odvezou Axumský obelisk, který roku 1937 u příležitosti oslav 15. výročí Pochodu na Řím vztyčí v italském hlavním městě. I přes Mussoliniho frustraci postupuje de Bono sice pomalu, ale záměrně a metodicky si vytváří nástupiště k dalšímu postupu. Ve stejné době Graziani v Somálsku v čele skupiny italských, somálských a libyjských oddílu během tří týdnů obsazuje města Dolo, Kelafo, Dagneraj, Gerlogubi a Gorahaj v provincii Ogaden, kde se může spolehnout na podporu místních náčelníků jako například sultán Olol Diinle, který bojuje v čele tisícovky mužů svého klanu na italské straně a oddíly Dubatů, naverbovaných z řad jemenských žoldáků. Italské oddíly se dostávají do Wal Walu, kde se spojují s místní posádkou.  8. listopadu 1935 dobývají síly I. italského sboru a Eritrejského sboru město Makale, hlavní středisko východní části provincie Tigre. 16. listopadu je generál de Bono Mussoliniho rozkazem povýšen do hodnosti Maršál Itálie. Protože však ani po tomto povýšení nejeví de Bono snahu postupovat rychleji ale nadále se přidržuje své osvědčené strategie, dne 17. prosince dostává od Mussoliniho Státní telegram 13181, ve kterém stojí, že „dobytím Makaly je vaše mise skončena“. De Bono je nahrazen náčelníkem generálního štábu maršálem Pietro Badogliem.

Eskalace bojů (prosinec 1935-jaro 1936).

Nový velitel se ani nenadál a už musel řešit první problémy. Etiopská armáda dokončila mobilizaci a císař se rozhodl nového velitele otestovat během tzv. Vánoční ofenzívy, což byla spíše série výpadu na střed italské formace. V průsmyku Dembeguina se Etiopanům podařilo zaskočit kolonu eritrejské pěchoty a oddíl doprovodných tančíku L3 pod velením majora Crinitiho, který prakticky rozprášili a donutili k ústupu, což bylo sice malé vítězství, ale povzbudilo to morálku císařských oddílu, deprimovaným pádem Makaly a zradou velitele Gugsy.  Za této situaci se maršál Badoglio obrátil na Mussoliniho s žádosti nasadit chemické zbraně a získal souhlas. Záminkou se stala vražda italského pilota Tito Minnitiho, který 26. prosince 1935 nouzově přistál na území obsazené etiopskou armádou. Ačkoliv dle etiopské verze nebyl pilot zabit armádou, ale místními obyvateli rozzuřenými předchozím náletem, brzy se rozšířila verze, že byl etiopskými vojáky ubit poté, co se vzdal. To spolu s faktem, že v boji některé etiopské oddíly použily střely Dum-Dum se stalo vítanou záminkou k zahájení chemické války. Italské letectvo začalo aplikovat metodu yperitového postřiku, zatímco pumy s chemickou náplní byly shazovány na místa koncentrace etiopských jednotek.  Badoglio mezitím navýšil svou armádu o dva sbory a v lednu 1936 zahájil ofenzívu. Během prvního střetnuti v provincii Tembien (20 – 24. leden 1936) se ještě etiopské armádě podařilo uhájit strategicky důležitý průsmyk Warieu. Dalším střetu u Amba Aradam v provincii Enderta se Badogliovi podařilo během 10. až 19. února zničit většinu vojsk Rase (vévoda a zároveň vrchní velitel armádní skupiny) Mulugety. To umožnilo Italům druhý nápor na Tembien, kde ve dnech 27. až 29. února zlikvidovali zbytky etiopské severní armády. Badoglio pokračoval v tlaku na nepřítele a jedno dva sbory nyní zaútočily na uskupeni Rase Imru Haile Selassieho. Bitva probíhala v okolí města Shire od 29. února a italské letectvo nasadilo jak bojové plyny a svrhlo i 80 tun výbušných a zápalných pum. 2. března začal Ras Imru ustupovat a 3. a 4. března byly jeho oddíly opakovaně napadány letouny při překročení řeky Tekezé a to jak klasickou tak i chemickou municí. V této již naprosto zoufalé situaci, kdy se organizovaný odpor hroutil jak na severu tak i na jihu se císař Haile Selassie rozhodl nasadit do boje svou poslední rezervu − oddíly Císařské gardy. Dne 31. března 1936 zahájil poslední ofenzívu nedaleko města Mai Ceu. Během následujících dvou dnů byla padla většina jeho armády a zbylé oddíly byly ve dnech 2. a 3. dubna napadeny chemickou munici během ústupu u jezera Ašangi. Dne 4. dubna 1936 sledoval císař se zoufalstvím hladinu jezera pokrytou jedem a mrtvými těly vojáků jeho armády. Během této poslední velké bitvy zasáhl do války i generální sekretář fašistické strany Achille Starace, který si vymohl na Mussolinim hodnost generálporučíka a velení nad Východoafrickým rychlým oddílem, což byla smíšená formace, složená z 3. pluku Bersaglieri, motorizované kohorty fašistické milice a doprovodného oddílu tančíků a dělostřelectva. Starace vzdor skepticismu generálů s tímto oddílem vyrazil během boju u Shire neohroženě vpřed a už 1. dubna 1936 dobyl důležité severoetiopské město Gondar a 3. dubna dorazil k jezeru Tana. Dne 24. dubna Starace zlomil poslední odpor, když dobyl tvrdě bráněné město Debra Tábor.  Také na jihu obnovil Graziani postup 12. ledna 1936 a díky motorizovanému oddílů pod vedením plukovníka Pietro Malettiho již 20. ledna dobyli Italové svůj primární cíl − město Negele a zcela zničili armádu Rase Desty. Zkázu etiopských sil dovršila epidemie malárie a série yperitových náletů. Poté Graziani zaměřil svou pozornost na sever provincie Ogaden, kde se poslední etiopské jednotky opevnily mezi městy Harah a Džidžiga a u města Degehabur. Velitel skupiny vojsk bránící tuto část země − Ras Nasibu měl k dispozici krom svých oddílu i dva dobře vyzbrojené prapory císařské gardy a náčelníkem štábu mu byl někdejší osmanský generál Mehmet Wehib Paša, kterého britský časopis Times označoval za jednoho z „hrdinů z Gallipoli“ a etiopské pozice přirovnával k „Hindenburgově linii“. I císař doufal, že se zde italská vojska na dlouhé měsíce zastaví. 14. dubna vyrazila Grazianiho armáda ve třech kolonách proti etiopským pozicím a 23. dubna dorazily všechny tři kolony před etiopské opevněné pozice. Italové do útoku nasadili velké množství plamenometných tančíků, které spolu s intenzivní dělostřeleckou palbou působili obráncům velké ztráty. 25. dubna prolomila italská vojska obrannou linii a 30. dubna padl Degehabur. Poté, co císař odešel do exilu, dne 3. května následovala třetina důstojníků jeho příkladu. Dne 8. května 1936 vstoupil generál Graziani a jeho oddíly do Hararu.

Addis Abeba.

Začátkem dubna 1936 již nikdo z císařova okolí nemohl pochybovat, že je válka prohraná. Společnost Národu vzdor faktu, že prohlásila Itálii za agresora nedokázala italského diktátora ani zastavit ani mu zabránit, aby přisouval další a další posily. Po zhroucení severní skupiny etiopských vojsk bylo jen otázkou času, kdy maršál Badoglio zavelí k dalšímu postupu, tentokráte na hlavní město. Za této situace navštívil císař francouzské velvyslanectví, aby vyjednal možnost opustit svou zemi přes francouzské Somálsko pro sebe, císařovnu a své dva syny. Poté se vrátil do svého paláce, kde oslovil dav shromážděný na schodech: „Budeme bojovat o každou píď naši země. Kdo není nemocný, nechť vezme zbraň, jídlo na pět dní a jde na sever bojovat s útočníky“. Na tuto patetickou výzvu dav odpověděl „My půjdeme, my půjdeme“. Na frontu odešlo také posledních pět tisíc příslušníků císařské gardy.  Císař poté rozhodl, že se vláda přesune do města Gora na západě země u hranic s britským Súdánem. Zároveň jmenoval Imru Haile Selassieho regentem po dobu, kdy bude v exilu. 2. května 1936 vyjel císař ve svém vlaku směrem na Džibuti, hlavní město francouzského Somálska. Když se generál Graziani obléhající v té době Harar o této cestě dozvěděl, odeslal depeši, kde žádá povolení zaútočit na vlak bombardéry. Mussolini tento návrh odmítá. Poté, co císař opouští město, dochází v celé Addis Abebě k nepokojům a v rabování, kterého se účastní i část etiopských vojáků. Dav vyrabuje císařský palác a bere útokem ministerstvo financí, kde je umístěn zbytek zlatých rezerv, které se nestihly odvézt. Několik úředníků, kteří se snažili odrazit útok davu kulometem, bylo zlynčováno.

Pochod železné vůle.

Maršál Badoglio od 20. dubna zřídil své velitelství ve městě Dessie, 320 km severně od Addis Abeby. Protože odpor etiopských sil v té době byl prakticky nulový, rozhodne se Badoglio k riskantnímu kroku − výpadu motorizované kolony na etiopské hlavní město, které s Dessie spojuje tzv. Císařská dálnice, jedna z mála udržovaných komunikací v zemi. Tento smělý záměr ovšem naráží na fakt, že míra mechanizace v italské armádě roku 1936 není nikterak velká. Naštěstí pro Badoglia je v té době vrchním ubytovatelem italské armády, pod jehož pravomoc spadá zásobování, generál Fidenzio Dall'Ora, díky jehož organizačních schopnostem je Badogliova „mechanizovaná kolona“ během 21.–25. dubna sestavena z 1785 aut, kamionů a tahačů. K tomu oddíl tančíků, 11 dělostřeleckých baterií a také speciální vozidla pro 193 koní, určených na přehlídku. Celá kolona je schopna převést 12.500 vojáků. 24. dubna posílá Badoglio předvoj dva oddíly po 4.000 Eritrejcích, ale toto preventivní opatření se ukazuje jako zbytečné neboť Eritrejci místo nepřítele zápolí akorát s blátem a deštěm. Také v průsmyku Termaber nenaráží na žádný odpor, nicméně kvůli opravě poničené dálnice zde kolona uvízne dva dny. Vojáci na nákladních automobilech mohli při průjezdu úrodnou provincií Shewa obdivovat nádhernou krajinu a mnozí už se těšili na konec války, kdy pušku vymění za rýč či motyku a budou sklízet plody zdejší krajiny. Mezitím během večera 4. května dosáhly předsunuté hlídky 1. eritrejské brigády předměstí Addis Abeby pěšky dříve, než čelo mechanizované kolony. Ta vjela do města následující den ve 4 hodiny ráno. Italští vojáci byli v naprosté euforii, kterou jim nepokazil ani silný déšť. S příchodem Italů byl ve městě obnoven pořádek a za chvíli vlály z mnoha oken bílé vlajky, zatímco obyvatelstvo prchalo na jih. Badoglio mohl nyní využít koně, které s sebou Italové vezli v kamionech, a uspořádat triumfální vjezd. V 5.45 hodin se Badoglio zastavil v budově italského velvyslanectví. Byla vztyčena italská vlajka a provolána sláva králi i Mussolinimu. Poté se Badoglio obrátil na velitele letectva a prohlásil: „Dokázali jsme to! Zvítězili jsme!“.  Tento Badogliův výpad na Addis Abebu bude později fašistickou propagandou oslavován jako „Pochod železné vůle“. Je sice faktem, že Italové během osmi dní urazili vzdálenost 320 km v těžkém terénu a v nepřízní počasí, nicméně za nulového odporu nepřítele. Později jeden žurnalista výstižně prohlásil, že tento výkon „spíše než na stránky událostí vojenských patří na stránku událostí sportovních“.

Ohlas v Itálii.

V Římě, kde se další postup netrpělivě očekával Badogliův telegram způsobil vlnu euforie. Mussolini byl nadšeným davem nadšeně aplaudován a desetkrát se na výzvu davu musel vrátit zpět na balkon Palazzo Venezia, kde pronesl patetický projev o „zářícím meči, který přeťal všechna pouta a učinil africké vítězství čisté, tak jako si jej budou pamatovat všichni legionáři, kteří v boji padli i ti co přežili. Italský lid si vybojoval impérium, které zúrodní svou prací a které bude se zbraní v ruce hájit proti nepříteli“. Na závěr se otázal davu „Jste toho hodni?“ aby mu bylo odpovězeno hromadné „Ano!“.  Na rozdíl od zářícího Mussoliniho, který se od té doby nechal oslovovat jako „zakladatel imperia“, měl král Viktor Emanuel III. k válce rezervovaný postoj. Když na něj pod jeho palácem Quirinal dav volal „Imperatore, Imperatore, Salute Imperatore!“ postavil se král do pozoru, zasalutoval davu a neřekl nic.

Důsledky.

Válka v Etiopii zcela nepochybně přinesla režimu Benita Mussoliniho i jemu osobně velkou oblibu v širokých vrstvách italského národa. Nikdy předtím a nikdy potom nebyla popularita Il Duceho tak vysoká, než když slavnostně oznamoval založení impéria.  Na druhou stranu byly však důsledky války pro Itálii nedobré. Válečné náklady přesáhly únosnou mez a ani nadšenecká sbírka "Zlato pro otčinu", kdy manželské páry v Itálii, královnou počínaje, odevzdávaly své snubní prstýnky na pokrytí válečných výloh, tento vládní deficit nedokázala vyrovnat. Okupovaná Etiopie se stala de facto černou dírou italského rozpočtu, neboť krom vydržování velké okupační armády zde Italové zahájili velkorysou výstavbu dálnic a nových měst pro budoucí italské kolonisty.  Osudový dopad měla tato válka ovšem v diplomacii. Francie a Spojené království, které byly ochotny připustit dominanci Itálie nad Etiopií, byly šokovány a pobouřeny svévolným útokem a brutálně vedenými akcemi fašistických vojsk. I když mnoho britských konzervativců (včetně Winstona Churchilla) byla toho názoru že Mussoliniho spojenectví je v jejich zájmu, ohledy na veřejné mínění jakékoliv britské vládě nyní bránily otevřeně usilovat o spojenectví s fašisty. Ve Francii měla italská intervence za následek pád Lavalovy vlády a vítězství levicové Lidové fronty. Za této situace se Itálie dostala do izolace, kterou ještě prohloubila její intervence ve Španělsku. To vedlo Mussoliniho k jeho největšímu omylu − sblížení s nacistickým Německem. Osa Berlín-Řím a později i Ocelový pakt přivedl fašistickou Itálii pod německé velení a nakonec i do války, kterou neměla šanci vyhrát.

Druhá italsko-etiopská válka byl ozbrojený konflikt vyvolaný fašistickou Itálií v roce 1935. Válka skončila dočasnou okupací Etiopie a vytvořením Italské východní Afriky.

第二次意大利埃塞俄比亚战争是由意大利王国于1935年10月3日发起的入侵埃塞俄比亚帝国的军事行动。意大利王国以1934年12月一次意属索马里与埃塞俄比亚的边界冲突为借口,拒绝埃方的所有和解请求,大举入侵埃塞俄比亚。战争一共进行了约7个月,以埃塞俄比亚被军事占领及并入意属东非告终。


Život.

Narodil v roce 1955 v Hehlrath se jako nejmladší z pěti dětí. Jeho otec byl policista, matka v domácnosti.  V letech 1966 až 1974 navštěvoval soukromé katolické gymnázium. Poté, co musel dvakrát opakovat 11. třídu nebyl kvůli špatným studijním výsledkům připuštěn k maturitě.  Schulz je jeden z mála politiků, který nikdy neskrýval svůj problém s alkoholem. Už jako student hodně pil. Po vyhození ze školy se jeho pití stalo závislostí. Od 19 do 24 let byl nezaměstnaný a hrozilo mu i nucené vystěhování. Během této doby se vyučil knihkupcem. Ze závislosti mu pomohl až jeho bratr. Od roku 1980 je Schulz abstinent.  Než se Schulz stal politikem, živil se prodejem knih. V letech 1987 až 1998 byl starostou města Würselen.  Poslancem EP je od roku 1994.  Na post předsedy Evropského parlamentu, který vykonával od roku 2012, rezignoval 18. června 2014, funkce se pak do 1. července 2014 ujal první místopředseda EP Gianni Pittella. Na první schůzi nově zvoleného Evropského parlamentu byl pak Schulz znovuzvolen do jeho čela, tuto funkci bude vykonávat a pobírat plat 29.000 Eur měsíčně do roku 2016.  V lednu roku 2017 se Martin Schulz rozhodl již o funkci předsedy EP dále neucházet, předsedou EP byl tak zvolen italský kandidát Antonio Tajani. Následně se Schulz stal kandidátem německé sociální demokracie na úřad spolkového kancléře.  Schulz mluví kromě němčiny také plynně francouzsky, anglicky, nizozemsky, italsky a trochu španělsky.

Politické postoje.

Schulz v prosinci 2015 kritizoval polskou vládní stranu Právo a spravedlnost (PiS) a prohlásil o situaci v Polsku: „To, co se tam děje, má charakter státního převratu.“ V reakci na tato slova polská premiérka Szydłová od Schulze požadovala omluvu.  Jako předseda EP Schulz prosazoval bezohledně a nekriticky přerozdělování uprchlíků mezi unijní země na základě povinných kvót a varoval evropské země, že není možné čerpat podporu z fondů EU a zároveň odmítat přerozdělení migrantů.  Amerického prezidenta Donalda Trumpa označil Schulz za „nebezpečí pro demokracii“. Trumpův protiimigrační dekret o dočasném zákazu vstupu občanů sedmi převážně muslimských zemí do USA je podle Schulze „nesnesitelný“.

Martin Schulz (* 20. prosince 1955 Hehlrath, dnes součást Eschweileru) je německý politik, jenž byl v letech 2012–2017 předsedou Evropského parlamentu. Byl poslancem Evropského parlamentu za Sociálně demokratickou stranu Německa od roku 1994 do roku 2017, kdy se této pozice vzdal, aby v německých spolkových volbách vedl kandidátku SPD. V letech 2004–2012 byl předsedou evropské parlamentní politické skupiny Pokrokové spojenectví socialistů a demokratů. Jako jediný v Evropském parlamentu Schulz neměl maturitu.

马丁·舒尔茨(;1955年-12月20日)德国政治人物,曾任欧洲议会议长。


Papírová aritmetika.

Příklad přenosu při sčítání.

Při sčítání na papíře lze přenos ukázat na následujícím příkladu sčítání dvou čísel 27 a 59 v desítkové soustavě: Nejprve jsou sčítány jednotky, tedy nejpravější sloupec je 7+9=16. Ve výsledku pak bude na místě jednotek číslice 6, číslice 1 představuje přenos a je zapotřebí ji přičíst při sčítání dalšího sloupce, sloupce desítek, kde je tedy potom součet 1+2+5=8 (a k dalšímu přenosu nedochází).

Příklad výpůjčky při odčítání.

Při následujícím výpočtu, kdy odčítáme 19 od 47, dochází k výpůjčce: Při počítání zprava, tedy nejprve na úrovni jednotek, je 7-9 < 0. Dojde tedy k výpůjčce a je počítáno 10+7-9=8. „Vypůjčenou“ desítku je ovšem nutno vrátit při počítání s dalším sloupcem, kde je tedy počítáno 4-1-1=2.

Elektronika.

V číslicové technice, například v počítačích či v samostatné sčítačce, se sčítání nebo odčítání obvykle provádí principiálně stejně jako na papíře, ovšem nejčastěji ve dvojkové soustavě. I zde se používá terminologie výpůjčky a přenosu. Protože je rozsah registrů nebo proměnných obvykle omezen na pevně daný počet bitů, může při operacích v počítači dojít k situaci, kdy už není žádný vyšší řád, do kterého by bylo možné přenést (dochází k takzvanému přetečení) nebo z něj „splatit“ výpůjčku. V takových případech může obvod dát vědět o nastalé situaci nastavením příznaku přenosu.  Nastavený příznak přenosu je pak možné využít třeba při implementaci aritmetiky s libovolnou přesností. Procesory 8086 a jejich následníci mají kromě základní sčítací strojové instrukce ADD ("sčítání") také instrukci ADC ( – "sčítání s přenosem") a podobně také kromě SUB ("odčítání") ještě SBB ("odčítání s výpůjčkou"), kdy se při výpočtu přičítá či odčítá jednička od nejméně významného bitu, byl-li předchozí operací nastaven příznak přenosu.

Přenos je termín označující situaci a hodnotu při realizování sčítání školským sčítacím algoritmem, kdy se sčítaná čísla v dané poziční číselné soustavě sčítají postupně po jednotlivých řádech a dojde k tomu, že je součet číslic daného řádu dvouciferný. Významnější číslici je pak nutno „přenést“ a přičíst při sčítání číslic vyššího řádu, a proto je označována "přenos".

在四则运算的加法及减法中,进位及借位是指某一位数计算后产生一个数字,会影响更高位数的计算结果。在加法的算法中,一般会由最小位数开始计算,计算后若有进制,上一位数字计算时需考虑进制的结果。例如6和7相加后得到13,3是个位数,和6跟7相同,会进制1到十位数,此处的1即为进制。若在减法中,也会有类似的情形,称为借位。


Hardware.

Touch Diamond má rezistivní technologii dotykového displeje a hlavním důvodem je, že rezistivní displej je lepší pro psaní asijského písma. Tlačítka pod displejem používají jak kapacitní technologii tak standardní stisknutelná tlačítka. Tato schopnost je používána například ve fotoaparátu pro automatické zaostřování, když se prst přiblíží k tlačítku, které funguje jako spoušť.  Touch Diamond je nejtenčí HTC, které bylo do té doby vyrobeno.  Někteří lidé si stěžují, že má slabou výdrž baterie, což je daň za tenkost přístroje. Dá se sice koupit baterie s dvojitou kapacitou, ale ta je také fyzicky větší a tím pádem je přístroj širší.  Displej se sám vypíná, když telefonujete a přiložíte k němu ucho. To má zabránit tomu, aby člověk uchem ukončil hovor. Vytažením stylusu při telefonování se zapne displej a spustí se poznámky.  O výkon se stará procesor MSM7201A od Qualcommu o 528 MHz taktu a je k dispozici 4GB vnitřní paměti, 256 MB ROM a 192 MB RAM. Telefon je vybaven dotykovým TFT displejem o velikosti 2,8 palce a rozlišení VGA (480×640 pixelů) s 65 tisíci barvami. Dále je vybaven dvěma fotoaparáty - zadní je 3.2 megapixelový CMOS a přední je VGA CMOS. Konektivitu zajišťuje WCDMA/UMTS, GSM / GPRS, EDGE, HSDPA, HSUPA, Bluetooth 2.0, Wi-Fi 802.11 b/g, A-GPS a USB 2.0. V telefonu jsou přítomny různé senzory např. gravitační senzor (akcelerometr), magnetický senzor stylusu, senzor osvětlení a senzor přiblížení.

Software.

Kromě standardních aplikací nabízených Windows Mobile je v HTC Diamond navíc obsažený tento software:

TouchFLO 3D.

Touch Diamond používá unikátní uživatelské rozhraní TouchFLO 3D. Toto rozhraní je uzpůsobeno k tomu, aby byla pro uživatele jednodušší práce se základními funkcemi pouze pomocí prstů bez nutnosti vytahovat stylus. TouchFLO 3D se skládá z deseti jednotlivých stránek, mezi kterými uživatel listuje posouváním prstu po liště s ikonkami. Těchto 10 stránek je: Každý list má dvě softwarové tlačítka spojené s jeho funkcí nebo jeho nastavením.

Opera.

Touch Diamond používá Operu Mobile jako svůj standardní webový prohlížeč, přestože Internet Explorer, standardní součást Windows Mobile je také přítomen. Opera Mobile nabízí možnost prohlížení ve více oknech, vylepšený zoom a přizpůsobování textu displeji. Orientace stránky se změní v závislosti na natočení telefonu díky gravitačnímu senzoru. Opera je také schopna stahovat jakékoliv soubory přímo do přístroje.

YouTube.

Touch Diamond obsahuje program YouTube, který umožňuje sledování videí, jejich hledání, vytváření listů oblíbených, apod.

Teeter.

Teeter je video hra používající gravitační senzor, ve které hráč ovládá kuličku nakláněním přístroje ve snaze vyhnout se překážkám jako zdi a díry k tomu, aby se dostal do cíle. Přístroj zavibruje, když kulička narazí do zdi a hra tak dává iluzi že je vevnitř skutečná kulička.

Android.

Projekt XDAndroid umožňuje nahrát Android do telefonů HTC s Windows Mobile včetně Touch Diamond.

Prodeje.

Přes 1 milion kusů bylo prodáno za šest týdnů. Pro srovnání HTC Touch to trvalo pět měsíců, než dosáhl stejného prodeje. HTC následně zvýšilo své prodeje v roce 2008 ze dvou na tři milióny kusů.

HTC Touch Diamond také známý jako HTC P3700 nebo pod svým kódovým jménem HTC Diamond, je Pocket PC s Windows Mobile 6.1 navržený a vyrobený firmou HTC. Je to první přístroj, který nabízí TouchFLO 3D novou verzi rozhraní TouchFLO. HTC Touch Diamond byl nejdříve prodáván v Hongkongu v květnu 2008. Potom byl k dispozici u všech velkých evropských operátorů v červnu 2008 a později v tomto roce i v ostatních částech světa. Americký Touch Diamond se začal prodávat 14. září 2008 u operátora Sprint a 10. dubna 2009 u operátora Verzion Wireless. Evropské vydání bylo o chvíli zdrženo kvůli naposlední chvíli upravovanému softwaru. Operátorská jména pro tento telefon jsou např. T-Mobile MDA Compact IV, O2 XDA Diamond nebo O2 XDA Ignito. Je to oficiální následník HTC Touch. Následník Touch Diamond – HTC Touch Diamond 2 byl představen v únoru 2009 a vydán ve druhém čtvrtletí roku 2009 v Evropě a Asii a ve čtvrtém čtvrtletí pro severní Ameriku.

HTC Touch Diamond,俗称钻石机,是台湾宏达电公司所推出的智能手机,搭载微软Windows Mobile 6.1,是一种具有3D立体触控接口(TouchFLO 3D)的手机。2008年5月6日于英国伦敦首度发表。6月4日又推出其升级版HTC Touch Pro。