Historie.

Vyloďovací operace probíhaly už od starověku, byly ale pro ně původně používány obvyklé existující typy lodí. První velkou moderní vyloďovací operací byla bitva o Gallipoli za první světové války, přičemž za druhé světové války se rozsáhlé vyloďovací operace a pro ně vyvinuté výsadkové lodě, staly důležitým faktorem vítězství Spojenců nad zeměmi Osy (platí to především pro Pacifik, kde americká námořní pěchota postupovala od ostrova k ostrovu). Během takových operací výsadkové lodě přes moře přepravily armádní jednotky, které nedaleko pobřeží přestoupily do vyloďovacích člunů, jež je dopravily na břeh (pluly přitom ale dosti pomalu). Tehdy se ještě používalo nemálo upravených lodí jiných kategorií, objevovaly se ale již nové typy, jako je například tanková výsadková loď, která je schopná dopravit těžkou techniku přímo na pobřeží či výsadková doková loď, vypouštějící čluny s technikou přímo z palubního doku. Kategorií blízkou výsadkovým dokovým lodím jsou tzv. Amphibious Transport Dock (americké označení je LPD – "Landing Platform Dock"). Tato plavidla jsou rovněž vybavena prostorným dokem a palubou pro provoz vrtulníků, je u nich ale upřednostněna letecká složka a jsou vybaveny hangárem.  Důležitým faktorem rozvoje výsadkových lodí se stal vývoj vrtulníků. Ty umožnily rychlou a flexibilní přepravu vojáků vzduchem, měly však vždy jen omezenou nosnost, která nestačila pro tanky a další těžkou techniku. Z letadlových lodí se tak vyvinula plavidla mající kapacitu pro výsadky techniky a nákladu pomocí vyloďovacích člunů (operujících často z palubního doku), ovšem zároveň provozující palubní vrtulníky. Klasické letadlové lodě, upravené pro výsadky speciálních jednotek pomocí vrtulníků, nasadili poprvé Britové během Suezské krize v roce 1956. V daleko větší míře pak byly vrtulníkové výsadkové lodě využívány americkým námořnictvem ve Vietnamu (USA mají dodnes největší námořní výsadkové síly).  Moderní americké pojetí v současnosti kombinuje rychlá výsadková vznášedla Landing Craft Air Cushion a transportní vrtulníky, což jeho silám umožňuje provádět výsadky na 70% světového pobřeží. Výsadek přitom probíhá mnohem rychleji než při použití vyloďovacích člunů a samotné výsadkové lodě se díky použití vznášedel a vrtulníků mohou během nasazení pohybovat v relativním bezpečí za horizontem.

Výsadková loď je druh válečných lodí, schopných provádět a podporovat obojživelné operace. Vylodění je komplexní operací zahrnující námořní, vzdušný i pozemní komponent, umožňující přepravu, vylodění, podporu a zajištění celé operace. Výsadkové lodě jsou často schopné fungovat jako velitelské lodě a jsou vhodné rovněž pro humanitární operace v místech přírodních katastrof (vysoká přepravní kapacita, palubní nemocnice atd.).

两栖战舰(Amphibious warfare ship),也称登陆舰,是两栖作战中使用的一种舰船,能将己方的人员和装备运送到敌方所占的陆地。两栖战舰一般搭载有登陆艇、直升机等,借此可不依靠码头等港口设施,直接将陆军和海军陆战队的人员与装备运送上岸。


Jména.

Feng Šeng se původně jmenoval Feng Kuo-šeng (), používal také jméno Feng Cung-i ().

Život.

Feng Šeng, původním jménem Feng Kuo-šeng, pocházel z okresu Ting-jüan na východě čínské provincie An-chuej. Pocházel z nižší střední třídy, jeho bratr Feng Kuo-jung (1324 – 13. května 1359) byl vzdělaný literát. Po vypuknutí povstání rudých turbanů proti vládě mongolské dynastie Jüan, se roku 1351 se bratři postavili do čela skupiny místních lidí skrývajících se v horách. Feng Kuo-jung skupinu vedl, Feng Kuo-šeng vynikal v lukostřelbě.  Roku 1354 se bratři přidali k Ču Jüan-čangovi, jednomu z povstaleckých náčelníků. Oba bratři se výrazně účastnili bojů; Feng Kuo-jung velel oddílu Čuovy tělesné stráže, ale roku 1359 padl ve východním Če-ťiangu. Velení po jeho smrti převzal Feng Kuo-šeng, nyní jen Feng Šeng. Roku 1360 vynikl v bitvách s vojsky Čchen Jou-lianga, který jako císař povstaleckého státu Chan ovládal oblast kolem středního toku Jang-c’-ťiang. V dalších letech zaujal postavení druhého (po Sü Taovi) nejvýznamnějšího generála Čuovy armády. Roku 1367 se ve funkci předsedy ústřední vojenské komise a velitele tělesné stráže účastnil zadržení a procesu s Čang Čchangem, bývalým jüanským úředníkem obviněným ze zrady. Patřil ke generálům vyznamenaným za účast dobytí království Wu (v dnešním Če-ťiangu) v letech 1366–1367.  V tažení do severní Číny dosud ovládané jüanskými silami roku 1368 sloužil pod velením Sü Taa a Čchang Jü-čchuna. V létě 1368 byl jmenován velitelem Kchaj-fengu, střediska provincie Che-nan, dopravního centra a vojenské posádky klíčové pro operace na severu a severozápadě, sídlil zde dvě desetiletí. Účastnil se dobývání Šan-si roku 1368, bojů v Šen-si roku 1369 a tažení do Mongolska v letech 1370 a 1372.  Začátkem roku 1370 byl spolu s dalšími 29 generály vyznamenán a při udělování titulů v listopadu 1370 se stal jedním ze šesti vévodů, když obdržel titul vévody ze Sung ("Sung-kuo kung", ). Roku 1369 se jeho dcera vdala za císařova pátého syna Ču Sua, knížete z Čou, jehož rezidence v Kchaj-fengu byla pod Feng Šengovou kontrolou.  Roku 1386 byl, jako nejvýše postavený generál v Číně, jmenován velitelem tažení proti Nagačuovi, velícímu v Mandžusku nejvýznamnější mongolské vojenské síle. Generálové Fu Jou-te a Lan Jü zaujali místa jeho zástupců. S dvěma sty tisíci vojáky vyrazil v březnu 1387 na sever od Velké čínské zdi, v jižním Džeholu postavil čtyři pevnosti, pak se armáda vydala na východ. Mongolové 7. července porazili samostatný oddíl Čchen Junga, markýze z Lin-ťiangu, a zabili jeho velitele. Ale o sedm dní později, po přechodu řeky Liao, Feng Šeng dostihl Nagačua, porazil ho a zajatého přivezl do Číny. Na zpátečním pochodu Mongolové těžce poškodili zadní voj, jehož velitel Pchu Jing padl. Čchang Mao, Fengův adoptivní syn a dědic Čchang Jü-čchuna, obvinil Fenga, že si přivlastnil nejlepší ukořistěné koně, a že byl zodpovědný za neúspěchy při ústupu. Proto císař 8. září Fenga odvolal, zbavil majetku v Che-nanu a v nemilosti poslal do Feng-jangu. Fengovu armádu převzal Lan Jü. Před koncem roku se už ve vyhnanství nacházel i Čchang Mao.  V letech 1388–1392 byl Feng pověřován pouze drobnými úkoly. Rok 1393 strávil s Fu Jou-tem u dvora, patrně jako svědkové poprav 20 tisíc lidí zapletených do Lan Jüovy kauzy. Poté oba sloužili v Pekingu u Ču Tiho, knížete z Jen.  Feng Šeng zemřel v únoru 1395 krátce po návratu do Nankingu. Jeho devět synů už bylo také po smrti, takže titul vévody ze Sung zanikl. Fu Jou-te zemřel v prosinci 1394, jen o několik týdnů dříve. Feng i Fu zemřeli za nejasných okolností, verze sahají od sebevraždy až k popravě. Vzhledem k tomu, že oficiální záznamy byly poté, co se Ču Ti zmocnil vlády, rozsáhle přepisovány, a jelikož oba sloužili před svou smrtí pod Ču Tim, je možné, že jejich smrt měla něco společného s jeho politikou.

Feng Šeng (; 1330 – 22. února 1395), byl čínský vojevůdce sloužící Chung-wuovi, zakladateli a prvnímu císaři říše Ming. Patřil mezi nejpřednější mingské generály, roku 1370 získal titul vévody ze Sung. Roku 1387 vedl celkem úspěšné tažení do Mandžuska, poté byl však odvolán z velitelských funkcí a dožil v nemilosti. Zemřel za nejasných okolností začátkem roku 1395.

冯胜(约1330年-1395年),初名国胜,又名宗异,冯文质次子,冯国用之弟,定远(安徽定远)人,汉族。明朝开国功臣,封宋国公。


Život.

Agnès Varda se narodila v Ixelles v Belgii jako Arlette Varda. Její otec Eugene Jean Varda byl řeckého původu a její matka Christiane Varda (rozená Pasquet) byla Francouzka. V roce 1940 se rodina přestěhovala do Sète nedaleko Montpellier v jižní Francii, kde Agnès Varda prožila celé dětství a dospívání. Vystudovala historii umění na École du Louvre a fotografii na École nationale supérieure des beaux-arts. Po studiích pracovala jako fotografka pro Théâtre National Populaire, kde se také seznámila s Philippem Noiretem a Sylvií Montfort, kteří posléze hráli v jejím prvním filmu.  V roce 1958 porodila dceru Rosalii, jejímž otcem je herec Antoine Bourseiller. Agnès Varda natočila o průběhu svého těhotenství krátký dokument "L'opéra-mouffe" (1958), což je jakýsi filmový deník těhotné ženy v Paříži. V roce 1962 se provdala za režiséra Jacquese Demyho. V letech 1968 a 1970 pobývala v USA, kde byla jednou z prvních, kdo postřehl talent Harrisona Forda. Byla přítelkyní Jima Morrisona. O jejich blízkém vztahu svědčí i to, že byla jednou z mála osob, které se v roce 1971 účastnily jeho pohřbu na hřbitově Père Lachaise. V roce 1971 podepsala Le manifeste des 343 na podporu uzákonění potratů ve Francii.  V roce 1972 se jí narodil syn Mathieu Demy. V roce 1990 zemřel její manžel Jacques Demy. Režisérka se k jeho životu vracela i ve své tvorbě, například filmy "Jacquot de Nantes" (Jacquot z Nantes, 1991) a "L'univers de Jacques Demy" (1995). V roce 2002 byla vyznamenána cenou Francouzské akademie za celoživotní přínos kinematografii. 12. dubna 2009 se stala držitelkou Řádu čestné legie.

Kariéra.

Agnès Varda pracovala s experimentálním filmem, hraným filmem i dokumentem a často stírala rozdíl mezi hranou a dokumentární tvorbou. Její dokumenty neaspirovaly na dosažení co největší objektivity; naopak je pro ně typické subjektivní vidění světa.  Kritikou byla označena za prarodičku Nové vlny, k čemuž ona sama s úsměvem dodala, že přirovnání pokulhává, protože si ho vysloužila již jako třicetiletá. Někdy bývala zařazována spíše mezi členy hnutí Rive Gauche (Levý břeh), kam patří i Chris Marker, Alain Resnais, Marguerite Duras, Alain Robbe-Grillet, Jean Cayrol a Henri Colpi. Skupina Rive Gauche se stavěla do opozice proti hlavnímu proudu Nové vlny kolem časopisu Cahiers du cinéma. Přesto obě skupiny používaly podobné techniky a využívaly ve své tvorbě experimentu. Sama Agnès Varda se proti zařazování do kategorií vymezuje. Velmi si zakládá na tvůrčí svobodě a u velké části jejích filmů byla jak režisérkou, tak scenáristkou, případně producentkou. Ve svých filmech se zaměřuje na eroticismus, věk, smrt, čas, kolektivní nevědomost a prezentování sociálních tabu.  Bývala označována za feministku kvůli svému způsobu práce s ženskými představitelkami, a také kvůli ženskému hlasu, který propůjčovala filmovému umění.  Inspirací pro natočení prvního filmu "La Pointe Courte" (1955) se údajně stala návštěva stejnojmenné rybářské vesnice. Vesnici Agnès Varda natáčela pro smrtelně nemocného přítele, který toužil vesnici poznat, ale nemoc mu znemožnila ji navštívit. La Pointe Courte je natočen na motivy románu Williama Faulknera "Divoké Palmy". Film "La Pointe Courte" je pokládán za předzvěst Francouzské nové vlny.

Významné filmy.

Cléo od pěti do sedmi.

V roce 1962 natočila Agnès Varda film Cléo od pěti do sedmi ("Cléo de 5 à 7"), který získal cenu francouzských kritiků a byl nominován na Zlatou palmu na festivalu v Cannes. V tomto filmu Agnès Varda pracuje s genderovými stereotypy a někdy je režie tohoto filmu označována jako feministická. Cléo je navenek typickou femininní postavou, ale v průběhu filmu se postupně objevují i maskulinní rysy její osobnosti, například ve chvíli, kdy se stává tulačkou.

Štěstí.

Dalším klíčovým filmovým počinem se stal film "Le Bonheur" (1965). Režisérka v něm s ironií zpracovává příběh manželské nevěry, ve kterém manžel přivede svoji ženu až k sebevraždě, aby nakonec na její místo nastoupila původní milenka a vše pokračovalo v zaběhnutých kolejích. Snímek je ovlivněn texty Simone de Beauvoirové "Druhé pohlaví" a Betty Friedanová "Femininní mystika". Autorka ve filmu zobrazuje patriarchální strukturu vztahů ironizujícím způsobem, k čemuž využívá zobrazovacích technik, které evokují reklamní fotografie z magazínů o životním stylu. Přestože je film považován za příspěvek do feministické debaty, některé feministky mu vyčítají přílišnou krutost, s jakou je zacházeno s ženskými postavami, a nedostatečně kritické zobrazení patriarchální struktury vztahů. Film byl oceněn Stříbrným medvědem na Berlinale v roce 1965 a získal cenu Louise Delluca.

Jedna zpívá, druhá ne.

V roce 1977 měl premiéru další důležitý film "L'une chante, l'autre pas" (Jedna zpívá, druhá ne), který bývá označován za feministický muzikál. Formou muzikálu zobrazuje osobní i politické boje dvou hlavních ženských postav. Do neobvyklého muzikálového rámce vkládá témata jako jsou sex, těhotenství, řízená reprodukce, rodičovství bez partnerů. Film si vysloužil i značnou dávku kritiky, která mu vyčítala mimo jiné to, že muzikálové provedení nepatřičně zlehčuje zpracovávané téma.

Bez střechy a bez zákona.

Film "Sans toit, ni loi" (Bez střechy a bez zákona) z roku 1985 je dalším z filmů, ve kterém Agnès Varda narušuje stereotypy, postavy tuláků jsou obvykle mužské, ale zde je hlavní hrdinkou dívka-tulačka, kterou jednoho dne naleznou zmrzlou. Film zpětně rekonstruuje události v životě hlavní hrdinky, které vedly až k jejímu tragickému konci.

Agnès Varda (30. května 1928 Ixelles, Belgie – 29. března 2019, Paříž) byla francouzská filmová režisérka, scenáristka, dokumentaristka a profesorka dokumentární a filmové tvorby na European Graduate School. Bývá označována za jednu z předchůdkyň a zároveň představitelek francouzské Nové vlny. Ve své tvorbě se často zabývala sociální tematikou, feminismem. Byla držitelkou řádu Čestné legie a celé řady filmových ocenění.

阿涅斯·瓦尔达(,,1928年-5月30日-2019年-3月29日),法国摄影师及导演。出生于比利时伊克塞尔市,为法国新浪潮左岸派代表人物之一。她的电影专注于实现纪录片现实主义,阐述女性主义议题,以及制作其他具有实验风格的社会评论,有“新浪潮祖母”之称。2019年3月29日因乳癌于家中过世。


Vývoj.

Vývoj systému byl zahájen v roce 1975 v sovětské konstrukční kanceláři KBP Tula (Konstruktorskoje bjuro priborostrojenija). Cílem bylo vyvinout systém, který by netrpěl hlavním nedostatkem jeho předchůdce AK-630; malým účinným dostřelem v případě střelby na útočící protilodní střelu. Komplet AK-630 byl vybaven 30mm kanónem AO-18, který mohl střelu účinně napadnout na vzdálenost cca 1500 metrů. To stačilo na střelu letící podzvukovou rychlostí, u rychlejších střel ale účinnost systému klesala. Nově vyvíjený obranný komplet tak měl posunout obrannou linii dále od samotné lodi. K tomu bylo zvoleno hybridní řešení kombinující kanóny AO-18 a řízené střely 9M311 – koncepce kterou Tulská konstrukční kancelář zvolila už dříve v pozemním hybridním systému 9K22 Tunguska.  Od roku 1983 probíhaly testy prototypů a roku 1989 byl systém zaveden do služby. Systémem jsou mimo jiné vybaveny letadlová loď "Admiral Kuzněcov" (8 ks), křižníky projektu "1144.2" (6 ks), torpédoborce projektu "1155 Fregat" (2 ks), či fregaty projektu "1154" (2 ks) a třídy "Talwar" (2 ks).

Konstrukce.

Systém je modulární koncepce a může být umístěn na válečné lodě s výtlakem nad 400 tun. Tvoří ho střelecký modul 3S87, řídící modul 3R87 a u větších lodí rovněž přehledový radiolokátor MR-352 Pozitiv pro vstupní detekci cílů.  Věž systému Kortik nese zaměřovací senzory (přehledový radar, střelecký radar, elektro-optická čidla), dva čtyřnásobné kontejnery protiletadlových řízených střel 9M311 (v kódu NATO SA-N-11 Grison, používá je rovněž armádní obranný systém 9K22 Tunguska) a dva 30mm šestihlavňové rotační kanóny AO-18K (varianta leteckého kanónu GŠ-6-30). U větších plavidel má systém automatické nabíjecí zařízení pro 24 rezervních řízených střel. Střely může systém použít v rozsahu 1,5–10 km, zatímco kanóny v rozsahu 0,5–4 km. Výškový dosah systému činí 5–6000 metrů u střel a 5–3000 u kanónů.  Modernizovaná verze systému Kaštan-M je vybavena novým přehledovým radiolokátorem Pozitiv-ME1.2, nese modernizované rakety verze 9M311M s dosahem více než 10 km a modernější kanony AO-18KD. Jako první tuto verzi využije indické námořnictvo u letadlové lodě INS "Vikramaditya", která má být do služby zařazena v roce 2012.

3K87 Kortik (v kódu NATO CADS-N-1 Kashtan) je ruský hybridní plně automatický systém blízké obrany, kombinující rychlopalné kanony a řízené střely. Systém je navržen k obraně hladinových lodí ruského námořnictva proti vzdušným hrozbám, například protilodním střelám, letadlům a vrtulníkům. Exportní verze systému nesou označení Kashtan. Konkurencí Kortiku je hybridní systém 3K89 Palaš společnosti KB Točmaš (exportní verze se jmenuje Palma) a v KBP Tula vyvíjený systém Palica/Pancir-ME.

短剑(Dirk),出口版叫栗子(Kashtan,音译卡什坦)是由苏联研发的近迫武器系统,俄国代号不详,北约代号CADS-N-1御前侍卫。每座CADS-N-1左右各有一座自动旋转的6管30毫米AK-630炮,射速3000发/分钟,射程2.5公里;左右共8枚9M311K/3M87/SA-N-11巢鼬舰射防空导弹,长2米,弹径15厘米,重30公斤,战斗部8公斤,射程8公里,指令导引和半主动雷达或红外导引,可同时追踪多个目标。此系统结合导弹及速射炮的优点,增加防御效果。


Založení.

Green Bay Packers byli založeni 11. srpna 1919 bývalými univerzitními fotbalovými rivaly Earlem „Curly“ Lambeauem a Georgem Whitneyem Calhounem. Lambeau získal peníze na dresy pro svůj tým od Indian Packing Company. Za 500 dolarů a nákup vybavení sponzor požadoval, aby se tým jmenoval podle něj. Od té

Významné sezóny.

Rekordních 13 titulů.

Packers získali 13 mistrovských titulů, nejvíc ze všech týmů NFL (další nejbližší je Chicago Bears s devíti). První tři získali po skončení

1929–1931: Lambeaův tým přichází.

Po těsném neúspěchu v roce 1927 získává Lambeaův tým první titul o dva roky později. Packers za celou sezónu neprohráli, ve třinácti zápasech pouze jednou remizovali a hned osmkrát nedovolili soupeři skórovat ani bod. Titul obhájili v letech

1935–1945: Éra Dona Hutsona.

Příchod Split enda Dona Hutsona z Alabamy v roce 1935 dal Lambeauovi a Packers do rukou nejobávanější ofenzivní zbraň v celé soutěži. Hutson se podílel na vzniku přihrávkových vzorů a také díky tomu se stal osmkrát nejlepším ligovým wide receiverem a Packers pomohl k

1946–1958: Plané roky.

Po Hutsonově odchodu nebyl Lambeau schopen zastavit strmý sestup Packers a po sezóně 1949 rezignoval. Gene Ronzani ani Lisle Blackbourn neobnovili bývalé

1959–1967: Lombardiho éra a slavné roky.

2. února 1959 najali Packers asistenta New York Giants Vince Lombardiho na pozici hlavního trenéra a generálního manažera, a tím nastartovali okamžitý obrat. Lombardi stvořil tým desetiletí, jenž během sedmi sezón získal 5× mistrovský titul včetně dvou Super Bowlů. Během této éry zazářili v ofenzívě hráči jako Bart Starr, Jim Taylor, Carroll Dale, Paul Hornung, Forrest Gregg a Jerry Kramer, a v defenzívě třeba Willie Davis, Henry Jordan, Willie Wood, Ray Nitschke, Dave Robinson nebo Herb Adderley.

1959.

V prvním utkání pod Lombardim 27. září 1959 Packers porazili Chicago Bears 9:6. Po dvou dalších vítězstvích následovalo pět porážek,

1960.

Příští sezónu Packers pod vedením Paula Hornunga získali titul v divizi NFL West a ve finále se střetli s Philadelphií Eagles. V závěru dramatického utkání Packers

1961.

Packers se znovu dostali až do NFL Championship game, kde se střetli s New York Giants, ale poprvé v historii na svém domácím

1962.

Výborné forma se přenesla i do ročníku 1962 a po deseti vítězstvích v řadě Packers ukončili základní část s bilancí 13-1. Díky konzistentním výkonům se Lombardiho Packers stali prominentním týmem

1965.

Po dvouleté přestávce se Packers znovu dostali až do finále NFL, když v boji o titul ve Western Conference zdolali Baltimore Colts. Toto utkání je známé kontroverzním momentem, kdy za

1966.

Pod vedením Nejužitečnějšího hráče sezóny, quarterbacka Barta Starra, Packers prošli základní částí s bilancí 12-2 a opět se dostali do Finále NFL, kterým ale tento ročník poprvé v historii nekončil. V závěru zápasu proti Dallas Cowboys za

1967.

Sezóna 1967 byla poslední pro Vince Lombardiho jako hlavního trenéra Packers. Ve finále konference se Green Bay znovu střetlo s Dallas Cowboys v zápase přezdívaném jako "Ice Bowl" kvůli brutálně chladnému počasí, které panovaly toho dne na stadionu Lambeau Field. Kromě extrémních klimatických podmínek vešel do historie také jako jeden z nejlepších zápasů americké fotbalu. 16 sekund před koncem quarterback sneak Barta Starra přinesl vítězství Packers 21:17 a zisk třetí konferenčního titulu v řadě – mety, kterou se nikdy jinému týmu nepodařila zdolat.

1968–1991.

V následujícím čtvrtstoletí po Lombardiho odchodu zažili Packers jen málo úspěchů. Během 24 sezon měli pětkrát aktivní bilanci, z toho jednou ve zkrácené sezóně 1982. V play-off se objevili dvakrát, zvítězili pouze v jediném utkání. Během této doby s u kormidla vystřídalo pět hlavních trenérů – Phil Bengtson, Dan Devine, Bart Starr, Forrest Gregg a Lindy Infante – z nichž dva (Starr a Gregg) byli bývalí hráči z Lombardiho éry a jeden (Bengtson) bývalý kouč. Každý z těchto mužů dovedl

1992–2007: Éra Bretta Favrea.

Špatná rozhodnutí Packers vyústila v příchod nového generálního manažera Rona Wolfa, který převzal plnou kontrolu nad fotbalovými operacemi v průběhu sezóny 1991. Před startem sezóny 1992 pak jako nového hlavního trenéra Wolf najal Mikea Holmgrena, bývalého ofenzivního koordinátora San Francisca 49ers.  Krátce poté Wolf získal quarterbacka Bretta Favrea z Atlanty Falcons za právo volby v prvním kole draftu. Favre nahradil zraněného Dona Majkowskiho a přivedl Packers k obratu v utkání s Cincinnati Bengals. Od té chvíle se stal startujícím hráčem a tuto pozici si udržel až do konce sezóny

1996 – Šampioni Super Bowlu XXXI.

V sezóně 1996 byla proměna Packers dokonána. Tým si v základní části připsal bilanci 13–3, nejlepší z celé ligy, a tím také výhodu domácího prostředí pro celé play-off. Mohl se také pyšnit nejlepším útokem, nejlepší obranou a nejlepším special teamem v čele s držitelem Heismanovy trofeje Desmondem Howardem.

1997.

Následující sezónu Packers zopakovali svou bilanci 13-3 a získali druhý titul v konferenci NFC v řadě.

1998–2006.

V sezóně 1998 si Packers připsali v základní části 11 vítězství a 5 porážek, a v prvním kole play-off se střetli se San Franciscem. Bylo to již čtvrté setkání těchto dvou týmů v play-off během čtyř let, a šesté celkově od sezóny 1995. Packers zvítězili ve všech předchozích zápasech a média spekulovala, že další porážka 49ers bude stát jejich hlavního trenéra Stevea Mariucciho místo. Na rozdíl od předchozích utkání toto mělo vyrovnaný průběh a vedení se přelévalo z jedné strany na druhou. V čase 4:19 před koncem základní hrací doby zakončil Brett Favre 89 yardů dlouhý drive touchdownovou přihrávkou na wide receivera Antonia Freemana. Za toho stavu by Packers postupovali, jenže quarterback 49ers Steve Young se nenechal

2007.

Po neúčasti v play-off 2006 Brett Favre oznámil, že se vrátí následující rok: sezóna 2007 nakonec byla jednou z nejúspěšnějších v jeho kariéře. Packers získali 10 z prvních 11 zápasů a základní část zakončili s bilancí 13-3, čímž dostali volno pro první kolo play-off. Pasový útok vedený Favrem a podporovaný skupinou velmi dobrých wide recieverů posunul Packers na druhé místo v konferenci NFC za Dallas Cowboys a třetí v rámci celé ligy. Running back Ryan Grant vyměněný z New York Giants za právo volby v 4. a 6. kole draftu naběhal v deseti zápasech 956 yardů a skóroval 8 touchdownů. V Divisional playoff round v husté sněhové vichřici porazili Packers Seahawks 42:20, když Grant získal přes 200 yardů a 3 touchdowny, zatímco Favre přihrál na další 3 touchdowny. 20. ledna 2008 se poprvé po deseti letech Packers utkali o konferenční titul v Green Bayi s New York Giants. Zápas prohráli v prodloužení 20:23 field gólem Lawrence Tynese. Toto byl poslední zápas Bretta Favrea v dresu Packers, přičemž jeho poslední akcí byla interception v prodloužení. Mezitím v prosinci 2007 podepsal Thompson pětileté prodloužení smlouvy a 5. února 2005 trenér McCarthy rovněž pětileté prodloužení.

2008 – současnost: Éra Aarona Rodgerse.

2008.

4. března 2008 Brett Favre dojatě oznámil konec kariéry. Během pěti měsíců si ale svoje rozhodnutí rozmyslel a 29. července žádá NFL o návrat. Favreho žádost schválil komisionář NFL Roger Goodell s účinností od 4. srpna 2008. O dva dny později byla oznámena jeho výměna do New York Jets za dodatečné

2009.

V březnu 2009 klub ujistil fanoušky, že Favreho číslo 4 bude z nabídky vyřazeno, ale ne během sezóny 2009. Favre nakonec přestoupil do týmu Minnesota Vikings, divizního rivala Packers, a jeho číslo nakonec nikdy nebylo vyřazeno. V dubnu 2009 si Packers v Draftu NFL v 1. kole vybrali defensive tackla B.J. Rajiho z Boston College, následně vyměnili tři práva volby (včetně toho za Bretta Favrea) za další volbu v prvním kole a zde si zvolili outside linebackera z University of Southern California Claye Matthewse III.  V průběhu sezóny 2009 došlo ke dvěma střetům mezi Packers a Vikings pod vedením Favrea, a oba zápasy byly ostře sledované. První

2010 – Šampioni Super Bowlu XLV.

Na začátku září oznámili Packers soupisku 53 hráčů, dalších 20 bylo propuštěno. Ztrátou bylo suspendování Johnna Jollyho, který porušil antidopingovou směrnici NFL, další rána přišla v 1. týdnu, kdy si koleno poranil RB Ryan Grant a sezóna pro něj skončila. Na konci ročníku měli Packers na marodce 16 borců včetně sedmi startujících hráčů. Základní část zakončili s bilancí 10-6, když si účast v play-off a divokou kartu vybojovali až v posledním utkání proti Chicagu Bears díky vítězství 10:3. V

2011.

Obhájci titulu vstoupili do nové sezóny fenomenálně a především díky výborné pasové hře si dlouho udržovali neporazitelnost. Jediné zaváhání nakonec přišlo v 15. týdnu proti Kansas City Chiefs, ale to již měli Packers první místo v

2012.

Po neslavném ukončení slibně rozjeté sezóny 2011 vstoupili Packers také do nové ho ročníku nejistě. Po porážce od Indianapolis Colts 27:30 měli dvě vítězství a tři porážky, jenže pak zvítězili v následujících 9 z 10 zápasů a díky bilanci 11-5 se probojovali do play-off ze třetího místa konference NFC. V posledním utkání základní části již jistí vítězové divize Packers prohráli s Vikings 34:37 a

2013.

Stejně jako v sezóně 2012 se Packers potýkali se špatnou hrou obrany a množstvím zranění, která ovšem tentokrát nepostihla klíčové hráče. V prvních sedmi zápasech Green Bay prohrálo pouze dvakrát, útok pod vedením Aarona Rodgerse táhl mužstvo a ani obrana si nevedla špatně. Jenže následovalo 5 utkání bez vítězství, ve kterých se karta úplně obrátila a začal boj o play-off. Po dvou těsných jednobodových vítězstvích nad Falcons a Cowboys mělo rozhodnout derby na hřišti Bears. Vyrovnaný zápas rozhodl 43 sekund před koncem Aarona Rodgers, který přihrál Randallu Cobbovi na 48 yardů dlouhý touchdown. V samém závěru se o Hail-Mary pass pokusil quarterback Bears Jay Cutler, ale přihrávku zachytil cornerback Sam Shields. V prvním kole play-off čekali Packers vysoce favorizovaní 49ers. Ale ani přes vyrovnaný průběh zápasu a solidní výkon obrany to na vítězství nestačilo, 3 sekundy před koncem kopl rozhodující field gól Phil Dawson a stanovil konečné skóre na 20:23 ve prospěch San Francisca.

Veřejně obchodovatelná společnost.

Packers jsou jedinou neziskovou společností vlastněnou komunitou fotbalových fanoušků, která řídí profesionální sportovní tým ve Spojených státech amerických. Obvykle je klub vlastněn jednou osobou, partnery nebo společností, tedy "majitelem". Absence dominantního vlastníka byla jedním z důvodů, proč Packers nikdy neodešli z Green Baye, podle sčítání z roku 2010 města s pouze 104 057 obyvatel. I když klub funguje jako nezisková organizace, technicky je ziskovou organizací, protože podle zákonů státu Wisconsin nemůže nezisková organizace vydávat akcie.  Pro srovnání, typické město hostící klub NFL má populaci čítající stovky tisíc nebo dokonce miliony obyvatel. Nicméně Packers mají dlouholetou a rozsáhlou základnu fanoušků pod celém Wisconsinu a části amerického středozápadu. Ve skutečnosti Packers celá desetiletí hráli čtyři zápasy za sezónu v Milwaukee (jeden přípravný, tři v základní části) na stadionech Wisconsin State Fair Park a Milwaukee County Stadium. Teprve od roku 1995 hrají pouze v Green Bayi, protože nástupce County Stadium, Miller Park, byl navržen pouze jako baseballový stadion místo víceúčelové arény.  Na základě původních "Articles of Incorporation for the Green Bay Football Corporation" (Stanov společnosti pro Green Bay Football Corporation) zavedených v roce 1923 v případě, že by licence Packers měla být prodána, by po zaplacení všech výdajů měla jakákoliv zbývající částka jít jako příspěvek "Sullivan Post of the American Legion" na vybudování vojenského památníku. Tato klauzule byla přijata proto, aby klub zůstal v Green Bayi a nikdy nemohl být finančně vykoupen ackionáři. V listopadu 1997 na výroční schůzi akcionáři odhlasovali změnu příjemce ze "Sullivan-Wallen Post" na "Nadaci Green Bay Packers", která finančně přispívá do mnoha charitativních organizací a institucí po celé Wisconsinu.  V roce 1950 Packers vydali sadu akcií, aby tak znovu získali peníze na podporu týmu. K dalšímu prodeji akcií došlo na konci roku 1997 a začátku roku 1998. Přibylo 105 989 nových akcionářů, jenž přinesli přes 24 milionů dolarů, které byly použity k vylepšení Lambeau Field. Za cenu 200 dolarů za akcii si fanoušci koupili 120 010 akcií během sedmnácti týdnů do 16. března 1998. Pátý prodej v historii klubu začal 6. prosince 2011 a běžel až do 29. února 2012. Během tohoto prodeje bylo prodáno 269 000 akcií při ceně 250 dolarů za akcii. Bylo prodáno také zhruba 2 000 akcií do Kanady, což byl první mezinárodní prodej v historii Packers. Veškerý výtěžek z prodeje zamířil k Lambeau Field: projekt za 143 milionů dolarů zahrnoval rozšíření přibližně o 6 700 míst, nové HD obrazovky, nový zvukový systém a dva nové vstupy pro diváky. Akcionáři mají hlasovací právo, ale výkupní akcií cena je minimální, dividendy žádné, akcie nemohou být znehodnoceny a vlastnictví akcií nepřináší žádné výhody směrem k permanentním vstupenkám. Nově zakoupené akcie mohou být věnovány jako dar, jenže jakmile je vlastnictví ustaveno, jsou převody technicky povolené pouze mezi nejbližšími rodinnými příslušníky. Žádný akcionář nemůže vlastnit více než 200 akcí, aby se tak nemohlo stát, že jednotlivec převezme kontrolu nad klubem. Pro řízení klubu je zvolena Správní rada společnosti, kterou volí akcionáři.  Klubem zvolený prezident reprezentuje Packers na setkání majitelů klubů NFL, pokud není určen nikdo jiný. Během svého trenérského působení Vince Lombardi reprezentoval klub na setkáních v roli generálního manažera, ale na srazech majitelů se této role ujal prezident Dominic Olejniczak.  Green Bay je jediným týmem v NFL s touto strukturou vedení; takovéto vlastnictví v přímém rozporu se stanovami soutěže, v nichž je stanoven limit 32 majitelů jednoho týmu a jeden z těchto vlastníků musí mít minimálně 30% podíl. Nicméně Packers vznikli ještě před ustanovením tohoto pravidla v 80. letech 19. století a jsou tedy z něj vyňati. Packers jsou tak jediným americkým profesionálním sportovním klubem, který vydává finanční bilanci za každý uplynulý rok.

Fanoušci.

Fanouškovská základna Packers je výjimečně oddaná, bez ohledu na výkony týmu je každé utkání na Lambeau Field od roku 1960 vyprodané, a také je jedna z největších, přestože mají zdaleka nejmenší lokální televizní trh. Každý rok se také řadí mezi nejpopulárnější týmy v NFL. Packers mají jednu z nejdelších čekacích listin na permanentní vstupenky v profesionálním sportu, okolo 86 tisíc lidí, což je více než kapacita stadionu. Průměrná čekací doba na permanentku je více než 30 let; ale protože se každý rok uvolní pouze 90 vstupenek, jméno přidané na listinu dnes by mohlo strávit na čekací

Přezdívka, logo, dresy.

Earl Lambeau, zakladatel klubu, získal peníze na nákup uniforem a vybavení od svého zaměstnavatele, Indian Packing Company. Bylo mu poskytnuto 500 dolarů, ale výměnou za to se klub musel jmenovat podle svého sponzora (stejná událost se stala i o rok později, kdy se Decatur Staleys přejmenovali na Chicago Bears). První novinové články přezdívali týmu "the Indians", ale v době okolo prvního zápasu se ujal název "Packers". V roce 1920 je Indian Packing Company pohlcena Acme Packing Company, ale ani tato společnost nepřestala financovat Lambeaův tým, který v první sezóně v NFL nosil na dresech nápis "ACME PACKERS".  Lambeau, který navštěvoval University of Notre Dame, převzal barvy místního fotbalového týmu Fighting Irish, námořnickou modrou a tmavě zlatou. Stejně postupoval i George Halas v případě Chicaga Bears a University of Illinois. V začátcích tak byli Packers přezdívání "Bays", "Blues" nebo "Big Bay Blues", a i když to nebyly oficiální přezdívky, Lambeau ve 20. letech uvažoval o "Blues" namísto "Packers".  V 50. letech změnili Packers své barvy na tmavě zelenou a zlatou. Námořnická modrá se stala až třetí barvou, používala se pouze po stranách dresů a krátce nato zmizela z oficiálních materiálů definitivně. Nové barevné schéma dalo Packers

Historie stadionu.

Po prvních sezónách na Bellevue Parku a Hagemeister Parku se Packers pro domácí zápasy na roky 1925 až 1956 přestěhovali na City Stadium v Green Bayi. Zde získali prvních šest titulů šampionů NFL. Jakmile však NFL pohrozila klubu přesunutím licence do Milwaukee pokud se podmínky na stadionu nezlepší, město odpovědělo vybudováním moderního zázemí pro Packers, které se slavnostně otevřelo v roce 1957. Nový stadion se stal prvním v NFL, který byl exkluzivně postaven pouze pro americký fotbal. Lambeau Field se původně jmenoval City Stadium, stejně jako jeho předchůdce, ale byl přejmenován v roce 1965 po smrti Earla Lambeaua.  Když se v roce 1957 Lambeau Field otevíral, měl kapacitu 32 150 diváků. Až do konce 90. let prošel několika přestavbami, které zvýšily kapacitu na 60 890 diváků. V roce 2003 byl kompletně rekonstruován,

Hráči.

Členové Síně slávy profesionálního fotbalu.

Packers mají v Síni slávy

Vyřazená čísla.

Za téměř sto let existence klubu Packers formálně vyřadili 6 čísel. Všichni tito hráči jsou

Draft.

Hráči draftovaní v

Green Bay Packers je profesionální klub amerického fotbalu, který sídlí ve městě Green Bay ve státě Wisconsin. V současné době je členem North Division (Severní divize) National Football Conference (NFC, Národní fotbalové konference) National Football League (NFL, Národní fotbalové ligy). Packers jsou třetím nejstarším týmem v NFL, byli založeni již v roce 1919. Také jsou jedinou neziskovou společností vlastněnou komunitou fotbalových fanoušků, která řídí profesionální sportovní tým ve Spojených státech amerických.

绿湾包装工(英语:Green Bay Packers)是一支职业美式足球球队,位于威斯康辛州绿湾。他们现时为国家橄榄球联合会的北区进行比赛。


Struktura.

Glykogenfosforyláza je ve skutečnosti dimer dvou identických podjednotek (tedy homodimer), každá o velikosti 97 kDa (Mr 97 000), 842 aminokyselin. Přesná struktura se liší v rámci jednotlivých tkání a u člověka jsou tedy známy tři izoformy, v játrech, svalech a mozku. Bez ohledu na izoformu však glykogenfosforyláza prochází zásadními strukturními změnami po fosforylaci svého serinu na pozici 14. Enzym s fosfátem na této pozici se označuje jako fosforyláza a a je to za normálních okolností plně aktivní enzym schopný rozkladu glykogenu. Enzym defosforylovaný se označuje jako fosforyláza b.  Na molekulu glykogenfosforylázy se však váže celá řada dalších molekul: pro katalytickou aktivitu je zásadní hlavně pyridoxal-5-fosfát (vitamín B), inhibují ji ATP, glukóza-6-fosfát a glukóza a aktivuje ji AMP.

Mechanismus.

Glykogenfosfororyláza štěpí glukózové podjednotky od neredukujících konců glykogenové molekuly.

Regulace.

Glykogenfosforyláza je pod přísnou kontrolou celé řady mechanismů, které zpravidla ovlivňují přechod mezi fosforylázou b a fosforylázou a, případně přechod mezi R a T stavy enzymů. Přechod R/T způsobuje vazba různých alosterických regulátorů, uvedených výše - aktivátory navozují R stav, inhibitory T stav.  Přechod mezi fosforylázami „b“ a „a“, který je zpravidla za normálního stavu v buňkách důležitější, způsobuje fosforylace enzymu na pozici Ser14. Fosforylaci katalyzuje fosforyláza-kináza (kináza fosforylázy), zpětnou reakci katalyzuje fosfoproteinfosfatáza I. Existují však i vyšší úrovně regulace glykogenfosforylázy. Např. fosforyláza-kináza je aktivní pouze tehdy, je-li sama fosforylována. Tuto fosforylaci způsobuje cAMP-dependentní proteinkináza (tzv. proteinkináza A). Naopak fosfoproteinfosfatázu I inhibuje tzv. inhibitor fosfoproteinfosfatázy. Tento inhibitor je dále sám pod kontrolou dalších enzymů - aktivuje ho cAMP-dependentní proteinkináza, inhibuje ho fosfoproteinfosfatáza I. Je tedy zřejmé, že regulace aktivity glykogenfosforylázy je velmi komplexní. Navíc je známo, že je úzce provázána s glykogensyntázou, tedy enzymem s opačnou rolí (vytvářet glykogen) – zhruba platí, že je-li glykogenfosforyláza aktivována, glykogensyntáza zůstává „vypnutá“.  Na nejvyšší úrovni je glykogenfosforyláza regulována převážně hladinou cAMP, která následně spouští nebo nespouští proteinkinázu A. cAMP se zvyšuje díky aktivaci adenylátcyklázy, a to například působením hormonů glukagonu či adrenalinu. Při nízkých hladinách glukózy v krvi je možné tímto způsobem rozkládat jaterní glykogen a vzniklý glukóza-6-fosfát přeměňovat pomocí glukóza-6-fosfatázy na glukózu, který odchází do krve.

Onemocnění.

Nějakým způsobem nefunkční svalová glykogenfosforyláza může způsobovat McArdleovu chorobu, zatímco mutovaná jaterní fosforyláza má na svědomí Hersovu chorobu.

Glykogenfosforyláza (někdy prostě „fosforyláza“) je enzym ze skupiny transferáz, který katalyzuje první krok rozkladu glykogenu. Název je odvozen od skutečnosti, že přenáší anorganickou fosfátovou skupinu na glukózové podjednotky glykogenu za vzniku glukóza-1-fosfátů. Tento enzym vyžaduje celou řadu pomocných kofaktorů a je dále pečlivě regulován, čímž se stává ústředním bodem metabolismu glykogenu (a vůbec sacharidů) v živočišné buňce.

糖原磷酸化酶(英语:Glycogen phosphorylase;)是糖原分解代谢中的关键酶,催化糖原的磷酸解反应。


Přehled.

"Poznámka: O průběhu údajného experimentu bylo napsáno mnoho článků, které jsou někdy vzájemně protichůdné. Následující přehled podává jejich klíčové a společné body."  Experiment měl být založen na principu jednotné teorie pole, jejímž cílem je jednotně popsat povahu sil, které zahrnují elektromagnetické záření a gravitaci.  Teorie měla být aplikována tak, aby silné elektromagnetické pole způsobilo ohnutí světelných paprsků kolem objektu. Tím by se objekt stal neviditelným.  Zkoušky měly být provedeny na Filadelfské námořní základně s plně vyzbrojeným torpédoborcem USS "Eldridge". Při testu 22. července 1943 s posádkou se prý podařilo dosáhnout téměř úplné neviditelnosti, někteří svědci toto zmizení popsali jako zahalení objektu „nazelenalou mlhou“.  Experiment byl údajně opakován 28. října 1943. Tentokrát se prý "Eldridge" nejen stal neviditelným, ale fyzicky zmizel z oblasti v záblesku modrého světla a teleportoval se do 320 km vzdáleného Norfolku ve Virginii. Zde byl prý pozorován námořníky z lodě SS "Andrew Furuseth", načež opět zmizel z jejich dohledu a pak se objevil zpět ve Filadelfii na původním místě. Podle odhadů loď cestovala zpět v čase asi 10 sekund. Přeživší Alfred Bielek potvrzuje, že se jim podařilo cestovat v čase.  Udává se, že někteří námořníci, kteří byli na lodi, si po pokusu stěžovali na nevolnost, v horších případech došlo k interakci mezi materiálem a osobami, kdy části jejich těl byly „zataveny“ do trupu lodě, a byli mrtví nebo zmizeli úplně.

Původ.

Původ legendy lze vystopovat do roku 1955, kdy pisatel podepisující se jako „Carlos Allende“ nebo „Carl Allen“ zaslal několik dopisů ufologovi Morrisi Jessupovi (1900–1959). Allende tvrdil, že pozoroval zjevení a opětné zmizení torpédoborce, když sloužil na obchodní lodi SS "Andrew Furuseth". Nepředložil ale žádné důkazy pro svá další tvrzení, ve kterých spojoval experiment s jednotnou teorií pole a s údajným Einsteinovým řešením této teorie.

V kultuře.

Případem byly inspirovány americké filmy "Tajemná záře nad Pacifikem" (1980, režie Don Taylor), "Experiment Philadelphia" (1984, režie Stewart Raffill) a "Experiment Philadelphia 2" (1993, režie Stephen Cornwell) a Neviditelná loď (2012, režie Paul Ziller).

Filadelfský experiment (též Project Rainbow) je označení pro údajný vojenský experiment, který měl proběhnout na Filadelfské námořní základně ve Filadelfii v americké Pensylvánii v roce 1943. Podstatou experimentu mělo být „skrytí“ či „zneviditelnění“ torpédoborce USS "Eldridge" tak, aby nebyl zjistitelný nepřátelskými pozorovacími zařízeními.

费城实验(英语:Philadelphia Experiment)是一项流传已久的传闻,宣称美国海军在1943年10月28日曾在宾夕法尼亚州费城一船坞举行秘密实验,使一艘护卫驱逐舰埃尔德里奇号护卫驱逐舰在观察者眼中隐形。该实验也叫费城计划,又称彩虹计划。所有参与计划的船员都否认曾有任何事件发生,除了一位目击者宣称目击了整个实验发生的经过。由于没有任何直接证据,且实验内容缺乏严谨的科学理论基础,费城实验传闻的真实性因而普遍受到质疑,并被认为是单纯的都市传说。


Struktura tábora.

Tábor byl vystavěn podle vzoru nacistických koncentračních táborů. Tábor tvořilo pět samostatných lágrů, včetně dětského koncentračního tábora Sisak.

Tábor I.

Byl založen v srpnu roku 1941 na podmáčeném území obehnaném vodním kanálem, jižně od řeky Veliki Strug. Byl v provozu pouze několik měsíců do podzimu 1941, než byl zničen záplavami. Počet obětí se odhaduje na 10 000.

Tábor II (Bročice).

Byl založen 2 km severně od Jasenovace u stejnojmenné vesnice jižně od řeky Veliki Strug. Fungoval krátce, jen do konce září 1941.

Tábor III (Ciglana).

Byl největší součástí této soustavy a nacházel se na statku Ozrena Bačiće, jehož rodina emigrovala roku 1941 z NDH, neboť byla pravoslavného vyznání. Nacházel se zde pracovní tábor s cihelnou (odtud jméno) a elektrárnou. V cihelně také zaživa upalovali vězně.  V tomto táboře bylo soustředěno nejvíce Židů a také komunisté. Zde se také nacházel dětský koncentrační tábor, v němž je za dobu jeho existence doloženo kolem 5000 obětí.  V blízkosti tábora bylo zřízeno pohřebiště Limani, kde na ploše 1175 m2 byly zřízeny masové hroby.  V táboře se nacházely tyto pracovní úseky a pracovní skupiny "(radne grupe)": I provaznictví, II pila, III cihelna, IV koželužna, V zednické práce, VI elektrocentrála. Pracovní tábor byl zpočátku obehnán ostnatým drátem a ze tří stran také vysokou zdí. Ze čtvrté strany tvořila hranici řeka Sava. V opevnění bylo deset strážních věží a zeď zajištěna ostnatým drátem pod vysokým napětím.  Součástí Tábora III byl i samostatný úsek, kde byli vězněni Romové. Byli využíváni na nejtěžší práce.  Tábor měl také vlastní krematorium.  Tábor III byl v provozu od poloviny září 1941 do 23 dubna 1945.  V listopadu 1944 byl bombardován spojeneckými letouny.

Tábor IV (Jasenovac IV nebo také Kožara).

Byl založen roku 1942 jako menší pracovní tábor. Převážně zde pracovali Židé. Ustašovci se je však postupně snažili likvidovat, neboť se řídili podle nepsaného pravidla „Ani jeden Žid z tábora nesmí zůstat živ, protože Židé by byli jedněmi z nejvíce nelítostných svědků proti ustašovcům“.

Tábor V Ciganski.

Nacházel se ve vesnici Uštice mezi řekami Sávou a Unou, byli zde nejčastěji soustředěni Romové. V rámci rasistického přístupu k těmto vězňům bylo raženo heslo "Cigani se privodi konstruktivnom radu" (Cikáni budou přinuceni ke smysluplné práci).  Tento tábor byl v provozu od roku 1942 do května 1945. Na konci války byli někteří vězni zabiti a někteří byli deportováni do Německa. Na kraji vesnice Uštice se nalézá statek Srba Ostoje Krnjajića, který byl znám jako „dům kvílení“ – byli zde týráni a zabíjeni vězni. Jsou zde odkrývány doposud neznámé masové hroby obětí. Doposud je evidováno 21 masových hrobů (stav 2016).

Tábor VI.

Nacházel se ve vesnici Mlaka na řece Sávě 10 km od Jasenovce u Staré Gradišky. Obsahoval i ženský pracovní tábor ve vesnicích Mlaka i Jablanac, které byly čistě srbské. Na srbských statcích byly zřízeny táborové hospodářské provozy. Počet obětí se odhaduje na 45 000. V těchto srbských vesnicích bylo před válkou asi 150 srbských domů. Pravoslavný kostel ve vesnici byl ustašovskými vojsky zbořen. Roku 1967 zde byl odhalen památník obětem, jehož autorem je Petar Vovk.

Tábor VII.

Nacházel se ve Staré Gradišce na břehu Sávy ve staré tvrzi z dob Rakouska-Uherska, přebudované na vězení. Byl rozdělen na mužskou, ženskou a dětskou část. Tímto táborem prošli mnozí vězni umístění později do samotného tábora Jasenovac či určení na pochod smrti. Likvidaci tábora začali sami ustašovci koncem roku 1944, trvala do 23. dubna 1945. Blízko tohoto tábora bylo zřízeno velké táborové pohřebiště s asi 6000 hroby. Některé oběti byly hozeny do řeky Sávy.

Tábor VIII.

Nacházel se ve vesnici Donja Gradina na bosenské straně řeky Sávy u ústí Uny na prostoru asi 125 hektarů. V blízkém lese bylo zřízeno místo pro likvidaci vězňů. Nejčastějšími oběťmi zde byli Srbové. Byly zde také zřízeny masové hroby. Na pohřebišti jich bylo identifikováno celkem 105. Na devíti pohřebištích se zde nalézá 105 masových hrobů na celkové ploše 10 130 m2.  Podle očitých svědků se popravy děly chladnými zbraněmi, aby nebylo slyšet střelbu. O život zde přišlo až 200 lidí denně. V roce 1945 ustašovci přeorali toto území traktory, aby nebylo možno identifikovat místa masových hrobů.

Oběti.

Počet obětí a jejich rozložení dle etnických skupin se u různých autorů liší. Většinu jich tvoří etničtí Srbové, Židé, antifašističtí Chorvaté nebo disidenti a Romové. Podle odhadů Muzea holocaustu ve Washingtonu zavraždili ustašovci v táboře 77 a 99 tisíc osob. Podrobné statistiky uvádí Památník Jasenovac (vycházející z evidence obětí správy koncentračního tábora) a Ivo a Slavko Goldsteinovi.  Podle památníku Jasenovac v táboře zahynulo 83 145 osob, z toho 47 627 Srbů, 16 173 Romů, 16 173 Židů, 4 255 Chorvatů, 1 128 Bosňáků, 266 Slovinců, 114 Čechů, 106 Slováků, 64 Ukrajinců, 44 Černohorců, 27 Maďarů, 19 Italů, 18 Rusů, 10 Rusínů, 10 Němců, 9 Poláků, 1 Albánec, 1 Rakušan, 1 Gruzínec, 1 Rumun a 166 osob neznámé národnosti.  Ivo a Slavko Goldsteinovi uvádí, že v táboře zemřelo 82 073 osob, z toho 46 740 Srbů, 16 131 Romů, 2 999 Židů, 4 208 Chorvatů (většinou komunistů), 1116 Muslimů (Bosňáků, kteří byli podle dokumentace Památníku Jasenovac vězněni zejména z politických důvodů), 263 Slovinců a 616 osob ostatních a neznámých národností.  Mezi oběťmi bylo také mnoho občanů pravoslavného vyznání, ať již z řad Srbů nebo Chorvatů (ti byli většinou nuceni, aby přestoupili na katolickou víru). Byli mezi nimi také homosexuálové a svobodní zednáři.

Srbové, Chorvati a Slovinci.

Mezi srbskými vězni bylo mnoho pravoslavných kněží. Pravoslavné obyvatelstvo bylo nezřídka překřtíváno. Po bitvě na Kozaře v létě 1942 byla většina Srbů zavražděna. Vztah k Srbům v NDH byl dán otázkou národnostní i náboženskou, kdy v NDH hrála roli katolická církev i ve jménu národních chorvatských zájmů, a to také v propagandě a postoji proti převážně pravoslavným Srbům jakožto údajným utlačovatelům chorvatského národa v období Království Srbů, Chorvatů a Slovinců. Mezi vězněnými Chorvaty byli představitelé inteligence a také příslušníci (ilegální) komunistické strany. V ideologii NDH byli Chorvaté pokládán za součást árijské rasy a jako státotvorný národ.  Mezi vězni byli také Slovinci. Byla plánována jejich asimilace s chorvatským obyvatelstvem. Mezi Slovinci bylo také 349 kněží. Ti byli umístěni ve farnostech a klášterech ve Slavonské Požeze, Đakovu a Zagorje.

Židé a Muslimové.

Židé byli mezi prvními, kteří byli internování v táboře Jasenovac. Byli umístěni zejména v pracovních táborech. Na záchraně Židů v NDH se podílel záhřebský arcibiskup, blahoslavený Alojzije Stepinac. Na Heinrichu Himmlerovi vymohl, aby do koncentračních táborů nebyli posíláni Židé ze smíšených manželství.  Muslimové z řad vězňů byli většinou komunisté nebo účastníci bosenského odboje proti NDH. (Muslimové-Bosňáci byli totiž podle rasových zákonů NDH vnímáni dokonce jako nejčistší složka chorvatského národa.)

Romové a političtí vězni.

Od června 1941 do 20. dubna 1942 byla organizována na území NDH systematická deportace Romů. Žádný z romských vězňů nepřežil. Podle některých zdrojů nebyli romští vězni ani evidováni, ale přímo po deportaci rovnou zabíjeni.  Mezi „politické“ vězně patřili členové ilegální komunistické strany, členové Chorvatské agrární strany (Hrvatska seljačka stranka) a také zednáři.

Úmrtí z důvodu nemocí.

V letech 1942–43 zemřel větší počet vězňů na tyfus. Za jeden měsíc je evidováno asi 1800 obětí tyfu.  Vězni umírali i v táborové nemocnici v Sisaku.

Konec existence tábora a pokusy o útěk.

Ke konci existence tábora vybrali dozorci staré a nemocné vězně a zabili je. Mrtvá těla pak naházeli do řeky Sávy. Dne 21. dubna 1945 začala ustašovská vojska tábor likvidovat a vězni museli nastoupit na svého druhu pochod smrti. Pro tento pochod se vžil název "Křížová cesta (Križni put)". Sama ustašovská armáda šla stejným směrem (také před postupujícími partyzánskými jednotkami) až k pohraničnímu městu Bleiburg, kde svedla poslední bitvu v rámci 2. světové války v Chorvatsku. Tato bitva, i když poslední a s účastí již jen zbytků ustašovského vojska, z nichž zde někteří padli, stala se nástrojem propagandy chorvatských nacionalistů v 90. letech.  O den později, 22. dubna, asi 600 vězňů podniklo pokus o útěk. Úhrnem 84 z nich útěk přežilo. Ve stejný den došlo k útěku 147 vězňů z tábora IV Kožara.  Dne 2. května těsně před příchodem Jugoslávské lidové armády prchající ustašovská vojska tábor zapálila.

Poválečný vývoj.

Ihned po válce začalo vyšetřování, to však tehdy nebylo dokončeno. Dinko Šakić uprchl, okolnosti jeho úniku jsou však nejasné. Po zániku NDH a vzniku Federativní republiky Jugoslávie fungoval tábor dále pod správou Jugoslávské lidové armády (JNA). Byli zde například vězni německé národnosti. Dne 2. května byly některé budovy samotného jasenovského tábora úmyslně zapáleny. Od června 1945 na (částečné) likvidaci tábora pracovali němečtí vězni. V letech 1945–1947 zde byli (v období nejsilnějšího stalinistického režimu ve FNRJ) soustředěni nepohodlní občané kvůli své náboženské, politické či jiné názorové orientaci. V tomto období je (podle různých zdrojů) evidováno od 5000 do 8000 vězňů.  Roku 1963 byl založen Památník obětem. 4. července 1966 byla odhalena socha „Květ v Jasenovci“ ("Cvijet u Jasenovcu") sochaře Bogdana Bogdanoviće. 4. července 1968 bylo založeno Pamětní muzeum. Po chorvatské válce za nezávislost zde byla otevřena roku 1999 stálá expozice o historii památníku.

Místo v propagandě.

Už v období NDH byla natáčena propagandistická videa ukazující "prospěšnost pro hospodářský život NDH".  Historie koncentračního tábora Jasenovac se stala v 90. letech nástrojem propagandy nacionalistických skupin v Chorvatsku, nezřídka se odvolávajících na období NDH. Tato propaganda byla a je namířena zejména proti Srbům.  Už koncem 80. let se stal prostředkem protichorvatské a protikatolické propagandy v Srbsku, při které autoři záměrně zveličovali počty obětí.

Kontroverze.

Rajko Doleček často uvádí statistiky a historii Jasenovce ze srbských pozic.

Politické postoje ke koncentračnímu táboru Jasenovac.

Při vzpomínkové akci 17. dubna 2011 chorvatský prezident Ivo Josipović prohlásil, že „"Zločin, jaký se stal v jasenovském táboře, se nikdy nesmí opakovat"“.  Objevila se dokonce srovnání se srbským napadením města Vukovar během bojů na Balkáně v 90. letech.  Dne 4. 2. 2016 chorvatský parlament jednal o odškodnění obětí zločinů v Jasenovci i na Bleiburgu.

Současnost.

V současnosti je na místě tábora zřízeno Pamětní muzeum. Vstup je zdarma. Mezi jednotlivými lokalitami památníku vozí turisty původní vlak.  Na památku obětí je v Jasenovci umístěna skulptura Květ v Jasenovci "(Cvijet u Jasenovcu)", jehož autorem je akademický sochař prof. Bogdan Bogdanović.  Dalším památníkem je Reliéf obětem fašismu.

Koncentrační tábor Jasenovac (v chorvatském originále "") byl jedním z největších koncentračních táborů na území Evropy během druhé světové války. Nacházel se na území Nezávislého chorvatského státu na území obcí Jasenovac a Stara Gradiška (nedaleko současných chorvatsko-bosenských hranic) a k jeho zřízení došlo v srpnu 1941. Tábor nebyl spravován jednotkami nacistického Německa a podléhal přímo správě chorvatského fašistického hnutí Ustašovců. Správcem tábora byl po celou dobu jeho existence Vjekoslav Luburić a jeho pobočníkem Dinko Šakić. Tábor osvobodily v dubnu 1945 partyzánské jednotky Josipa Broze Tita.

亚塞诺瓦茨集中营(、、、),二战时间在克罗地亚独立国建立的灭绝营,位于亚塞诺瓦茨附近。该集中营是唯一一个非纳粹德国运营的灭绝营。1941年,乌斯塔沙建立亚塞诺瓦茨集中营。1945年4月,亚塞诺瓦茨集中营关闭。该集中营的主要屠杀对象是塞尔维亚人、犹太人、吉卜赛人。


Biografie.

Pocházel z vlivné rodiny Huxleyů (byl vnukem Thomase Henryho Huxleyho, starším bratrem Aldouse Huxleyho a nevlastním bratrem Andrewa Huxleyho). Jeho prastrýcem z matčiny strany byl básník Matthew Arnold.  Narodil se 22. června 1887 v Londýně v domě své tety v době, kdy se jeho otec účastnil oslav 50. výročí usazení na trůn královny Viktorie. Mládí strávil v Surreyi, kde se začal zajímat o přírodu.  Ve svých třinácti letech nastoupil na Eton College, kde se dále zajímal o vědu. Začal se zajímat o ornitologii. V roce 1905 získal stipendium v zoologii na Balliol College v Oxfordu.  Na Oxfordské univerzitě se začal zajímat o embryologii a prvoky. V roce 1908 zemřela jeho matka na rakovinu. V roce 1909 promoval a červenec toho roku strávil na mezinárodním shromáždění ke stému výročí Darwinova narození (a zároveň padesátému výročí publikování "O původu druhů").

Kariéra.

Získal roční stipendium do Naples Marine Biological Station, kde se začal při studiu pláštěnců a ježovek zajímat o vývojovou biologii. V roce 1910 byl zaměstnán v Oddělení zoologie a srovnávací anatomie na Oxfordské univerzitě a začal zkoumat namlouvací návyky vodních ptáků (např. vodouše rudonohého nebo potápek). Jeho kniha o potápkách roháčích z roku 1914 se stala klíčovou publikací v oboru etologie ptáků.  V roce 1912 byl požádán, aby založil nové biologické oddělení na nově vzniklém Riceově institutu (dnešní Riceova univerzita) v Houstonu. V září roku 1912 se vydal do USA, kde navštívil několik univerzit. V laboratoři Thomase Morgana (Kolumbijská univerzita) požádal Hermanna Mullera, aby se k němu připojil. Ten nabídku přijal, rychle dokončil své Ph.D. a od roku 1915 na Riceově univerzitě učil biologii.  Před tím, než začal působit na Riceově institutu, strávil Huxley rok v Německu, kde se na svou novou práci připravoval. V roce 1913 se psychicky zhroutil poté, co se rozešel se svou přítelkyní Kathleene Fordhamovou, a zotavoval se v sanatoriu. Další rok se mu deprese vrátily a se svým bratrem Trevenenem skončil ve stejném sanatoriu. Jeho bratr se později oběsil. Deprese postihovaly více lidí z rodiny Huxleyů.  V září roku 1916 se vrátil z Texasu do Anglie a přidal se k Intelligence Corps. Po válce začal pracovat v oddělení zoologie na Oxfordské univerzitě.  V roce 1919 si vzal Juliette Baillot. Brzy po svatbě utrpěl další nervové zhroucení. Ze zápisků jeho ženy se zdá, že měl bipolární afektivní poruchu.  V roce 1925 se stal profesorem zoologie na King's College London, ale v roce 1927 na své místo rezignoval a začal s H. G. Wellsem a jeho synem G. P. Wellsem pracovat na knize "The Science of Life". Nějakou dobu si ještě držel místo na King's College jako čestný profesor. Mezi lety 1927–31 byl profesorem fyziologie na Royal Institution.  V roce 1929, po dokončení "The Science of Life", se vydal do východní Afriky. Zjistil, že příroda v národním parku Serengeti je téměř nepoškozená, protože přítomnost mouchy tse-tse zabraňovala lidem zabydlet se tam. Jeho žena popisuje, že během této cesty se Julian zamiloval do osmnáctileté Američanky a poté se snažil doma zavést principy otevřeného manželství. Pár se rozdělil a Julian odcestoval do USA, kde se snažil najít zaměstnání. V roce 1931 se ale vrátil zpět do Anglie.  Na začátku 30. let hodně cestoval a angažoval se ve vědě i politice. Navštívil Keňu a další východoafrické státy, kde pozoroval zakládání národních parků na několika málo místech, které zůstaly kvůli malárii neobydlené.  V roce 1935 se stal sekretářem Londýnské zoologické společnosti a dalších sedm let strávil převážně spravováním společnosti a jejích zoologických zahrad (např. Londýnské zoologické zahrady). Měl několik na tu dobu neobvyklých návrhů – například se snažil o to, aby byla zahrada přívětivější pro děti.  V roce 1941 byl pozván, aby dělal sérii přednášek po Spojených státech. Poté, co USA vstoupily do války, bylo pro něj těžké dostat se zpět do Spojeného království a tak tam pobyl déle, než plánoval. Rada Zoologické společnosti této příležitosti využila k tomu, aby mu dala výpověď.  V roce 1943 se stal členem britské komise, která měla hledat vhodná místa v Commonwealthu v západní Africe pro založení univerzit. Tam onemocněl hepatitidou. Poté se ještě nervově zhroutil a rok mu trvalo, než se zotavil. V té době mu bylo 55 let.  Podílel se na vzniku UNESCO a v roce 1946 se stal jejím prvním ředitelem. Původně měl na této pozici setrvat šest let, ale nakonec se doba zkrátila na dva roky. Jeho krátká působnost byla obecně pokládána za úspěšnou. Sepsal 60 stránkovou publikaci o účelu a filosofii UNESCO, která byla později vytištěna jako oficiální dokument.  Spolu s Victorem Stolanem, Peterem Scottem, Maxem Nicholsonem a Guyem Mountfortem založil Světový fond na ochranu přírody.  Kromě mezinárodních a humanistických zájmů zkoumal evoluci a všechny její aspekty, jako etologii, embryologii, genetiku, antropologii a také cytologii. Byl silným zastáncem evoluce a hlavně díky jeho podílu na moderní evoluční syntéze v roce 1956 získal Darwinovu medaili Královské společnosti a v roce 1958 Darwinovu–Wallaceovu medaili.  Byl přítelem a učitelem biologů a nositelů Nobelovy ceny Konrada Lorenze a Nikolaase Tinbergena.

Hlavní témata.

Evoluce.

Na počátku 20. století byl jedním z mála biologů, kteří považovali přirozený výběr za hlavní hnací motor evoluce a kteří věřili, že evoluce probíhá po malých krocích a ne po saltacích (skocích). Tyto názory jsou dnes standardní.  Byl jedním z hlavních tvůrců moderní evoluční syntézy, která proběhla někdy při druhé světové válce. Napsal knihu "Evolution: The Modern Synthesis".  Zavedl pojmy „nová syntéza“ a „klad“.

Sekulární humanismus.

Byl sekulárním humanistou, protože věřil, že lidstvo je zodpovědné za svou vlastní budoucnost a to v minulosti evolučně vedlo ke vzniku citu pro etiku.

Eugenika a rasa.

Věřil, že eugenika je důležitá pro odstranění nechtěných variant z lidského genofondu, ale alespoň po druhé světové válce považoval lidskou rasu za pro biologii zbytečný pojem.  Stejně jako mnoho intelektuálů v jeho době věřil, že nejnižší sociální třídy jsou geneticky podřadné. Následující text napsal v roce 1941: „Nejnižší vrstvy se rozmnožují moc rychle. Proto se jim nesmí dopřávat lehkého přístupu k pomoci nebo nemocniční léčbě (...) dlouhá nezaměstnanost by měla být důvodem ke sterilizaci.“  C. Duvall o něm napsal: „Jeho pohled zapadal do spektra názorů přijatelného mezi anglickou intelektuální elitou. Spolu s magazínem "Nature" sdílel nadšení pro kontrolu porodnosti a,dobrovolnou’ sterilizaci.“  Jako odpověď k nastupování evropského fašismu v 30. letech spolu s etnologem A. C. Haddonem napsal knihu "We Europeans".  V roce 1957 zavedl pojem „transhumanismus“ pro označení hnutí, které podporuje použití vědy a technologií ke zlepšení lidských vlastností.

Sir Julian Sorell Huxley FRS (22. června 1887 – 14. února 1975) byl anglický evoluční biolog, humanista a internacionalista. Byl obhájcem přirozeného výběru a vedoucí postavou moderní evoluční syntézy. Byl sekretářem Londýnské zoologické společnosti (1935–1942), prvním ředitelem UNESCO a zakladatelem Světového fondu na ochranu přírody.

朱利安·索雷尔·赫胥黎爵士,FRS(Sir Julian Sorell Huxley,1887年-6月22日-1975年-2月14日),英国生物学家、作家、人道主义者。 他曾担任伦敦动物学会书记(1935年至1942年),第一届联合国教育科学文化组织总干事(1946年至1948年),亦是世界自然基金会创始成员之一。作为生物学家,他提倡自然选择,亦是现代综合理论中在20世纪中叶的一位重要人物。


Vývoj sociální kontroly.

V tradičních společnostech žil člověk na vesnicích celý život před očima ostatních důvěrně známých lidí. Průmyslová revoluce, která na jednu stranu přináší svobodu a autonomii, však znamená i ztrátu sociální kontroly. Urbanizací vytváří prostor s velmi nízkou sociální kontrolou, a tím pádem i ohniska sociální patologie hrozící vznikem anomie. V moderní společnosti je proto velmi důležité, aby sociální kontrola byla zvnitřněna (internalizována). Člověk se má z vlastní vůle ztotožnit s požadavky, které na něj společnost klade, a přijmout její hodnoty za své. To se děje během procesu socializace. Bez sociální kontroly nemůže existovat žádná lidská skupina. Každá lidská skupina nehledě na to, jak malá je, musí vyvinout kontrolní mechanismy, pokud má fungovat a nemá se rozpadnout. Bez určité míry sociální kontroly by se lidé jen obtížně domlouvali na společných hodnotách a jen stěží by byli schopni se zapojovat do nejrůznějších forem koordinovaného úsilí.

Formy sociální kontroly.

Existují různé formy sociální kontroly. Pohybují se na škále od přímé a zjevné formy, která probíhá jako násilné donucení, až po nepřímou nebo skrytou formu, která je označována jako manipulace a jedinec si jí není vědom. Zatímco pro společnost tradiční bylo násilné donucení typické a také samotný proces socializace byl podložen nekompromisní mocí hlavy rodiny a širokými, hluboko do soukromí zasahujícími pravomocemi církevních či světských autorit, dnes se k násilí sahá teprve, když jiné mechanismy selžou. Typickým příkladem dnešní sociální kontroly je tedy taková, která na nás působí skrze reklamy, masmédia, nebo demagogickou propagandu politiků. Moderní člověk by měl být schopen rozpoznat manipulativní prvky sociální kontroly do té míry, aby oproti nim nebyl podobně bezbranný, jako byli bezbranní vůči utlačivým formám sociální kontroly lidé žijící ve společnosti tradiční.  Princip sociální kontroly funguje i v primárních skupinách, jako je například rodina. Rodiče formují své děti k poslušnosti pomocí posměšků, pomluv a výhružek. Dítě se následně přizpůsobuje chování, které je od nich vyžadováno ne kvůli strachu před trestem, ale aby se mu nikdo nevysmál.  Nejzazším a zároveň i nejstarším prostředkem sociální kontroly je fyzické násilí, jakožto prapůvodní základ veškerých politických řádů. Mezi dětmi stále funguje jako hlavní prostředek, ale vyskytuje se i v moderních demokratických státech, kde funguje jako poslední argument a sahá se k němu s větší opatrností a rozvahou než jinde. Bez policie či jiných ozbrojených sil se ale neobejde žádný stát. Toto krajní řešení nebývá používáno často, předchází mu velká řada výstrah nebo opatření, ale když tyto prostředky selžou, nezbývá nic jiného než se k násilí uchýlit. V tomto případě se jedná o politicko-právní formu kontroly.  Další formou je kontrola ekonomická. Jelikož je fyzické násilí v moderní společnosti využíváno jako nejzazší možnost, když veškeré ostatní možnosti selžou, podmínky pro jeho reálné legální využití v běžném životě se výrazně zužují a může být použito jen ve výjimečných případech. Pro většinu lidí se tak stávají důležitější ostatní kontrolní mechanismy, které na ně mají také přímý dopad, ale mohou a jsou používány mnohem více a velmi často i efektivněji. Právě ty, které zasahují a postihují ekonomickou situaci jednotlivce, nebo i celou skupinu lidí, bývají nejúčinnější. Navíc je tyto prostředky umožněno využívat širšímu spektru lidí. Rozhodně není protizákonné projevit svůj osobní názor, a pokud řeknete do očí svému nadřízenému, co si o něm myslíte, nebudete za to právně postižitelní, nicméně většina lidí si rozmyslí říci mu do očí o svých osobních antipatiích, když ví, že by tím mohla přijít o svou současnou pozici ve firmě nebo dokonce, že by přišla o zaměstnání úplně. Proto můžeme považovat situace na pracovištích za ekonomickou sociální kontrolu, jelikož nadřízení skrze možné postihy vůči podřízeným udržují svou autoritu a tím potlačují projevy nespokojenosti či rozpadu skupiny již od možného počátku.

Teorie.

První prací, která se věnovala přímo tématu sociální kontroly, byla kniha amerického sociologa E. Rosse Social Control, která vyšla v roce 1890. Velký význam pro studium sociální kontroly měly práce etnografů analyzující, jakými způsoby udržovaly rovnováhu tzv. primitivní společnosti. Na druhé straně hrály velkou roli při výzkumu sociální kontroly negativní zkušenosti s absencí sociální kontroly u přistěhovalců ve velkých amerických městech. Ve 20. a 30. letech 20. století se problémem sociální kontroly zabývaly studie chicagské školy. Známým teoretikem sociální kontroly je R. E. Park, vůdčí osobnost chicagské školy. Ten dělí mechanismy sociální kontroly do tří kategorií:  1) Elementární systémy tabu zakazující konání určitých činností či naopak obřady a rituály, které jsou pro členy skupiny závazné. V obou těchto případech je respektování pravidel posíleno strachem ze ztráty společenské prestiže.  2) Veřejné mínění dohlížející nad dodržováním ustavených zvyků a obyčejů a svým schválením či naopak odsouzením vytváří mocný neformální tlak na členy skupiny. Součástí tohoto mínění jsou pomluvy, které odstrašují ty, kteří by se mu chtěli protivit.  3) Instance náboženství, politiky, či práva, jejichž posláním je předepisovat žádané způsoby jednání a uvalovat sankce za jejich nerespektování. V moderní společnosti přistupuje k těmto prostředkům systematické dohlížení státu, stejně jako konformismus šířený prostředky masové komunikace.  Teorie sociální kontroly se dále pojí se jmény Jackson Toby, Walter Reckless, Travis Hirschi nebo Michael Gottfredson. Podle Travise Hirschiho dochází k delikventnímu chování tehdy, když je jedincovo připoutání ke společnosti oslabené nebo přerušené. Nejdůležitějšími čtyřmi faktory, kterými jsou podle něj jedinci ke společnosti připoutáni, jsou podle něj připoutání k ostatním, vazba na společnost, začlenění do ní a víra. Deviant je podle něj člověk, kterému chybí pocit sepětí s ostatními. F. Ivan Nye zase ve svých pracích klade velký důraz na rodinu. Podle něj není konformita člověku dána, nýbrž mu musí být vštěpována rodiči a zajišťována sociální kontrolou. Ta podle něj může být vnitřní, přímá a nepřímá. Nejlepší zárukou dodržování hodnot je podle něj kontrola vnitřní, která je dána internalizací hodnot. Takový způsob je nejefektivnější a zároveň také nejlevnější. Na přímé kontrole se podílejí zejména rodiče, učitelé a další institucionální složky. Jedná se o vnější dohled ve smyslu prevence i sankcí ve vztahu ke konformnímu jednání. Část takových sankcí může mít neformální povahu, ale existují i instituce pro vynucování konformního jednání prostřednictvím sankcí formálních. Podle Nyeho jsou přímé kontrole ve větší míře vystavovány zejména dívky, a proto se u nich méně často vyskytuje deviantní chování. Nepřímá kontrola je podle něj taková, která se realizuje skrze citové vazby jedince k jeho blízkým, o jejichž lásku usiluje. Ve snaze udržet tyto vazby jedinec preferuje konformní chování. Dalšími pracemi na toto téma jsou například studie Harriet Wilsonové. Ta zkoumala deprivované rodiny v Birminghamu. Nalézá silné spojení mezi „laxním“ způsobem výchovy a přítomností dalších sociálních handicapů. Laxní metody výchovy podle ní mohou být důsledkem stresů z nezaměstnanosti, různých chorob členů rodiny a z podmínek permanentní chudoby. Tuto situaci podle ní nelze změnit ani výchovnými ani sankčními opatřeními.

Sociální kontrola patří mezi mechanismy procesu socializace, které určují, co je v jednání mezi lidmi správné a žádoucí a naopak, které jednání je deviantní a je třeba jej postihovat sankcemi. Tím směřuje k odstranění nežádoucích jevů ze společnosti. Sociální kontrola je tedy regulativní mechanismus společnosti, jehož metody se proměňují, avšak vždy slouží k udržení společenského řádu.

社会控制,社会学术语,意指通过社会机制或是政治过程来规范个人及团体行为,这个过程被称为社会控制。社会、国家、或特定的社会群体可以利用社会控制来凝聚共识,以及巩固统治的力量。


Místo konání.

Výběr místa konání.

Do tendru na výběr se přihlásilo 23 měst. Osm z nich v tomto úmyslu pokračovalo – Berlín, Hamburk, Hanover, Gelsenkirchen, Düsseldorf, Kolín nad Rýnem, Frankfurt nad Mohanem a Mnichov. 21. srpna bylo oznámeno, že se do soutěže ve skutečnosti přihlásila 4 města – Berlin, Hamburg, Hannover, a Düsseldorf. Města plánovala konání události v následujících prostorách:  To, že se v roce 2011 bude soutěžit v Düsseldorfské Esprit Areně bylo oznámeno německým vysílatelem NDR 12. října 2010. Tento ročník Eurovize byl prvním, který se konal v Německu od jeho znovusjednocení. Západní Německo hostilo soutěž v letech 1957 a 1983. Německo je zároveň prvním členem "Velké pětky" (Big Five), který hostí soutěž od jejího založení v roce 2000.

Formát.

Čtyři země, které jsou součástí "Velké čtverky" automaticky postupují do finále a zároveň s nimi i stát, který v posledním ročníku vyhrál. V tomto ročníku Eurovize však bylo Německo jak vítězem posledního ročníku Eurovize, tak i členem "Velké čtverky". Na meetingu EBU v Bělohradu bylo rozhodnuto, že stávající pravidla zůstanou zachována, a do finále postoupí místo 25 účastníků jen 24. 31. prosince 2010 však bylo oznámeno, že se tohoto ročníku Eurovize zúčastní i Itálie, která se stala oficiálním členem nově vzniklé "Velké pětky", a počet účastníků ve finále tak byl rozšířen zpět na 25.

Moderátoři.

NDR oznámila jména moderátorů 16. prosince 2010 – Anke Engelke, Judith Rakers, a Stefan Raab. Bylo to tak potřetí, kdy soutěž moderovali 3 lidé (také se tak stalo v letech 1999 a 2010.

Účastníci.

31. prosince 2010 potvrdila EBU, že bude v tomto ročníku soutěže soutěžit 43 zemí. V roce 2011 se do soutěže vrátilo Rakousko, které naposledy soutěžilo v roce 2007, Itálie (naposledy 1997), San Marino (pouze v roce 2008) a Maďarsko (naposledy 2009). 4. prosince se přihlásila Černá Hora, ta však svou přihlášku 23. prosince stáhla. (2 dny před uzávěrkou přihlášek)  Slovensko se původně soutěže zúčastnit nechtělo kvůli financím, rozhodlo se však uspořádat referendum na svých internetových stránkách. Pro účast zde hlasovalo 87.5%, STV se však rozhodlo zúčastnit se až v příštím kole. Slovensko však zapomnělo svou přihlášku stáhnout. V lednu STV oznámila, že ze soutěže vystupuje kvůli finančním potížím a organizačním změnám v televizi. Protože však bylo zapsané na listu účastníků, STV v soutěži zůstalo kvůli potenciálním vysokým sankcím.  Na meetingu v Bělohradu 28. srpna 2010 rozhodla EBU, že si musí každá země vybrat svou píseň do 14. března 2011.

Výsledky.

Finále.

Hlasování ve finále.

Hlasy ve finále byly odkryty v tomto pořadí:

Body.

Finále.

12 bodů.

Níže je uveden přehled udělení maximálního počtu bodů ve finále (12 bodů):

Znovuvystupující umělci.

Stefan Raab, který reprezentoval Německo v roce 2000 se vrátil jako moderátor celé akce.

Eurovision Song Contest 2011 byl 56. ročník Eurovision Song Contest, který vyhrála Ázerbájdžánská píseň "Running Scared" od dua Eldar & Nigar. Soutěž se konala v Esprit Aréně v německém Düsseldorfu, neboť Německo vyhrálo předchozí ročník soutěže. Dvě semifinálová kola se konala 10. a 12. května, zatímco finále se uskutečnilo 14. května 2011.

2011年欧洲歌唱大赛(英语:Eurovision Song Contest 2011)是欧洲歌唱大赛的第56届比赛。莱娜·迈尔-兰德鲁特代表德国在2010年大赛中以歌曲"Satellite"胜出,为该国取得主办权后,再次出赛以争取卫冕。本届赛事是继两德统一后,德国首次以统一国家身份获得举办权;在此之前,西德于1957年和1983年两度举办。


Geografie.

Podle amerického cenzusového úřadu má okres celkovou rozlohu 5 689 km2, z čehož 5 411 km2 je pevnina a 278 km2 (4,9%) je voda. Nejvyšším bodem okresu je Glacier Peak, který roste do výše 3 213 metrů nad mořem.  Okres hraničí na západě s Pugetovým zálivem, kromě oblasti Stanwoodu, kde ho od Caamañova ostrova (okres Island) odděluje Davisův průliv. Na východě ho od ostatních okresů oddělují hřebeny Severních Kaskád. Od severu k jihu okres měří téměř 58 kilometrů.

Doprava.

Silnice.

V okrese Snohomish se nachází pět hlavních silnic, které jej spojují s ostatními okresy a dalšími oblastmi. Jsou zde čtyři silnice, které jej protínají svisle a to jsou Interstate 5, Interstate 405, Washington State Route 9 a Washington State Route 99. Jedna silnice, U.S. Route 2 protíná okres vodorovně.

Autobusy a vlaky.

Místa okresu Snohomish jsou propojena mnoha zastávkami tří systémů hromadné autobusové dopravy, kam patří Community Transit, Everett Transit a Sound Transit. Okresem také probíhají tři vlakové linky. Amtrak Cascades staví ve Stanwoodu, Everettu a v Edmonds, Empire Builder zastavuje v Everettu a Edmonds, stejně jako příměstský vlak Sounder, který navíc staví také v Mukilteu.  Community Transit provozuje metrobusovou linku pod názvem Swift, která spojuje Everett Station s Aurora Village v Shorelinu po silnici Washington State Route 99. Společnost Sound Transit navíc plánuje rozšíření své sítě Link Light Rail do Lynnwoodu a později do Everett Station, trasa by měla nést jméno North Link.

Letiště a trajekty.

Okres Snohomish má jedno oficiální a několik městských letišť. Také je spojeno s ostrovy Pugetova zálivu trajekty sítě Washington State Ferries.  Oficiálním letištěm je Paineovo letiště, jinak také známo pod názvem Snohomish County Airport a mezi menší letiště patří Harveyho letiště ve Snohomish a Arlingtonské městské letiště v Arlingtonu. Další letiště jsou ještě v Darringtonu, Lake Stevens, Granite Falls a Martha Lake, které ale bylo v roce 2000 zavřeno.  Síť trajektů Washington State Ferries spojuje okres vodní cestou s jinými okresy. Jednou linkou je loď mezi Edmondsem a Kingstonem, která je částí Washington State Route 104. Druhou linkou je pak trajekt mezi Mukilteem a Clintonem, kterou využívá Washington State Route 525.

Demografie.

Při sčítání lidu v roce 2000 žilo v okrese 606 024 obyvatel a hustota osídlení byla 112 obyvatel na km2. 86 % obyvatel byli běloši, 6 % bylo utvořeno Asiaty a 2 % obyvatel černochy nebo Afroameričany. 5 % populace byli Hispánci nebo Latino.

Vzdělávání.

Okres patří mezi největší okresy ve Spojených státech, které nemají vlastní čtyřletou bakalářskou vysokou školu.

Města.

Seřazena od největšího k nejmenšímu dle populace:

Okres Snohomish County se nachází v americkém státě Washington a nese své jméno po indiánském kmeni Snohomišů. Od roku 2000 stoupla jeho populace z 606 024 obyvatel na 713 335 rezidentů v roce 2010, což z něj dělá jeden z nejvíce rostoucích okresů ve státě a třetí největší po okresech King a Pierce. Sídlem i největším městem okresu je Everett. Okres byl vytvořen v roce 1861 odtržením od okresu Island.

斯诺霍米什县(英语:Snohomish County)是美国华盛顿州普吉特湾东岸的一个县。面积5,689平方公里。根据美国2000年人口普查,共有人口606,024人。是华盛顿州第三大郡,仅次于第一的金县 (King County), 和第二的皮尔斯县 (Pierce County).县治是埃弗里特 (Everett), 也是郡内第一大城。


Dětství a začátek kariéry.

Narodil se ve státě Michigan, ale vyrůstal v Columbusu ve státě Indiana. Popsat jeho dětství či dospívání je velmi těžké, protože on sám o této etapě svého života nemluví. Prohlásil jen: „Byl jsem vždycky problematický kluk, plně si to uvědomuji. Odešel jsem z domova, když mi bylo teprve čtrnáct a stopem jsem pak jezdil po celé zemi.“  Dokázal se postavit na vlastní nohy a získal titul v ruském jazyce z Indiana University. Stal se velmi mnohostranným člověkem. Byl potápěč, expert na přežití v divočině (poušti), kapitán lodi, lingvista, majitel zverimexu, strojník a kuchař.

Efektní kariéra s efekty.

Začal pracovat pro několik firem se speciálními efekty. Během tohoto působení se mu povedlo podílet na více než 800 reklamních spotech pro různé zaměření (automobily, sportovní boty, elektronika...).  Mezi všemi těmito úspěchy přispíval do vývoje a výzkumu ve velké řadě oblastí. Stal se držitelem několika skvělých patentů a získal mnoho ocenění. Jde i dlouhotrvajícího člena Spolku filmových herců.

Osobní život.

Oženil se s Eileen Walsh, učitelkou na Encinal High School. Jsou spolu od roku 1989. Seznámili se, když Jamie vlastnil plachetnici a byl potápěčem v Panenských ostrovech. Eileen Jamieho identifikuje jako „...silně skeptického ateistu...“

Mythbusters.

Před osmnácti lety koupil dílnu M5 Industries, kde se začal natáčet populární pořad Mythbusters. Jamie zde vystupuje ve dvojici s Adamem Savagem.  Jamie má v tomto pořadu typický vzhled a to je tmavý baret, bílou košili s dlouhým rukávem, občas sluneční brýle a mroží knír. Diváci si ho s nikým nemohou zaměnit a to ani podle hlasu, protože Jamie má velmi klidný a hluboký hlas. Ovšem ten moc v tomto pořadu nevyužívá. Je spíše klidný, uvažující a velmi bystrý. Ale když už něco pronese stojí to za to. Jeho hlášky jsou vždy vtipné a trefné.

James Franklin Hyneman (* 25. září 1956, Marshall, Michigan, USA) je americký expert na speciální filmové efekty, nejvíce známý z pořadu "MythBusters" (česky:"Bořiči mýtů") na kanálu Discovery.

詹姆斯·富兰克林·“杰米”·海纳曼(英语:James Franklin "Jamie" Hyneman,1956年-9月25日)是美国的一名特效专家,印第安纳大学语言学学士,专长是俄语。以其主持的电视节目《流言终结者》著称。他也是制作《流言终结者》节目的特效公司M5实业公司的创始人。他也出现在《超暴力激斗》(Robot Wars)节目中,节目里他的机器人布兰多(Blendo)破坏力巨大,一度给其他晋级比赛的机器人造成了很大的威胁,大出风头。


Biografie.

Dětství.

Narodil se 28. prosince 1922 jako Stanley Martin Lieber (až ve 40. letech si nechal změnit jméno na Stan Lee) na Manhattanu v New Yorku do emigrantské rodiny rumunských Židů Celie Solomonové a Jacka Liebera. Ačkoliv vyrůstal v židovské rodině, nikdy se nevyjádřil, zda je či není věřícím. Jeho rodina byla zasažena velkou hospodářskou krizí, i proto se museli přestěhovat do Washington Heights. V roce 1931 se mu narodil sourozenec, bratr Larry Lieber. Kvůli špatné finanční situaci se Lieberovi znovu přestěhovali, tentokrát do Bronxu. Stanley Lieber v dětství obdivoval filmy s Errolem Flynnem. V mládí studoval na DeWitt Clinton High School v Bronxu. Už od mládí se zajímal o psaní a snil o napsání románu, ovšem jako mladý pracoval pouze v různých příležitostných zaměstnáních, např. v centru výzkumu tuberkulózy, kde psal nekrology a lékařské zprávy. Vystudoval roku 1939 a přidal se k WPA Federal Theatre Project, který byl vytvořen na podporu divadel.

Počátky kariéry (Timely Comics).

V roce 1939 díky svému strýci Robbie Solomonovi získal pozici asistenta v Timely Comics, divizi vydavatelství Timely, které vlastnil Martin Goodman, manžel Stanleyho Liebera sestřenice. Brzy byl tedy oficiálně najat redaktorem Joe Simonem. V květnu 1941 dostal příležitost poprvé pracovat na komiksu. V čísle "Captain America Comics No. 3" vyplňoval textové bubliny. Právě tehdy začal používat pseudonym Stan Lee, který brzy proměnil ve své oficiální jméno. Téhož roku pomáhal vytvořit svou první vlastní postavu jménem Destroyer (Keen Marlow). Poté i postavy Jack Frost a Father Time. V roce 1941 také kvůli neshodám s Goodmanem odešli Simon a Kirby od Timely Comics, devatenáctiletý Lee tím byl dosazen do funkce redaktora.  Roku 1942 vstoupil do armády Spojených států amerických a sloužil u Signal corps, kde vytvářel tréninkové manuály, propagační materiály a slogany. Jeho služba skončila roku 1945. V prosinci 1947 se oženil s Joan Clayton Boocock. Rok po svatbě se přestěhovali na Long Island a v roce 1952 si koupili dům ve městě Hewlett Harbor, kde bydleli až do roku 1980. V roce 1950 se jim narodila dcera Joan Celia, v roce 1953 poté Jan, která však brzy po porodu zemřela. V 50. letech psal různě žánrové komiksy pro společnost Atlas Comics.

Revoluce komiksu (Marvel Comics).

Na konci 50. let redaktor DC Comics Julius Schwartz oživil pojetí superhrdinského komiksu, který v 50. letech zažil hluboký propad zájmu. DC také v té době vytvořila první moderní superhrdinský tým Justice League of America ("Liga spravedlnosti" nebo také "Liga spravedlivých"). V reakci na tento počin Goodman najal Stana Lee, aby mu vytvořil také takový supertým. V té době chtěl Lee komiksový svět opustit, proto se nechal svou ženou přesvědčit, aby více experimentoval s postavami, jelikož již neměl co ztratit. Lee tedy předělal charakter postav. Do té doby byli superhrdinové tvořeni především pro děti, proto měli bezchybný charakter. Lee jim přidal více lidskosti a nedokonalosti. Superhrdinové tím získali špatné návyky, melancholii a celkově naturalistického ducha. V 60. letech tak vytvořil řadu dnes proslulých superhrdinů. Jako první vytvořil supertým Fantastic Four, který zaznamenal obrovský úspěch a Lee tím získal volnou ruku. Poté vytvořil superhrdiny, jakými jsou Spider-Man, X-Men, Iron Man, Avengers, Hulk, Thor, Daredevil či Doctor Strange. Všechny pak propletl v jedinečném fiktivním vesmíru Marvel. Příběhy byly vydávány pro starší mladistvé i dospělé. Lee také propracoval moderní vztah mezi autorem a fanoušky. V této době tedy psal většinu Marvel titulů, fungoval i jako redaktor a psal svůj sloupek Stan's Soapbox. Často se podepisoval i svým mottem „Excelsior!“.  V 70. letech pomáhal zmodernizovat zkostnatělý Comics Code Authority, který cenzuroval komiksy. Tehdy byl ministerstvem zdravotnictví a školství pověřen, aby do komiksu začlenil výstrahu pro užívání drog (publikovat o drogách bylo původně CCA zakázáno). Lee tak učinil v roce 1971 v "The Amazing Spider-Man #96–98". CCA zakázala komiks vydat, a to i přes jasný protidrogový kontext, ale Lee s podporou Goodmana komiks vydal, po skvělém prodeji čísel, byla CCA donucena k modernizaci svých zásad. Lee v 70. letech také využil komiksy k sociální kritice společnosti.

Pozdější kariéra.

Později Lee zvolňoval svou práci na komiksech a stal se vysoce postavenou osobou u Marvel Comics, a také jejich mediální tváří. Roku 1981 odcestoval do Kalifornie, kde měl za úkol vytvořit filmovou divizi pro Marvel. Posléze se do Kalifornie přestěhoval a jako filmový producent založil svou tradici v cameo rolích ve filmech, které produkoval. V roce 1998 také pracoval na vytvoření internetového produkčního a marketingového centra Stan Lee Media. Jeho spolupracovník Peter Paul však manipuloval s akciemi a byl obžalován. Roku 2001 byl pro Stan Lee Media vyhlášen bankrot. Roku 2001 také založil POW Entertainment pro tvorbu seriálů a TV filmů. Tam například vytvořil animovaný seriál Stripperella pro stanici Spike TV.  Během prvních let 21. století poprvé spolupracoval s DC Comics, kde vytvořil sérii "Just Imagine...". Roku 2007 se dočkal své vlastní akční figurky, a to od výrobce Marvel Legends. Po roce 2008 spoluvytvořil i několik mang. V roce 2010 založil nadaci "Stan Lee Foundation", prostřednictvím které pomáhá podporovat literaturu, vzdělávání a umění. Roku 2011 napsal muzikál "The Yin and Yang Battle of Tao". Od roku 2012 byl také aktivní na internetu v YouTube kanálu "Stan Lee's World of Heroes".  Po roce 2000 také obnovil svou zálibu, že se téměř vždy objeví v cameo roli ve filmech vytvořených podle jeho komiksů se superhrdiny. Neuvěřitelný Hulk (člen bezpečnostní hlídky v biochemickém institutu, kde pracuje Bruce Banner), X-Men (muž u stánku na pláži), (muž, který zalévá ve chvíli, kdy malá Jean Grey předvádí své schopnosti), Fantastická čtyřka: Silver Surfer (sám za sebe jako host na svatbě Susan Storm a Reeda Richardse), Iron Man (film) (jako Hugh Hefner: host na večírku, kam se dostaví Tony Stark poté, co slyšel v televizi, že už je pár týdnů zavřený doma a prý trpí posttraumatickým syndromem), Spider-Man 2 (muž uhýbající troskám od Spidermana a Doc Oca), Thor (muž za volantem auta, snažící se vytáhnout Thorovo kladivo), (generál). Ve filmu Avengers (film) se mihl jako muž v televizní anketě, kdy se ho ptali na superhrdiny v New Yorku. Ve filmu The Amazing Spider-Man si ve škole pouští do sluchátek hudbu, zatímco za ním bojuje Spider-Man s Lizardem. V pokračování The Amazing Spider-Man 2 si jistě (podle fotek z natáčení) střihne opět nějakou miniroličku. Ve filmu Iron Man 3 se objeví v roli porotce na soutěži krásy Miss a dává 10 bodů. V seriálu Hrdinové v první řadě v šestnáctém díle s názvem "Něco nečekaného" si zahrál řidiče autobusu, když Hiro opouští Anda. Zahrál si (sám sebe) i v jedné epizodě seriálu Teorie velkého třesku s názvem "Kauza Excelsior". Dr. Sheldon Cooper od něho dostal soudní zákaz styku. V cameo roli se objevil i v seriálu Simpsonovi. Ve filmu si zahrál malou roličku pacienta na psychiatrické klinice, kde „přednáší“ dr. Erik Selvig. Také si zahrál ve filmu Strážci Galaxie (Rocket ho zde nazval úchylem, co mluví s mladou ženou, když si Rocket hledá cíle a Groot pije z kašny). Dále si zahrál camea ve filmech Ant-Man, X-Men: Apokalypsa, a Deadpool (film). Nakonec ve filmu Doctor Strange hrál cestujícího v autobuse, do kterého narazil Stephen.  Zemřel 12. listopadu 2018 ve věku 95 let na následky dlouhodobých zdravotních problémů.  Jeho oblíbenými spisovateli byli Stephen King, Karel May, H. G. Wells, Mark Twain, Arthur Conan Doyle, William Shakespeare, Charles Dickens a Harlan Ellison.

Stan Lee (28. prosince 1922 New York – 12. listopadu 2018 Los Angeles), rodným jménem Stanley Martin Lieber, byl americký komiksový scenárista, redaktor, herec, producent, vydavatel, televizní osobnost, prezident a předseda společnosti Marvel Comics.

斯坦·李(英语:Stan Lee,1922年-12月28日-2018年-11月12日),本名斯坦利·马丁·利伯(英语:Stanley Martin Lieber),犹太裔美国漫画编辑、演员、制作人、出版人、电视名人,前漫威漫画负责人兼董事长。


Dějiny.

Dnešní Loudoun byl součást většího území, rozkládajícím se mezi řekami Potomac a Rappahannock, darovaného anglickým králem Karlem II. sedmi šlechticům v roce 1649. Mezi lety 1653 až 1730 vznikly na jeho místě vznikly okresy Westmoreland, Stafford a Prince William, v roce 1742 pak na zbytku půdy vznikl okres Fairfax, jehož západní část byla vydělena roku 1757 a pojmenována Loudoun po Johnu Campbellovi, 4. Earlu z Loudounu, veliteli všech britských ozbrojených sil v Severní Americe a v letech 1756 až 1759 i guvernérovi Virginie. Osídlování Loudounské oblasti začalo v období let 1725–1730 příchozími z Pensylvánie, New Jersey a Marylandu. Ve stejné době se do kraje stěhovali i kolonisté anglického šlechtického původu z východní Virginie, kteří zde zakládali tabákové plantáže. Ve 20. letech 18. století se skupiny kvakerů, Němců, Irů a Skotských Irů usídlovali v Catoctin Mountains a založili osady Waterford, Goose Creek (nyní Lincoln), Harmony (dnešní Hamilton) a Union (později přejmenovaný na Unison). Po porážce Britů u Fort Duquesne roku 1755 přišli uprchlíci z údolí Shenandoah a zabydleli se v západním Loudounu. Během britsko-americké války sloužil okres Loudoun jako útočiště pro prezidenta Jamese Madisona a cenné archiválie, například Deklaraci nezávislosti a jiné. V občanské válce na území okresu utkali vojska Konfederace a Unie v bitvě u Ball’s Bluff, která skončila konfederačním vítězstvím. Další zvrat nastal vybudováním Dullesova mezinárodního letiště v 60. letech 20. století. Poklidný okres s dlouhodobým počtem 20 000 obyvatel a zemědělský rázem se začal dynamicky rozvíjet. Od té doby se počet obyvatel okresu zečtyřnásobil.

Geografie.

Plocha okresu je 1350 km2, z toho 0,24 % je voda. Okres se nachází v severní Virginii, severní a severovýchodní hranici tvoří řeka Potomac, na jihozápadě do okresu zasahuje Catoctin Mountains. Na severu sousedí s Marylandem, na severozápadě se Západní Virginií a na západě, jihu a východě s dalšími virginskými okresy.

Demografie.

Při oficiálním odhadu v letech 2005-2009 měl okres 277 465 obyvatel bydlících v 100 433 domácnostech a hustotu osídlení 206 ob./km. Obyvatel do 5 let věku bylo 9,5 %, 22,3 % ve věku 5-19, 62,3 % ve věku 20-64 let a 5,9 % mělo 65 let a víc. Průměrný věk byl 34,2 let. Rozdělení podle ras bylo: 73,2 % běloši, 7,8 % černoši, 12,2 % Asiaté, 3,9 % jiná rasa, 2,7 % dvě a více ras, Indiáni a Inuité 0,1 %, Havajané a tichomořští ostrované také 1 % a Hispánci bez ohledu na rasu 10,1 %. Okres Loudoun měl nejvyšší medián příjmu domácnosti v celých USA (107 207 dolarů), druhý je sousední okres Fairfax.

Loudoun County je správní jednotkou v severní části amerického státu Virginie. V roce 2010 v něm žilo 312 311 lidí; výrazný nárůst od roku 2000. Okresní město je Leesburg.

劳登县(Loudoun County, Virginia)是美国维吉尼亚州北部的一个县,北隔波托马克河与马里兰州相望。面积2,350平方公里。根据美国2000年人口普查,共有人口169,599人,2005年人口为268,817人。县治利斯堡。


Soukromý život.

Narodila se v Budapešti. Má dvojí občanství, maďarské a německé. Spolkovou republiku Německo reprezentovala v letech 1997 až 2008, kdy se rozhodla pro start v maďarském týmu během Fed Cupu 2008 po boku Ágnes Szávayové. Od 1. ledna 2008 tak hraje za Maďarsko.

Tenisová kariéra.

V roce 1994 vyhrála juniorské mistrovství Německa do šestnácti let a o tři roky později se stala mistryní Evropy ve čtyřhře. První událost okruhu WTA vyhrála z pozice kvalifikantky a 176. hráčky žebříčku, když na turnaji kategorie Tier IV Estoril Open 2007 porazila ve finále mladou Bělorusku Viktorii Azarenkovou po setech 2–6, 6–1, 7–6 (3), přestože za stavu 4–5 v rozhodující sadě odvrátila dva měčboly. Ke květnu 2011 na grandslamech nehrála ženskou čtyřhru.

2010.

Prvních dvou grandslamů Australian Open a French Open se nezúčastnila. V květnu se jako kvalifikantka prosadila do semifinále Polsat Warsaw Open, v němž prohrála s Ťie Čengovou.  Na nejslavnějším turnaji světa ve Wimbledonu poprvé postoupila ve třiceti jedna letech na grandslamu do třetího kola, když v úvodním kole přešla přes světovou 34. tenistku světa Katerynu Bondarenkovou a ve druhém kole pak bývalou hráčku první desítky Alicii Molikovou. Její účast zastavila finalistka z roku 2007 Marion Bartoliová. Na US Open pak v prvním kole skončila na raketě světové trojky a obhájkyně titulu Kim Clijstersové, které podlehla 6–0, 7–5.  Následně se z kvalifikace probojovala do hlavní soutěže tokijské události Toray Pan Pacific Open 2010, když v kvalifikaci porazila Jung-žan Čanovou po setech 3–6, 6–3, 7–5 a Elenu Baltachovou 6–0, 6–7(5), 6–3. V hlavní soutěži vyhrála 1. kolo nad spolukvalifikantkou Laurou Robsonovou a ve druhém skončila prohrou se světovou jedničkou Carolinou Wozniackou 6–4, 6–3.

2011.

Prvním turnajem sezóny se stal ASB Classic, na němž v úvodu hladce porazila Zuzanu Ondráškovou 6–1, 6–0. Poté přešla přes Sofii Arvidssonovou 4–6, 7–5, 7–5, když odvrátila pět mečbolů. Následně zaznamenala dosud nejcennější výhru nad nejvýše nasazenou a bývalou první hráčkou světa Marií Šarapovou 6–2, 7–5. Semifinále proti Julii Görgesové zvládla ve dvou sadách 7–6(3), 6–3 a druhý titul v kariéře si připsala finálovým vítězstvím 6–3, 6–3 nad obhájkyní titulu Yaninou Wickmayerovou. Na Australian Open nestačila v prvním kole na dvacátou šestou nasazenou Maríu José Martínezovou Sánchezovou, stejně tak na French Open vypadla v úvodu s devátou nasazenou Petrou Kvitovou.

Gréta Arnová (* 13. dubna 1979, Budapešť) je maďarská profesionální tenistka, která na okruh WTA vstoupila v roce 1997. Ke květnu 2011 na něm vyhrála 2 turnaje ve dvouhře, zvítězila také na čtyřech událostech série ITF v singlu a čtyřech v deblu. Nejvýše postavená byla na žebříčku WTA ve dvouhře na 40. místě (16. květen 2011) a ve čtyřhře na 175. místě (4. prosinec 2000). Trenérem byl k roku 2011 Ital Gianluca Palombini.

雅恩·姬达(Arn Gréta,1979年-4月13日)是匈牙利女子网球选手之一,她曾代表过德国参加赛事。


Popis.

Stálezelený, jehličnatý, rychle rostoucí (více než 30 cm za rok, více než 4,5 m za 10 let) strom, dorůstající 35 m a dožívající se vzácně kolem 200 let (časté poškození dřeva houbovými chorobami snižuje dosažený maximální věk tohoto stromu). Kmen dosahuje průměru 0,5-1 m. Koruna je kuželovitá. Borka je šedozelená a hladká s pryskyřičnými puchýři. Letorosty jsou šedožlutozelené (u "Abies × sibirico-nephrolepis" do hněda), pryskyřičnaté a mírně chlupaté ("Abies sibirica" poddruh "semenovii" má letorosty drsné a rýhované). Pupeny jsou nazelenalé, malé, kulovité a pryskyřičnaté. Jehlice jsou 3-4 cm dlouhé (v horní části koruny 1-1,5 cm), 1-1,5 mm široké ("Abies × sibirico-nephrolepis" má jehlice kratší; "Abies sibirica" poddruh "semenovii" navíc s pryskyřičnými okrajovými kanálky); seshora světle zelené, vespod se dvěma šedobílými průduchovými (stomatárními) proužky; jehlice směřují vzhůru (na spodních stranách větví vodorovné), jsou měkké, se zaoblenou či vroubkovanou špičkou, intenzivně vonící. Samičí šištice (šišky) jsou 5-9 cm dlouhé a 2-3 cm široké ("Abies × sibirico-nephrolepis" má šišky větší), válcovité, zpočátku namodralé později (tmavě) hnědé (u "Abies sibirica" poddruh "semenovii" žlutohnědé), semenné šupiny jsou na okrajích zubaté, podpůrné šupiny jsou skryté (u "Abies sibirica" poddruh "semenovii" jsou podpůrné šupiny širší). Semena jsou 7 mm dlouhá, s 7-13 mm dlouhým křídlem. Děložních lístků ("Cotyledon") je 3-4. Strom kvete v květnu. Semena dozrávají říjen-listopad.

Příbuznost.

Strom se vyskytuje ve dvou poddruzích (subspeciích):  a jednom přirozeně vzniklém kříženci:

Výskyt.

Domovinou stromu je: stát Kyrgyzstán.

Ekologie.

Horský strom, rostoucí v nadmořských výškách 1300–2800 m v sibiřské Tajze. Mrazuvzdorný pod −45,6 °C, jeden z nejmrazuvzdornějších stromů na světě. Klima pevninské a studené. Velmi citlivá na znečištění ovzduší. pH půdy, ve které se jedli sibiřské daří, se pohybuje kolem 5 (půda mírně kyselá), preferuje půdy vlhké, ale současně dobře odvodňované. Půdy obvykle naplaveninového původu, podzolové, na horách též vápenaté, bez permafrostu. Nenáročný na půdu a světlo. Strom tvoří monokulturní porosty, častěji ovšem roste ve smíšených lesích s: smrkem sibiřským "Picea obovata", modřínem dahurským "Larix gmelinii", popelivkou sibiřskou "Ligularia sibirica", borovicí sibiřskou "Pinus sibirica", břízou bělokorou "Betula pendula", topolem osikou "Populus tremula", jeřábem ptačím "Sorbus aucuparia", kalinou obecnou "Viburnum opulus", lípou malolistou "Tilia cordata", jilmem horským "Ulmus glabra" a javorem mléč "Acer platanoides".

Choroby a nepřátelé.

Jedle sibiřská je náchylná k houbovým chorobám.

Využití člověkem.

Dřevo je využíváno ve stavebnictví. Ve střední a východní Evropě pěstován jako okrasný strom.

Využití v tradiční medicíně.

V tradiční asijské medicíně se olej z jehlic používal pro své regenerační a dezinfekční účinky jako přírodní antibiotikum, antiseptikum, a antioxidant při léčbě onemocnění, mající různé příčiny (například infekce, poranění a další): záněty, respirační onemocnění, chřipka, bolesti v krku, nachlazení, bolesti svalů a kloubů; k hojení (infikovaných) ran, k léčbě popálenin a k dalším účelům.

Ohrožení.

Podle organizace IUCN není strom ohrožen, v Číně je nicméně tento druh považován za ohrožený.

Externí odkazy.

Jedle sibiřská ("Abies sibirica") je jehličnatý strom, přirozeně rostoucí v tajze na východ od řeky Volhy a na jih od 67°40' severní šířky na Sibiři - v Turkestánu, severovýchodním Sin-ťiangu, v Mongolsku a Chej-lung-ťiangu. Má měkké, ploché a silně vonné jehličí.

西伯利亚冷杉(学名:')又名新疆冷杉,是冷杉属下的一个物种,它是一种常绿树,主要分布在俄罗斯伏尔加河以东地区、中亚、新疆北部、蒙古和中国大陆的黑龙江、新疆等地。生长于海拔1,900米至2,350米的地区,多生长于阴湿山坡,目前已由人工引种栽培。


Definice.

Definujme systém iterovaných funkcí jako množinu konečně mnoha kontrakcí na úplném metrickém prostoru. Tedy  je systém iterovaných funkcí, pokud "f" jsou kontrakce na úplném metrickém prostoru "X".

Vlastnosti.

Lze ukázat, že na prostoru formula_2 existuje pro každý systém iterovaných funkcí právě jedna množina "S", která je vůči němu invariantní, tj.  Tedy množina "S" je pevným bodem operátoru  Z Banachovy věty o pevném bodě pak vyplývá jednoznačnost (a kompaktnost) množiny S. Tato věta nám také dává metodu konstrukce množiny "S"; plyne z ní totiž, že  pro všechny neprázdné (a kompaktní) množiny "A" z "X". To znamená, že můžeme postupovat takto: začneme s neprázdnou množinou "A". Na tu aplikujeme postupně všechny funkce ze systému. Sjednocení takto vzniklých obrazů označíme "A", a s ním provedeme znova totéž. Čím déle budeme tento postup opakovat (iterovat), tím lepší bude množina "A" aproximací množiny "S".

Konstrukce.

Za "f" se často volí lineární nebo afinní transformace, tj. složení rotace, změny měřítka a v případě afinních transformací i posunutí. Tyto transformace se dají snadno znázornit ve 2D. Obecně ale postačí jakákoliv kontrakce, jako např. projektivní transformace, nebo i Möbiovy transformace komplexní proměnné.  Při konstrukci fraktálu lze použít výše nastíněný postup. Jinou metodou je tzv. "chaos game". Při "chaos game" se zvolí počáteční bod (či obecně množina bodů nebo geometrický útvar), na který se iterativně aplikují náhodně vybrané funkce ze systému. Tím získáme množinu bodů z "S".  Nevýhodou těchto konstrukcí je, že jsou globální - konstruují body z celého fraktálu. Při vykreslování malého výřezu fraktálu jich tedy většina padne mimo vykreslovanou oblast.  Podle definice systému iterovaných funkcí musí být všechny funkce kontrakcemi, ale prakticky stačí, i když je celý systém kontrahující jen v průměru.

Systém iterovaných funkcí (anglicky "iterated function system" nebo "IFS") je jednou z metod konstrukce fraktálů. Takto vzniklé fraktály jsou sjednocením několika kopií sebe sama, z nichž každá je transformovaná jinou funkcí ze systému. Tyto funkce jsou kontrahující, tj. obraz při této funkci je "menší" než jeho vzor. Celý fraktál je tedy složen z menších kopií sebe sama, které jsou také složeny z menších kopií sebe sama, atd. Je tedy soběpodobný.

在数学中,迭代函数系统(iterated function system,IFS)是一种构成分形的方法,分形结果常常是自相似的。相比较分形几何学,IFS与集合论关系更为密切。IFS在1981年提出。


沃尔弗拉姆·冯·里希特霍芬

Život.

Roku 1913 vstoupil do německé armády a sloužil v jezdectvu a během první světové války bojoval na východní a západní frontě. Roku 1918 byl přeřazen k německému letectvu, kde během necelých šesti měsíců sestřelil 8 letadel. Roku 1923 vstoupil do Reichswehru a o deset let později - roku 1933 vstoupil i do Luftwaffe. Roku 1936 odletěl s Legií Condor do Španělska. Tam sloužil jako náčelník štábu Huga Sperrleho. Z této funkce byl také přímo odpovědný za bombardování města Guernica, které se odehrálo 26. dubna 1937. V listopadu 1938 byl povýšen - stal se generálmajorem. O rok později byl ze Španělska stažen a od 19. července 1939 začal velet VIII. Fliegerkorpsu se kterým se podílel na bombardování Varšavy. Této jednotce velel až do roku předposledního dne června 1942. Při západním tažení podporoval jednotky Ewalda von Kleist a armádu Waltera von Reichenau. Roku 1940 získal vyznamenání - Rytířský kříž Železného kříže. Se svým sborem se také roku 1940 zúčastnil Bitvy o Británii. Roku 1941 podporoval německou armádu při řeckém tažení za což po dobytí Kréty obdržel pro svůj kříž dubové ratolesti. O dva roky později - 12. června 1943 začal velet italské 2. letecké armádě, které velel až do 27. září 1944, kdy byl poslán podporovat Skupině armád Jih do Ruska. Roku 1943 byl povýšen do nejvyšší možné hodnosti - stal se generálem polním maršálem (nejmladší ve své době). Roku 1944 přestal být v aktivní službě a byl přeřazen do zálohy, protože byl u něj objeven mozkový nádor.  Roku 1945 zemřel v americkém zajateckém táboře v Bad Ischlu v Rakousku na mrtvici.

Generál polní maršál Wolfram svobodný pán von Richthofen (10. října 1895, Gut Barzdorf, Slezsko – 12. července 1945, Bad Ischl, Rakousko) byl německý letec za první a druhé světové války a polní maršál. Byl také vzdáleným příbuzným Lothara von Richthofen a Manfreda von Richthofen, který byl nejlepším německým leteckým esem první světové války.

沃尔弗拉姆·冯·里希特霍芬男爵(Wolfram Freiherr von Richthofen,1895年-10月10日-1945年-7月12日),为第二次世界大战中的德国将军和空军元帅。