Příběh.

1300 let po událostech filmu vládnou v Narnii lidé zvaní Telmaríni; kouzelné bytosti i mluvící zvířata jsou vybita nebo zatlačena hluboko do lesů. Po smrti krále Kaspiana IX. vládne jeho bratr Miraz. Mirazův synovec Kaspian X. se jednou od svého učitele dozví, že se ho Miraz pravděpodobně pokusí zabít, aby jednou mohl vládnout jeho (Mirazův) syn, který se právě narodil. Kaspian prchne do lesů, pronásledován Mirazovými vojáky. Když je téměř dostižen, zatroubí na kouzelný roh královny Zuzany.  To přenese z Anglie do Narnie Lucinku, Zuzanu, Edmunda a Petra; od jejich předchozí návštěvy v Narnii uplynul v jejich světě pouze rok. Ocitnou se u zříceniny hradu Cair Paravel.  Kaspiana před vojáky zachrání jezevec Lanýžník, trpaslík Nikabrik a myšák Rípčíp. Odvedou jej k ostatním Staronarnianům - mluvícím zvířatům a kouzelným bytostem. Ti jej přijmou s nedůvěrou a nenávistí, protože Telmaríni se je vždy snažili vyhubit. Přesvědčí je ale Kaspianův slib, že se to změní, pokud mu pomohou stát se králem. Před Mirazovou armádou se opevní ve vrchu vybudovaném nad Kamenným stolem.  Při ochraně Kaspiana je Mirazovými vojáky zajat trpaslík Dýnil. Miraz je tím vyveden ze své domněnky, se Staronarniané jsou již dávno vyhubeni. Dýnil má být popraven, ale je zachráněn Petrem a Zuzanou a odvede všechny čtyři děti ke Kaspianovi. Cestou Lucinka spatří, jak jim ukazuje cestu Aslan - laskavý mluvící lev a pravý král Narnie. Ostatní jí ale nevěří a jdou jinudy.  Nakonec Petr se sourozenci dorazí do Kaspianova ležení. Je rozhodnuto, že se pokusí zaútočit na Mirazův hrad; tento útok však ztroskotá. Nikabrik se pokusí přivést k životu vlkodlaka a Bílou čarodějnici, která ostatní svádí, aby se odvrátili od víry v Aslana. Všechny zlé bytosti jsou ale poraženy a Nikabrik je přitom zabit.  Hrdinové se rozhodnou, že Lucinka půjde do lesa hledat Aslana a Petr vyzve Miraze na šermířský souboj, aby pro Lucinku získal čas. Petr sice zvítězí, ale Mirazova armáda poruší slovo a zaútočí; Miraz je přitom zákeřně zabit jedním ze svých šlechticů.  Dojde k velké bitvě, během níž se objeví Aslan s Lucinkou a oživlými stromy, které Mirazovu armádu porazí. Aslan ustanoví Kaspiana králem nad Narnií a přenese děti zpět do Anglie.

Rozdíly oproti knižní verzi.

Děj se od knižní verze odchyluje více, než je tomu u filmů Lev, čarodějnice a skříň a Plavba Jitřního poutníka. Nejvýznačnější rozdíly:

Design.

Kostýmy.

Pro film navrhovala kostýmy kostýmová návrhářka Iris Mussenden, jež se při návrzích kostýmů Telmarínů inspirovala tvorbou malíře El Greca.

Zbroj a zbraně.

Richard Taylor z novozélandské firmy Weta Workshop vyrobil téměř 600 kusů výstroje a výzbroje, mezi něž patřilo 200 halaparten, 200 rapírů, 100 falchionů, 250 štítů a 55 kuší. Taylor také vyrobil měkké štíty a další výstroj, sloužící k natáčení klíčových bitevních scén s živými koňmi. Minotauři používají stejně jako v prvním díle palcát, kentauři používají meče a luky, jen satyrové musely být přepracováni. Na filmu spolupracoval také český profesionální choreograf a šermíř Petr Nůsek.

Masky.

130 statistů, kteří ve filmu Princ Kaspian hráli narnijská stvoření, nosilo speciální obleky a každý den trávilo řadu hodin v maskérně. Designer masek Howard Berger spolupracoval během natáčení se 46 maskéry a dohlížel celkově na 4600 aplikací masek a make-upu. Herec Warwick Davis musel aplikacemi obličejové prostetiky, která ho proměňovala v trpaslíka Nikabrika, trávit denně tři a půl hodiny. Aby byli herci připraveni na natáčení včas, přicházeli Howard Berger, Tami Lane a jejich tým na místo natáčení o pět hodin dříve než zbytek štábu. Howard a Tami začali tedy pracovat už v 1:30 v noci.

Natáčení.

Hlavní natáčecí lokace jsou: Nový Zéland, Česká republika, Slovinsko a Polsko. Filmování začalo 12. února 2007 v Aucklandu na Novém Zélandu. Zde se točila vlaková scéna, jak se děti navrací opět do Narnie.  Dne 1. dubna 2007 započalo filmování v Barrandovských ateliérech v Praze. Řada kulis zde byla založena v roce 1931 a v poslední době se stala vyhledávaným místem pro natáčení hollywoodských filmů. Mezi další zde natočené filmy patří Casino Royale a Agent bez minulosti. V Barrandově se točila scéna v Mirazově hradu. Hrad byl postaven na výšku v původním měřítku (200 stop na výšku), protože Adamson nechtěl používat přespříliš digitálních efektů, jako v prvním díle. Hrad zaujímal celkem rozlohu 1800 m a částečně se inspiroval hradem Pierrefonds, který se nachází ve Francii poblíž Paříže.  Natáčení pokračovalo v červnu 2007 v slovinském kraji Bovec, kde se točila scéna u řeky Soča.  Poslední lokací bylo natáčení v České republice u Ústí nad Labem, resp. u vesnice Neznabohy. Zde se točila scéna u jámy, s bitvou mezi Petrem a Mirazem. Filmovalo se i z vrtulníku. Počet telmarínských vojáků-komparzistů byl 200. Filmování skončilo 8. září 2007.  Známé české osobnosti, které si zahráli ve filmu, jsou Jiří Krytinář (role trpaslíka) a Yemi A.D. (role kentaura).

Letopisy Narnie: Princ Kaspian (anglicky "The Chronicles of Narnia: Prince Caspian") je dobrodružný rodinný fantasy film z roku 2008 podle v pořadí druhé knihy C. S. Lewise "Princ Kaspian" z řady "Letopisy Narnie". Předchozí kniha i film byl (film měl premiéru 2005). Filmová série je produkovaná Walt Disney Pictures a Walden Media. Ben Barnes ztvárnil hlavní postavu prince Kaspiana, jež zápasí o trůn se svým zlým strýcem, králem Mirazem (Sergio Castellitto). Filmová premiéra byla v USA 16. května 2008, celoevropská premiéra byla v Praze 17. června 2008.

《纳尼亚传奇:贾思潘王子》(英语:The Chronicles of Narnia: Prince Caspian),是《纳尼亚传奇》电影系列的第二部,由安德鲁·亚当森执导,剧情改编自英国作家C·S·路易斯在1951年出版的小说《贾思潘王子》(Prince Caspian)。于2008年6月全球首映。


Historie.

Příprava stavby elektrárny byla započata v roce 1974, samotná výstavba pak začala v březnu 1978. 31. prosince 1983 byl kolaudován výrobní blok č. 1 a současně byla zahájena výstavba třetího bloku. V roce 1986 měl být zahájen provoz bloku č. 2, ale v důsledku havárie jaderné elektrárny Černobyl, která má podobnou konstrukci, byla výroba elektřiny v tomto bloku zahájena až 20. srpna 1987. V důsledku havárie v Černobylu byla také dočasně zastavena výstavba třetího výrobního bloku, a v roce 1989 byla tato stavba definitivně zastavena, aniž by byla dokončena.

Likvidace elektrárny.

Na základě smlouvy o vstupu Litvy do Evropské unie byl 31. prosince 2004 zastaven provoz prvního bloku elektrárny. Dne 31. prosince 2009 byl uzavřen druhý blok.  Během likvidačních prací na reaktorech elektrárny došlo v říjnu roku 2010 k nehodě. Při promývání chladicího systému uniklo asi 300 tisíc litrů husté suspenze obsahující radioizotopy do strojovny a odtud část do půdy v okolí elektrárny. Běloruští vědci se domnívají, že kontaminace se rozšířila až na území Běloruska. Oba státy mají v blízké době v plánu stavět jaderné elektrárny – Litva potřebuje náhradu za Ignalinu a Bělorusko se chystá postavit vůbec první jadernou elektrárnu. Dva velké energetické zdroje v oblasti si budou jistě velmi konkurovat, a proto může být obvinění z Běloruské strany jen snahou o znevýhodnění Litevců.

Technika.

Reaktory.

Použitý typ reaktoru RBMK-1500 je podobný reaktoru, který havaroval v roce 1986 v Černobylu (RBMK 1000). Tyto typy reaktorů postrádají ochranný železobetonový kontejnment. Reaktor RBMK-1500 je nejvýkonnější verze RBMK reaktoru na světě.

Technické údaje.

Tepelný výkon reaktoru je 4800 MW, každý výrobní blok má jeden reaktor a dva turbogenerátory, každý o elektrickém výkonu 800 MW. Výstupní instalovaný elektrický výkon jednoho bloku elektrárny je 1500 MW. Druhý blok elektrárny v roce 2007 vyrobil 9074,846 GWh elektrické energie, což činilo cca 64 % veškeré elektřiny vyrobené v Litvě. Rekordní výroby tohoto bloku bylo dosaženo v roce 2005: 9544,084 GWh.

Budování nové elektrárny a alternativní scénáře.

Podle původního plánu mělo být využito již vybudované infrastruktury a nová elektrárna měla stát v blízkosti té původní. Nejprve Vzhledem ke špatné ekonomické situaci Litva začala hledat strategické partnery pro stavbu jaderné elektrárny a spolu s Polskem a ostatními Pobaltskými zeměmi plánovala stavbu elektrárny na stejném místě. Byl vyhlášen tendr s cílem získat investora, ale v roce 2010 z něj vystoupil jediný účastník, japonská TEPCO. V sousední Kaliningradské oblasti zatím ruská státní společnost Rosatom staví moderní elektrárnu se dvěma VVER bloky. Projekt je znám pod názvem "Baltská elektrárna". Další jaderná elektrárna se začíná stavět v Bělorusku, stavět ji budou také Rusové. V okolí Litvy tedy rostou dva velké energetické zdroje, čímž její vlastní projekt ztrácí na smysluplnosti.

Zajímavosti.

Stanice HBO v prostorách této elektrárny natáčela seriál "Černobyl".

Ignalinská jaderná elektrárna (), uzavřená od roku 2009, leží u litevského města Visaginas vystavěného současně s elektrárnou. Elektrárna je pojmenována podle relativně vzdáleného města Ignalina (silniční vzdálenost přes 40 km). V lokalitě se nacházejí dva reaktory sovětské konstrukce typu RBMK 1500.

伊格纳利纳核电站(,缩写:IAE;)是立陶宛维萨基纳斯一个已经关闭的两单元RBMK-1500核电站,位置靠近白俄罗斯的国界。核电站起名自附近一个城镇伊格纳利纳。由于核电站的反应堆设计和发生严重事故的切尔诺贝利核电站相似,且没有强劲的核反应堆安全壳,立陶宛同意关闭此核电站并作为加入欧盟的条件之一。第1单元部分于2004年12月关闭,剩余的部分占了立陶宛约25%的发电能力,并提供立陶宛用电需求的70%。第2单元于2009年12月31日关闭。2009年之前立陶宛是电力出口国,但2010年到今立陶宛是电力进口国。事实上立陶宛是全欧洲最倚赖电力进口的国家。核能电厂关闭之后立陶宛使用石化燃料补部分能源缺口。


Život.

Machaut se pravděpodobně narodil okolo roku 1300 a od roku 1323 byl zpočátku almužníkem, později notářem, sekretářem a diplomatem ve službách Jana Lucemburského. Byl Janovým oblíbeným společníkem a sám svůj obdiv k Janovi vyjádřil slovy: ""nebylo muže, toť jistá věc, jenž by byl dokonalejší ctnostmi, slovy i skutky..."" Krále doprovázel při mnoha diplomatických i vojenských cestách, včetně křížové výpravy do Litvy roku 1329. Někdy v době služby u Jana Lucemburského přijal Machaut kněžské svěcení a král mu zajistil mnohé církevní prebendy.  Po bitvě u Kresčaku, kde Jan zahynul, přešel Machaut do služeb normandské vévodkyně Jitky Lucemburské, Janovy dcery. Již v jejích službách dopsal oslavnou skladbu na Jana Lucemburského "Soud českého krále". Stáří Machault strávil v Remeši, kde byl kanovníkem. Trpěl dnou, stále však psal díla na zakázku bohatých mecenášů. V Remeši také roku 1377 zemřel, doživ se na tehdejší dobu vysokého věku.  Machautovým žákem byl další významný básník Eustache Deschamps, který roku 1358 ukončil svá studia v kapitulní škole v Remeši. Machaut nadaného mladíka všemožně podporoval a poskytl mu i ubytování. Oba básníci zůstali přáteli až do Machautovy smrti. Deschamps o sobě rád říkal, že je Machautovým synovcem a o svém starším příteli napsal:

Literární dílo.

Machaut byl neobyčejně plodný autor. Dochovalo se 80 tisíc veršů a jeho poezie byla populární až do 15. století. Byl vzorem dalším básníkům včetně Eustacha Deschampse a Chaucera. Podle francouzského literárního historika Gustava Lansona byl "„tkalcem rýmů“" a "„miniaturistou slov“". Machautova hlavní díla:

Hudební dílo.

Machautova rozsáhlá hudební tvorba patří do širokého rozpětí žánrů a forem a je považována za vrchol hudebního stylu ars nova. Jeho mše "Messe de Notre Dame" je nejstarší známé zhudebnění celého mešního ordinária jedním skladatelem a stala se pravzorem mnoha dalších hudebních kompozic v následujících staletích. Machaut výrazně ovlivnil jak vývoj moteta, tak i světských hudebních forem, zejména lai a "formes fixes": ronda, virelai a balady.  Přehled hudebního díla:

Guillaume de Machaut, někdy psán Machault (kolem 1300 – duben 1377, Remeš) byl francouzský básník a hudební skladatel. Působil jako sekretář Jana Lucemburského a poté jeho dcery Jitky, stáří strávil v Remeši, kde byl kanovníkem. Jako básník dosáhl již za života evropské proslulosti, byl učitelem Deschampse a ovlivnil Chaucera. Je nejvýznamnějším hudebním skladatelem 14. století, čelným reprezentantem stylu ars nova a zároveň jedním z nejstarších hudebních skladatelů, o nichž se dochovaly podrobnější životopisné údaje.

纪尧姆·德·马肖(,约1300年-1377年-4月),法国中世纪作曲家、诗人。曾任职于多位贵族的宫廷。他是中世纪的文化名人之一,“新艺术”(Ars Nova)的主要实践者之一,被誉为“最后一位同时又是作曲家的伟大诗人”。


Děj.

V Austrálii, vzdálené „pár let ode dneška", jak vysvětluje úvod filmu, dochází ke kolapsu civilizovanosti společnosti, očividně kvůli stále docházející ropě. Na silnicích vládnou nebezpečné silniční gangy, kterým se snaží v činnosti zamezit poslední zbytky vládní moci v podobě MFP (Main Force Patrol), jakési odnoži australské policie.  Člen motorkářského gangu Crawford „Noční jezdec" Montizano se pokouší ujet silniční policii MFP v jejím ukradeném výkonném automobilu Pursuit Special (Holden Monaro). Daří se mu unikat do chvíle, kdy se do pronásledování pustí Max Rockatansky, nejlepší řidič MFP. Noční jezdec umírá během vážné havárie.  Motorkářský gang vedený Prstořezem a Bubbou Zanettim si přijíždí do města pro tělo svého člena. Potom motorkáři kradou palivo, jinak vydávané na příděly, a terorizují občany. Max a jeho komplic Jim „Goose" Rains uvězní Johnnyho Boyla, mladého člena gangu, který zůstal u poničeného automobilu jednoho páru, který gang surově napadl. Dívka utrpěla značný šok. Jelikož se k soudu nedostavil žádný svědek, je policie nucena Boyla pustit, což rozzuří Jima. Toho musí ostatní držet, aby se na Boyla nevrhl. Jim i Boyle si vyhrožují navzájem odplatou. Když Bubba Zanetti odveze Boyla pryč, kapitán MFP Fred „Fifi" McPhee řekne svým hochům, ať si v případě gangu „dělají co chtějí, pokud se to nedostane do papírů“.  Krátce poté Johnny provede sabotáž na Gooseho policejním motocyklu, kterému se ve vysoké rychlosti zablokuje kolo. Jim skončí mimo silnici, ale nic vážného se mu nestane. Motocykl je ale poškozený. Od přítele si vypůjčí pick-up a odváží si motorku do garáží. Prstořez s Johnnym čekají v záloze a když Jim projíždí kolem, Johhny hodí na jeho automobil brzdový buben, následkem čehož Goose havaruje a obrátí vůz na střechu. Prstořez pak nutí Johnnyho, aby hodil hořící sirku na benzín vytékající z pick-upu (Jim Goose je bezmocný, uvězněn v popruzích). To Johnny odmítá, při následné strkanici s Prstořezem sirka odletí směrem k Jimovi a pick-up vzplane.  Těžce popálený Jim je převezen do nemocnice. Max se rozhodne skončit u policie, věci zašly příliš daleko. Kapitán McPhee se mu to snaží vymluvit, navrhuje mu vzít si dovolenou, než se definitivně rozhodne. Max souhlasí, ale je přesvědčený, že stejně skončí. Později je Max v autoservisu, zatímco jeho žena Jessie jede s malým synkem Sprogem na zmrzlinu. U obchodu narazí na členy gangu, kteří mají nekalé úmysly. Jessie nakopne Prstořeze do rozkroku a ujede (i se synem), nicméně banditi ji zanedlouho objeví u moře poblíž farmy, kde přebývá s Maxem. Cestou lesem jim ještě přepadení nevyjde, ale pomsta se jim vydaří na silnici, kde Jessii srazí i s dítětem. Malý Sprog zemře při převozu do nemocnice, Jessie je vážně zraněná a svým zraněním později podlehne. Max je zdrcený, rozhodne se smrt své rodiny pomstít.  Z policejních garáží si vezme vylepšený černý vůz Black Pursuit Special (Ford XB Falcon) a vyzpovídá automechanika ohledně členů gangu, přičemž se nezdráhá použít násilí. Postupně likviduje jednoho člena za druhým, několik z nich skončí v řece po pádu z mostu, když se na ně Max řítí vysokou rychlostí v protisměru. Bubbu zastřelí a Prstořeze štve po silnici, dokud ho nesrazí protijedoucí kamion. Nakonec najde i Johnnyho, který krade mrtvému muži boty (automobilová havárie). S chladným, potlačovaným hněvem připoutá Johnnyho za nohu k havarovanému vozu. Nehodlá jej jednoduše zastřelit, ale přichystá pro něj dilema. Polije okolí vozu benzínem a připraví roznětku. Johnnymu hodí pilku na železo a řekne mu, že si může vybrat. Buď přepiluje pouta (což mu zabere asi 10 minut), nebo si uřízne nohu (to může stihnout za 5 minut). Nedbá na jeho žadonění a odjíždí pryč. Když přejede most, automobil exploduje. Max pokračuje v jízdě. Zůstalo tajemstvím, jestli Johnny přežil.

Vozidla.

Maxův žlutý Interceptor byl sedan Ford Falcon XB 1974 (dříve vůz policie australského státu Victoria) s motorem Cleveland V8 a dalšími modifikacemi. Automobil Big Bopper řízený Roopem a Charliem byl rovněž Ford Falcon XB 1974 (v minulosti také policejní vůz). Automobil March Hare řízený Sarsem a Scuttlem byl sedan Ford Falcon XA 1972 (dříve sloužil jako taxi).  Maxův černý Pursuit Special pocházel z limitované verze GT351 modelu Ford XB Falcon Hardtop z roku 1973. Pursuit Special, který řídil na začátku filmu Crawford "Nightrider" Montizano (Noční jezdec), bylo původně kupé Holden HQ LS Monaro z roku 1972. Automobil mladého páru, který zničili motorkáři, byl sedan Chevrolet Impala 1959.  Z motocyklů, které se objevily ve filmu bylo 14 značky Kawasaki, typ Kawasaki Kz1000. Během natáčení bylo zničeno 14 vozidel včetně režisérovy Mazdy Bongo (malý modrý dodávkový automobil, který se na silnici roztočí po nárazu Big Bopperu v úvodu filmu).

Související filmy.

V roce 1981 byl natočen sequel "Šílený Max 2 - Bojovník silnic" a roku 1985 třetí díl s názvem "Šílený Max a Dóm hromu", v němž si zahrála jednu z hlavních rolí americká popová zpěvačka Tina Turner. V roce 2015 měl premiéru film "".

Šílený Max (anglicky "Mad Max") je první ze série australských postapokalyptických sci-fi filmů s hlavním hrdinou Maxem Rockatanskym, kterého hraje Mel Gibson. Natočen byl v roce 1979 s omezeným rozpočtem a 20 let držel rekord v Guinnessově knize rekordů jako film s největším poměrem tržby/náklady (po něm titul připadl filmu "Záhada Blair Witch"). Byl uveden v Austrálii společností Roadshow Entertainment (nyní Village Roadshow Pictures) roku 1979.

《迷雾追魂手》(英语:Mad Max)是一部1979年澳大利亚反乌托邦后末日动作片,由乔治·米勒执导,米勒和拜伦·肯尼迪改编自詹姆斯·麦考斯兰的故事,梅尔·吉布森担任主演。为「疯狂的麦克斯系列电影」的第一部作品。该片是最卖座的澳大利亚电影,并持有最赚钱电影的吉尼斯世界纪录长达数十年,公认进一步开拓了澳大利亚新浪潮电影的国际市场。


Život.

Byl synem nožíře Henri de la Pasture z Tournai, ve valonské části Nizozemí a jeho ženy Agnes de Watrélos. Roku 1426 se oženil Elisabeth, dcerou bruselského obuvníka, Jan Goffaerta. Rogier a Elisabeth měli čtyři děti: Cornelius (* 1427) se stal kartuziánským mnichem; Margaretha (* 1432). Po přestěhování rodiny do Bruselu se narodili dva synové: Pieter (* 1437, malíř), Jan (* 1438, zlatník). Kolem roku 1427 vstoupil do učení k Robertu Campinovi.  V roce 1432 se stal samostatným mistrem a od roku 1435 působil jako městský malíř v Bruselu. V jeho dílně se učili tovaryši z různých částí Evropy. Dílo samotného Rogiera van der Weyden, rozšiřované pomocí grafických listů, dosáhlo velké proslulosti a ovlivnilo významně malířství v centrální Evropě. K jeho zákazníkům patřil Filip III. Dobrý, nizozemská a zahraniční šlechta. Malíř pobýval též v Lovani, Bruggách, Tournai a Dijonu. Roku 1450 podnikl cestu do Itálie, kde patrně namaloval obraz Ukládání do hrobu (Galerie Uffizi).

Dílo.

Podle dochovaných dokladů se Rogier van der Weyden stal žákem Roberta Campina ve 27 letech, což vedlo ke spekulacím, že některá díla Mistra z Flémalle, která vykazují stylistickou podobnost s díly Rogiera van der Weyden jsou ve skutečnosti ranými díly jeho žáka.  První malířovou zakázkou v Bruselu bylo vyhotovení čtyř obrazů na téma "Trajánova Justice" pro Zlatou komoru tamní radnice. Tato díla, odhalená roku 1439, se v originálu nedochovala, protože roku 1695 při obléhání vojsky Ludvíka XIV. Brusel prakticky zničila dělostřelba a následné požáry. Je známa pouze volná kopie obrazů jako tapiserie s několika dobovými portréty a autoportrétem umělce, ze které je zřejmé, že ve své době měl vůdčí postavení jako portrétista.  Weydenův sloh se vyvíjel od měkkého gotického slohu k monumentálnímu tvrdému slohu vrcholného období a pozdní manýře v závěru života. Již rané Ukřižování má charakteristické znaky jeho slohu - dramatický pohyb a expresivní výraz tváří, nezájem o hluboký obrazový prostor (který je např. ve Snímání z kříže nahrazen zlatě zbarvenou zdí,), nejisté spojení figur s krajinou, nepevný postoj a nepřesná anatomie, ostrá kresba, drapérie lámaná v ostrých záhybech. Malíř užívá barvu pro kolorování kresby v pestrých a lesklých tónech a neznázorňuje efekty světla a atmosférické jevy.  Kolem roku 1445 zhotovil své vrcholné dílo Snímání z kříže, určené pro kostel v Lovani (nyní Museo del Prado, Madrid). Obraz byl již za umělcova života obdivován pro dokonalost technického provedení a kopírován. Během pobytu v Itálii namaloval obraz Oplakávání Krista (1450), v němž je drsný severský expresionismus zmírněn ve prospěch realistického podání látek a drobných detailů.  Zřejmě až po návratu z Itálie vznikl rozměrný polyptych s Posledním soudem, objednaný kancléřem Rollinem pro kapli Hôtel Dieu v Beaune. Na přední straně oltáře je ve středu Kristus obklopen anděly a Archanděl Michael, který váží duše zemřelých. Šest postranních křídel zobrazuje kontinuální děj. Na zadní straně oltářních křídel, malovaných technikou grisaille, je výjev Zvěstování a figury sv. Antonína a sv. Šebestiána a klečící postavy donátorů. Styl zobrazení Sv. Šebestiána s harmonickými proporcemi a přirozeným pohybem napovídá, že malíř mohl být obeznámen se soudobým italským sochařstvím ve Florencii nebo Sieně.  Z doby po roce 1450 pochází tzv. Bladelinův oltář, který objednal pokladník Filipa Dobrého a zakladatel města Middelburgu pro tamní kostel. V pozadí scén je namalován průhled do panoramatu města. Pozdním dílem z doby kolem roku 1462 je oltářní triptych s Klaněním tří králů pro kostel St. Kolomba v Kolíně nad Rýnem (nyní Alte Pinakothek, Mnichov).

Rogier van der Weyden (ve francouzské literatuře též Rogelet da la Pasture, 1399 nebo 1400, Tournai – 18. června 1464) byl nizozemský malíř. Vedle van Eycka je považován za nejvýznamnějšího představitele rané nizozemské malířské školy. Těšil se již za svého života značné popularitě a úctě, byl jmenován městským malířem Bruselu a obdržel mnoho výnosných zakázek od evropských panovnických rodů.

罗希尔·范德魏登(Rogier van der Weyden,,约1399年或1400年-1464年6月18日),出生于今天的比利时图尔奈,是早期尼德兰画家,现存作品以宗教三联画、祭坛画、单人或双人肖像画为主。著名作品有博纳祭坛(Beaune Altarpiece)。范德魏登的绘画生涯及其成功,在世期间便取得了国际声誉,他的画常被销往意大利和西班牙,也常受到尼德兰及外国王公贵族的委托,包括菲利普三世(勃艮第)。 至15世纪下半页,范德魏登已经超越扬·凡·艾克成为更受欢迎的画家。但他的受欢迎程度仅持续到17世纪,审美的变化导致他在18世纪时几乎被彻底遗忘。他的声望在之后的两百年中渐渐被恢复;现在,他已与罗伯特·坎平、扬·凡·艾克被列为早期弗拉芒三大艺术家之一,并被广泛肯定为最具影响力的15世纪北欧艺术家。


Funkce.

Samotná pravidla fotbalu funkci kapitána nijak nevymezují, pouze ve výkladu konstatují, že kapitán nemá z pohledu pravidel žádný zvláštní status či privilegia (ohledně projevování nesouhlasu s výroky rozhodčího), avšak má za chování svého týmu jistou zodpovědnost.  Rozhodnutí a výklad ČMFS kapitánovi svěřují zejména funkce ohledně komunikace s rozhodčím – podepisuje zápis o utkání (do kterého může nechat zaznamenat své námitky), jeho prostřednictvím informuje rozhodčí družstvo o některých důležitých situacích nebo se kapitána dotazuje na důležité informace, kapitán může rozhodčího vyzvat ke kontrole míče či soupeřovy výstroje, informuje rozhodčího o připravovaném (či v poločase provedeném) střídání (příp. odvolání ze hry). Kapitán také rozhoduje o tom, který hráč má vykonat pokutový kop.  Podle výkladu ČMFS je kapitán (případně jeho zástupce) jediným, kdo se v průběhu hry smí (vhodným způsobem) obracet na rozhodčího (může však za to být potrestán, pokud rozhodčí jeho jednání nebude považovat za korektní) a má přístup do kabiny rozhodčích.  Kapitáni také vedou svá mužstva při nástupu na hrací plochu a pozdravu před a po utkání. Kapitáni také zastupují mužstvo při losování stran hřiště a zahajujícího týmu před začátkem utkání (případně prodloužení či kopů z pokutové značky).

Označení.

Již před utkáním je jeden z hráčů nastupujících k utkání určen jako kapitán (a označen v zápise o utkání). Tuto funkci plní po celou dobu utkání a nesmí ji libovolně předat jinému spoluhráči. Pouze pokud je vystřídán, vyloučen ze hry nebo z jiného důvodu odstoupí ze hry, vybere si jiného hráče na hřišti, kterého jmenuje svým zástupcem se všemi právy a povinnostmi kapitána.  Po celou dobu utkání je kapitán povinen na levém rukávě nosit zřetelnou pásku barvy odlišné od barvy dresu, její šířka musí být minimálně 5 cm. V případě, že kapitán odstoupí, musí tuto pásku předat svému zástupci.

Kapitán je ve fotbale jeden z hráčů na hřišti, který byl před utkáním do této funkce vybrán. Zastupuje své mužstvo při jednání s rozhodčím, vede mužstvo při nástupu na hrací plochu apod. Po celou dobu utkání je označen páskou na levém rukávu. Pokud je vystřídán, jednoho z hráčů na hřišti jmenuje svým zástupcem (a předá mu kapitánskou pásku).

在足球运动中,队长(英文:Captain,又称Skipper)是一位被委任作为球场上球队领袖的球员。队长通常由阵中经验丰富的球员担任。在比赛中,队长会佩带队长臂章作赛以资识别。


Historie radioteleskopu.

První anténa určená k identifikaci radiových zdrojů ve vesmíru byla sestrojena roku 1931 Karlem Guthem Janskym, inženýrem z Bellových laboratoří. Úkolem Janskyho byla identifikace zdrojů radiového šumu, které by mohly rušit komunikaci radiotelefonů. Janskyho anténa byla zkonstruována pro příjem krátkovlnných radiových signálů na frekvenci 20,5 MHz (přibližná vlnová délka λ=14,6 m). Anténa byla umístěna na otočnou plošinu, díky níž se mohla pohybovat v libovolném směru (zanedlouho proto získala přezdívku "Jansky's merry-go-round"). Měla průměr přibližně 30 m a výšku 6 m. K pohybu bylo využito sady pneumatik z automobilu Ford-T a díky tomu mohl být přesně nastaven směr zdroje, ze kterého měly být sledovány signály sledovány. Po straně antény byl umístěn malý a jednoduchý analogový systém záznamu přijímaných dat. Po několikaměsíčním záznamu Jansky data roztřídil a kategorizoval do tří předem určených kategorií rušení: "blízké bouře", "vzdálené bouře" a "nepravidelný šum neznámého původu". Jansky zanedlouho zjistil, že tento "nepravidelný šum" se opakuje vždy v cyklech po 23 hodinách a 56 minutách. Onen čtyřminutový rozdíl je ukazatelem tzv. hvězdného času, což je doba, kterou "pevnému" objektu trvají dva pohyby po nebeské sféře. Po porovnání svých pozorování s nebeskými mapami Jansky učinil závěr, že "nepravidelné rušení" přichází z Mléčné dráhy a je nejsilnější ve směru, kde se nachází její střed – tedy v Souhvězdí Střelce.  Mezi známé průkopníky v oboru radioastronomie patří také Grote Reber, který v roce 1937 sestrojil první parabolickou talířovou anténu o průměru 9 m a s níž provedl první průzkum nebe v radiovém spektru.  K největšímu rozkvětu radioastronomie došlo po skončení druhé světové války, během nichž učinili astronomové v Evropě, USA a Austrálii mnoho objevů.

Typy radioteleskopů.

Rozsah frekvencí v elektromagnetickém spektru, které společně vytvářejí radiové spektrum je velmi velký. To znamená, že různých variant radioteleskopů, co se velikosti, konfigurace atp. týče, existuje široká škála. Antény, které se používají pro průzkum vlnových délek od 30 m do 3 m (10 MHz–100 MHz) jsou většinou velká seskupení směrových antén, které se podobají klasickým „televizním anténám“ anebo jsou to statické reflektory s pohyblivým ohniskovým bodem. Po bližším průzkumu různých vlnových délek "klasickými" anténami bylo zjištěno, že jako povrch reflektorových antén lze použít obyčejné drátěné pletivo. V případě krátkých vlnových délek jednoznačně vedou antény talířové. Úhlovým rozlišením antény se rozumí funkce průměru talířové antény, který je přizpůsoben vlnové délce elektromagnetického záření, které má být pozorováno. Vlnová délka tedy přesně udává průměr talíře, který je potřebný k jejímu pozorování. Radioteleskopy, které jsou určeny pro sledování vlnových délek od 3 m do 30 cm (100 MHz až 1 GHz) mají většinou přes 100 m v průměru. Průměr radioteleskopů operujících ve vlnové délce kolem 30 cm (1 GHz) se pohybuje od 3 m do 90 m.

Velké „talíře“.

Na přelomu 50. a 60. let 20. století došlo k velkému rozmachu jedno-talířových antén. Největším samostatným radioteleskopem je RATAN-600 postavený v SSSR roku 1977 s průměrem kruhové antény 576 metrů). Největším radioteleskopem v Evropě je 100 metrová anténa ve městě Effelsberg v Německu, který byl do zprovoznění teleskopu "Green Bank Telescope" v roce 2000 po dobu 30 let největším, plně ovladatelným radioteleskopem. Největším radioteleskopem na území USA byl do roku 1988 "Big Ear" patřící Ohio State University.  Mezi dobře známé radioteleskopy patří radioteleskop Observatoře v Arecibu ve státě Portoriko, který je pohyblivý v rozsahu do 20° od zenitu a je největší jednoúsťovou anténou na světě.

Radiová interferometrie.

Jeden z největších technologických průlomů v oboru radioastronomie přišel v roce 1946, kdy byla představena metoda tzv. astronomická interferometrie. Astronomické interferometry sestávají buďto ze soustav parabolických antén (Very Large Array), jednodimenzionálních antén (Big Ear) nebo dvoudimenzionálních dipólových antén. Jednotlivé antény jsou od sebe odděleny v širokých odstupech a spojeny koaxiálním kabelem, vlnovodem, optickým vláknem nebo jiným druhem přenosové linky. Interferometrie nejenže zvyšuje kvantitu přijímaného signálu, ale také výrazně zlepšuje rozlišovací schopnosti, pokud je využita společně s metodou tzv. aperturové syntézy. Tato metoda funguje na principu skládání jednotlivých vln z různých teleskopů, přičemž vlny o stejné fázi se navzájem „posilují“ zatímco vlny o nesouhlasných fázích se navzájem odruší. Za účelem dosáhnout co nejlepšího rozlišení je nutné, aby byly jednotlivé radioteleskopy rozmístěny v různých odstupech. Odstup mezi dvěma anténami se nazývá "baseline" (základní linie). Pro dosažení co možná nejlepšího výsledku při pozorování radiového cíle je ideální vytvoření co největšího počtu různých základních linií (např. soustava radioteleskopů Very Large Array v Novém Mexiku sestává z 27 antén, které je možné seskupit až do 351 různých pozic (základních linií), což umožňuje dosáhnout rozlišení až 0,2 úhlových vteřin ve 3 cm vlnových délkách. Jedním z prvních experimentů na poli interferometrie byla tzv. Lloydovo interferometrické zrcadlo vyvinuté v roce 1946 vědeckým týmem Josepha Lade Pawseyho na univerzitě v Sydney. Na začátku 50. let 20. století byl pomocí Cambridge Interferometer podniknut průzkum radiového nebe, který umožnil vytvoření 1. a 2. Cambridgeského katalogu radiových zdrojů ("Cambridge Catalogue of Radio Sources").

Radioteleskop je forma směrové antény využívaná v radioastronomii a také při příjmu a sběru dat z družic a vesmírných sond. Od optických teleskopů se liší tím, že pracují v radiové části elektromagnetického spektra, v kterém detekují a sbírají data z radio-emitujících zdrojů. To znamená, že neposkytují žádný přímo viditelný obraz. Radioteleskopy jsou většinou velké parabolické antény užívané buďto samostatně nebo ve formacích. Radioobservatoře bývají situovány co nejdále od velkých městských center, aby se co nejvíce eliminoval vliv rušivých radioemisí, které tato centra produkují (např. rozhlasové vysílání, televizní vysílání). Je to podobné jako u optických teleskopů, s tím rozdílem, že u nich v blízkosti velkých měst dochází k rušení světelnými emisemi.

射电望远镜(英语:Radio telescope)是一个专门的天线和无线电接收机,在射电天文学用来接收天空中从天文射电源的无线电波。射电望远镜的外形差别很大,有固定在地面的单一口径的球面射电望远镜,有能够全方位转动的类似卫星接收天线的射电望远镜,有射电望远镜阵列,还有金属杆制成的射电望远镜。


Život.

Narodil se jako Muhammed Fethullah Gülen v obci Korucuk v blízko města Erzurum v severovýchodní části Turecka. Jeho otec, Ramiz Gülen, byl imámem v regionu. Jeho matka Emine Hanim pečovala o rodinu a měla tedy hlavní vliv na Gülenův duchovní a náboženský vývoj. Fethullah Gülen navštěvoval základní školu v rodné vsi a poté, co se s rodinou přestěhoval do nedalekého městečka, začal rozvíjet své náboženské vzdělání. V roce 1959 byla Fethullahu Gülenovi v Edirne udělena státní kazatelská licence a v roce 1966 byl převeden do města Izmir. Tam se začaly formovat jeho progresivní myšlenky o vzdělání, vědě, ekonomice a sociální spravedlnosti a množství jeho stoupenců se začalo zvyšovat.  Během této doby cestoval do různých provincií v Anatolii, kde přednášel v mešitách, kavárnách a podobně. Fethullah Gülen mluvil o důležitých otázkách, od míru a sociální spravedlnosti až po teoretický naturalismus. Jeho hlavním cílem podle jeho vlastního vyjádření zůstávalo sloužit lidstvu a vést mladou generaci k harmonii mezi intelektem a náboženskou tradicí. Během svého života až do dnes byl Fethullah Gülen silně ovlivněn myšlenkami mnoha velkých muslimských učenců, mezi kterými byli: Said Nursi, Mawlana Jalaladdin Rúmí, Abu Hanifa, Ghazali, Imam Rabbani, Yunus Emre.  V souladu s těmito mysliteli ztělesňují Gülenova filozofie a knihy myšlenky altruistické služby své komunitě a lidstvu obecně, harmonii mezi inteligencí a srdcem, upřímnost a hlubokou oddanost a lásku ke stvoření. Po celý svůj život je Gülen známý svou podporou demokracie, vědy, dialogu a nenásilí.  Fethullah Gülen je považován za zakladatele a inspirátora světového sociálního hnutí známé jako "Hizmet" (Služba), často známého pod názvem "Gülenovo hnutí". Ve 140 zemích fungují Gülenovy školy.  V roce 1994 se stal spoluzakladatelem „Nadace novinářů a spisovatelů“ a její členové ho zvolili čestným předsedou. V roce 1997 se Fetullah Gülen kvůli lepšímu přístupu k lékařské péči přestěhoval do USA. Svůj čas věnuje čtení, psaní a zbožnosti. Jeho principem je „žít, aby ostatní mohli žít lépe“ („yaşatmak için yaşamak“ v turečtině). Fethullah Gülen žije v Pensylvánii, kde pokračuje v psaní a přednáškách na různá témata. Od roku 1999 je čestným předsedou Rumiho fóra.  V roce 2008 se umístil na prvním místě v anketě o nejvýznamnější intelektuály současnosti pořádané americkým časopisem "Foreign Policy".

Zatykač v Turecku, žádost o vydání z USA.

V roce 2014 na něj byl v Turecku vydán zatykač za údajné vedení teroristické skupiny. Prezident Erdoğan se totiž domníval, že zločinci spojení s Gülenem infiltrovali klíčové orgány včetně soudů a policie, ovládli televizní studia a usilují o jeho svržení.  Poté, co se v červenci 2016 část armády pokusila převzít moc v zemi, označil prezident Erdogan Gülena za "„strůjce pokusu o převrat“". Po jeho potlačení bylo odvoláno téměř 3000 soudců a státních zástupců. Důvodem jejich propuštění bylo jejich údajné napojení právě na Gülena. Ten se však od puče distancoval. Erdogan žádá Spojené státy, aby ho vydaly do Turecka.

Fethullah Gülen (* 27. dubna 1941, Korucuk, provincie Erzurum) je turecký islámský učenec, myslitel, intelektuál, aktivista, teolog, autor a básník, obhájce vzdělání a emeritní kazatel. Je vůdcem náboženského hnutí, ke kterému se hlásí přes 10 milionů členů. Od konce 90. let 20. století žije v USA.

穆罕默德·法图拉·居连(,1941年-4月27日),又译费特胡拉·居伦、法图拉·葛兰,土耳其埃尔祖鲁姆人,为当代穆斯林世界的重要思想家,居连运动的精神领袖、前伊玛目、穆斯林意见领袖、作家。他会说阿拉伯语、波斯语、土耳其语、英语。他是土耳其记者和作家基金会的创始人之一,同时也是该基金会的名誉主席。


Armáda.

Nejvýznamnějším centrem odporu proti Hitlerovi byla německá generalita. Již v roce 1938 vojenské a civilní kruhy pod vedením generála Ludwiga Becka plánovaly odstranění Hitlera, když ze sudetoněmecké krize v Československu vyvstala hrozba vypuknutí války, kterou si generální štáb nepřál. Skupina armádních konspirátorů navázala spolupráci s civilní opozicí kolem Carla Friedricha Goerdelera, ale zdrcující ránu hnutí odporu zasadily Anglie a Francie podepsáním Mnichovské dohody, díky níž Hitler ze situace vyšel neotřesitelně posílen. Další významnou spikleneckou skupinou v armádě byla ta, která se utvořila kolem plukovníka (později generálmajora) Henninga von Tresckow. Ten se opakovaně pokusil spáchat či zorganizovat atentát na Hitlera, ale ani jeden z útoků se nezdařil. V roce 1943 von Tresckow přepracoval plán "Valkýra", který byl původně zaměřený na potlačení vnitřních nepokojů, tak aby se dal využít na podporu protihitlerovského puče. Jeho nejbližším spolupracovníkem se stal plukovník hrabě Claus Schenk von Stauffenberg. Nejzásadnějším aktem odporu německé generality byl pak právě Stauffenbergův pokus o převrat, jehož součástí byl i nejznámější a úspěchu nejbližší atentát na Hitlera.

Političtí odpůrci.

Další opoziční silou byli nenacističtí politici a jejich přívrženci, kteří ale neměli příliš prostoru se uplatnit a po nástupu nacistů k moci byli rychle umlčeni. Z jejich strany docházelo k ojedinělým aktům odporu, často na úrovni distribuce ilegálních tiskovin a letáků, pašování zakázaných knih, pobuřování a protinacistických vystoupení. Významnější odbojové aktivity lze nalézt u sociálních demokratů (např. Nový počátek, Markwitzova skupina, Rudý úderný oddíl) a komunistů (Saefkow-Jacobova skupina, Rudá kapela či atentát Georga Elsera). Do roku 1937 bylo za „velezrádné delikty politické povahy“ souzeno v Německu 17 168 osob. Přestože gestapo usilovně pracovalo na absolutním zničení politického odboje, jen těžko se dařilo tohoto cíle dosáhnout – ještě v roce 1941 bylo za ilegální činnost zatčeno 11 405 komunistů a sociálních demokratů. Kromě politických odpůrců z řad levice existovaly i spiklenecké spolky, jejichž členy se staly osoby pocházející ze střední třídy či osoby pravicové politické orientace. Pravicovým opozičním uskupením byl třeba ekonomický debatní klub Freiburská škola, Středeční společnost nebo kroužek paní Solfové. Nejznámější nacionálně konzervativní protinacistickou organizací byl Kreisavský kroužek, v jehož čele stál hrabě Helmuth James von Moltke.

Církve.

V roce 1933, tedy v roce nástupu Hitlera k moci, se k některé z křesťanských církví hlásilo 68 milionů Němců. V porovnání s tímto počtem věřících byla odbojová protinacistická činnost věřících nepříliš výrazná a zůstala vyhrazena jen několika odvážným jedincům, kteří pracovali buď samostatně, nebo se stali součástí nějakého tajného spolku, jako byl např. Kreisavský kroužek. Římskokatolická církev představovala pouze pasivní opoziční sílu napříč celým obdobím a ve sledovaném čase se odhodlala k otevřenému aktivnímu vystoupení jen málokdy, neboť Říšský konkordát jí politické působení zakazoval. Nejostřejší střety představovalo vydání encykliky papeže Pia XI. Mit brennender Sorge, která odmítla filosofické základy nacismu a kritizovala pronásledování katolické církve v Německu, a ostré vystoupení proti tzv. Akci T4 (vyvražďování fyzicky a mentálně postižených pacientů), proti které se významně angažoval biskup Clemens August von Galen. Protestantské církve (těch bylo v roce 1933 v Německu celkem 28) byly většinou velice rychle ovládnuty pronacistickým smýšlením, což nakonec vedlo k vytvoření Vyznávající církve a Ochranného sdružení farářů, které sdružily odpůrce režimu. Z obou větví křesťanství vzešli jednotlivci či skupinky dlouhodobě aktivně odporující nacistickému režimu, u katolíků to byl kromě biskupa Galena např. jezuita Alfred Delp nebo biskup Konrad von Preysing a u protestantů např. studentská nenásilná skupina Bílá růže, farář Martin Niemöller nebo Dietrich Bonhoeffer. Jedinou náboženskou organizací, která kladla nacistům vytrvalý a dlouhodobý odpor byli Svědkové Jehovovi. Ti odmítali zdravit nacistickým pozdravem, odmítali přísahat věrnost vůdci, nevstupovali do žádných nacistických organizací. V nacistickém Německu bylo uvězněno asi 10 000 příslušníků této náboženské skupiny a 250 jich bylo popraveno, většinou kvůli odmítnutí vojenské služby. Protestantských duchovních nacisté odsoudili do vězení zhruba 50, přičemž dalších 400 katolických kněží a 35 evangelických farářů prošlo koncentračním táborem Dachau.

Studenti a mládež.

V nacistickém Německu byly všechny spolky německé mládeže podřízeny NSDAP prostřednictvím zastřešující organizace. Výjimkou se stalo jen několik katolických spolků, které nacisté tolerovali s ohledem na uzavřený konkordát. V roce 1935 se v řadách Hitlerjugend nacházelo dobrovolně 60% německých chlapců a od 25. 3. 1939 bylo členství chlapců i dívek v nacistických organizacích povinné. Přesto vznikaly také nezávislé spolky mládeže, které sdružovaly mládež, stavějící se proti agresivnímu militarismu, totalitarismu a uniformitě nacismu. Sem patřila např. Swingová mládež, Piráti protěže, Lipské smečky nebo tzv. Čtyřky. Swingová mládež byla elitářským uskupením, jehož členové se o politiku nezajímali a dávali přednost nekonvenčnímu stylu života plnému zábavy. Většina z nich byla v roce 1940 zatčena. Z dělnického prostředí pocházeli příslušníci skupiny známé jako Piráti protěže, která vznikla v průmyslové oblasti Porýní-Vestfálska. Piráti protěže rozšiřovali zakázanou literaturu, psali po zdech domů protinacistická hesla a někteří spolupracovali s komunistickým odbojem. Organizace byla rozprášena v roce 1944, kdy bylo třináct chlapců z řad Pirátů veřejně oběšeno. Významnou organizací byly tzv. Lipské smečky, které fungovaly od roku 1937 v dělnických předměstích Lipska. V Mnichově, Hamburku a Vídni vznikly nezávisle na sobě tři malé politické mládežnické buňky, které vešly ve známost jako Čtyřky, jelikož je tvořily vždy čtveřice mladíků ve věku šestnáct až osmnáct let. Ti pocházeli z nižších středních tříd a vyrůstali v křesťanském prostředí. Motivací pro opoziční chování vůči režimu bylo v tomto případě zklamání z nacionálního socialismu. Všechny tři skupiny chtěly přispět k svržení režimu a k vítězství spojenců, čehož se snažily dosáhnout především rozšiřováním protirežimních letáků. Čtyřky byly postupně odhaleny a jejich členové popraveni nebo uvězněni. Skutečným symbolem protinacistického odporu mládeže se ale stala studentská skupina Bílá růže.

Židé.

Odpor v nacistickém Německu existoval jednak v podobě židovských organizací, jednak vzniklo několik iniciativ na záchranu Židů před holokaustem.

Německý odboj během druhé světové války je označení pro jednotlivce a skupiny, kteří se v nacistickém Německu stavěli na odpor nacistickému režimu v letech 1933–1945. Nelze jej charakterizovat jako jednotné či široké spolupracující hnutí, šlo spíše o roztříštěné spektrum odpůrců. Celkově je nutno konstatovat, že nebyl nijak zvlášť úspěšný a s výjimkou několika dílčích případů ani neměl masový charakter. Vrstvy, z nichž se rekrutovali Hitlerovi odpůrci, byly různé – patřili sem dělníci i šlechtici, mládež, duchovní, státní úředníci, inteligence i generalita.

德国抵抗运动()指的是在1933年至1945年间德国境内对纳粹党统治的抵抗。在这些抵抗运动中,有许多个人和组织积极参与到将阿道夫·希特勒赶下台并在推翻他的政权的计划中死去。


Klubová kariéra.

V 17 letech začal hrát za seniorské mužstvo Parmy. V roce 2001 přestoupil do Juventusu Turín za více jak 50 milionů eur, čímž se stal a dodnes je nejdražším brankářem fotbalové historie. Klub neopustil ani po korupční aféře v roce 2006, kvůli které Juventus sestoupil do Serie B. S Juventusem získal celou řadu trofejí. Mezi jinými 7 ligových titulů, 2× titul pro vítěze italského poháru a 5× italský superpohár. V sezónách 2002/03, 2014/15 a 2016/17 dokonce postoupil do finále Ligy mistrů UEFA, kde ale ani jednou trofej pro vítěze nejprestižnější evropské soutěže nezískal.

Reprezentační kariéra.

Nastupoval za italské mládežnické reprezentace od kategorie U16.  V A-mužstvu Itálie debutoval 29. 10. 1997 v kvalifikačním utkání v Moskvě proti reprezentaci Ruska (remíza 1:1). Zúčastnil se MS 1998 ve Francii, MS 2002 v Japonsku a Jižní Koreji, EURA 2004 v Portugalsku, MS 2006 v Německu, EURA 2008 v Rakousku a Švýcarsku, MS 2010 v Jihoafrické republice, EURA 2012 v Polsku a na Ukrajině, MS 2014 v Brazílii a EURA 2016 ve Francii. Na světovém šampionátu 2006 získal titul.

Mistrovství světa 2006.

Na mistrovství světa ve fotbale 2006 v Německu v dresu Itálie zářil. Za celý turnaj dostal v základní hrací době pouze 2 góly, z toho jeden z pokutového kopu a druhý jako vlastní gól od spoluhráče Cristiana Zaccarda. Přes týmy Česka, USA, Ghany v základní skupině a týmy Austrálie, Ukrajiny a Německa v play-off se dostali Italové do finále proti Francii, kde se po vyrovnaných dvou poločasech (1:1) muselo prodlužovat. V prodloužení byli Italové unavení, čehož Francouzi dokázali využívat. Buffon ovšem nádherným zákrokem proti hlavičce Zinedina Zidana svůj tým podržel a poslal až do penaltového rozstřelu, který nakonec Italové ovládli, čímž získali počtvrté titul mistrů světa.

EURO 2012.

Buffon se zúčastnil EURA 2012 a odchytal všech šest utkání Itálie na šampionátu při její cestě do finále. V základní skupině C to byly postupně zápasy se Španělskem (remíza 1:1), Chorvatskem (1:1) a Irskem (výhra Itálie 2:0). Ve čtvrtfinále odchytal zápas s Anglií, který se musel rozhodnout až v penaltovém rozstřelu (4:2 pro Italy). V semifinále inkasoval gól až v nastaveném čase (92. minuta), Itálie porazila mírně favorizované Německo 2:1. Ve finále musel čelit nejlepšímu týmu turnaje Španělsku, což nebylo vůbec jednoduché, Španělé jej čtyřikrát překonali, aniž by sami inkasovali. Gianluigi získal s národním týmem stříbro.

Osobní život.

Narodil se v italském městě Carrara. Jeho rodina byla sportovně založená – matka Maria Stella se věnovala disciplíně hod s diskem, otec Adriano byl vzpěrač a sestry Veronica a Guendalina hrály volejbal. Brankářská legenda Lorenzo Buffon je taktéž spřízněna s jejich rodinou, Lorenzo byl bratrancem jeho dědečka.  S dlouholetou přítelkyní českou modelkou Alenou Šeredovou, se kterou má dva syny, Luise Thomase a Davida Lee, se oženil 16. června 2011 ve vyšehradské Bazilice svatého Petra a Pavla. V současné době (2018) jsou však již rozvedeni.

Gianluigi Buffon (* 28. ledna 1978 Carrara, Itálie) je italský fotbalový brankář a reprezentant, který působí v Italském klubu Juventus FC. Jeho předchozími působišti byly italský klub Parma FC a Paris Saint-Germain FC. V dresu italského národního týmu odehrál nejvíce utkání ze všech fotbalistů (celkem 167 k lednu 2017).

吉安路易吉·“吉吉”·保方(,1978年-1月28日)是一位意大利足球员,司职守门员,现时效力意甲球队尤文图斯,他是意大利足球传奇巨星之一,曾经效力意甲球队尤文图斯十七年,时隔一季宣布再度效力意甲球队尤文图斯。


Mládí a začátek kariéry.

Fincher se narodil 28. srpna 1962 v Denveru rodičům Claire Mae a Howardovi Kellymu Fincherovým. Když mu byly dva roky, přestěhovala se rodina do města San Anselmo v Kalifornii. Později se přestěhovali znovu, tentokrát do města Ashland v Oregonu, kde Fincher také absolvoval střední školu. První filmy na osmimilimetrovou kameru začal díky inspiraci filmem "Butch Cassidy a Sundance Kid" točit už v osmi letech. Vyhnul se tradičnímu filmovému vzdělání a raději si sehnal práci ve filmovém průmyslu. Nejdřív dělal jednoduchou manuální práci jako vkládání filmu do kamery pro produkční skupinu Korty Films. V roce 1983 získal místo u společnosti Industrial Light & Magic, kde pracoval na filmech jako "" a "Indiana Jones a chrám zkázy". Rok nato společnost opustil, aby se mohl věnovat natáčením spotu pro American Cancer Society (Americkou společnost pro boj s rakovinou), ve které byl zobrazen lidský plod kouřící cigaretu. Tím rychle přilákal pozornost hollywoodských producentů a v roce 1985 se mu naskytla příležitost režírovat dokumentární film o Ricku Springfieldovi "The Beat of the Live Drum". I nadále se věnoval natáčení reklamních spotů, např. pro společnosti Revlon, Converse, Nike, Pepsi, Sony nebo Levi’s, brzy se ale přesunul k hudebním videoklipům, kterých natočil velké množství.

Videoklipy.

Ve snaze stát se režisérem začal Fincher točit hudební videoklipy a reklamy pro společnost Propaganda Films. Není jediným režisérem, který piloval své umění natáčením pro tuto společnost: podobně začínali Michael Bay, Antoine Fuqua, Spike Jonze, Michel Gondry, Zack Snyder, Gore Verbinski nebo Alex Proyas.  Fincher natočil mnoho velkorozpočtových hudebních videoklipů pro pestrou škálu umělců (včetně Madonny, Billyho Idola, Pauly Abdulové, Roye Orbisona, Jody Watleyové, Howarda Hewetta, Ricka Springfielda, Jermaina Stewarta, Steva Winwooda, Neneh Cherry, George Michaela a Michaela Jacksona) a kapel (Aerosmith, The Rolling Stones, Nine Inch Nails, A Perfect Circle, The Motels, The Wallflowers, Wire Train a The Outfield). Jeho klip k písni „The End of Innocence“ Dona Henleyho získal cenu MTV Video Music Award pro nejlepší mužský videoklip roku 1990. V kategorii Nejlepší režie získal tuto cenu dvakrát po sobě za klipy pro Madonnu („Express Yourself“ v roce 1989 a „Vogue“ v roce 1990). Přitom v roce 1990 získal v této kategorii tři ze čtyř možných nominací (za klipy pro Madonnu, Dona Henleyho a Aerosmith).

Celovečerní filmy.

"Vetřelec 3 (1992)".

Po několika hudebních videoklipech natočil Fincher svůj první celovečerní film "Vetřelec 3" (1992, v originále "Alien"). Ten sice získal nominaci na Oscara za nejlepší vizuální efekty, ale jinak byl špatně hodnocen kritiky i diváky. Fincher se při natáčení několikrát pohádal se společností 20th Century Fox kvůli scénáři a rozpočtu. V knize "The Director’s Cut" obviňuje producenty, že v něj nevložili dostatečnou důvěru. V rozhovoru pro "The Guardian" z roku 2009 se vyjádřil, že není nikdo, kdo tento film nenáviděl a nenávidí víc než on sám.  Po Vetřelci 3 se Fincher dočasně vrátil k natáčení reklam a hudebních klipů. V tomto období natočil například klip k písni The Rolling Stones „The Love is Strong“ oceněné cenou Grammy.

"Sedm (1995)".

V roce 1995 režíroval Fincher film "Sedm" (v originále "Se7en") podle scénáře Andrewa Kevina Walkera. V něm se dva detektivové v podání Brada Pitta a Morgana Freemana snaží dopadnout sériového vraha, který při vraždách vychází ze sedmi smrtelných hříchů. Film vydělal přes 100 milionů dolarů v USA a přes 300 milionů dolarů celosvětově a byl nominován na Oscara v kategorii nejlepší střih. Předseda společnosti New Line Cinema, Arnold Kopelson, původně odmítl povolit natáčení šokující vrcholné scény, ale díky Bradu Pittovi, který prohlásil, že z filmu odejde, pokud bude konec změněn, nakonec Fincher mohl původní scénu natočit a použít.

"Hra (1997)".

Po úspěchu filmu "Sedm" se Fincher pustil do natáčení "Hry" (1997, v originále "The Game"), filmu o samotářském bankéři Nicholasi Van Ortonovi (Michael Douglas), kterému dá mladší bratr (Sean Penn) k narozeninám zvláštní dárek: hru, ve které je Nicholas hlavním hráčem a která mu brzy začne pronikat do života, až přestává být jisté, kde jsou hranice mezi hrou a realitou. Film sklidil úspěch u kritiků, ale návštěvnost v kinech nebyla nijak závratná.

"Klub rváčů (1999)".

Fincherovým dalším filmem byl "Klub rváčů" (1999, v originále "Fight Club"), adaptace stejnojmenného románu Chucka Palahniuka z roku 1996. Bezejmenným vypravěčem filmu je muž trpící insomnií (Edward Norton), který se seznámí s výstředním Tylerem Durdenem (Brad Pitt), a společně si zřídí „klub rváčů“, kam se civilizací deprimovaní muži chodí prát. Další excentrickou postavu, Marlu Singer, zahrála Helena Bonham Carterová.  Přestože v době uvedení film především kvůli nedůvěře studia a špatné propagaci propadl, brzy po vydání DVD získal kultovní status a nyní je diváky i kritiky hodnocen jako jeden z nejlepších filmů všech dob. Americký časopis "Entertainment Weekly", který dal původně filmu negativní hodnocení, později zařadil "Klub rváčů" na první místo žebříčku 50 Essential DVDs. Britský časopis "Total Film" ho v roce 2006 ohodnotil jako čtvrtý nejlepší film všech dob. Před něj se dostaly jen filmy "Čelisti" (3. místo), "Vertigo" (2. místo) a "Mafiáni" (1. místo).

"Úkryt (2002)".

V roce 2002 natočil Fincher thriller "Úkryt" (v originále "Panic Room") o matce (Jodie Fosterová) s dcerou (Kristen Stewartová), které se schovají ve speciálně zařízené místnosti (tzv. panic room) svého nového domu před třemi zločinci (Forest Whitaker, Jared Leto a Dwight Yoakam), kteří zde hledají ukryté peníze. Film vydělal celosvětově skoro 200 milionů dolarů. Fincher sám přiznal, že "Úkryt" je mainstreamovější než jeho ostatní filmy a v komentáři na DVD ho popsal jako „dobrý béčkový film o dvou lidech zavřených v komoře“.

"Zodiac (2007)".

Pět let po "Úkrytu", v roce 2007, Fincher natočil film "Zodiac", adaptaci knih Roberta Graysmithe o případu sériového vraha Zodiaca. Ve filmu hráli Jake Gyllenhaal, Mark Ruffalo, Robert Downey Jr., Anthony Edwards a Brian Cox a byl to Fincherův první film točený převážně na digitální kameru. Podle původního plánu měl film jít do kin na podzim roku 2006, ale kvůli neshodám Finchera s producenty byla premiéra odsunuta až na březen 2007.  "Zodiac" byl jeden z nejlépe hodnocených filmů roku 2007 – pouze dva filmy se ten rok objevovaly v žebříčcích častěji: "Tahle země není pro starý" a "Až na krev". Přesto ale nebyl kasovně úspěšný, s rozpočtem 65 milionů dolarů vydělal v USA pouze 33 milionů (celosvětově 84 milionů)). Oproti očekáváním také nezískal žádnou nominaci na Oscara.

"Podivuhodný případ Benjamina Buttona (2008)".

"Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008, v originále "The Curious Case of Benjamin Button") je adaptace stejnojmenné povídky F. Scotta Fitzgeralda, příběhu o životě a smrti s fantaskními prvky. Byl to už třetí Fincherův film, ve kterém si jednu z hlavních postav zahrál Brad Pitt. Další role ztvárnily např. Cate Blanchettová, Tilda Swintonová a Taraji P. Hensonová. Film měl rozpočet 150 milionů dolarů částečně kvůli nákladům na speciální efekty, pomocí kterých mohla postava Benjamina Buttona postupně mládnout. Celosvětově vydělal přes 300 milionů dolarů. Byl nominován na 13 cen americké filmové Akademie včetně Fincherovy první nominace za nejlepší režii. Získal nakonec tři Oscary v technických kategoriích.

"The Social Network (2010)".

V roce 2010 natočil Fincher film "The Social Network" o založení Facebooku a právních sporech, které ho doprovázely. Scénář napsal Aaron Sorkin na základě knihy Bena Mezricha "The Accidental Billionaires". Obsazení se skládalo především z mladých herců v čele s Jessem Eisenbergem v roli Marka Zuckerberga, Andrewem Garfieldem a Justinem Timberlakem. Na soundtracku pracovali Trent Reznor a Atticus Ross. Fincher byl dlouholetým fanouškem Reznorovy kapely Nine Inch Nails, pro kterou režíroval videoklip ke skladbě „Only“. Film měl velký úspěch u kritiků, přestože ho Zuckerberg a další kritizovali za faktické nepřesnosti. Byl nominován na osm Oscarů, z nichž získal tři: za nejlepší adaptovaný scénář, nejlepší hudbu a nejlepší střih; a na šest Zlatých glóbů, z nichž získal čtyři: za nejlepší film (drama), nejlepší režii, nejlepší scénář a nejlepší hudbu.

"Muži, kteří nenávidí ženy (2011)".

Jde již o druhou filmovou adaptaci stejnojmenného románu Stiega Larssona (první byl švédský film z roku 2009). Film se natáčel ve Švédsku a hlavní role ztvárnili Rooney Mara (která hrála také v "The Social Network"), Daniel Craig, Stellan Skarsgård, Christopher Plummer a Robin Wrightová. Film byl chválen především za herecké výkony Craiga a Mary, temnou a noirovou atmosféru a hudbu Trenta Reznora a Atticuse Rosse. Film získal pět nominací na Oscara (včetně nominace za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli pro Rooney Maru), proměnil pouze cenu za nejlepší střih.

"Zmizelá (2014)".

Zmizelá (2014, v originále "Gone Girl") je adapatce stejnojmenného psychothrilleru od Gillian Flynn. Hlavní role ztvárnili Ben Affleck a Rosamunde Pike, v dalších rolích se objevily např.: Neil Patrick Harris, Tyler Perry nebo Emily Ratajskowski. Film měl rozpočet 61 milionů dolarů, jen v Americe vydělal přes 167 milionů dolarů a celosvětové tržby se vyšplhaly na částku necelých 370 milionů dolarů. Scénář adaptovala sama autorka knižní předlohy a hudbu se opět postarala dvojice Trent Reznor a Atticus Ross. Film sklidil pozitivní recenze a to hlavně za celkový vizuál a atmosféru, scénář a herecký výkon Rosamunde Pike. Snímek získal jednu nominaci na Oscara za nejlepší ženský herecký výkon v hlavní roli, čtyři nominace na Zlatý Glóbus (nejlepší hlavní herečka, scénář, režie, hudba) a dvě nominace na cenu BAFTA pro nejlepší herečku a adaptovaný scénář.

Chystané projekty.

"World War Z 2 (2020)".

V současné době je Fincherovým chystaným projektem pokračování filmu z roku 2013 "Světová válka Z". Hlavní roli si zopakuje Brad Pitt a půjde tak o jeho čtvrtou spolupráci s Davidem Fincherem.

Seriály.

"House of Cards (2013 –?)".

David Fincher se také podílel na režii dvou epizod úspěšného politicko-dramatického seriálu House of Cards (česky Dům z karet) z produkce internetové služby Netflix. Po odstoupení z postu režiséra, se seriálu věnuje jako výkonný producent. Seriál se stal velmi úspěšný jak ve sledovanosti, tak v kritickém a diváckém hodnocení. Dosud si vysloužil osm nominací na Zlatý Glóbus, ze kterých dvě proměnil ve vítězství (nejlepší herec – Kevin Spacey, nejlepší herečka – Robin Wright). Letos proběhla premiéra páté série.

"Mindhunter" "(2017 –?)".

Nejnovější režisérský počin je dramatický seriál, z prostředí FBI, Mindhunter, opět z produkce Netflixu. Seriál měl premiéru 13. října 2017 a sklidil pozitivní hodnocení. V současnosti je potvrzeno natáčení druhé série.

David Fincher (* 28. srpna 1962, Denver, Colorado, USA) je americký režisér a producent. Jeho filmy, převážně thrillery jako "Klub rváčů, Sedm" a "Úkryt", jsou typické svou temnou a depresivní atmosférou. Za filmy "Podivuhodný případ Benjamina Buttona" (2008) a "The Social Network" (2010) byl nominován na Oscara za nejlepší režii. Jeho zatím posledním filmem je adaptace románu "Zmizelá" od Gillian Flynn.

大卫·安德鲁·莱奥·芬奇(英语:David Andrew Leo Fincher,1962年-8月28日),美国著名音乐录影带及电影导演。在导演电影处女作《异形3》(Alien 3)前,他只是帮“史密斯飞船”乐团和麦当娜拍摄MV以及一些广告。尽管处女作很不成功,但是其后的两部电影《七宗罪》和《搏击俱乐部》因为深刻反映了当代社会道德沦丧等社会问题而广受好评。


Historie a vývoj metody.

V roce 1910 britský fyzik Joseph John Thomson pozoroval emisi pozitivních iontů a neutrálních atomů z povrchu pevných látek vyvolanou bombardováním ionty. Vylepšená technologie vakuových pump ve čtyřicátých letech dvacátého století umožnila vyrobit první experimentální prototyp SIMS. Konstruktéry byli Herzog a Viehböck v roce 1949 na univerzitě ve Vídni. V šedesátých letech byly vyvinuty dvě SIMS aparatury nezávisle na sobě. Jedna z nich byla americký projekt pod vedením Liebel a Herzog, který byl sponzorován NASA, pro analýzu měsíčních útvarů. Druhý francouzsky projekt byl zahájen na univerzitě v Orsay R. Castaingem jako doktorandská práce G. Slodzianiho. Obě varianty přístroje byly později vyráběny, americký firmou GCA Corporation a francouzský firmou Cameca. Cameca se nachází v Paříži a je stále zapojena do výroby SIMS nástrojů ([www.cameca.fr]). Tyto první přístroje byly založeny na hmotnostním spektrometru využívající magnetické pole a jako primární paprsek iontů byl použit Argon. V sedmdesátých letech K. Wittmack and C. Magee vyvinuli novou verzi SIMS vybavenou kvadrupólovými hmotnostními analyzátory. Přibližně ve stejnou dobu A. Benninghoven uvedl metodu statické SIMS, kde je hustota primárních iontů tak malá, že jen nepatrný zlomek (obvykle 1%) povrchu svrchní vrstvy stačí pro úspěšnou povrchovou analýzu. Přístroje tohoto typu používají pulsně buzené primární zdroje iontů a 'time-of-flight' hmotnostní spektrometry. Poslední vývoj se zaměřuje na nové primární zdroje iontů jako je C 60 nebo shluk iontů zlata a bismutu.

Schéma přístroje a popis funkce.

Klasické SIMS zařízení se skládá z 1) iontového děla vytvářející primární paprsek iontů 2) iontové "sloupcové" dělo, zrychlující a směřující paprsek iontů na vzorek 3) komora o vysokém vakuu obsahující vzorek a sekundární čočky pro extrakci iontů 4) hmotnostní analyzátor separující jednotlivé ionty podle jejich poměru hmotnosti k náboji 5) ionty detekující jednotka.

Požadavky na vakuum.

SIMS vyžaduje vysoké vakuum s tlakem pod 10 Pascalů (zhruba 10 mbarů nebo Torrů). Toto je třeba zajistit, aby sekundární proud iontů nereagoval s plyny na pozadí (vzduchem) na jeho cestě k detektoru (tento požadavek tedy znamená volnou cestu) a také zabraňuje kontaminaci povrchu vzorku adsorpcí částic plynu v průběhu měření.

Zdroje primárních iontů.

Existují tři základní typy iontových děl. V prvním z nich jsou ionty z plynných prvků obvykle generovány plazmatem (Duoplasmatrons) nebo elektronovou ionizací například vzácných plynů (Ar, Xe), kyslíku (O, O). Tento typ paprsku je snadno ovladatelný a vytváří svazek iontů sice ne moc přesný, ale zato o vysoké energii. Druhým zdrojem ionizačního paprsku je používaný Cs proud iontů. Atomy cesia se vypařují přes porézní wolframovou ucpávku a ionizují se během odpařování. Je použitelný jak pro jemné zaměření, tak v režimu vysokého proudu (v závislosti na designu děla). Třetí, kapalné kovové iontové zdroje (liquid metal ion source (LMIG)), pracují s kovy nebo kovovými slitinami, které jsou kapalné při pokojové teplotě nebo lehce vyšší teplotě. Kapaliny kovů zahrnují wolframové hroty a emise iontů pod vlivem intenzivního elektrického pole. Zatímco zdroj z gallia je schopen pracovat s jednotlivými atomy gallia, nedávno vyvinuté zdroje pro zlato, indium a bismut umožňují použití slitiny, které sníží body tání dané látky. LMIG poskytují pevně zaměřitelné ionty nosníkového paprsku (<50nm) s mírnou intenzitou a je navíc jsou schopné generovat krátké impulsní svazky iontů. Jsou proto běžně používány ve statických SIMS zařízeních.  Volba druhů iontových zdrojů a iontového děla závisí na požadovaném proudu (pulsní nebo souvislý), na požadovaných rozměrech primárního iontového paprsku a na vzorku, který má být analyzován. Kyslík jako primární proud iontů je často používán k vyšetření na elektropozitivních prvků kvůli zvýšení pravděpodobnosti vytváření pozitivních sekundárních iontů, zatímco proud primárních cesiových iontů je často využíván při testech elektronegativních prvků. Pro krátké impulsní svazky iontů ve statickém SIMS je pouze LMIG použitelné, ale často je v kombinaci s kyslíkovým nebo cesiovým dělem.

Analyzátory hmoty.

V závislosti na druhu použité SIMS metody jsou k dispozici tři typy analyzátorů: segmentový, kvadrupólový a "time-of-flight". Segmentový spektrometr ( sector field mass spectrometer) využívá kombinaci elektrostatického a magnetického analyzátoru k separaci sekundárních iontů podle poměru jejich váhy a náboje. Kvadrupólový analyzátor (quadrupole mass analyzer) filtruje ionty v rezonujícím elektrickém poli, kterým projdou jen předem určené látky. Time of flight analyzátor hmoty odděluje ionty bez unášivého pole jen podle jejich kinetické energie. Tento analyzátor vyžaduje sekundární iontové dělo a je jediný, který dokáže detekovat všechny sekundárně generované ionty navzájem v jeden okamžik. Tento typ je standardně využíván pro statické SIMS zařízení.

Detektory.

Po dopadu iontu na elektronovou násobičku se generuje lavina elektronů, která vytvoří pulz, který může být přímo detekován. Další typ detektoru je mikrokanálový detektor, který funguje na podobném principu jako předchozí detektor, ale s rozdílem, že zesílení je menší. Naopak je ale lepší laterální rozlišení detekovaných iontů. Většinou se předchozí detektory kombinují s CCD kamerou nebo fluorescenčně citlivým detektorem.

Limity detekce.

Většinu stopových prvků lze detekovat, když dosahují ve zkoumaném vzorku hustoty od 10 až 10 atomů na krychlový centimetr. Toto číslo je ale dosti závislé na použité metodě, typu primárního svazku, analyzovaném vzorku atd. Velikost "odprášené" části povrchu je závislá na velikosti proudu a rozměrech paprsku z primárního iontového děla. A to je zase závislé na použití zdroje iontů (Cs, O, Ga nebo skupiny Bi jako Bi).

Statická a dynamická SIMS.

V oborech zabývajících se analýzou povrchů je běžné rozdělení metody SIMS na statickou a dynamickou. Statická SIMS je spojena především s analýzou jednoatomárních vrstev na povrchu. K tomu se využívá pulzní iontové dělo a time of flight detektor hmoty. Na druhou stranu je dynamická SIMS zaměřena především an zkoumání objemu (má blízko k procesu odprašování látky). K tomu se využívá stejnosměrné primární iontové dělo a kvadrupólový analyzátor hmoty.

Hmotnostní spektrometrie sekundárních iontů,, zkráceně SIMS, je technika sloužící k analýze složení povrchů pevných látek a tenkých vrstev pomocí vyprašování povrchu bombardujícími ionty a shromažďováním (analyzováním) vyražených sekundárních iontů. Sekundární ionty emitované z povrchu materiálu pomocí "vyprašovacího" procesu se používají k analýze chemického složení materiálu. Tyto částice však představují jen malý zlomek částic emitovaných ze vzorku. Sekundární ionty se měří hmotnostním spektrometrem určující prvkové, izotopové, nebo molekulární složení povrchu. SIMS je jedna z nejcitlivějších analýz povrchů, která je schopna detekovat prvky, i když jsou přítomny řádově jen v nanometrových oblastech.

二次离子质谱(英语:Secondary Ion Mass Spectroscopy, SIMS)是用来分析固体表面或者是薄膜的化学成分的技术,其用一束聚焦的离子束溅射待测品表面,并通过检测轰击出的二次离子的荷质比确定距表面深度1-2纳米厚的薄层的元素、同位素与分子的组成。 它是用m,Xe等惰性气体电离产生重离子来轰击样品表面,把打出试样的碎片连同轰击时弹射出去的原激发离子一同送入质谱计,进行质量分离与检测,最后得到质谱。它的原理除了采用离子枪轰击激发以外,其余与质谱仪完全相同。SIMS一般采用四极质谱计,因为它结构简单,而且体积较小。但是它检测的相对分子质量范围仅限于几千以下。SIMS是一种非常灵敏的表面分析方法,它在有机高分子分析方面的应用近年来获得迅速的发展。现代的综合能谱仪上常附有SIMS的装置。


Výskyt.

Ryba se vyskytuje převážně u mořského dna, kde může žít v mělčinách, ale také až do hloubky 800 metrů. Vyskytuje se v oblasti východního Atlantiku, včetně Středozemního moře a Černého moře, což odpovídá přibližně souřadnicím mezi 55° severní šířky až 25° jižní šířky a 32° západní délky až 42° východní délky. Je možné se s ní setkat na jižním pobřeží Britských ostrovů, Azor, Kanárských ostrovů, pobřeží Maroka a středomořských států. Jedná se o nemigrující druh.

Popis.

Ropušnice skvrnitá má oválný tvar těla zploštělý do stran, na kterém se nachází značné množství výrostků a ostnů, které slouží jako kamufláž a obrana současně. Obvykle dorůstá velikosti 25 cm, ale v maximálních případech až 35 cm (jiné zdroje uvádějí až 37 cm, ale obvykle se pohybuje v rozmezí 15 až 20 cm) s maximální váhou 870 g. V přední části se nachází velká hlava, které je chráněna kostními pláty, jež fungují jako přední pancéřování. Na jejím vrcholku se nachází dvě velké oči, které směřují do stran. Mezi očima je umístěno několik rozvětvených tykadel. Oblast linie hřbetu je tvořena za pomoci 55 šupin a současně se zde vyskytuje i postranní čára. Hřbetní ploutev tvoří 12 tvrdých a 9 až 11 měkkých ploutevních paprsků. Na straně těla se nacházejí dvě velké prsní ploutve, které slouží k pohybu.  Povrch těla je pokryt šupinami, které chrání tělo ryby. Její barva je převážně hnědá, červenohnědá až oranžová s nepravidelně rozmístěnými plochami, ve kterých se vyskytují tmavé či světlé pruhy fungující jako kamufláž. Ryba tak imituje skalnatý povrch, který je porostlý mořskými rostlinami.

Potrava.

Ropušnice skvrnitá je dravá masožravá ryba, která se živí převážně drobnými rybami obývající oblasti mořského dna, dále lov garnáty, či mořské kraby. Jedná se o nočního dravce, který přes den spoléhá na svoji kamufláž a v noci vyráží na lov. K ulovení kořisti využívá svoji velkou tlamu a značnou rychlost, kterou je schopna vyvinout na krátký okamžik a tím kořist dostihnout.

Rozmnožování.

Ropušnice se rozmnožuje převážně v letních měsících mezi červnem a srpnem. Během tření samice naklade malé chomáče jiker, které jsou následně unášeny mořskými proudy jako součást planktonu. Po dosažení délky okolo 3 cm se mladé rybky vydávají ke dnu, kde žijí podobně jako dospělé ryby.

Hospodářský význam.

Ryba není průmyslově lovena, jelikož hodnota jejího masa je velmi nízká. Chytá se pouze pro akvaristické potřeby, například pro velká akvária jako dekorační ryba.

Ropušnice skvrnitá ("Scorpaena porcus" Linnaeus, 1758) je druh dravé mořské ryby z čeledi ropušnicovití, která žije v oblasti Atlantského oceánu. Jedná se o samotářský druh, který loví svoji potravu převážně v noci.

石鲉(学名:)为鲉科鲉属的模式物种,为温带海水鱼,分布于东大西洋不列颠群岛至亚速群岛、加纳利群岛、地中海及黑海海域,栖息深度可达800米,体长可达37公分,栖息在海藻生长的岩礁底层水域,以甲壳类、鱼类等为食,生活习性不明,可做为食用鱼及观赏鱼,具有毒性。


Život a kariéra.

Dětství.

Narodil se v nemocnici města Hamilton, jako první dítě ze čtyř sourozenců, jeho bratr Danny a sestry Judy a Nancy se narodili poté, co se rodina přestěhovala do St. Catharines, když byly Neilovi dva roky. V té době se jeho otec stal prodejcem zemědělských strojů firmy Dalziel Equipment. V roce 1956 se rodina přestěhovala do Port Dalhousie. začal navštěvovat základní školu v Gracefieldu a později druhý stupeň v Lakeportu. Své dětství popisuje jako šťastné a říká že zažil srdečný rodinný život. Začátkem dospívání se začal zajímat o hudbu a tehdy dostal tranzistorové rádio, na kterém mohl přijímat vysílání popových radiostanic z Toronta, Hamiltonu a Wellandu, Ontaria a Buffala z USA.  Jeho první hudební pokusy byly lekce hry na piano, které jak později řekl ve svém instruktážním videu "A Work in Progress", na něj neměly žádný vliv. Měl sklony bubnovat hůlkami na různých předmětech kolem sebe, takže mu rodiče ke 13. narozeninám koupili pár bubenických paliček, podušku na cvičení a pár lekcí, s příslibem když vydrží cvičit jeden rok koupí mu bicí soupravu.  Ke čtrnáctým narozeninám mu rodiče koupili bicí soupravu a Neil začal brát lekce od Dona Georgea na Peninsula Conservatory of Music. Jeho debut se konal téhož roku na školním vánočním představení v St. Johns Anglican Church Hall v Port Dalhousie. Jeho dalším vystoupení bylo na Lakeport High School s jeho první skupinou The Eternal Triangle. Toto představení obsahovalo původní číslo nazvané "LSD Forever" a na tomto představení předvedl své první sólo.

Smrt.

Peart zemřel 7. ledna 2020 v Santa Monica, Kalifornie, na agresivní formu rakoviny mozku. Jeho nemoc byla jeho blízkými utajovaná až do jeho smrti. Jeho rodina to oznámila 10. ledna.

Neil Ellwood Peart (12. září 1952, Hamilton, Ontario, Kanada – 7. ledna 2020, Santa Monica, Kalifornie, USA) byl kanadský bubeník a skladatel, působící v torontské skupině Rush, do které vstoupil roku 1974.

尼尔·艾尔乌·佩尔特(英语:Neil Ellwood Peart,1952年-9月12日-2020年-1月7日),,生于加拿大渥太华,加拿大勋章获得者,于为前卫摇滚乐团 匆促乐团 的鼓手以及主要的词曲创作人。绰号「教授」的尼尔长久以来都是年轻鼓手的学习目标,他在专辑当中的精彩表现获颁过无数奖项(如"Modern Drummer"杂志),并被视为当代最伟大的摇滚乐鼓手之一。他所采用的鼓具组是出了名的详尽,从小型鼓到令人吃惊的大鼓都包含其中。他的打鼓风格是吸纳众家精华而来:他自己提到谁合唱团(The Who)的凯思·穆恩与爵士鼓手 Buddy Rich,乐迷们每每在演唱会最期待的便是他精彩的个人独奏。他的名字的正确发音是'Peert',或像是"Pier" 加上一个 "t"的子音在后头,然而多数人则是误发为 "pert"。


沙克里亚尔·马梅迪亚洛夫

Kariéra.

Mamedjarov pochází z rodiny, kde sice otec reprezentoval ve vzpírání, ale všechny děti se úspěšně věnovaly šachu. Ázerbájdžán reprezentují i jeho sestry Zeinab Mamedjarovová a Turkan Mamedjarovová, obě mají titul mezinárodních velmistryň podle ženských norem. Šachy hraje od osmi let.  Od mládí se stal spolu s Tejmurem Radžabovem tahounem silné generace ázerbájdžánských šachistů. Už v roce 2000 poprvé startoval na Šachové olympiádě. V roce 2002 získal titul mezinárodního velmistra, kterým se tak stal ve svých 17 letech, a vyhrál mistrovství Evropy mládeže do 18 let. O rok později vyhrál ve stejné kategorii světový titul a také se poprvé stal mistrem světa juniorů. Zlato z juniorského mistrovství světa získal podruhé v roce 2005, což se před ním nikomu nepodařilo. Díky tomu dostal i pozvánku na uzavřený Essent Chess Tournament v Hoogeveenu, kde v poli čtyř hráčů vyhrál před Judit Polgárovou a Veselinem Topalovem. Rok 2006 byl pro něj velmi úspěšný, když kromě Hoogeveenu zvítězil také v Dubaji, na Aeroflot Open v Moskvě, v Reykjavíku, Baku a druhý skončil v Bielu. Vítězství v Hoogeveenu o rok později zopakoval před Loekem van Welym.  Nadále úspěšně startoval v týmových soutěžích a snažil se prosadit ve velkých turnajích. V roce 2010 se mu to podařilo dělenými prvními místy na turnaji v Baku (na pomocné kritérium za Kramnikem, kterého ale ve vzájemné partii porazil) a na Talově memoriálu (na pomocná kritéria třetí za Karjakinem a Aronjanem). Výsledkem úspěchů byl jeho postup do turnaje kandidátů mistrovství světa hraného v Kazani v roce 2011. Ve čtvrtfinále tam sice změnou svého repertoáru zahájení zaskočil Borise Gelfanda, ten se ale s překvapením vypořádal a zápas a nakonec i celý turnaj vyhrál.  Druhým místem v seriálu Grand Prix FIDE 2012/13 se znovu kvalifikoval do turnaje kandidátů mistrovství světa. V Chanty-Mansijsku se v roce 2014 hrál turnaj kandidátů pro změnu systémem dvakrát každý s každým. Mamedjarov špatně začal, prohrál dvě partie z prvních tří kol, a až v závěru se vrátil na vyrovnanou bilanci 7 bodů ze 14 partií.  V roce 2013 se díky velkému finiši stal mistrem světa v rapid šachu, výsledkem 11,5 bodu z 15 partií, o půl bodu před Janem Něpomňaščím. V roce 2014 vyhrál znovu Talův memoriál, tentokrát hraný v bleskovém tempu.  Navzdory tomu, že dosáhl vysokého ELO (v srpnu 2013 až 2775), nedaří se mu udržet stabilitu a vyhrávat velké turnaje pravidelně.  Pravidelně se účastnil festivalů Czech Open v Pardubicích, kde býval ratingově nejvýše postaveným hráčem.

Herní styl.

Vyniká útočným stylem, ve kterém se ale nedokáže vyvarovat chyb. Vyhovuje mu rychlé tempo hry a týmové soutěže.

Vybrané partie.

Jevgenij Alexejev – Šachrijar Mamedjarov, MS juniorů 2005: 1. c4 Jf6 2. Jc3 g6 3. e4 d6 4. g3 Sg7 5. Sg2 O-O 6. Jge2 c5 7. d3 Jc6 8. O-O a6 9. h3 Vb8 10. a4 Sd7 11. Se3 Je8 12. d4 cxd4 13. Jxd4 Jc7 14. Kh2 Je6 15. Jde2 Ja5 16. b3 b5 17. cxb5 axb5 18. b4 Jc4 19. Ba7 bxa4! "oběť kvality za iniciativu a prostor pro rozehrání svých figur" 20. Sxb8 Dxb8 21. Jd5 Ve8 22. Va2 Jd8!? 23. Dc2 e6 24. Jdf4 Jb6 25. Vc1 Jc6 26. Jd3 Ja7 27. Dd2 Sb5 28. Jc3 Sc4 29. Jxa4 Sxa2 30. Dxa2 Jd7 31. Jab2 h5 32. h4? Jb5 33. Jc4 Jf6 34. Kg1 Vc8 35. Dd2 Jg4 36. Ja5 Sc3 37. Dd1 Vc7 38. Sf1 Da7 39. Da4 Jxf2 40. Jxf2 De3 41. Dd1 Sd4 42. Vc2 Dxg3+ 43. Sg2 Se3 44. Jb3 Vxc2 45. Dxc2 Sxf2+ 46. Dxf2 Dxb3 a bílý se vzdal. Šachrijar Mamedjarov – Samy Shoker, Světový pohár 2013: 1. d4 Jf6 2. Jf3 c5 3. d5 b5 4. Sg5 Je4 5. h4 g6 6. Sf4 Sg7 7. c3 Sb7 8. h5 e6 9. dxe6 dxe6 10. Dxd8+ Kxd8 11. Jbd2 Jxd2 12. O-O-O Jc6 13. Jxd2 Ke7 14. Je4 Je5 15. Jxc5 Sd5 16. e4 Sc6 17. Se2 a5 18. Sg5 f6 19. Sf4 Jf7 20. Sg4 e5 21. Se3 Va7 22. h6 Sf8 23. Je6 Sh6 24. Sxh6 Jxh6 25. Vxh6 Sd7 26. Jf8! Sxg4 27. Jxg6+! Ke6 28. f3 a černý se vzdal.

Šachrijar Mamedjarov (, ; *12. dubna 1985 Sumqayıt) je ázerbájdžánský šachový velmistr, pocházející z Sovětského svazu. Je prvním hráčem, který vyhrál dvakrát mistrovství světa juniorů.

沙克里亚尔·马梅迪亚洛夫(,1985年-4月12日),阿塞拜疆国际象棋棋手、特级大师。


Charakteristika.

Zavádějící je samotný název, který je pravděpodobně odvozen z anglického „travelers cheques“, kde měly šeky při jejich zavedení zde již dlouholetou tradici. Dle dostupných informací již cestovní šeky v českých korunách v České republice zakoupit nelze. Dostupné jsou pouze cestovní šeky znějící na cizí měnu, nejčastěji v hlavních světových měnách (GBP, USD, EUR, CHF).  Cestovní šeky vydávají významné světové banky a finanční společnosti – VISA, Thomas Cook, American Express. První byl vydán v roce 1981 společností American Express. V České republice je lze zakoupit v bankách, nebankovních úvěrových organizací či u specializovaných společností, např. ve směnárnách či cestovní agenturách.

Právní úprava.

Cestovní šek není šekem ve smyslu zákona směnečného a šekového, jako cenný papír ho zmiňoval obchodní zákoník (zákon č. 513/1991 Sb.), který ale pozbyl své platnosti v roce 2014. Aktuálně pojednává o podobných cenných papírech a listinách zákon směnečný a šekový (zákon č. 191/1950 Sb.), který však upravuje pouze šeky obecně, nikoliv konkrétně cestovní šeky. Cestovní šek zmiňuje nekonkrétně jen zákoník práce (zákon č. 262/2006 Sb.) a trestní zákoník (zákon č. 40/2009 Sb.). Kvůli strohé právní úpravě bylo již dříve doporučováno hlídat si obchodní podmínky emitentů.

Využití.

Nejčastější je využití jako platební prostředek v zahraničí, který zaručuje relativně vysokou bezpečnost a nahrazuje platební či kreditní karty. Cestovní šeky však lze ale využít i např. k poskytování záloh zaměstnavatelem na zahraničních pracovních cestách jeho zaměstnanců nebo bezpečné dopravení peněžních prostředků z cizí země. Jde o plně kryté, tzv. vyplacené cestovní šeky.

Princip použití.

Při nákupu šeku se majitel podepíše a vytvoří první podpis šeku, tzv. podpisový vzor. Při použití šeku se musí oprávněný majitel podepsat znovu a druhý podpis se porovná s prvním. Při proplácení v hotovosti pak kontroluji banky totožnost klienta.  Vystavuje jej banka nebo cestovní kancelář jako závazek výstavce šek proplatit. Při nákupu majitel šek podepíše. V zahraničí majitel šeku požádá banku o výplatu šeku a podpisem potvrdí příjem částky. Banka ověří oba podpisy. Šek chrání před riziky převážení peněz v hotovosti.

Cestovní šek je cenný papír a platební prostředek, který má předtištěnou nominální hodnotu. Nelze jej zařadit ke klasickým šekům, neboť byl vytvořen jako platební prostředek využívaný na cestách do zahraničí. I přes jejich dlouholetou tradici, hlavně v západních zemích, došlo k prudkému poklesu jejich využití. V současné době se v České republice již nevydávají. Cestovní šeky se pořizují oproti finanční protihodnotě, jsou tedy zcela uhrazeny ještě před jejich proplacením.

旅行支票,简称旅支(英语:traveler's cheque),是一种预先印刷的、具有固定金额的支票,持有人需预先支付给发出者(通常是银行)相应金额,可获得无条件给付。旅行支票如果丢失或被盗可获补发,经常用于旅行时换取当地货币。由于信用卡的广泛使用,旅行支票的重要地位已经不如从前,接受旅行支票的店家的数量逐年递减,支票持有者仅能到银行兑换为当地货币使用。结果,Travelex现在也发售可像信用卡般使用的旅行支票卡。甚至旅支最大的发行银行美国运通,在2007年中终止了其自己的旅行支票卡。美国运通宣布他们在2007年10月31日将不再兑付有效的卡。


Popis.

Vlaštovičník dorůstá výšky až jednoho metru. Listy jsou vstřícně postavené, vejčité, laločnatě vroubkované, na rubu řídce ochlupené. Kvete od května do září; žluté květy vyrůstají na dlouhých stopkách a vytvářejí okolíky. Po odkvětu dozrávají lesklá černohnědá semena v plodech, jimiž jsou šešulovité tobolky. Lodyhy i listy se snadno lámou a na lomu roní tmavě žluté až oranžové mléko. Celá rostlina je jedovatá, zejména latex.

Rozšíření.

Eurasijský druh: celá Evropa, Asie až po Mongolsko, na jihu po Írán, též sever Afriky. Je také široce rozšířený v Severní Americe, kam byl přivezen osadníky pro své léčivé účinky před rokem 1672.  Roste na půdách s vyšším obsahem dusíku a dostatečnou vlhkostí, nejčastěji podél cest a plotů, na rumištích, v křovích, zahradách aj.

Účinné látky a působení.

Přes 20 alkaloidů, farmakologicky rozdílně působících. Jejich obsah kolísá (v průměru 0,15% v plodech, 0,3 - 1% v nati, až 2% v kořenech). Obsah kolísá i během vegetačního období. Hlavním alkaloidem je chelidonin a s ním zejména sanguinarin, chelerythrin a berberin. Přítomny jsou také deriváty kyseliny kávové.  Chelidonin je centrálně působící sedativum a analgetikum; chelerythrin je lokálně dráždivý a tlumí respirační centrum v CNS; sanguinarin je inhibitor acetalcholinesterázy; berberin stimuluje hladké svalstvo a působí jako cholekinetikum.

Léčivé účinky.

Působí přes ústřední nervstvo na hladké svalstvo dělohy a srdeční činnost, zvyšuje krevní tlak, rozšiřuje koronární cévy, uvolňuje křeče průdušek a střev. Užívá se jako spasmolytikum a cholagogum, působí povzbudivě na hladké svalstvo dělohy a srdeční činnost, zvyšuje krevní tlak, rozšiřuje koronární cévy, uvolňuje křeče průdušek a střev. Odvar z vlaštovičníku údajně působí proti dráždivému kašli a ulevuje při bolestech spojených s chorobami žlučníku. Opakovaným potíráním čerstvě prýštícím mlékem s cytostatickým až leptavým účinkem se v lidovém léčitelství odstraňují bradavice. Toto užití latexu je třeba zamítnout. Přestože šťáva je očím nebezpečná a vyvolává silné pálení, někteří léčitelé v minulosti aplikovali malé množství do očního koutku při léčbě některých zákalů. Historicky byly vlaštovičníku přičítány mimořádné léčivé i magické účinky a někteří léčitelé dodnes věří v jeho účinek i proti některým druhům vnitřní rakoviny. Mírný cytostatický účinek je nicméně považován za prokázaný. Jedovatost je v literatuře údajně přeceňovaná.

Toxické účinky.

Toxický efekt je především připisován chelerythrinu. Symptomy kontaktní intoxikace latexem jsou dermatitidy a nebezpečné poškození spojivky a rohovky po vemnutí do oka (vlivem sanguinarinu). Požití bylinného materiálu může vyvolat podráždění trávicího ústrojí včetně tvorby puchýřků na sliznici úst a hrdla, nauzeu, drastické krvácivé průjmy spojené s kolikou. V praxi jsou otravy vlaštovičníkem řídké pro jeho nepříjemnou chuť a vůni.

Sběr a úprava v bylinářství.

Užívá se nať a oddenek. Nať se sbírá na počátku květu. Nepoužije-li se čerstvá, je třeba ji rychle usušit, aby se předešlo fermentaci. Obsah alkaloidů stoupá během vegetačního období. Droga omamně zapáchá a chutná palčivě hořce. Při skladování snadno plesniví.

Vlaštovičník větší ("Chelidonium majus") je vytrvalá rostlina z čeledi makovité (Papaveraceae). Je to jediný druh rodu vlaštovičník. Český název vlaštovičník je překladem řeckého označení Χελιδóvιoν, odvozeného z Χελιδων /chelidon/vlaštovka.

白屈菜(学名:)为罂粟科白屈菜属下的一个种。


Využití.

Útok hrubou silou se často používá pro uhádnutí dvojice uživatel a heslo. Je možné používat náhodná (resp. generická) přihlašovací jména a hesla při pokusech o autentizaci, případně možné varianty omezit. Například získat seznam uživatelských jmen a zkoušet prolomit pouze heslo. Pokud se heslo snažíme získat pomocí předem připraveného slovníku (seznamu), jedná se už o Slovníkový útok. Protože si uživatelé často volí málo silné heslo, je tento jednoduchý (a automatizovatelný) útok poměrně úspěšný a široce rozšířený. V případě, že útočník získá jednosměrně zašifrované heslo (typicky pomocí kryptografického hashe), může se pomocí slovníku pokoušet různá hesla zašifrovávat a porovnávat je se známým zašifrovaným tvarem. V okamžiku nalezení shody je nalezena i fráze pro přístup k dané službě. Proto je vhodné zašifrovaná hesla ukládat na místa, kde nejsou snadno dostupná.

Teoretické limity.

Čas potřebný pro útok hrubou silou roste exponenciálně s rostoucí délkou klíče, protože se tím zvětšuje i prostor klíče (). Podle historických předpisů USA byla délka symetrických klíčů stanovena na maximálně 56 bitů (např. Data Encryption Standard), tyto předpisy neměly dlouhého trvání, dnešní symetrické šifrovací algoritmy používají obvykle delší klíče, a to 128 až 256bitové.  Existují fyzické argumenty, podle kterých je symetrický klíč o délce 128bitů proti brute-force útoku dostatečně bezpečný. Takzvaný Landauerův limit vyplývající z fyzikálních zákonů určuje dle vzorce kT * ln(2) nejnižší potřebnou hranici vynaložené energie k prolomení klíče, kde T je teplota procesoru v kelvinech, k je Boltzmannova konstanta a hodnota přirozeného logaritmu ze 2 je 0,693. Z principu nemůže žádné výpočetní zařízení využít méně energie než té, která vyplývá z výše uvedeného vzorce. Kdybychom chtěli jednoduše otestovat všechny možné varianty pro 128bitový symetrický klíč, bylo by teoreticky potřeba (2−1) testovaných bitů. Pokud předpokládáme, že výpočet probíhá v pokojové teplotě (~300 K), tak dle Von Neumann-Landauerova vzorce bude pro výpočet potřeba přibližně 10 joulů, což odpovídá spotřebě 30 gigawatů po dobu jednoho roku. To se rovná 30×10W×365×24×3600 s = 9.46×10 J nebo 262,7 TWh (vice než 1/100 světové výroby elektřiny). Pro skutečný výpočet – kontrolujeme každý klíč a zjišťujeme, zda jsme našli řešení – bychom mohli potřebovat mnohokrát více výše spočtené energie. Kromě toho, je toto pouze energie potřebná pro cyklický průchod klíčem; skutečný čas potřebný k otestování každého bitu je velký a nevyplatí se nám čekat.  Navíc tyto výpočty předpokládají, že hodnoty klíče jsou vygenerovány konvenčně (ne pseudonáhodně), ale v dnešní době se při generování používá entropie. Bylo prokázáno, že i přes výše uvedený teoretický limit je možné sestavit hardware, který takový výpočet zvládne (viz reversible computing), zatím ale žádný takový počítač nebyl sestrojen.  Dostupný komerční následovník vládní ASICs Solution, také známý jako custom hardware attack, zveřejnil dvě technologie, které dokáží aplikovat brutte-force útok na některé dnešní šifry. První je moderní technologie grafického procesoru (GPU), a také technologie programovatelných hradlových polí (FPGA). Výhoda GPU spočívá v jejich široké dostupnosti a poměru cena – výkon, FPGA technologie je zase energicky výhodnější pro kryptografické operace. Obě technologie se pro brutte-force útok snaží využít výhody paralelního zpracování. Počet procesorů, které pro prolomení hesla využívá technologie GPU se pohybuje v řádů stovek, u FPGA je to i několik tisíc procesorů. Tyto technologie jsou mnohem účinnější než konvenční procesory. Různé výzkumy v oblasti kryptografické analýzy prokázaly velkou energetickou účinnost dnešních FPGA technologií, například počítač COPACOBANA složený z FPGA spotřebuje stejné množství energie jako jeden konvenční PC (600 W), ale pro některé algoritmy má účinnost 2 500 počítačů. Některé firmy provedly hardware-based FPGA kryptografické analýzy, a to od testování samotné FPGA PCI-Express karty až po specializované FPGA počítače. Šifry WPA a WPA2 byly metodou brute-force úspěšně napadeny tím, že se snížilo pracovní zatížení o faktor 50 v porovnání s konvenčním PC a o několik set v případě FPGA počítače.  Šifrovací metoda AES pracuje s 256bitovým klíčem. K prolomení symetrického klíče o velikosti 256 bitů metodou brute-force je potřeba 2 krát větší výkon než u 128bitového klíče. Celkem 50 superpočítačů, které by byly schopny prověřit trilion (10) AES klíčů za sekundu (pokud by takové zařízení někdy bylo vyrobeno), by teoreticky vyžadovaly přibližně 3×10 let k vyčerpání (prozkoumání) všech možných 256bitových klíčů.  Základní předpoklad brute-force útoku je, že byla využita celá délka klíče pro jejich generování, což vyžaduje efektivní generátor náhodných čísel a skutečnost, že v algoritmu generujícím náhodná čísla nejsou chyby. Například několik systémů, které se zdály být vůči brute-force útoku imunní, byly přesto nabourány, protože prostor klíče () je mnohem menší, než se původně myslelo a to díky nedostatku entropie v jejich generátoru pseudonáhodných čísel. Mezi tyto systémy patří NETSCAPE implementace SSL (slavně prolomeno Ian Golbergem a Davidem Wagnerem v roce 1995) a linuxové distribuce Debian/Ubuntu, ve kterých se projevil nedostatek entropie v programu OpenSSL v roce 2008. Podobný nedostatek entropie v klíči vedl k prolomení Enigmy.

Útok hrubou silou () je většinou pokus o rozluštění šifry bez znalosti jejího klíče k dešifrování. V praxi se jedná o systematické testování všech možných kombinací nebo omezené podmnožiny všech dostupných kombinací.

蛮力攻击(英语:Brute-force attack),又称为穷举攻击(英语:Exhaustive attack)或暴力破解,是一种密码分析的方法,即将密码进行逐个推算直到找出真正的密码为止。例如:一个已知是四位数并且全部由阿拉伯数字组成的密码,其可能共有10000种组合,因此最多尝试9999次就能找到正确的密码。理论上除了具有完善保密性的密码以外,利用这种方法可以破解任何一种密码,问题只在于如何缩短试误时间。有些人运用计算机来增加效率,有些人透过字典攻击来缩小密码组合的范围。


2008–09年欧洲冠军联赛

Účastnícká místa.

Tohoto ročníku se účastnilo celkem 76 týmů z 52 členských zemí UEFA (Lichtenštejnsko neorganizuje žádnou vlastní ligovou soutěž). Každá země má přidělen počet míst podle koeficientů UEFA. Žebříček UEFA určuje počet týmů v nadcházející sezóně, a to v první sezóně po zveřejnění žebříčku. Proto je rozdělení týmů v letech 2008-09 podle pořadí v žebříčku UEFA v roce 2007, ne 2008. Obhájce titulu, Manchester United FC, získal místo ve skupinové fázi prostřednictvím svého domácího ligového umístění, místo vyhrazené pro obhájce titulu tedy nebylo využito.  Níže je kvalifikační systém pro Ligu mistrů UEFA 2008/09:  1. předkolo: (28 týmů)  2. předkolo: (28 týmů)  3. předkolo: (32 týmů)  Skupinová fáze: (32 týmů)

Účastníci.

Obhájce poháru

Předkola.

1. předkolo.

Los prvního a druhého předkola se uskutečnil 1. července 2008 ve švýcarském Nyonu. Úvodní zápasy se odehrály 15. a 16. července, odvety 22. a 23. července 2008.

2. předkolo.

Úvodní zápasy se odehrály 29. a 30. července, odvety pak 5. a 6. srpna 2008.

3. předkolo.

Los se uskutečnil 1. srpna 2008. Úvodní zápasy se odehrály 12. a 13. srpna, zatímco odvety 26. a 27. srpna. Poražené týmy nastoupily v 1. kole Poháru UEFA.

Základní skupiny.

Los základních skupin se uskutečnil 28. srpna 2008 v Monaku.

Play off.

Osmifinále.

Los se uskutečnil 19. prosince 2008 v Nyonu. Úvodní zápasy se hrály 24. a 25. února, odvety pak 10. a 11. března.

Čtvrtfinále.

První čtvrtfinálová utkání proběhnou 7.–8. dubna, odvety 14.–15. dubna

Semifinále.

Semifinálová utkání se odehrají 28.–29. dubna, odvety 5.–6. května.

Finále.

Finálové utkání se odehrálo 27. května ve 20:45 na Olympijském stadionu v Římě.

Sezóna 2008/09 Ligy mistrů byla 54. ročníkem klubové soutěže pro nejlepší evropské fotbalové týmy. Obhájcem soutěže byl anglický klub Manchester United FC. Finálový zápas se odehrál na římském stadionu Stadio Olimpico 27. května 2009. Vítěz turnaje, FC Barcelona, se kvalifikoval na Mistrovství světa ve fotbale klubů 2009, stejně jako do Superpoháru UEFA 2009.

2008–09年欧洲冠军联赛是第 54 届的欧洲联赛冠军杯赛事。本届决赛于2009年5月27日,在意大利罗马的罗马奥林匹克体育场举行。冠军由巴塞罗那夺得,他们在决赛以 2–0 净胜曼联,历来第 3 次夺标;同时巴塞罗那亦继曼联于 1999–00 赛季后,第二支球队能于季内成为「三冠王」伟业。


Mistrovství světa.

Seznam zápasů maďarské fotbalové reprezentace na MS

Mistrovství Evropy.

Seznam zápasů maďarské fotbalové reprezentace na ME

Historie.

První zápas sehráli Maďaři proti Rakousku už v roce 1902. Největší úspěchy však přišly v období před a po 2. světové válce. Na MS 1938 se dokázali Maďaři dostat až do finále, kde však podlehli výsledkem 4:2 Itálii.  Zlatá éra maďarského fotbalu však přišla až na začátku 50. let, kdy se do maďarského týmu dostali hráči jako Ferenc Puskás, Sándor Kocsics nebo Nándor Hidegkuti. Maďarsko vyhrálo fotbalový turnaj na Olympijských hrách v roce 1952 a v roce 1953 jako první tým dokázal porazit Anglii na jejím hřišti ve Wembley výsledkem 6:3. V odvetě o rok později Maďaři rozstříleli Anglii 7:1. Právem byla maďarská reprezentace považována za největšího favorita Mistrovství světa ve fotbale 1954. Maďaři svoji reputaci potvrzovali a bez větších problémů postoupili do finále, kde proti nim stála reprezentace Západního Německa, kterou v předchozím průběhu turnaje Maďarsko porazilo 8:3. Ve finále Maďarsko už po osmi minutách vedlo 2:0, ovšem Němci předvedli ve zbytku zápasu slavný obrat na 3:2, který byl následně nazván "Bernským zázrakem". Tím skončila také série 33 zápasů Maďarů bez porážky v letech 1950-1954.  Na následujícím mistrovství světa Maďaři skončili už v základní skupině. Největším úspěchem maďarského fotbalu od roku 1954 tak jsou vítězství na Olympiádě v letech 1964 a 1968. Na MS se Maďaři dostali nejdále do čtvrtfinále v letech 1962 a 1966. Další účasti na MS 1978, 1982 a prozatím posledního MS v roce 1986 skončily neúspěchem už v základní skupině. Na Mistrovství Evropy se Maďarsko dostalo dvakrát - v roce ME 1964 skončilo třetí a v roce 1972 čtvrté.  V poslední době byli Maďaři nejblíže postupu v kvalifikaci na EURO 2004, kdy ještě dva zápasy před koncem kvalifikační skupiny bylo jen 2 body od 2. místa zajišťujícího baráž, ovšem po prohrách s Polskem a Lotyšskem skončilo Maďarsko v pětičlenné skupině čtvrté.

Maďarští fotbalisté na olympijských hrách 1968, Mexico City.

Na olympijském turnaji v Mexiku hrálo 16 družstev. Účastníci byli rozlosováni do čtyř skupin, z každé první dvě země postoupily do čtvrtfinále, od něhož se hrálo vyřazovacím způsobem.  Maďarsko reprezentovali: Károly Fatér, Dezső Novák, Lajos Drestyák Dunai, Miklós Páncsics, Iván Menczel, Lajos Szücs, László Fazekas, Antal Dunai, László Nagy, Ernö Noskó, István Juhász, Lajos Kocsis, István Básti, László Keglovich, Gábor Sárközi, Miklós Szalai, Zoltán Szarka. Maďarsko vyhrálo skupinu C:  Celkové pořadí: 1. Maďarsko, 2. Bulharsko, 3. Japonsko, 4. Mexiko

Maďarští fotbalisté na olympijských hrách 1972, Mnichov.

Na olympijském turnaji v Mnichově hrálo 16 družstev. Účastníci byli rozlosováni do čtyř skupin, z každé první dvě země postoupily do druhého kola. Ze dvou semifinálových skupin vzešli vítězové hrající finále, druzí ve skupinách hráli o bronzové medaile.  Maďarsko reprezentovali: István Géczi, Péter Vépi, Miklós Páncsics, Péter Juhász, Lajos Szücs, Mihály Kozma, Antal Dunai, Lajos Kü, Béla Várady, Ede Dunai, László Bálint, Lajos Kocsis, Kálmán Tóth, József Kovács, László Branikovits, Csaba Vidáts, Ádám Rothermel. Maďarsko vyhrálo skupinu C:  Celkové pořadí: 1. Polsko, 2. Maďarsko, 3. SSSR a NDR (zápas o 3. místo skončil i po prodloužení nerozhodně, oba týmy získaly bronzové medaile).

Maďarská fotbalová reprezentace zastupuje Maďarsko v mezinárodních fotbalových soutěžích. V současnosti nemá příliš dobré výsledky, ovšem na začátku 50. letech 20. století byla maďarská reprezentace považována za nejsilnější národní tým na světě a vysloužila si přezdívku ""Kouzelní Maďaři"".

匈牙利国家足球队(匈牙利语:)是匈牙利的官方男子足球代表队,由匈牙利足球总会管理。匈牙利在足球历史中占有重要席位,具有丰富的足球经验,亦是50年代足球运动的先驱。但近年来在足球运动的影响力逐渐减弱,自1986年后再未晋级大型比赛的决赛周,直到2016年欧洲国家杯,匈牙利才再次进入决赛周。


Životopis.

Narodil se odpoledne 4. prosince 1922 v jihofrancouzském Cannes do rodiny Marcela Marie Honoré a Marie Élisy Joséphiny Philipových. Měl ještě bratra Jeana staršího o 15 měsíců. Jeho babička z matčiny strany, Wilhelmine-Elisabeth Seliger, se narodila v Praze, nějakou dobu žila také v Brně. Patřila k početné německé menšině na českém území a do Francie se provdala za jihofrancouzského cukráře.  V říjnu 1928 nastoupil malý Gérard do první třídy, v roce 1932 šel společně s bratrem k prvnímu svatému přijímání. Nebyl příliš vzorným žákem, protože 30. června 1939 propadl u první části maturitní zkoušky a celé léto musel strávit v ústavu ve Vence, aby byl v září připuštěn k opakování zkoušky. Následujícího roku onemocněl zánětem pravé plicní báze, stal se externím žákem. Rodina se přestěhovala do Grasse a založila Parc Palace Hotel. Na konci července složil druhou část maturitní zkoušky (z filozofie) a na podzim se mohl zapsat do právnické instituce v Nice. V r. 1943 se rodina přestěhovala do Paříže. Gérard Philipe v srpnu 1944 při osvobozeneckých bojích pomáhal bránit pařížskou radnici.  Jeho otci, který byl v roce 1945 v nepřítomnosti odsouzen k trestu smrti za kolaboraci s nepřítelem, se podařilo včas odjet do Španělska a do Francie se vrátil až po amnestii v roce 1959. Ve španělském exilu ho Gérard několikrát navštívil.  V roce 1946 Gérard Philipe poznal Nicole Fourcado, která po sňatku v roce 1951 přijala jméno Anne Philipe. V prosinci roku 1954 se jim narodila dcera Anne-Marie a v únoru 1956 syn Olivier.  Byl mezi prvními Francouzi, kteří v roce 1950 podepsali zákaz jaderných zbraní. Sympatizoval s francouzskou levicí. Dva roky před smrtí byl zvolen předsedou Syndikátu francouzských umělců. Obdivoval Fidela Castra, kterého navštívil na Kubě v r. 1959.  Již od dětství měl časté zdravotní problémy, během roku 1950 se léčil ze zánětu plic. Vyvrcholení situace nastalo začátkem listopadu 1959, kdy nastoupil do nemocnice a během operace 9. listopadu lékaři zjistili, že se jedná o rakovinu jater. Té 25. listopadu podlehl a o tři dny později byl pohřben v Ramatuelle (departement Var).

Kariéra.

V roce 1941 se zapsal do Oblastního střediska mladých filmových umělců pod jménem Gérard Philipe, absolvoval také turné po jihu Francie a po Švýcarsku.  V následujícím roce podstoupil opět divadelní turné, ale na jaře začal pracovat na snímku "Krabička na sny" a v létě natočil film "Děvčata z Květinového nábřeží". S novou podzimní sezónou začal ovšem působit v pařížském Hébertotově divadle, konkrétně v představení "Sodoma a Gomora". A o pár dnů později byl přijat ke studiu na konzervatoři. Oproti střední škole se mu na konzervatoři dařilo prospěchově mnohem lépe a stíhal při tom hrát i několika hrách ("Děvčata z Květinového nábřeží", "U náhody...").  V létě 1945 natočil film "Země beze hvězd" a téhož roku vzdal studium na konzervatoři. Pokračoval ve filmování, například snímkem "Idiot" pod vedením režiséra Georgese Lampina.  V září 1945 mělo v Hébertotově divadle premiéru Camusovo drama Caligula, ve kterém Gérard Philipe zaujal obecenstvo a jeho popularita narůstala.  16. března 1949 se konala v pařížské Opeře slavnostní premiéra filmu "Ďáblova krása" natáčeného v Římě, které se účastnil i prezident republiky Vincent Auriol.  V roce 1951 se Gérard Philipe stal na popud Jeana Vilara členem souboru Theatre national populaire, kde hrál své nejslavnější divadelní role a jemuž zůstal věrný až do konce života. Hrál v Brechtově Matce kuráži, Gorkého matce, Hugově Ruy Blasovi, Mussetově S láskou nejsou žádné žerty. Vytvořil hlavní roli v Shakespearově Richardu III.. Legendární byl jeho Don Roderigo ve hře Pierra Corneille Cid, který dosáhl 199 repríz. V jeho kostýmu byl také pohřben.  20. srpna 1951 začalo natáčení filmu "Fanfán Tulipán" po boku krásné Giny Lollobrigidy v okolí Grasse. Pařížská premiéra se konala 20. března 1952. Po tomto filmu se stal světovou hvězdou. V dalších letech vytvořil výrazné role v mnoha úspěšných filmech, např. Červený a černý, Nebezpečné známosti, Hráč, Velké manévry. V r. 1956 společně Jorisem Ivensem režíroval film Dobrodružství Tilla Eulenspiegela, v němž současně hrál hlavní úlohu. Jeho posledním filmem, který se natáčel v Mexiku, byl Horečka stoupá v El Pao.  Mezi lety 1952 - 1959 se systematicky věnoval nahrávání gramofonových desek. Namluvil Malého prince, verše francouzských básníků, ale také např. texty Karla Marxe.  Za necelých patnáct let své umělecké práce hrál Gérard Philipe ve více než 40 filmech, současně působil v divadle, s jehož souborem navštívil řadu zemí. Angažoval se i ve společenském životě.

Cestování.

Během svého života navštívil mnoho zemí, v roce 1947 Řím, rok 1950 cestoval do Maroka s návratem přes Barcelonu. Na jaře 1953 odjel natáčet do Mexika, v témže roce odjel ještě do Německa, Londýna, Říma a Tokia. V roce 1955 přijel i do Moskvy, Leningradu, Kyjeva, Prahy, kde hrál ve hře Cid a Ruy Blas.  Také se zúčastnil recitačního odpoledne v tehdejším Parku kultury a oddechu Julia Fučíka, kde účinkoval spolu se svými kolegy a s herci pražského Národního divadla. Mj. spolu s Miroslavem Horníčkem recitovali Villonovu „Závěť“, Prévertovu „Barbaru“ a „Svobodu“ od Paula Eluarda. Horníček česky a Philipe francouzsky. Během březnové návštěvy Prahy, kdy jeho průvodkyní a tlumočnicí byla herečka Irena Kačírková, přišel rovněž na filmovou školu a zde v Klimentské ul. se studenty FAMU dlouho besedoval.  Soubor TNP hrál v roce 1955 také v Brně a Bratislavě. V neděli 27. 3. 1955 se jako divák zúčastnil fotbalového utkání v kopané ČSR - Rakousko na brněnském stadioně za Lužánkami. Tehdejší Čs. filmový týdeník ho mj. zachytil s kolegyní Silvií Monfortovou z TNP na tribuně, aniž by ho jmenoval.  V roce 1956 jel do Číny a do USA, na podzim 1958 navštívil Kanadu a USA, v roce 1959 pracovně Mexiko a soukromě Kubu. Poslední jeho cestou byl výlet do Anglie do Stratfordu nad Avonou, aby na vlastní oči viděl Laurence Oliviera v Shakespearovi.

Ocenění.

V polovině června 1947 obdržel na Bruselském mezinárodním festivalu film "Ďábel v těle" hlavní cenu za herecký výkon, následujícího roku byl vyhlášen nejlepším francouzským filmovým hercem (1948) a později ještě v letech 1952, 1953, 1954 a 1955.

Filmová cena Gérarda Philipe.

Na jeho počest a památku je ve Francii každoročně udělována filmová Cena Gérarda Philipa mladým, nadějným a začínajícím filmovým hercům.

Gérard Philipe (4. prosince 1922, Cannes – 25. listopadu 1959, Paříž) byl francouzský herec, který se v Československu proslavil především titulní rolí ve snímku "Fanfán Tulipán".

杰拉·菲利浦(,1922年-12月4日-1959年-11月25日)是一个法国演员。他在1944年至1959年共演出了34部电影。