Boj za nezávislost Mosambiku.

Vzdor Portugalsku se začal projevovat v době, kdy se některé skupiny uvnitř mosambické společnosti odhodlaly k otevřenému obviňování portugalské úřední správy za staletí vykořisťování, útlaku a zanedbávání. Po úspěšné vlně národně osvobozeneckých hnutí v ostatních afrických oblastech (v roce 1960 začínají vznikat i první národně osvobozenecká hnutí v Mosambiku), mocnosti probíhající studené války a mezinárodní společenství doporučili Portugalsku, aby své oblasti v Africe opustilo. Začal se rozvíjet pocit vlastní mosambické národní nezávislosti a v červnu 1962 několik mosambických proti portugalských skupin společně utvořilo Frontu za osvobození Mosambiku (FRELIMO) v Dar-es-Salaam, v Tanzanii. Prvním předsedou FRELIMO se stal Eduardo Mondlane, jehož prvotním úkolem bylo vytvořit široce založenou povstaleckou koalici, která by mohla efektivně čelit tehdejšímu koloniálnímu režimu. Anonymní soukromí sponzoři, většinou Mondlaneho přátelé, financovali chod uskupení, jeho publicitu a vzdělávací programy, zatímco vojenský výcvik a výzbroj získávalo hnutí díky pomoci Alžíru, Sovětského svazu nebo Číny.  V září 1964 jednotky FRELIMO napadly administrativní úřad ve městě Chai, v provincii Cabo Delgado na severu země. Tento útok znamenal začátek ozbrojeného partyzánského boje proti portugalskému koloniálnímu režimu a rovněž na jeho začátku malou naději na úspěch FRELIMO, založenou na snaze postupně vyhlazovat koloniální obyvatelstvo a donutit tak Lisabon k jednání. Během války za nezávislost byl roku 1969 Eduardo Mondlane zabit nastraženou bombou. V roce 1970 se Portugalsko, i přes svou převahu, neúspěšně pokusilo vojenskou ofenzívou získat kontrolu nad Mosambikem a počátkem 70.let FRELIMO ovládalo již většinu území Mosambiku (v tu dobu se vrchním velitelem vojsk FRELIMO stává Samora Moisés Machel).  Roku 1973 Portugalsko poskytlo Mosambiku vnitřní autonomii a o rok později (1974) proběhla v Portugalsku takzvaná Karafiátová revoluce, díky níž došlo k návratu k demokracii a občanským svobodám v portugalské společnosti po období útlaku autoritativního režimu António de Oliveiri Salazara. Tato událost osamostatnění zámořských území jen napomohla, mnoho Portugalců tehdy opustilo Mosambik a vrátilo se do svobodné vlasti. Portugalská vláda a FRELIMO podepsali v Lusace mírové dohody o poskytnutí nezávislosti, byla vytvořena přechodná vláda a v roce 1975 vyhlášena nezávislost Mosambické lidové republiky. Prezidentem se stal maoista a vůdce FRELIMO Samora Moisés Machel a v Mosambiku byl zaveden politický systém jedné strany (FRELIMO).

Změny ve společnosti.

Nezávislost Mosambiku, jež byla po letech ozbrojeného guerillového boje za svobodu vyhlášena 25. června 1975, představovala změnu v systému státní správy. Již v průběhu jednání o mír uznalo Portugalsko FRELIMO za jediného zástupce mosambického lidu a předalo tak moc vládě FRELIMO, které se již v době protikoloniálního boje přihlásilo k marxismu. Příčinou příklonu k marxismu byla snaha o zisk a udržení podpory jejich protikoloniálnímu zápasu ze strany tehdejšího SSSR a Číny v důsledku neúspěšných snah o získání podpory Západu. Budování socialismu se stalo nástrojem obrany proti Západu a jeho případným snahám o podrobení v Mosambiku, ideologie marxismu se měla stát jednotícím prvkem značně jazykově, kulturně, nábožensky a regionálně fragmentizované mosambické společnosti. Etnické rozdíly měli být upozaděny třídními a třídní boj měl vytlačit ostatní disproporce. Marxismus poskytoval též jasnou vizi modernizace. Klíčovou roli v hospodářství získalo centrální plánování. Znárodňování bylo vynucené okolnostmi, po masovém odchodu Portugalců byly mnohé podniky opuštěny a jejich převzetí státem mělo zabránit zastavení provozu. Důraz byl kladen na vytvoření moderního průmyslu, zdrojem potřebného kapitálu měl být vedle zahraniční pomoci venkov. Ač vedlo FRELIMO boj za nezávislost v rurálních oblastech, jeho vize transformace venkova byla ryze urbánní. Tradiční zemědělství bylo chápáno jako zaostalé, a vláda se proto soustředila na zakládání státních statků a střediskových vesnic. Státní statky nebyly příliš úspěšné, a to přes rozsáhlé investice ve formě mechanizace. Naplnění ambiciozní strategie hospodářského rozvoje chyběly mnohé předpoklady, vedle nedostatku kvalifikovaného personálu (zahraničním expertům chyběla znalost prostředí) to byl především nedostatek kapitálu. Přesídlování obyvatelstva v rámci transformace venkova představovalo významný zásah do chodu dosavadní společnosti, vedlo však i ke zlepšení poskytování sociálních služeb, jako je výstavba škol, zdravotních středisek, které byly předtím ze strany koloniální správy naprosto přehlíženy. Lidé museli opustit své dosavadní domovy, byli nuceni změnit životní styl, místo izolovaného života v kruhu širší rodiny se museli sestěhovat se stovkami dalších obyvatel do jedné lokality, kde se kvůli zvýšené koncentraci lidí snáze šířily choroby a sociální konflikty. FRELIMO však hrubě podcenilo autoritu tradičních náčelníků, které příslušníci klanů považovali za své legální představitele, a i přes diskreditační kampaně se vládě nikdy nepodařilo tuto autoritu podkopat.

Občanská válka v Mosambiku.

Nespokojenost se zřizováním komunálních vesnic a nedůvěra k modernizační politice vlády FRELIMO vedla k ozbrojenému konfliktu na mosambickém území. Rozhodující impuls pro konflikt přišel z vnějšku a měl spojitost s dekolonizačním procesem celého jihoafrického regionu, konkrétně s ozbrojeným bojem za ukončení vlády bělošské menšiny v sousedním Zimbabwe (tehdy Rhodesie). Odplatou za mosambickou podporu protivládních guerill a připojení se k hospodářskému embargu na Rhodesii, zahájila Rhodesie přímé útoky na cíle v Mosambiku a začala organizovat ozbrojenou opozici vůči mosambické vládě. Od roku 1977 používala vznikající organizace název Mosambický národní odpor - RENAMO. (Již koncem koloniální války v Mosambiku používaly Portugalci zvláštních oddílů, naverbovaných mezi Mosambičany, kteří po vojenském výcviku a indoktrinaci bojovali proti svým krajanům. Tato komanda se dopouštěla brutálního zacházení s obyvatelstvem, včetně mučení a masových poprav. Příslušníci těchto jednotek se obávali represí ze strany vítězného FRELIMO, a uprchli proto do Rhodesie).  Zatímco FRELIMO vzniklo s podporou sousední Tanzanie jako maoistické, ale poměrně záhy se orientovalo i na SSSR a jeho satelity, zejména Kubu, RENAMO se jako jedno z mála afrických hnutí definovalo od prvopočátku jako demokratické a liberální. V určitých fázích své existence dokonce bojovalo na straně zimbabwské opozice proti tamní diktatuře Roberta Mugabeho. Záštitu nad RENAMO převzala po zhroucení rhodeského režimu Jihoafrická republika, jež považovala RENAMO za vhodný nástroj pro destabilizaci Mosambiku.  RENAMO vedlo proti vládním silám v Mosambiku klasickou guerillovou válku. Při svém boji využívalo nespokojenosti podstatné části mosambického venkova s modernizačním projektem FRELIMO, stejně jako existujících etnických rozdílů. Prvotním cílem RENAMO bylo civilní obyvatelstvo a RENAMO je rovněž notoricky známo svým využíváním tzv. dětských vojáků. V důsledku války došlo k dramatickému ekonomickému propadu a masivnímu stěhování obyvatelstva. V březnu roku 1984 byla uzavřena tzv. dohoda Nkomati, podle které Jižní Afrika souhlasila s ukončením podpory hnutí RENAMO a Mosambik zase s ukončením podpory Africkému národnímu kongresu. Dohoda však nebyla dodržována a boje pokračovaly.  V roce 1986 se na straně hnutí FRELIMO do války zapojily jednotky tanzanské armády. Tohoto roku však taktéž FRELIMO ztratilo svého nejvyššího představitele, když během letecké katastrofy v Jižní Africe přišel o život prezident Samora Machel, jeho nástupcem se pak stal Joaquim Alberto Chissano. (V polovině 80. let se Mosambik v důsledku občanské války fakticky rozpadl, jeho formální existence jako státu byla udržována jen díky principům mezinárodního řádu a neschopnosti RENAMO dobýt a udržet města. Do bojů proti RENAMO byly ve stále větší míře zapojovány zimbabwské a tanzanské síly). Nástup Chissana znamenal v politice FRELIMO obrat k liberálnímu smýšlení namísto dříve důsledně prosazovaného socialismu a taktéž součást obratu vývoje orientace na Západ. Až změny mezinárodního prostředí, zvláště pak kolaps komunistických režimů ve střední a východní Evropě a počátek politické transformace v JAR (rozpadání apartheidu) na konci 80. let vytvořily příznivé podmínky pro mírové řešení konfliktu. V roce 1988 byla znovu obnovena dohoda Nkomati a o rok později se FRELIMO na svém červencovém sjezdu vzdalo ideologie marxismu-leninismu. V listopadu 1990 byla zavedena nová ústava umožňující přechod na pluralitní politický systém a Mosambická lidová republika byla přejmenována na Mosambickou republiku. O dva roky později, v říjnu 1992, byla mezi vládou (prezident Chissano) a hnutím RENAMO (vůdce Afonso Dhlakama) v Římě podepsána mírová smlouva, která ukončila 16 let trvající občanskou válku.

Poválečný vývoj.

Vyvrcholením poválečné stabilizace se staly demokratické volby, které se konaly v roce 1994 a v nichž zvítězila strana FRELIMO a její prezidentský kandidát Joaquim Chissano. O rok později (1995) Chissano odmítl účast hnutí RENAMO ve vládě. (RENAMO se po ukončení občanské války transformovalo na politickou stranu, když původně představovalo spíše čistě vojenskou organizací). Mosambik se toho roku (1995) stává členem Commonwealthu. Je realizována řada hospodářských reforem. V zemi se projevuje regionální diferenciace preferencí obyvatel, když obecně lze stanovit, že jih země podporuje FRELIMO, sever RENAMO. V roce 1998 RENAMO bojkotovalo volby do místních orgánů a v prosincových prezidentských volbách v roce 1999 porazil dosavadní prezident Chissano vůdce hnutí RENAMO Afonsa Dhaklamu. Hnutí RENAMO volby zpochybnilo a v listopadu 2000 byly během protestů hnutí RENAMO proti výsledkům voleb z roku 1999 zabity více než čtyři desítky lidí. Podle mezinárodních pozorovatelů však byly volby svobodné a spravedlivé. Roku 2002 FRELIMO zvolilo veterána boje za nezávislost Armanda Guebuza kandidátem na prezidentské volby v roce 2004, Chissano z kandidatury na své třetí funkční období odstoupil. Armando Guebuza pak v těchto prezidentských volbách roku 2004 zvítězil před kandidátem hnutí RENAMO Afonsem Dhlakhamou.

Občanská válka v Mosambiku následovala boje za nezávislost země, jež získala v roce 1975. Proti, v Mosambiku vládnoucí, straně FRELIMO (port. Frente de Libertação de Moçambique, tj. Fronta za osvobození Mosambiku, angl. Front for Liberation of Mozambique) se v občanské válce násilně postavila od roku 1977 Rhodesie a později Republika Jižní Afrika, podporující uskupení RENAMO (port. Resistência Nacional Moçambicana, tj. Národní odpor Mosambiku, angl. Mozambique Resistence Movement). Válka mezi oběma frakcemi skončila v roce 1992 a vyžádala si na cca 1 milión mrtvých v důsledku bojů nebo strádání hladem, 5 milionů vystěhovalých obyvatel a spousty fyzicky postižených, obětí nášlapných min, jako odkazu války, které se staly doslova epidemií Mosambiku.

莫桑比克内战开始于1977年,即莫桑比克独立战争后两年。和安哥拉内战相似,莫桑比克内战同为国家从葡萄牙的殖民结束获得独立后发生,均属于冷战的一部分。执政党莫桑比克解放阵线和政府军从1977年开始与莫桑比克全国抵抗发生激烈对抗,后者获得了当时由白人统治的罗得西亚以及实行种族隔离制度的南非的资助。大约有100万人死于战争和饥荒,500万人被迫流离失所,战争中的地雷导致大量截肢者并在内战结束后继续困扰莫桑比克二十余年。内战于1992年结束,该国于1994年开始多党制选举。但是在战争结束后20余年后的2013年,莫桑比克全国抵抗的叛变组织开始持续活动,并造成人员伤亡。


Historie.

Jméno "Stoke" je odvozeno od názvu jednoho původních z měst, Stoke-on-Trent, osady s dlouhou historií. "Stoke" pochází ze staroanglického "stoc", označujícího místo nebo osadu. Nejčastěji se uvádí, že tato osada vznikla na křižovatce římské silnice, která vedla ze současného Derby do Chestertonu. A protože označení "Stoke" se pro obce užívalo běžně, připojili k názvu jméno řeky.  Od 17. století byla tato oblast známá průmyslovou výrobou keramiky tak známých značek, jako jsou "Royal Doulton", "Spode", "Wedgwood" a "Minton". Dostatečné zásoby uhlí a jílu vhodného pro výrobu keramiky vedly k postupnému rozvoji tohoto průmyslového odvětví.  Severní Staffordshire byl centrem těžby uhlí. První zmínka o hornictví v této oblasti pochází ze 13. století. Část staffordshirské uhelné pánve, "Potteries Coal Field", se rozkládá na ploše přibližně 300 km2 a několik těžebních jam se nacházelo přímo ve městě.

Geografie.

Stoke-on-Trent se nachází asi uprostřed mezi Manchesterem a Birminghamem a sousedí s "Newcastle-under-Lyme", které se nachází na západ od města a je spravováno samostatně. Na východě se rozkládá "Peak District National Park".  Stoke vzniklo spojením původních šesti měst a vytváří pás vedoucí ze severu na jih v okolí silnice "A500". Ačkoli je jméno města odvozeno od názvu Stoke a tam také sídlí městská rada, geografickým centrem je Hanley.

Obyvatelstvo.

Podle sčítání obyvatel z roku 2001 má město 240 636 obyvatel. Vzhledem k počtu z roku 1991 se jednalo o pokles o 3,5 %. 51,3% procent obyvatel jsou ženy, 96,3% se narodilo ve Velké Británii. 94,8% obyvatel se označuje za bělochy, 3% Asiaty a 0,3% za černochy. Podle náboženského vyznání je 71,8% křesťanů, 3% muslimů, 1,1% hinduistů, 0,6% sikhů, 0,5% židů a 14,8% bez vyznání. Průměrný věk obyvatel byl 38,5 let.

Ekonomika.

Severní Staffordshire je světovým centrem výroby jemné keramiky. Tato tradice se datuje od 12. století. V 80. letech 20. století byl Stoke-on-Trent – podobně jako některé jiné části Velké Británie – zasažen poklesem průmyslové výroby, který způsobil zavírání některých průmyslových podniků a nárůst nezaměstnanosti. V současnosti je ekonomika města stabilizovaná a působí v něm asi 9 000 společností, mimo jiné "Bet365" nebo "Phones4U" – obchodník s mobilními telefony. Podle studie "Competitive Alternatives 2004" je Stoke-on-Trent místem s nejvyšší efektivností pro založení nové průmyslové společnosti.  Město ročně navštíví asi pět miliónů turistů, což vytváří přibližně 4 400 pracovních míst. Stoke-on-Trent úspěšně láká turisty k opakovaným návštěvám: asi 80% se jich tam vrací. Jejich zájem vzbudil v roce 1986 Národní zahradní festival a podporují ho četné keramické dílny a obchody s tímto zbožím i výlety po místním kanále. Hlavním obchodním centrem je "Hanley", kde se nachází "Potteries Shopping Centre".

Správa.

První úvahy o federaci sousedních měst se objevily v roce 1888. K vlastnímu spojení šesti měst došlo 1. dubna 1910. Byla sloučena města "Hanley", "Burslem", "Longton", "Stoke", "Tunstall" a "Fenton" a dostala jméno Stoke-on-Trent. V roce 1919 vznikl záměr rozšířit město o obvod Newcastle-under-Lyme a Wolfstanton, ale toto spojení se neuskutečnilo.  V roce 1974 se Stoke-on-Trent stalo nemetropolitním distriktem hrabství Staffordshire. 1. dubna 1977 bylo ustanoveno jako samostatná správní jednotka ("unitary authority") se správním orgánem Radou města Stoke-on-Trent a zůstalo částí ceremoniálního hrabství Staffordshire. Rada města má 60 radních, v jejichž čele stojí přímo volený starosta.  Město je rozděleno na tři obvody, jde-li o volby do parlamentu – "Stoke-on-Trent North", "Stoke-on-Trent Central" a "Stoke-on-Trent South" –, a je součástí volebního obvodu West Midlands do Evropského parlamentu.

Doprava.

Město spojuje s dálnicí "M5" silnice "A500". Silnice "A50" procházející městem vytváří spojnici mezi dálnicemi "M6" a "M1".  Hlavní železniční stanice ve Stoke-on-Trent se nachází na trati West Coast Main Line mezi Londýnem a Manchesterem. Dalšími železničními zastávkami jsou Longport a Longton.  Městská hromadná doprava ve městě je zajišťována téměř výhradně autobusy. Tento druh dopravy provozuje společnost First Group a několik dalších malých dopravců. Hlavní autobusová stanoviště se nacházejí v "Hanley" a "Longtonu".  V rámci města a jeho okolí je vytyčeno asi 160 km cyklistických stezek, které spojují město s národní sítí cyklostezek.

Vzdělání.

Ve Stoke-on-Trent se nacházejí čtyři vysokoškolské instituce. Staffordshirská univerzita sídlí v "Sheltonu" poblíž železniční stanice. Status univerzity obdržela v roce 1992. "Keele University Medical School" využívá budovy Univerzitní nemocnice severního Staffordshire v Hartshillu. "Keele University" byla založena roku 1949 a její vznik inicializovala rada města Stoke-on-Trent. "Stoke-on-Trent College" má dvě centra – jedno v "Burlsemu" (média a umění) a v "Sheltonu".

Turistické atrakce.

Bohatou historii města lze nejlépe poznat při návštěvě jednoho z místních muzeí – "Etruria Industrial Museum", "Ford Green Hall", světoznámé kolekce keramiky v "Potteries Museum & Art Gallery" nebo "Gladstone Pottery Museum". Další zdejší zajímavostí je nejstarší funkční viktoriánská keramická dílna. Pozoruhodné jsou i "Trentham Gardens"; jejich rekonstrukce v roce 2005 stála zhruba 100 milionů liber.

Sport.

Ve městě působí dva přední fotbalové kluby Stoke City FC a Port Vale FC.

Stoke-on-Trent, město v anglickém hrabství Staffordshire v regionu West Midlands, je federací šesti původních měst – "Hanley", "Stoke", "Burslem", "Tunstall", "Longton" a "Fenton" – vytvořenou na počátku 20. století. Proslulo jako kolébka hrnčířství Velké Británie.

特伦特河畔斯托克(英语:Stoke-on-Trent),又称史笃城、斯托克(英语:Stoke),英国英格兰西米德兰兹区域的二级行政区(区级),拥有城市、单一管理区、自治市镇地位,有239,700人口,占地92.74平方公里,行政总部位于Stoke-upon-Trent。若视斯塔福德郡为名誉郡,则史笃城为斯塔福德郡一部分;若视斯塔福德郡为非都市郡,则史笃城不为斯塔福德郡一部分。


Historie.

Má se za to, že město je pojmenované po saské šlechtičně "Wulfurně", která město roku 985 založila. Další možností je pojmenování po místním dánském vojevůdci "Wulferovi".  Oblast v okolí Wolverhamptonu byla místem rozhodující bitvy mezi Sasy a Dány roku 963, ve které Sasové zvítězili. Roku 994 založila "Wulfurna" v tomto místě klášter a věnovala mu půdu. Na těchto pozemcích byl později roku 1425 postaven kostel svatého Petra, na jehož schodech stojí socha věnovaná památce Wulfurny.  Od 13. století se datuje rozvoj Wolverhamptonu, který se stal rušným obchodním centrem. Město bylo důležitým střediskem obchodu s vlnou. Od 16. století se ve Wolverhamptonu rozvíjela průmyslová výroba železných a bronzových předmětů. Roku 1512 sir Stephen Jennys, bývalý starosta Londýna a rodák z Wolverhamptonu, zde založil "Wolverhampton Grammar School", jednu z nejstarších stále aktivních škol Velké Británie.  V 19. století byla oblast na jihovýchodě města označována jako "Black Country", z důvodu znečištění prachem produkovaným průmyslovými společnostmi, který pokrýval půdu. Ve viktoriánské době se město stalo bohatým průmyslovým centrem hlavně kvůli obrovským zásobám uhlí a železné rudy nacházejícím se v jeho okolí. Toto bohatství se odrazilo ve stavbách honosných sídel z nichž některé, "Wightwick Manor", "Mount" nebo "Tettenhall Towers", se dochovaly do současnosti, ale většina ostatních byla zbořena v 60. a 70. letech 20. století.  První automatický světelný semafor v Anglii byl instalován na "Princes Square" ve Wolvelhamptonu roku 1927. Moderní semafor v tomto místě má design připomínající první verzi světel. První železniční spojení s okolím bylo ve městě zprovozněno roku 1837.

Geografie.

Wolverhampton se nachází na severozápadě svého většího souseda Birminghamu a tvoří druhou největší městskou konurbaci West Midlands. Na sever a na západ se rozkládají Staffordshire a Shropshire.  Město se nachází pod Midlandskou planinou v průměrné výši 120m nad úrovní moře. Městem neprotéká žádná velká řeka, pouze řeky "Penk" a "Tame" (přítoky řeky Trent) pramení v jeho okolí.

Obyvatelstvo.

Podle výsledků sčítání obyvatel z roku 2001 měl Wolverhampton 251 462 obyvatel a to včetně oblastí mimo distrikt, což znamenalo 13. největší město Anglie. Etnická struktura obyvatel byla různorodá. Až 22% obyvatel nemělo bělošský původ. Největší část této skupiny obyvatel města tvořili s 12% Indové. Multikulturní charakter obyvatelstva se odráží i ve velkém procentu obyvatel, kteří měli jiné vyznání než křesťanství (13,6% oproti národnímu průměru 5,5%). Největší skupinu tvořili sikhové (7,6%) a hinduisté (3,9%).  Etnický původ (sčítání v roce 2011):  Náboženství (sčítání v roce 2011):

Ekonomika.

Ve Wolverhamptonské ekonomice v minulosti převažovalo strojírenství. V současnosti je ale hlavním odvětvím poskytování služeb, v němž je zaměstnáno necelých 80 % ekonomicky činných obyvatel. Hlavními oblastmi je veřejná správa, vzdělávání a zdravotnictví s 32 %. Doprava, ubytování a stravovací služby zaměstnávají asi 25 % obyvatel a finanční sektor a informační technologie mají asi 14% podíl.  Wolverhampton je také jedním z největších nákupních center West Midlands s ročním obratem asi 380 miliónů liber. Průměrné procento nezaměstnaných bylo v roce 2007 5,1 %.

Správa.

Základy moderní správy města vznikly roku 1777 kdy parlament schválil vytvoření sboru 125 městských komisařů, kterým byla svěřena správa Wolverhamptonu. Městským distriktem byl Wolverhampton ustanoven roku 1849. Roku 1889 se město stalo nezávislým na hrabství.  Většina oblasti Wolverhamptonu je spravována Radou města Wolverhampton, jen některé malé oblasti patří pod Radu distriktu South Staffordshire. Od zrušení Rady hrabství West Midlands je město fakticky samostatným správním celkem ("unitary authority"). V parlamentu je zastoupeno třemi poslanci volenými v obvodech – "Wolverhampton South West", "Wolverhampton South East" a "Wolverhampton North East".

Doprava.

V dosahu asi 10km od města je několik dálnic – "M6" vedoucí na severozápad (Manchester, Liverpool, Skotsko a přes "M1" Londýn), "M5" směřující na jihozápad, "M6" a "M54" spojnice Wolvehamptonu s Telfordem, Shrewsbury a Walseem.  Železniční stanice ve Wolvehamptonu leží na trati West Coast Main Line. Vyjíždějí z ní pravidelné spoje do Londýna, Birminghamu a Manchesteru. Příměstská železniční doprava je realizována na "Cambrian Line", "Walsall to Wolverhampton Line", "Wolverhampton to Shrewsbury Line" a "Rugby-Birmingham-Stafford Line".  Autobusové nádraží se nachází poblíž železniční stanice. Hlavním autobusovým dopravcem ve Wolverhamptonu je společnost "West Midlands Travel".  Midlandské metro je systém lehké kolejové dopravy, který v současnosti spojuje Wolverhampton, Birmingham, West Bromwich a Wednesbury.  Původní letiště ve Wolverhamptonu bylo otevřeno roku 1938 u Pendefordu a bylo uzavřeno na konci roku 1970. Současné Wolverhamptonské letiště se nachází asi 10km na jihozápad od města a jedná se o malé civilní letiště. Nejbližším mezinárodním letištěm je Letiště Birmingham asi 40km jihozápadně od města.

Kultura.

Největším divadlem ve Wolverhamptonu je "Grand Theatre" na "Lichfield Street" otevřené roku 1894. Bylo navrženo C. J. Phippsem a dokončeno za šest měsíců. Druhým divadlem je "Arena Theatre" na "Wulfruna Street" v areálu Wolverhamptonské univerzity, které pojme 150 diváků.  Městské kulturní centrum, řízené městskou radou, spravuje tři instituce - "Wolverhampton Art Gallery" galerii s největší sbírkou Pop artu po londýnské galerii Tate, "Bantock House" krásný historický dům se zachovaným interiérem a muzeem místních památek v přilehlém parku a "Bilston Craft Gallery" galerii současného umění.  Dne 1. dubna 2014 bylo na jediný den městské nádraží "Wolverhampton station" přejmenováno na "Wolverine station". Tento vtip byl učiněn jako upoutávka na nový film.

Vzdělání.

Ve Wolverhamptonu jsou mimo jiné střední školy "Wolverhampton Girls' High School", velmi známá výběrová dívčí škola, "Wolverhampton Grammar School", založená roku 1512 a jedna z nejstarších aktivních škol Velké Británie, "Royal Wolverhampton School" (1850) a "St Peter's Collegiate School" (1847).  Roku 1835 byl založen "Wolverhampton Mechanics' Institute" jehož následníkem je současná Wolverhamptonská univerzita, jíž byl udělen status univerzity roku 1992. Hlavní areál této vysoké školy se nachází v centru města.  rapper

Wolverhampton je město v anglickém hrabství West Midlands. V roce 2004 měl vlastní Wolverhampton 239 100 obyvatel. Bylo původně tržním městem a v době průmyslové revoluce se stalo i průmyslovým centrem včetně těžby uhlí, vápence a železné rudy. V současnosti tvoří největší podíl průmyslové výroby ve Wolverhamptonu strojírenství a sektor poskytování služeb.

伍尔弗汉普顿(英语:Wolverhampton,),英国英格兰西米德兰兹郡的都市自治市和城市,2006年人口236,600人。


Geografie.

Nachází se v Jeruzalémském koridoru cca 24 kilometrů jihozápadně od historického jádra Jeruzaléma a cca 40 kilometrů jihovýchodně od centra Tel Avivu v nadmořské výšce 220 metrů, v pahorkatině Šefela (neboli Judská nížina).  Podél východní strany města prochází údolí vádí Nachal Zanoach, do kterého zprava ústí z Judských hor četná vádí jako Nachal Azen, Nachal ha-Me'ara a Nachal Dolev. Na severní straně je to potok Sorek a jeho pravobřežní přítok Nachal Ksalon.  Město je na dopravní síť napojeno pomocí dálnice číslo 38. Prochází tudy rovněž železniční trať Tel Aviv – Jeruzalém. Stojí tu železniční stanice Bejt Šemeš.

Dějiny.

Bejt Šemeš je zmiňován již v Bibli (v kralickém překladu jako "Betsemes", v ekumenickém jako "Bét-šemeš"). Zbytky starověkého města se dnes nachází vedle moderního Bejt Šemeš, v lokalitě Tel Bejt Šemeš. Během první arabsko-izraelské války vpadlo do oblasti města egyptské vojsko a zbudovalo na místě starověkého města velitelské stanoviště, které bylo Izraelci dobyto v noci z 19. na 20. říjen 1948.  Dnešní Bejt Šemeš vznikl roku 1950 z přistěhovaleckého tábora "Hartuv", který byl založen 6. prosince 1950 a osídlen zejména bulharskými židovskými imigranty na místě dřívější vesnice, která zanikla během první arabsko-izraelské války.  V prvních letech bydleli v táboře i židovští imigranti z Íránu, Iráku, severní Afriky a Rumunska, později také z Etiopie (takzvaní falašové), Ruska a USA. Roku 1952 byl tábor přeměněn v řádné osídlení a stal se rozvojovým městem (jednotně navrženým sídlištěm zakládaným v periferních oblastech Izraele pro ubytování přístěhovalců).  25. června 1991 obdržel Bejt Šemeš status městské rady (velkého města). V následujících letech přicházeli do města mnozí charedim (ultraortodoxní Židé), kteří si zde vybudovali svou vlastní čtvrť a postupně zásadně proměnili tvář města i jeho velikost. Od počátku 21. století probíhá mohutná bytová výstavba v prostoru náhorních planin jižně od stávajícího intravilánu (Ramat Bejt Šemeš), čímž se zastavěné území města rozšířilo jižním směrem o několik kilometrů.

Demografie.

Podle údajů z roku 2009 tvořili naprostou většinu obyvatel Židé – přibližně osob (včetně statistické kategorie „ostatní“, která zahrnuje nearabské obyvatele židovského původu ale bez formální příslušnosti k židovskému náboženství, cca osob). Jde o velké sídlo městského typu. Podle Centrálního statistického úřadu (CBS) žilo v Bejt Šemeš k 31. prosinci 2014 lidí.  Až do 80. let 20. století byl populační růst obce v izraelských poměrech nevýrazný. Zlom nastal v 90. letech, kdy jednak do Bejt Šemeš přišli noví přistěhovalci, zejména ze Sovětského Svazu. Zároveň se v Bejt Šemeš začali usazovat ultraortodoxní Židé. Během 90. let 20. století sem přišlo cca 800 ultraortodoxních rodin a dosud sekulární město se začalo výrazně měnit, což vyvolávalo mezi starousedlíky a nově příchozími četné konflikty. Přistěhovalectví ultraortodoxních věřících pokračovalo i v první dekádě 21. století a počet obyvatel Bejt Šemeš se díky tomu v letech 1999-2009 zdvojnásobil. Podle údajů z roku 2007 tvoří ultraortodoxní židé již polovinu celkové populace města. Územní rezervy v okolí Bejt Šemeš umožňují výstavbu dalších cca bytových jednotek a město tak směřuje výrazně nad hranici obyvatel. Stotisícovou hranici město překonalo roku 2015.

Bejt Šemeš (, doslova „"Dům Slunce"“, v oficiálním přepisu do angličtiny Bet Shemesh, přepisováno též Beit Shemesh) je město v Izraeli, v Jeruzalémském distriktu.

贝特谢梅什是以色列的城市,位于该国中部,由耶路撒冷区负责管辖,始建于1950年,面积34.26平方公里,海拔高度220米,2011年人口84,200,人口密度每平方公里2,458人。


Šachová dráha.

V roce 2009 vyhrál turnaj Corus Chess Tournament ve Wijk aan Zee s 8 body z 13 partií a půlbodovým náskokem před pronásledovateli.  K prosinci 2014 měl Karjakin 2773 FIDE ELO (bodů), což ho řadilo na 8. místo světového žebříčku.  V roce 2015 zvítězil ve Světovém poháru, když ve finále porazil svého krajana Petera Svidlera. Účastí ve finále si zajistil pozvánku do Turnaje kandidátů 2016 a tím i šanci střetnout se o titul se stávajícím šachovým mistrem světa.  Na Turnaj kandidátů 2016, který se konal v březnu 2016 v Moskvě, se Karjakin připravoval v Dubaji společně se čtyřmi dalšími šachovými velmistry. Jedním z nich byl Šachrijar Mamedžarov, který jej pobídl k větší odvaze při obětích figur. Byly to právě oběti pěšce a věže, které Karjakinovi přinesly rozhodující výhru nad americko-italským velmistrem Fabianem Caruanou, což mu zajistilo vítězství v celém turnaji. Jako prémii za vítězství v moskevském turnaji obdržel Karjakin 95 000 eur a právo jeden měsíc používat zdarma automobil značky BMW i8.

Zápas o titul s Magnusem Carlsenem.

Karjakin se tak stal vyzyvatelem norského mistra světa Magnuse Carlsena. Zápas mezi těmito dvěma přibližně stejně starými velmistry se konal v New Yorku v listopadu 2016. Prvních sedm partií skončilo remízou, osmou partii vyhrál překvapivě Karjakin. O dvě hry později Carlsen vyrovnal a remízový stav po dvanácté partii znamenal prodloužení zápasu o čtyři partie rapid šachu. Prodloužení vyhrál Magnus Carlsen 3 : 1, a obhájil tak titul z roku 2013, který získal nad Indem Ánandem.

MS v šachu 2016.

Na konci roku (25. - 30.12.) se zúčastnil mistrovství světa v rapid šachu a bleskovém šachu, konaného v katarském Dauhá. V rapidové části, hrané na 15min.+10s/tah, byl nasazený jako číslo 4, a považovaný za velkého favorita. Hrál však hluboko pod svoje možnosti, a skončil velmi nespokojený až na 19. místě s výsledkem 9/15 (+6 =6 -3). V bleskové části, hrané na 5 minut na partii, si však spravil chuť, a výsledkem 16,5/21 (+13 =7 -1) se nejenom vyšvihl na 2. místo světového žebříčku, ale hlavně se mu podařilo získat titul mistra světa v bleskovém šachu. Oplatil tak hořkou porážku z New Yorku Magnusi Carlsenovi, který za ním se stejným bodovým ziskem zaostal pouze díky jejich vzájemnému zápasu, jenž Karjakin, jasně vyhrál.

Sergej Alexandrovič Karjakin (rusky "Сергей Александрович Карякин", ukrajinsky "Сергій Олександрович Карякін"; * 12. ledna 1990, Simferopol, Sovětský svaz) je ruský šachista. Pochází z Krymu. Roku 2002 se stal ve věku 12 let a 7 měsíců nejmladším velmistrem v historii a tento rekord stále drží.

谢尔盖·卡尔亚金(,1990年-1月12日),出生在乌克兰辛菲罗波尔市,俄国国际象棋职业棋手,2009年以前曾代表乌克兰出赛。2002年8月,12岁零7个月大的卡尔亚金成为历史上最年轻的国际象棋特级大师,并被载入吉尼斯世界纪录,这一纪录至今无人打破。2004年代表乌克兰队参加国际象棋奥林匹克获得团体冠军,并在第四台出场7次取得6胜1和的佳绩。2007年进入国际象棋世界杯赛四强。2009年一月国际棋联等级分列世界第27位(乌克兰第3,20岁以下第2),同年获维克安泽国际象棋超级大赛A组冠军。


Popis.

Kofuny se lišily tvarem a velikostí podle toho, kdo v nich byl pohřben. Pro méně významné osoby to byly kofuny s půdorysem čtverce či kruhu, členové panovnického rodu byli pohřbíváni převážně v kofunech s neobvyklým půdorysem připomínajícím klíčovou dírku a někdy obehnanými jedním nebo i více vodními příkopy. Jejich japonský název je – doslova „hrobka s čtvercem vpředu a kruhem vzadu“.  Do současné doby se na ostrovech Honšú a Kjúšú zachovalo asi 160 000 kofunů. Japonská Agentura pro kulturní záležitosti (Agency for Cultural affairs, japonsky ) jich v lednu 2001 oficiálně evidovala celkem 161 560. Jsou to z velké části malé čtvercové nebo kruhové hrobky o průměru několika metrů. Necelá stovka kofunů ve tvaru klíčové dírky dosahuje délky nad sto metrů a vůbec největší mohylovou hrobkou nejen v Japonsku, ale na celém světě, je Daisen kofun ve čtvrti Daisen města Sakai asi 50 km jižně od Ósaky. Dosahuje délky 486 metrů a je obklopen pásmem tří vodních příkopů. Císařská tradice jej označuje jako „Mauzoleum císaře Nintokua“ (), který v Japonsku vládl údajně v letech 313–399. Fakta o Nintokuově životě však nejsou bezpečně doložena a nelze se opřít ani o průzkum samotného kofunu, protože archeologům k tomu císařský dvůr neudělil povolení. Vědecká literatura proto dává od roku 1976 přednost označení Daisen kofun.  Celkem 188 velkých kofunů (včetně Daisen kofunu) dnes spravuje Úřad správy císařského dvora (Imperial Household Agency, japonsky ). Jako oficiálně evidovaná mauzolea a hrobky císařů a dalších vysokých hodnostářů císařské rodiny (japonsky ) patří do této skupiny většina největších a nejzajímavějších kofunů. Císařský dvůr je všechny považuje za osobní památky císařské rodiny, takže jsou nepřístupné nejen pro veřejnost, ale i pro vědecký výzkum. Archeologicky byly zatím prozkoumány jen některé méně významné kofuny. V části z nich byly odhaleny pohřební komory zdobené malbami a nalezeny různé šperky, zbraně a především velké množství terakotových stovky sošek haniwa, které jsou typickou zvláštností japonských kofunů. Na některých velkých kofunech jich bývají až desítky tisíc. Jejich funkce však dosud nebyla uspokojivě vysvětlena. Několik malých kofunů (hlavně v oblasti Nary) je zpřístupněno turistům – např. Takamatsuzuka Tomb s kruhovým půdorysem o průměru 18–23 metrů, který pochází z doby kolem roku 700. Byl v minulých staletích zcela vykraden, ale zachovaly se zajímavé nástěnné malby.  Mohylové hrobky se v 2.–5. století n. l. objevily také v různých částech Korejského poloostrova. Nikdy se tam ale nepřiblížily gigantickým rozměrům japonského Kofunu Daisen. Vztahy a souvislosti mezi japonskými a korejskými mohylovými hrobkami se v posledních letech staly předmětem intenzivního výzkumu.

Kofuny zapsané na seznam UNESCO.

Daisen kofun a další gigantické kofuny představují nejenom nejvýznamnější památky japonského starověku, ale i mimo Japonsko bývají často svým významem srovnávány s egyptskými pyramidami, mexickou Pyramidou Slunce nebo s menhiry Stonehenge. Logické proto bylo zařazení největších kofunů na seznam Světového kulturního dědictví UNESCO, které se uskutečnilo v červenci 2019. Prvním krokem k realizaci tohoto záměru se stal v listopadu 2010 zápis „Skupiny starověkých mohylových hrobek v oblastech Mozu a Furuiči“ na předběžný seznam (tentative list) UNESCO. Do nominace bylo zařazeno 49 velkých kofunů v jižní části ósacké prefektury, včetně největšího Daisen kofunu. Ve městě Sakai, které leží v centru celé oblasti, byla zároveň zřízeno Ústředí pro podporu zápisu kofunů ze skupiny Mozu-Furuiči na seznam světového kulturního dědictví UNESCO. Toto ústředí zajišťuje koordinaci s japonskou vládou a vydává také různé informační a propagační materiály. Japonská vláda schválila nominaci k zápisu na seznam UNESCO v červenci 2017 a v lednu 2018 odeslala dopis s oficiální nabídkou do sídla UNESCO a ICOMOS (Mezinárodní rada pro památky a sídla). Inspektoři ICOMOS provedli ve dnech 11. až 17. září 2018 prohlídku památek a v květnu 2019 vydali doporučení k realizaci zápisu. Oficiálně byl zápis na seznam světového dědictví vyhlášen 6. července 2019 na 43. zasedání Výboru pro světové dědictví UNESCO v Baku v Ázerbájdžánu. Pro úspěšné završení celého procesu bude důležitá spolupráce státních orgánů a Úřadu správy císařského dvora Kunaičó. V tomto směru je nadějné, že když byly 23. října 2018 na hrázi mezi prvním (vnitřním) a druhým vodním příkopem největšího Daisen kofunu zahájeny práce spojené s vykopávkami a údržbou (budou trvat do začátku prosince 2018), byli na uzavřený terén Daisen Kofunu vůbec poprvé ke spolupráci s Kunaičó přizváni odborníci ze správy města Sakai.

Kofun () je japonská starověká hrobka, postavená v době od počátku 3. století do konce 7. století, nad níž je navršena mohyla z kamení nebo hlíny. Podle těchto staveb se též nazývá jedno z japonských historických období (období Kofun), které trvalo přibližně mezi lety 250–538. V následujícím období Asuka (538–710) Japonsko ovládl buddhismus a období pohřbívání do kofunů postupně skončilo.

古坟指的是日本在公元3世纪初期到公元7世纪初期建成的巨石墓或坟丘墓。日本历史上的一个时代名叫古坟时代,就是以该时代的代表性建筑古坟而命名的。古坟是日本独特的建筑。现存的古坟时代不少古坟从空中鸟瞰都是锁孔型的坟丘建筑,这种古坟建筑被称为前方后圆坟。


Název.

Gruzínsky název země zní Sakartvelo. V některých jazycích se Gruzie řekne "Georgia" (například anglicky) nebo "Georgie(n)", podle jedné z teorií podle patrona země svatého Jiří (řecky "Georgios"). Název „Gruzie“ pochází z ruštiny (Грузия – Gruzija). Gruzie proto v roce 2009 požádala pobaltské republiky, aby ruský název nepoužívaly a přešly na doporučené jméno "Georgia" pro estonštinu a "Georgija" pro litevštinu.

Dějiny.

Kavkazská Ibérie.

V této době byla Gruzie obydlená různými kmeny, nejvýznamnější z nich byly Kartvelské, později známé také jako Kolchové a Iberové. Ty se dostaly nakonec pod vliv Urartské říše. V 4. století př. n. l. zde vytvořily starověký gruzínský stát Kartli, který existoval od 4. století př. n. l. do 6. století tento útvar je také nazýván Kavkazská Ibérie. Kavkazská Ibérie společně s přímořským státem Kolchida položila základy gruzínské státnosti a gruzínského národa.  V 1. století n. l. obsadili Římané území dnešní Gruzie, jako jednu ze svých nejvýchodnějších provincií. Po rozdělení na západní a východní část se Gruzie stala součástí Východořímské říše, neboli Byzance. Kolem roku 340 zde bylo přijato křesťanství. V dobách oslabování Byzantského impéria se tohoto území nejdříve zmocnili Sásánovci, později Arabové. Arabové přišli k hranicím iberského knížectví v roce 645 a donutili jeho eristaviho (knížete) Štěpána II. opustit byzantskou příslušnost a uznat arabského chalífu jako svého nového nadřízeného. Z arabského vlivu se Ibérie vymanila až na počátku 9. století, když eristavi Ašot I. z jihozápadogruzínského rodu Bagrationů využil oslabení Arabské říše a prohlásil svůj rod za nový dědičný vládnoucí rod nad iberským knížectvím opět pod patronátem Byzance. Jeho nástupce Ardanase II. pak formálně ještě jako byzantský vazal přijal v roce 888 po více než 300leté odmlce iberskou královskou korunu. Korunován byl už ne jako vládce Ibérie, ale jako „Král všech Gruzínců“. Jeho potomek Bagrat III. pak dokázal přibližně kolem roku 1000 sjednotit okolní rozdrobená knížectví v Gruzii pod jedinou vládu a položil tak základ existence Gruzínského království.

Období před nadvládou Ruska.

Období vlády Bagrationů od konce 11. do počátku 13. století, zejména vláda Davida IV. a jeho vnučky Tamary, patří k vrcholným epochám gruzínských dějin. Toto zlaté období bylo násilně ukončeno mongolskou invazí. Další ránu jednotě Gruzie uštědřil středoasijský dobyvatel Tamerlán.  Jednotná vláda byla po čase rozdrobena na drobná knížectví (abchazské, kachetinské, eretínské a tao-klardžetské) a na tři hlavní království – Imeretie, Kachetie a Kartlie. Gruzie byla v ohrožení jak ze západu z Turecka, tak z východu z Persie – Turci a Peršané získávali postupně vliv v jednotlivých knížectvích. Pod nátlakem těchto dvou velkých impérií se podařilo tak část obyvatelstva islamizovat. V 17. století načas obnovil slávu Gruzie vojevůdce Giorgi Saakadze, ale po jeho zavraždění persko-turecká agrese ještě zesílila. V roce 1783 byla uzavřena smlouva jedním z východních vládců o suverénnosti ruského carství nad těmito knížectvími, čímž získali Rusové fakticky nad nimi moc.

Období nadvlády Ruského impéria.

Roku 1810 se východní dvě knížectví formálně připojila k Ruskému impériu a Gruzíni byli postupně začleňováni do carské říše, příkladem je slavný carský generál Pjotr Bagration. Do roku 1864 se podařilo Rusům anektovat celou Gruzii, kromě přístavů Suchumi a Batumi, které získali až po rusko-tureckých válkách. Do konce 19. století vliv carství a rusifikace země natolik zesílil, že se obyvatelstvo začalo bouřit, začal růst gruzínský nacionalismus. Při nepokojích v roce 1905 v Rusku vypukl v Gruzii ozbrojený boj.

Období revoluce a SSSR.

Po vypuknutí Říjnové revoluce moc v zemi rychle získali gruzínští sociální demokraté pod vedením Noa Žordaniji. Byl ustanoven výbor Zakavkazský komisariát, což byla společná vláda nacionálních stran všech tří budoucích kavkazských sovětských republik. Ten rozhodl o odtržení od Ruska a vytvoření Zakavkazské demokratické federativní republiky. Existovala až do doby, než Ázerbájdžán začal požadovat politickou i ekonomickou orientaci na Turecko, zatímco s tím nemohli představitelé Arménie a Gruzie souhlasit.  Gruzie po vyhlášení samostatnosti požádala Německo o ochranu, čemuž bylo vyhověno. Roku 1920 byla podepsána také mírová smlouva s RSFSR, kterou ruští bolševici uznali nezávislost Gruzie za podmínky, že bude povolena bolševická strana v Gruzii a pomoc bělogvardějcům zastavena. Ruské bolševické vedení ale porušilo veškeré smlouvy a Rudá armáda se nakonec zmocnila země silou. Byla vyhlášena Gruzínská SSR a menševická vláda byla nucena uprchnout do francouzského exilu. V rámci Gruzínské SSR byla zřízena Adžarská ASSR na jihu, Abchazská ASSR na severozápadě a Jihoosetská autonomní oblast. Byl učiněn i pokus o integraci s Arménií a Ázerbájdžánem v Zakavkazskou SFSR, která se však 5. prosince 1936 rozpadla. V roce 1924 vypuklo protisovětské srpnové povstání, které bylo potlačeno.  Z Gruzie pocházel sovětský diktátor Josif Stalin a jeho blízcí spolupracovníci Sergo Ordžonikidze a Lavrentij Berija, který byl ve 30. letech neomezeným pánem Gruzie a od roku 1938 obávaným šéfem sovětské tajné policie NKVD.

Období pádu SSSR a vyhlášení nezávislosti.

Roku 1989 vláda Gruzínské SSR prohlásila, že současný stav je okupací a porušením mírové smlouvy. Na jaře roku 1990 byly schváleny zákony vedoucí k zárukám vlastní nezávislosti, byla odstraněna vedoucí úloha komunistické strany v zemi; nezávislost pak byla vyhlášena 14. listopadu 1990. Gruzie se jako jedna z mála nových republik nestala členem SNS, nakonec však z hospodářských důvodů do společenství vstoupila (vystoupila až v roce 2008 jako následek tehdejší války v Jižní Osetii). V následujícím roce byl v nezávislých volbách zvolen za prezidenta nacionalista Zviad Gamsachurdia, který měl v úmyslu zrušit autonomní postavení Jižní Osetie a Abcházie.  Protože se nejvyšší sovět snažil rozhodnutí zrušit, začaly v zemi s přičiněním sovětských tajných služeb vypukat nepokoje, které se přenesly i do autonomních republik, žádajících také nezávislost, čemuž nebylo vyhověno. Autonomní republiky se otevřeně postavily proti snaze nového gruzínského vedení zrušit jejich autonomii a vytvořit z Gruzie jednotný národní stát. V letech 1991 a 1992 se situace natolik zhoršila, že vypukly mezi Osety a Gruzíni ozbrojené střety, nesoucí znaky občanské války. Po uklidnění situace v roce 1995 se do čela země dostal bývalý ministr zahraničí SSSR Eduard Ševardnadze, který se k moci dostal již v roce 1992, ale až do smrti Gamsachurdii probíhaly vnitřní boje o moc. Vládnout vydržel jako prezident země až do růžové revoluce v roce 2003. K vyjádření tendencí, které se vyvinuly v postkomunistických společnostech ve východní Evropě a ve střední Asii na začátku 21. století se používá pojem barevná revoluce.  Během této „růžové“ revoluce protestovaly tisíce lidí v čele s pozdějším prezidentem Michailem Saakašvilim proti Ševardnadzeho vládě, která nevyřešila základní hospodářské a politické problémy – chudobu a korupci. Roku 2004 byl Saakašvili zvolen prezidentem už demokratickou cestou, kdy získal 95% hlasů. Opozice tvrdila, že volby byly zmanipulované a že se na volebním výsledku podepsaly dary od nadací amerického miliardáře George Sorose a dalších nadací financovaných vládou USA. Saakašvili po nástupu k moci prosadil úpravy gruzínské ústavy, aby vytvořil „superprezidentský systém“ a soustředil veškeré pravomoci v exekutivě. Gruzínským parlamentem byly schváleny zákony, kterými byla snížena nezávislost soudní moci či podle kterých jsou ústřední i volební komise sestavovány pouze z lidí jmenovaných prezidentem. Postupně byla eliminována plná svoboda tisku, bylo omezeno vysílání.  V roce 2006 se v Gruzii konaly demonstrace, při nichž lidé žádali odstoupení prezidenta. Policie proti demonstrantům brutálně zasáhla a začala zatýkat představitele opozice. Roku 2007 protesty přerostly v masové demonstrace, při nichž lidé kritizovali dramatický pokles životní úrovně a korupci. Prezident vyhlásil „výjimečný stav“, zakázal nestátní média, zakázal veřejná shromáždění a začal podnikat nedemokratické kroky proti svým politickým oponentům. Koncem listopadu 2007 Saakašvili z funkce odstoupil, ale již v lednu 2008 se konaly volby, při nichž byl zvolen znovu prezidentem a které opozice označila jako zmanipulované.  V květnu 2008 se v Gruzii konaly parlamentní volby, v nichž zvítězila vládnoucí Sjednocená národní strana prezidenta Saakašviliho, která získala 63% hlasů. Opozice označila tyto volby za zfalšované.  V říjnu 2012 v parlamentních volbách zvítězila opoziční koalice Gruzínský sen miliardáře Bidziny Ivanišviliho. Prezident Saakašvili uznal porážku a oznámil, že jeho strana odchází do opozice.

Válka v Jižní Osetii.

1. srpna 2008 začala válka v Jižní Osetii mezi Gruzií a jihoosetinskými separatisty. Ta pak začala 7. srpna nabírat na síle, když se na stranu Jižní Osetie přidalo Rusko poté co podle zprávy pozorovatelů OBSE gruzínská armáda zaútočila nerozlišující dělostřeleckou a raketometnou palbou na správní středisko Jižní Osetie Cchinvali. Gruzíni žijící na území Jižní Osetie byli donuceni opustit domovy. Mise organizace Člověk v tísni začala ihned poskytovat materiální a psychosociální podporu tisícům utečenců  Jižní Osetie obývaná Osety, kteří žijí i v sousední ruské republice Severní Osetie-Alanie, usiluje stejně jako Abcházie o nezávislost na Gruzii od roku 1990 v souvislosti se snahou Gruzie odtrhnout se od bývalého SSSR a faktickou nezávislost, kterou Gruzie nikdy neuznala, získala Jižní Osetie po první gruzínsko-osetinské válce v letech 1991–1992 a po referendu místních obyvatel v lednu 1992.  12. srpna potvrdilo Rusko stažení svých jednotek z Gruzie.  14. srpna schválil gruzínský parlament kvůli ruské agresi vystoupení ze Společenství nezávislých států.  26. srpna byly Ruskou federací uznány samostatné státy Jižní Osetie a Abcházie. Uznání samostatnosti odsoudil americký prezident George W. Bush a další západní politici, kteří v konfliktu podporovali Gruzii.  Na summitu EU, který probíhal na začátku září, prohlásil ruský prezident Dmitrij Medveděv, že Rusko stáhne své vojáky z gruzínského území, avšak v Abcházii a Jižní Osetii ozbrojené síly ponechá. S důsledky ozbrojeného konfliktu se země stále ještě potýká. Jedná se např. o nestabilní politickou situaci či dlouhodobý odliv obyvatelstva.

Geografie.

Gruzie leží na rozhraní jihovýchodní Evropy a jihozápadní Asie. Podle některých názorů vede hranice mezi Evropou a Asií po hlavním kavkazském rozvodí, které také tvoří severní hranici Gruzie s Ruskem. Podle těchto názorů by Gruzie ležela těsně u hranic Evropy, některé její severní výběžky by do Evropy zasahovaly. Při použití v Česku přijímané hranice na řekách Kuma a Manyč patří do Asie i přilehlé části Ruské federace. Další definice vedou evropsko-asijskou hranici také přímo Gruzií.  Zeměpisná šířka Gruzie 41 až 43° odpovídá např. šířce Pyrenejí, Říma, Bulharska, severního Japonska, pomezí Oregonu a Kalifornie nebo třeba Nové Anglie. Zeměpisná délka Gruzie 40 až 47° odpovídá např. délce Iráku, západního Jemenu a Mosambického průlivu. Rozlohou 69 700 km2 je Gruzie jen o málo (např. o 1 kraj) menší než Česko. Bez částečně mezinárodně uznaných separatistických provincií Abcházie a Jižní Osetie činí rozloha Gruzie jen 57 200 km2 (o málo více než Chorvatsko), tedy o 18 % méně. Na severu hraničí s Ruskem, na jihovýchodě s Ázerbájdžánem, na jihu s Arménií a na jihozápadě s Tureckem.  Země je spjata s Kavkazem a podstatná část jejího povrchu je hornatá. Zjednodušeně lze říci, že severní hranice tvoří Velký Kavkaz a jižní hranice Malý. Uprostřed Gruzie jsou oba spojeny Lišským (Suramským) hřebenem. Od něj na západ se táhne široká kotlina řeky Rioni, na východ pak údolí Kury. Nejvyšší hora Kavkazu Elbrus leží kousek od gruzínských hranic v Rusku. Součástí hraničního hřebene je ale několik dalších pětitisícovek, z nichž nejvyšší (a tedy nejvyšší hora Gruzie) je Šchara (5201 m).  Říční síť je rozvinuta nerovnoměrně. Nejhustší je v západní Gruzii a nejmenší na Jurské pahorkatině, což je spojeno s odtokem vody (od 80 až 150 l/s/km2 v západní Gruzii do 3 l/s/km2 na Jorské pahorkatině a jihovýchodě Dolnokartlijské roviny). Řeky náleží k úmořím Kaspického a Černého moře. Úmoří Kaspického moře je převážně tvořeno povodím řeky Kury. Její nejvýznamnější přítoky jsou zleva Velká Liachvi, Ksani, Aragvi, Jori a Alazani (poslední dvě ústí do Mingačevirské přehradní nádrže) a zprava Paravani, Dzama, Tana, Tedzami, Algeti a Chrami. Řeky černomořského úmoří (západní Gruzie) netvoří žádný systém a ústí do moře každá samostatně. Nejvýznamnější je Rioni s přítoky Cchenisckali, Techuri a Kvirila, která protéká na dolním toku Kolchidskou propadlinou. Další významné řeky ústící do Černého moře jsou Inguri, Kodori, Adžarisckali, Bzipi, Chobi a Galidzga. Řeka Čoroch pramenící v Turecku protéká Gruzií na dolním toku (26 km). Většina řek pramenících v horách má maximální průtok na jaře v době tání sněhu. Řeky, jejichž hlavním zdrojem jsou ledovce (Kodori, Inguri, Rioni) mají největší průtok v létě s výraznými maximy každý den ve večerních hodinách a minimem před úsvitem. Řeky Adžarského pobřeží a severních svahů Meschaetského hřbetu mají maxima na podzim a v zimě a jsou na nich časté povodně po deštích. Horské řeky se vyznačují rychlým tokem a tak zamrzají málokdy. Výjimku tvoří řeky Jihogruzínské pahorkatiny, které tečou pomalu na horním toku a rychle v nížině. Oblasti tvořené vápenci a vyvřelinami se vyznačují silně rozvětvenými podzemními systémy s množstvím silných vřídel (řeky Čjornaja, Cačchuri, Rečchi v západní Gruzii a Nardevani, Tašbaši, Armutlo v jižní Gruzii), které přerozdělují a přirozeně regulují vodní toky. Gruzie je bohatá na hydroenergetické zdroje.  V Gruzii není mnoho jezer, ale v některých oblastech (Džavachetie, Kolchidská nížina, Kelská planina, staroledovcová zóna Abcházie) se nacházejí skupiny jezer tektonického, vulkanického, mořského, říčního, ledovcového, závalového, krasového jiného původu. Největší jsou Paravani (37 km2), Karcachi (26,6 km2) a Paleostomi (17,3 km2). Nejhlubší jsou závalová jezera Rica (116 m) a Amtkel (72 až 112 m podle výšky hladiny) a jezero Kelistba (75 m). Rybí průmysl je rozvinutý na jezerech Tabackuri a Paleostomi.

Podnebí.

Podnebí je silně ovlivněno složitým geomorfologickým členěním krajiny. V údolích je teplé subtropické podnebí s vysokým podílem srážek, které mohou dosahovat od 1 000 až k 2 500 mm. Teplé podnebí umožňuje pěstovat celou řadu teplomilných plodin jako jsou citrusy či čajovník.Směrem na východ země klesá podíl srážek a oblasti jsou zde více suché. Začíná zde převládat kontinentální podnebí. V oblasti povodí řeky Rioni a Kury jsou typické mrazivé zimy a teplá léta. Průměrná teplota v Tbilisi se pohybuje okolo 1 °C v lednu a 24 °C v červenci.

Fauna.

Vzhledem k různorodosti krajiny a malé zeměpisné šířce obývá Gruzii na 1000 druhů obratlovců, z toho 360 druhů ptáků (4 druhy supů, 11 druhů orlů), 160 druhů ryb, 48 druhů plazů a 11 druhů obojživelníků. Lesy jsou obývány několika druhy masožravců jako je vlk, rys, šakal obecný, hyena žíhaná, kočka divoká a několik jedinců levharta perského (Panthera pardus ciscaucasica). Z ostatní velké zvěře je to medvěd hnědý, jelen lesní, srnec obecný, kamzík, prase divoké, koza bezoárová. Endemicky je zde domovem kozorožec kavkazský, kozorožec dagestánský a tetřívek kavkazský (Tetrao mlokosieviczi). Z dravců jsou rozšířeni orel skalní a orlosup bradatý. Bažant obecný byl jako původní endemický pták z Gruzie uměle rozšířen do celého světa. Počet rozšířených bezobratlých druhů je též velmi rozsáhlý a jejich soupis představuje rozsáhlé hledání napříč rozsáhlou literaturou. Jen známí pavouci čítají 501 druhů.

Flora.

44 procent země tvoří lesy, z toho 5% činí pralesy a 40 % lesů si zachovalo původní strukturu. V nižších polohách roste převážně listnatý les (dub, buk), ve vyšších polohách pak jehličnatý les (smrk a jedle, mezi nimi jedle kavkazská). Nad hranicí lesa se rozprostírají subalpské a alpské louky. Pohoří na jihu země, nížiny a transkavkazská sníženina byla dříve tvořena stepí, dnes je převážně kultivovaná.

Ekonomika.

Přibližně 40 % populace pracuje v zemědělství, kde pěstuje převážně zeleninu, obilí, brambory a zaměřuje se současně i na chov hospodářských zvířat (prasat a drůbeže). 20 % populace pracuje v průmyslovém sektoru, kde převažuje potravinářský průmysl nad strojírenstvím a automobilovým průmyslem, který je soustředěn v okolí hlavního města Tbilisi či ve městě Kutaisi a Batumi. Významná část obyvatelstva pracuje ve stavebnictví. Země se potýká s extrémně vysokou nezaměstnaností, která v některých regionech dosahuje až 80%.  Gruzie je významnou hornickou zemí, která má bohaté zásoby železných a neželezných kovů, jenž ve velkém exportuje. Významná ložiska manganu se nacházejí v oblasti Čiatury a řadí se mezi největší na světě. V zemi se nacházejí malá ložiska ropy, plynu a uhlí, ale Gruzie není energeticky soběstačná a musí většinu paliv dovážet a to převážně z Ázerbájdžánu. Rafinace a úpravy surové ropy probíhá v Gruzii v místních rafinériích. Přes Gruzii vedou dva význammné ropovody (BTC a Baku-Supsa, a Jihokavkazský plynovod, spojující oblast Kaspického moře s Černým mořem.  Od roku 2005 funguje mezi Gruzií a státy Evropské unie bezvízový styk. Česká republika vyváží do Gruzie mimo jiné zbraně, za což jí, a dalším státům exportujícím do Gruzie zbraně, bylo pohrozeno sankcemi ze strany Ruska.

Obyvatelstvo.

Počet obyvatel Gruzie v roce 2015 činil odhadem 3 729 500 lidí. Demografická situace v Gruzii je stejně jako v některých jiných v minulosti sovětských republikách (zvláště v Estonsku a Lotyšssku) charakterizovaná dvěma hlavními trendy po získání nezávislosti – úbytek celkové populace a "gruzínifikace" etnického složení. Poměr etnických Gruzínců se zvýšil mezi lety 1989 a 2002 o deset procent – z 73,7 % se zvýšil na 83,7 % populace. Populace v době, kdy Gruzie byla součástí Sovětského svazu a v prvních letech nezávislosti, strmě rostla a z počtu 4 miliony v padesátých letech se zvýšila na nejvyšší počet 5,5 milionu v roce 1992. Poté se trend změnil, populace se začala zmenšovat a v roce 2005 se snížila na 4,5 milionu. Tento počet reprezentuje celkovou populaci, včetně dvou separatistických regionů, tedy Abcházie a Jižní Osetie, jejichž populace se v roce 2005 odhadovala na 178 000 a 49 200. Bez Abcházie a Jižní Osetie měla Gruzie 4 321 500 obyvatel v roce 2005 a 4 382 100 v roce 2008. Podle sčítání v roce 2002 přišla Gruzie od začátku devadesátých let kvůli migraci o 1,1 milionu obyvatel, neboli 20 % populace. Snížení populace je způsobeno emigrací lidí hledajících zaměstnání, a snížením porodnosti v této době. Mezi lety 2002–2014 přišla Gruzie o 14,7 % populace.  Obyvatelé Gruzie jsou Gruzíni (83,8 %), Azerové (6,5 %), Arméni (5,7 %), Oseti (0,9 %), Řekové (0,3 %), Abchazové (0,1 %), Rusové (1,5 %). Do kartvelské jazykové skupiny patří kromě vlastních Gruzínů také Adžarové, Lazové, Svanové, Mingrelové, Tušetové či Kachetové, kteří jsou v současné době považováni za etnické podskupiny Gruzínců.  Nejvíce příslušníků má Gruzínská pravoslavná církev 82,1 %, Islám 9,9 %, Arménská apoštolská církev 5,7 %, katolictví 0,8 %, židé 0,1 %, ostatní 1,4 % (2002) V horách existuje originální místní náboženství džvarismus.

Kultura.

Umění.

Básník Šota Rustaveli je autorem raně středověkého národního eposu "Muž v tygří kůži" ("Vepkhist'q'aosani"). K tomuto zakladatelskému dílu se vraceli v 19. století obrozenci jako Ilja Čavčavadze, Važa Pšavela, Akaki Cereteli nebo Nikoloz Baratašvili, kteří gruzínskou literaturu vzkřísili. Na konci století položil základy gruzínské prózy Alexander Kazbegi. Ve 20. století byl významným autorem básník Galaktion Tabidze. Obětí Stalinových čistek 30. let se stal prozaik Micheil Džavachišvili. Bardem Velké vlastenecké války se ve 40. letech stal básník Grigol Abašidze. V 60. letech vynikl Nodar Dumbadze, v 70. letech Othar Čiladze.  Nejznámějším gruzínským hudebním skladatelem je Gija Kančeli, který žil v Belgii. Zakaria Paliašvili je autor gruzínské hymny. Slavným baletním choreografem byl George Balanchine. V současnosti si získala věhlas baletka Nina Ananiašvili.  V sovětském filmu se prosadili filmoví režiséři Tengiz Abuladze, Vachtang Kikabidze a Georgij Danělija. Ve Francii působil režisér Otar Ioseliani. Nejznámější gruzínskou fotografkou je pak patrně Salome Vatzadze tvořící zejména v New Yorku. Patrně nejznámějším gruzínským malířem je Niko Pirosmani, představitel naivního umění, sochařem pak Zurab Cereteli.

Sport.

Na olympijských hrách je samostatná Gruzie úspěšná především v bojových a silových sportech. Zlatou olympijskou medaili v judu získal Laša Šavdatuašvili, Zurab Zviadauri a Irakli Cirekidze, v zápase Vladimer Chinčegašvili, Manučar Kvirkvelia a Revaz Mindorašvili. Zlato vybojovali i dva vzpěrači, roku 2004 Giorgi Asanidze a v roce 2016 Laša Talachadze. Ještě v časech Sovětského svazu zlato ze závodu ve skoku vysokém přivezl z římské olympiády Robert Šavlakadze, legendární trojskokan Viktor Sanějev sesbíral dokonce tři olympijská zlata.  Gruzínská úspěšnost v zápase na OH není náhodná, zápas má v Gruzii starou tradici a mnozí historikové se domnívají, že klasický řecko-římský zápas byl v časech Římského impéria ovlivněn řadou gruzínských prvků, s nimiž se římští kolonizátoři v Ibérii setkali.  V zemi je také dosti populární basketbal, řada hráčů se prosadila ve významných ligách, např. Tornike Šengelia, Nikoloz Ckitišvili a zvláště Zaza Pačulija, dvojnásobný vítěz severoamerické NBA s Golden State Warriors. Již za časů Sovětského svazu byla řada jeho reprezentantů v košíkové Gruzínci - trojnásobný mistr Evropy Otar Korkia či olympijští vítězi Micheil Korkia a Zurab Sakandelidze. Dinamo Tbilisi vyhrálo v roce 1962 nejprestižnější klubovou basketbalovou soutěž Evropy, tehdejší Pohár mistrů.  Ve fotbale samostatná Gruzie zatím výraznějšího úspěchu nedosáhla. Ale v 60. až 80. letech měla silnou fotbalovou generaci, která se prosadila v dresu SSSR a také na klubové úrovni - Dinamo Tbilisi vyhrálo v sezóně 1980/1981 Pohár vítězů pohárů. K největším osobnostem této generace patřil Alexandr Čivadze (nejlepší fotbalista SSSR roku 1980), Ramaz Šengelia (nejlepší fotbalista SSSR 1978 a 1981), Micheil Meschi, Slava Metreveli a Givi Čocheli (všichni tři mistři Evropy 1960), Revaz Dzodzuašvili (stříbro z mistrovství Evropy 1972) či Murtaz Churcilava, který byl roku 2003 vyhlášen nejlepším gruzínským fotbalistou posledních padesáti let.  Legendárním šachistou byl Tigran Petrosjan. Finalistou Wimbledonu byl tenista Alex Metreveli, zisk titulu mu zhatil v roce 1973 Jan Kodeš.  Populární je v zemi také rugby. Místní lidovou hrou podobnou rugby je "lelo burti".

Věda.

K nejznámějším gruzínským vědcům patří kontroverzní lingvista Nikolaj Marr.

Gruzie (gruzínsky:, transliterace: "Sakartvelo") je stát na rozhraní jihovýchodní Evropy a jihozápadní Asie, při východním okraji Černého moře. Jeho sousedy jsou na severu a severovýchodě Rusko, na jihu Turecko a Arménie a na jihovýchodě Ázerbájdžán. Součástí Gruzie jsou autonomní republiky Adžárie a Abcházie. Abchazské území a také Jižní Osetie jsou de facto ovládány a vojensky obsazeny Ruskem, takže gruzínská vláda nemá tyto oblasti pod kontrolou.

乔治亚(,ISO 9984:Sakartvelo,)为跨洲国家,地跨欧亚两洲,但因文化上深受欧洲影响,故也被认为是欧洲国家。它曾经是苏联加盟共和国,1991年4月9日正式独立,首任总统兹维亚德·加姆萨胡尔季阿。独立后法定国名为“乔治亚共和国”,1995年8月24日该国通过新宪法,国名定为“乔治亚”,曾为独立国家联合体成员。因为2008年南奥塞梯战争,格鲁吉亚根据议会2008年8月14日通过的决议做出退出独联体的决定,并于2009年8月18日完成手续,正式退出。


Historie.

Území dnešní Rwandy (do té doby nezávislé monarchie) bylo na přelomu 19. a 20. století anektováno Německem a připojeno k Německé východní Africe. Německá přítomnost však byla v oblasti minimální.  Kolem roku 1912 začalo Německo uvažovat o rozlišení vlajek svých kolonií podle britského vzoru (německé kolonie byly považovány za nedílnou součást říše). Vlajky byly navrženy, v roce 1914 i schváleny, ale po vypuknutí 1. světové války nebyly nikdy zavedeny.  Roku 1916 byla oblast dobyta Belgičany, a stala se do roku 1923 Belgickou kolonií Ruanda-Urundi. Od 1. listopadu 1923 byla země pod dohledem Společnosti národů, od roku 1948 pod kontrolou OSN, stále však Belgickým mandátním resp. poručenským územím.  V roce 1959 proběhla Rwandská revoluce, po které opustilo své domovy na 100 000 Tutsiů do okolních zemí. Vlajkou království byla červeno-žluto-zelená trikolóra se svislými pruhy. 1. července 1962 byla zrušena monarchie a vyhlášena nezávislost. Tato vlajka však byla shodná s guinejskou vlajkou (přijatou 10. listopadu 1958), proto bylo do žlutého pruhu přidáno velké černé písmeno R jako Rwanda.  V roce 1994 proběhla v zemi tzv. rwandská genocida při které bylo zavražděno 800 tisíc až 1 milion obyvatel Rwandy (většinou Tutsiů) a 2,5 milionu lidí bylo vyhnáno ze svých domovů. 25. října 2001 rozhodl rwandský parlament o změně státních vlajky. Změnil tím zákon z roku 1991. K představení nové vlajky došlo až 31. prosince 2001. V Kigali, hlavním městě Rwandy, byla tento den slavnostně spuštěna dosavadní vlajka a vyvěšena, za zvuku nové státní hymny Rwanda Nziza () vlajka nová, platná do současnosti. Autorem vlajky byl Alphonse Kirimobenecyo.

Vlajka Rwandy je tvořena třemi pruhy o poměru šířek 2:1:1 v barvách jasně modrá, žlutá a zelená V horním cípu je žluté slunce s 24 paprsky.

卢旺达于2001年10月25日起改用现行的国旗,它的设计者名叫Alphonse Kirimobenecyo,是一位工程师兼艺术家。


Ocenění.

Kneset, izraelský parlament, v roce 1953 zřídil památník obětí a hrdinů holokaustu Jad Vašem, jehož hlavním posláním je spravedlivé mezi národy připomínat.  Od roku 1963 je udělováním čestného titulu Spravedlivý mezi národy pověřena Komise pro rozpoznávání spravedlivých, která spadá pod izraelský nejvyšší soud. Komise pečlivě studuje veškerou dokumentaci, včetně svědectví přeživších a očitých svědků, hodnotí okolnosti události a míru rizika, které zachránci podstoupili. Ocenění uděluje na základě daných kritérií, kterými jsou aktivní účast při záchraně Židů před smrtí či deportací do vyhlazovacích táborů, při níž zachránci riskovali svůj život, svobodu nebo postavení, motivací k záchraně nesměla být jakákoliv odměna, nýbrž touha pomoci, a zároveň musí existovat svědectví zachráněných nebo alespoň dokumentace o povaze záchrany a jejích okolnostech.  Jad Vašem eviduje více než 10 000 ověřených příběhů záchrany a ocenil 26 973 lidí z 51 zemí. V této činnosti bude pokračovat i nadále, dokud bude dostávat návrhy na ocenění podložené důkazy, které výše uvedená kritéria splňují.  Tento titul byl doposud udělen 26 973 lidem, z toho 118 z České republiky (stav k 1. lednu 2018). Jména českých spravedlivých mezi národy jsou uvedena na pamětní desce umístěné dne 27. ledna 2005 před vchod do Památníku obětí nacismu v Pinkasově synagoze v Praze.  Ocenění se uděluje bez rozdílu společenského postavení. Kromě zástupců z řad obyčejných lidí ho obdrželi i členové různých královských rodin, například princezna Alice z Battenbergu, matka prince Filipa, vévody z Edinburghu, princezna Helena Řecká a Dánská nebo belgická královna Alžběta Gabriela Bavorská. Z významných osobností byl mimo jiné oceněn francouzský filozof Jacques Ellul.  Osoby, které byly za svou pomoc Židům během holokaustu uznány za spravedlivé, obdrží medaili se svým jménem a čestné uznání, jejich jméno je navíc uvedeno na Zdi cti v Zahradě spravedlivých památníku Jad Vašem v Jeruzalémě (dříve se na počest spravedlivých vysazovaly stromy, od této tradice však bylo pro nedostatek prostoru upuštěno). Ocenění se uděluje zachráncům nebo jejich nejbližším příbuzným při ceremoniálu konaném v Izraeli, ocenění mohou také převzít v zemi svého pobytu z rukou zástupců izraelské diplomacie. Tato slavnostní předávání probíhají za účasti místních politických představitelů a velkého zájmu médií.  Jad Vašem může spravedlivým jako projev uznání za jejich činy udělovat čestná občanství Státu Izrael. Kdokoliv byl uznán za spravedlivého, má právo o udělení čestného občanství památník Jad Vašem požádat. Pokud spravedlivý již nežije, o čestné občanství za něj může zažádat jeho nejbližší příbuzný.  Spravedliví, kteří se rozhodli žít v Izraeli, mají nárok na důchod ve výši průměrné mzdy, na bezplatnou zdravotní péči a na finanční pomoc v oblasti bydlení a ošetřovatelské péče.

Spravedliví v Izraeli.

Nejméně 130 nositelů titulu Spravedlivý mezi národy se usadilo v Izraeli. Izraelské úřady je přivítaly a udělily jim izraelské občanství. Od poloviny osmdesátých let mají nárok na zvláštní důchod. Někteří z nich sem přišli po druhé světové válce ještě před založením Státu Izrael a usadili se na území tehdejšího Britského mandátu Palestina, další je následovali krátce po založení Izraele nebo v pozdějších letech. Ti, kteří se zde usídlili dříve, často ovládali hebrejštinu a začlenili se do společnosti.

Další projevy úcty Spravedlivým.

Episkopální církev Spojených států amerických spravedlivým ve svém liturgickém kalendáři vyčlenila sváteční den – 16. červenec.  Dne 15. června 2013 římskokatolická církev beatifikovala italského novináře Odoarda Focheriniho, který byl za napomáhání Židům při útěku deportován do koncentračního tábora, kde v roce 1944 zemřel. Stal se tak prvním spravedlivým, jenž byl blahořečen.  Nositelka titulu Ona Šimaitė, knihovnice z Vilniuské univerzity, jež za války pomohla na svobodu několika Židům z vilniuského ghetta, se dočkala jiného ocenění – od roku 2015 nese její jméno jedna z ulic hlavního litevského města.  Dne 10. května 2012 Evropský parlament vyhlásil Evropský den památky spravedlivých. Tento den připadá na 6. března a připomíná nejen zachránce Židů, ale obecně všechny, kdo se postavili zločinům proti lidskosti a totalitním režimům.

Nositelé podle zemí.

Podle údajů památníku Jad Vašem bylo k 1. lednu 2018 oceněno 26 973 lidí.

Vrácení medaile.

V roce 2014 nositel ocenění Henk Zanoli titul, který mu byl udělen o tři roky dříve, vrátil. Učinil tak v reakci na izraelskou operaci Ochranné ostří, při které během útoku izraelského letectva na Pásmo Gazy zahynulo šest jeho příbuzných. K tomu připojil prohlášení, že kdyby si za těchto okolností ponechal toto ocenění, které mu udělil Stát Izrael, bylo by to urážkou... těch členů jeho rodiny, kteří o čtyři generace později v Gaze přišli o šest svých příbuzných.

Spravedlivý mezi národy (hebrejsky:, "chasid umot ha-olam") je titul, jejž Stát Izrael uděluje lidem nežidovského původu, kteří za druhé světové války riskovali svůj život při záchraně Židů před holokaustem. Spravedlivý nežidovského původu pochází z hebrejského "ger toshav", což je termín, který rabínský judaismus používá pro jinověrce dodržující sedm noachidských přikázání.

国际义人(,"Chassidey Umot HaOlam",字义为:世界各国正义之人),本为犹太教用来称呼遵守挪亚七律,可指望进入天国的非犹太人。


Vývoj.

Makrofág vzniká přeměnou z monocytů. Ty jsou tvořeny v kostní dřeni z kmenové hemopoetické buňky a jsou vyplavovány do krevního oběhu. Monocyty kolují v krvi asi 8 hodin, poté vstupují do tkání a tam se mění na makrofágy. Tkáňové makrofágy pak vykazují četnou heterogenitu v závislosti na tkáni. Mezi tkáňové makrofágy patří Kupfferovy buňky, histiocyty, osteoklasty či mikroglie.

Přeměna monocytu na makrofág.

Aby se monocyt přeměnil na makrofág, musí proběhnout několik kroků. Zvětšuje se velikost buňky, zvyšuje se počet lysozomů, receptorů pro imunoglobulin IgG a zvyšuje se jeho schopnost fagocytózy.

Funkce makrofágu.

Základní funkcí makrofágu je fagocytóza. K dalším funkcím patří prezentace antigenu T-lymfocytům, řízení hemopoézy, hemostázy a hojení ran, regulace zánětu, destrukce mikroorganismů, odstraňování mrtvých buněk a cytotoxická reakce.

Fagocytóza.

Fagocytóza je proces zajišťující pohlcení a zpracování cizích, nefunkčních, mrtvých či nemocných buněk a jiného korpuskulárního materiálu (velikost materiálu nad 100 nanometrů). Je to nejstarší imunitní děj; lze ho nalézt už u nižších živočichů.

Prezentace antigenu.

Další důležitou funkcí makrofágu je prezentace antigenu dalším buňkám imunitního systému. Makrofág prezentuje krátké peptidy (navázané na MHC) získané strávením pohlcené částice T-lymfocytům. Tato cesta může být posílena činností B-lymfocytů, které produkují protilátky.

Makrofág a zánět.

Makrofág je většinou první buňka imunitního systému, která se dostává na místo zánětu. Provádí tam rychlou a nespecifickou reakci na škodlivinu. Teprve posléze se do místa zánětu dostávají buňky zajišťující specifickou reakci. Jejich činnost je s makrofágy propojena na základě prezentace antigenu.

Makrofág je buňka přirozené imunity, která hraje velmi důležitou roli v imunitní reakci. Jedná se o zástupce mononukleárů, tj. buněk s jedním, nesegmentovaným jádrem.

巨噬细胞(英语:macrophage,缩写为mφ)是一种位于组织内的白血球,源自单核球,而单核球又来源于骨髓中的前体细胞。巨噬细胞和单核球皆为吞噬细胞,在脊椎动物体内参与非特异性防卫(先天性免疫)和特异性防卫(细胞免疫)。它们的主要功能是以固定细胞或游离细胞的形式,对死亡细胞、细胞残片及病原体进行噬菌作用(吞噬与消化),并激活淋巴球或其他免疫细胞,加快其对病原体作出反应的时间。


Funkce minimální mzdy.

Smyslem stanovení minimální mzdy je ochrana jak zaměstnance, tak zaměstnavatele. Plní dvě základní funkce:

Minimální mzda v Evropě a ve světě.

Koncept minimální mzdy vychází mimo jiné z Úmluvy o zavedení metod stanovení minimálních mezd (č. 26), která byla přijata 16. června 1928 na 11. zasedání generální konference Mezinárodní organizace práce.  Minimální mzda v EU je zpravidla stanovena na úrovni poloviny průměrné mzdy, nebo je zhruba dvakrát větší než životní minimum.

Minimální mzda v České republice.

Československo přistoupilo k Úmluvě o zavedení metod stanovení minimálních mezd v roce 1950, kdy byla (12. června) ratifikace zapsána generálním ředitelem Mezinárodního úřadu práce. Přesně o rok později, 12. června 1951, vstoupila pro Československou republiku v platnost. V říjnu 1990 vyhlásilo tehdejší federální ministerstvo zahraničí české znění úmluvy ve Sbírce zákonů, čímž potvrdilo její platnost v právním systému.

Vliv na nezaměstnanost.

Minimální mzda je považována za jednu z příčin nezaměstnanosti, projevující se zejména u nejméně kvalifikovaných a nejméně zkušených ekonomicky aktivních obyvatel. Podle studie z roku 1992 souhlasilo téměř 80 % z 464 ekonomů, kteří odpovídali v anketě, s tvrzením, že minimální mzda zvyšuje nezaměstnanost u mládeže a nekvalifikovaných pracovníků. Srovnání empirických studií nezaměstnanosti z roku 2006 potvrzuje zejména negativní vliv minimální mzdy na schopnost nalézt práci u mladistvých. Podle některých názorů teorie o tom, že vysoká úroveň minimální mzdy vede k vyšší nezaměstnanosti, platí pouze v jakémsi vakuu, tedy mimo kontext další legislativy, která v realitě existuje (například dávky).  Ekonomové tento vliv vysvětlují tak, že trhy práce zasažené minimální mzdou jsou negativně ovlivněny jak na straně poptávky, tak i nabídky. Jakmile je minimální mzda stanovena natolik vysoko, že převyšuje rovnovážnou mzdu na trhu práce, dochází ke snižování poptávky po práci na straně zaměstnavatelů a zvyšování nabídky práce na straně uchazečů o práci. Výsledkem jsou vyšší mzdy, avšak pro méně zaměstnanců, než v rovnovážném případě. Nezaměstnanost vyvolaná minimální mzdou je tak nedobrovolná; přitom hodně mladých lidí je ochotno pracovat za nižší než minimální mzdu s vyhlídkou, že po získání pracovních zkušeností jim bude odměna za práci zvýšena.  Podle Franka a Bernankeho minimální mzda také vytváří dvě skupiny pracovníků. Jedna skupina vydělává více, než kdyby minimální mzda nebyla uzákoněna, druhá skupina je bez práce. Podobně jako v případě regulace nájemného je i minimální mzda ekonomicky neefektivní.

Kritika neoklasického modelu.

Tvrzení, že minimální mzda zvyšuje nezaměstnanost, jsou založena na jednoduchém modelu trhu práce složeném z poptávky a nabídky. Někteří ekonomové (například Pierandelo Garegnani, Robert L. Vienneau, a Arrigo Opocher spolu s Ianem Steedmanem), navazující na dílo Piera Sraffy, tvrdí, že takový model, i v případě, že jsou splněny jeho předpoklady, je logicky nekoherentní. Michael Anyadike-Danes a Wynne Godley ukazují na výsledcích simulace, že jen málo empirických výzkumů založených na učebnicovém modelu vytváří vyvratitelnou teorii a z toho důvodu stěží existují empirické důkazy takového modelu. Graham White tvrdí, že politika usilující o větší pružnost trhu práce, zahrnující redukci minimální mzdy, nemá „intelektuálně koherentní“ základy v ekonomické teorii.  Garry Fields, profesor ekonomie na Cornellově univerzitě, se domnívá, že neoklasický učebnicový model minimální mzdy je nejednoznačný a že standardní teoretická argumentace nesprávně pracují pouze s jednosektorovým trhem. Fields říká, že dvousektorový trh, zahrnující osoby na volné noze, zaměstnance ve službách a farmáře, kteří jsou typicky mimo vliv minimální mzdy, a s jedním sektorem, ve kterém je přítomen vliv minimální mzdy, a s jedním, kde tento vliv přítomen není, a s možností pohybu mezi těmito sektory, je základem pro lepší analýzu. Použitím tohoto modelu Fields ukazuje, že typický neoklasický model je nejasný a říká, že „předpovědi, vyvozené z učebnicového modelu, rozhodně neplatí v dvousektorovém modelu. Vzhledem k tomu, že sektor nezávislý na vlivu minimální mzdy existuje téměř všude, není možné na předpovědi neoklasického modelu spoléhat.“  Alternativní pohled na trh práce pohlíží na trhy s levnou pracovní silou jako na trhy, kde převládá monopsonistická konkurence, což znamená, že poptávající (zaměstnavatelé) mají výrazně větší tržní sílu než nabízející (zaměstnanci, uchazeči o zaměstnání). V takovém případě by interakce poptávky a nabídky vedla k vytvoření menšího množství pracovních míst a k ustavení nižších mezd než na konkurenčním trhu. Takový případ je označován za selhání trhu a jeho výsledkem je, že zaměstnanci jsou placeni mzdou, která je nižší než mezní jejich produkt. Na monopsonním trhu by pak vhodně stanovená minimální mzda vedla k růstu mezd a vytvoření většího množství pracovních míst, pokud by výsledná mzda byla rovna meznímu produktu práce.  Dalším důvodem, proč by na některých trzích minimální mzda nemusela ovlivnit nezaměstnanost, je, že poptávka po některých produktech je velmi neelastická. V takovém případě, je-li firma nucena zvyšovat mzdy, může zvýšit ceny výrobků a protože je poptávka silně neelastická, budou zákazníci pokračovat v nakupování výrobků v nezmenšeném množství, čímž pokryjí náklady na zvyšování mezd. Firma pak nemusí propouštět zaměstnance a pracovní místa zůstanou zachována. Ekonom Paul Krugman ovšem namítá, že tento model nevysvětluje, co by firmy vedlo k tomu, aby vyšší ceny nestanovily už před zavedením minimální mzdy.  Allan Blinder navrhl další tři možné důvody, proč minimální mzda neovlivňuje nezaměstnanost: vyšší mzdy mohou snížit míru, ve které zaměstnanci střídají zaměstnání, a tím redukovat náklady na školení nových zaměstnanců; zvýšení minimální mzdy může odstranit problém firem najímat nové zaměstnance za mzdy vyšší než jaké mají zaměstnanci dosavadní; a že zaměstnanci pracující za minimální mzdu mohou tvořit tak malý podíl pracovní síly, že náklady zvýšení minimální mzdy nehrají roli. Sám ovšem připouští, že neví, jestli jsou tyto argumenty správné.

Alternativy minimální mzdy.

Někteří ekonomové a politici navrhují různé alternativy minimální mzdy. Jejich argumentem je že tyto alternativy mohou řešit problém chudoby lépe než minimální mzda, protože by prospívaly větší části populace, nezpůsobovaly nezaměstnanost a jejich náklady by nenesli pouze zaměstnavatelé levných pracovních sil.

Základní nepodmíněný příjem.

Základní nepodmíněný příjem je navrhovaný systém sociálního zabezpečení v podobě pravidelné peněžní dávky vyplácené ve stejné výši všem lidem a bez jakýchkoli podmínek. Smyslem této dávky by bylo poskytnout základní zajištění živobytí každému, bez ohledu na to zda pracuje, pracovat nemůže či pracovat nechce. Základní nepodmíněný příjem v různých podobách navrhovali filosof Bertrand Russel, utopický socialista Charles Fourier, liberální filosof John Stuart Mill nebo americký liberální ekonom Milton Friedman. V České republice se o myšlence základního nepodmíněného příjmu diskutuje v několika politických stranách, např. ČSSD, KSČM, Straně zelených či Pirátské straně.

Sleva na dani.

Sleva na dani je mechanismus, kterým může daňový systém snížit domácnostem výši odváděné daně až do záporných hodnot, kde se pak daň mění na platbu od státu. Tento systém se mírně liší od negativní daně tím, že je obvykle poskytován jen domácnostem, které mají nějaký vlastní příjem. Systém slev na dani je více zaměřen na potírání chudoby než minimální mzda, neboť nedotuje zaměstnance s nízkými mzdami, kteří jsou podporování domácnostmi s vysokými příjmy (např. teenageři, kteří ještě žijí u rodičů).

Kolektivní vyjednávání.

V některých zemích není minimální mzda zákonem stanovena. Příklady takových zemí jsou Itálie, Finsko, Dánsko nebo Norsko. V těchto zemích (zejména v těch skandinávských) je mimořádně vysoký podíl účasti zaměstnanců v odborových organizacích. Místo minimální mzdy jsou pak mzdové standardy kolektivně vyjednány a stanoveny v takzvaných normativních smlouvách.

Historie.

Moderní zákony o minimální mzdě se poprvé objevily ve Vyhlášce pracovníků (1349), dekretu krále Edwarda III., která stanovila maximální platy pro dělníky ve středověké Anglii. Král Edward III, který byl bohatým vlastníkem půdy, byl závislý, jako jeho pánové, na poddaných, kteří pracovali v zemědělství. Na podzim roku 1348 dosáhl černý mor do Anglie a zdecimoval její populaci. Vysoký nedostatek pracovní síly způsobil růst mezd a povzbudil krále Edwarda III, aby stanovil maximální mzdu. Následné změny ve vyhlášce, jako je Statut pracovníků (1351), zvýšily sankce za vyplacení mezd nad stanovené sazby.  Zatímco zákony upravující mzdy původně stanovily jejich strop, byly nakonec použity ke stanovení existenčního minima. Změna ve Statutu pracovníků v roce 1389 účinně stanovila mzdy podle cen potravin. Časem smírčí soudce, který byl pověřen stanovením maximální mzdy, také začal stanovovat formální minimální mzdu. Tento postup byl poté formálně stvrzen přijetím Zákona o stanovení minimální mzdy v roce 1604 králem Jamesem I. pro pracovníky v textilním průmyslu.  Počátkem 19. století byl Statut pracovníků zrušen, protože stále více kapitalistická Anglie převzala politiku laissez-faire, která znevýhodnila nařízení o mzdách (horní i dolní hranice). Zbytek 19. století zaznamenal výrazné pracovní nepokoje, které postihly mnoho průmyslových zemí. Jak byly odborové organizace v průběhu století legalizovány, objevily se pokusy o kontrolu mzdy prostřednictvím kolektivní smlouvy. To však znamenalo, že jednotná minimální mzda nebyla možná. V knize Základy politické ekonomie vydané v roce 1848 John Stuart Mill tvrdil, že kvůli problémům kolektivních žalob, s nimiž se pracovníci setkali v organizaci, byly zákonem regulované platy a pracovní doba lidí oprávněným odklonem od politiky laissez-faire.  Až v devadesátých letech 19. století se na Novém Zélandu a v Austrálii projevily první moderní legislativní pokusy regulovat minimální mzdy. Pohyb minimální mzdy byl zpočátku zaměřen na zastavení pracovních smluv v robotárnách a na kontrolu nad jejich šířením ve výrobních odvětvích. V robotárnách bylo zaměstnáno velké množství žen a mladých pracovníků, kterým bylo vypláceno to, co se považovalo za podhodnocené mzdy. U majitelů robotáren se předpokládalo, že mají nad svými zaměstnanci nespravedlivou vyjednávací pravomoc a proto byla navržena minimální mzda, která by je přinutila platit spravedlivě. Postupem času se zaměření minimálních mezd změnilo na na pomoc lidem, zejména rodinám, aby se stali soběstačnějšími.

Diskuse o důsledcích.

Zákony o minimálních mzdách ovlivňují pracovníky ve většině oblastí zaměstnání s nízkými mzdami a obvykle byly posuzovaný podle schopnosti snižovat chudoby. Zákony o minimálních mzdách jsou méně podporovány ekonomy než širokou veřejností. Navzdory desetiletím zkušeností a ekonomickému výzkumu probíhají diskuse o nákladech a přínosech minimálních mezd dodnes.  Bezpočet skupin má mnoho ideologických, politických, finančních a emocionálních příspěvků k otázkám týkajících se zákonů o minimálních mzdách. Agentury, které spravují zákony, mají například zájem na tom, aby ukázaly, že "jejich" zákony nezpůsobují nezaměstnanost, stejně jako odborové organizace, kde finanční prostředky jejich členů jsou chráněny zákony o minimálních mzdách. Na druhou stranu zaměstnavatelé, například restaurace, nabízející nízkou mzdu financují Institut pro politiku zaměstnanosti, který vydal četné studie oponující minimálním mzdám. Přítomnost těchto vlivných skupin a faktorů znamená, že debata o této problematice není vždy založena na nezaujaté analýze. Navíc je mimořádně obtížné oddělit účinky minimální mzdy od všech ostatních proměnných, které ovlivňují zaměstnání.  Následující tabulka shrnuje argumenty předložené příznivci a odpůrci zákonů o minimálních mzdách:

Minimální mzda je nejnižší právně přípustná mzda, kterou je zaměstnavatel povinen poskytovat zaměstnanci za práci v pracovněprávním vztahu. Je to také minimální cena, za kterou mohou pracovníci prodávat svoji pracovní sílu. Přestože zákony o minimální mzdě platí v mnoha jurisdikcích, existují rozdíly v názorech na výhody a nevýhody minimální mzdy. Příznivci minimální mzdy tvrdí, že zvyšuje životní úroveň pracovníků, snižuje chudobu, nerovnost a podporuje morálku. Naproti tomu odpůrci minimální mzdy říkají, že zvyšuje chudobu, nezaměstnanost (zejména mezi nekvalifikovanými nebo nezkušenými pracovníky) a poškozují podniky, protože příliš vysoká minimální mzda vyžaduje, aby podniky zvýšily ceny svých produktů nebo služeb, kvůli nutnosti přizpůsobit se dodatečným nákladům souvisejících s vyššími mzdami.

最低工资,又称基本工资,是不少国家的劳工政策,为雇主与劳工间可以合法约定的最低薪资金额。虽然最低薪资在许多地方实行,最低工资的利弊仍有许多争议。