Vznik.

Štítové sopky jsou často prostorově velice rozsáhlá souměrná tělesa, která vznikají z vyvrhovaného materiálu postupně unikajícího z hlavní kaldery či skupiny prasklin do všech stran během velkého množství erupcí, čímž se pomalu vytváří pravidelné těleso sopky. Produkované lávy jsou většinou typu Pahoe-hoe (česky provazovité lávy) bazaltového složení. Vznikají tzv. „havajským typem“ erupcí.  Viskózní lávy mají velmi nízkou viskozitu a vysokou schopnost se pohybovat, což se projevuje na celkovém vzhledu štítové sopky. Sopky jsou tvořeny poměrně nízkým masívem vzhledem k rozměrům celé sopky. Svahy jsou ukloněné jen několik stupňů, což způsobuje viskózní materiál rozlévající se na velkou vzdálenost (např. největší hora sluneční soustavy Olympus Mons se rozkládá na území velkém jako Francie). Během pohybu lávy dochází k jejímu pozvolnému chladnutí a snižování mobility. V některých případech se může stát, že tekuté magma cestuje lávovými tunely na velkou vzdálenost a vystupovat na povrch kilometry od místa zanoření, což může vytvořit částečně atypický tvar štítové sopky.  Štítové sopky jsou často tvořeny nad horkými skvrnami, které zaručují dlouhodobý přísun ochuzeného magmatu s vysokou mobilitou a nízkou viskozitou. Potom, co roztavený materiál pronikne na povrch v místě horké skvrny, začne se rozlévat do širokého okolí a tvarovat rozsáhlý kužel či jiná vulkanická tělesa.

Vzhled.

Štítové sopky mají charakteristický tvar, kdy jejich základna dosahuje rozměrů od několika kilometrů až po stovky kilometrů v průměru. Jejich výška dosahuje zpravidla dvacetinu jejich šířky se sklonem svahů pouze okolo 2 až 3°. V prostřední části tělesa se často nachází útvar, u kterého se svahy zvedají rychleji, až pod úhlem 10°. Tvar sopky je ovlivněn vysokou mobilitou magmatu tvořenou většinou lávovými proudy typu lávy „Pahoe-hoe“ tlustými méně než 1 metr.  Mezi jednotlivými pozemskými štítovými sopkami existují rozdíly. Havajské štítové sopky jsou rozdílné oproti Islandským štítovým sopkám, které jsou tvořeny malým množstvím materiálu (okolo 15 km, Havajské pak tisíce km). Vyjma množství je rozdílný i proces erupcí. Další zvláštní skupinou jsou Galapážské štítové sopky, které mají svahy příkřejší než 10° a na vrcholku se nachází velké a velice hluboké kaldery.  Od vzhledu sopek je odvozeno i pojmenování. Tvar tělesa s nízkými svahy připomíná otočený štít antických bojovníků směrem vzhůru.

Výskyt.

Venuše.

Radarové mapování povrchu Venuše přineslo poznatky, že se na mladém povrchu planety nachází vulkanická tělesa, které odpovídají pozemským štítovým sopkám. Přibližně stovka zatím známých štítových sopek na Venuši je roztroušena po celém povrchu planety. Mezi přední zástupce, kteří byli pozorováni, patří i sopka Sif Mons vystupující dva kilometry nad okolní pláně a mající v průměru okolo 300 kilometrů. Podobně jako na Zemi se předpokládá, že jsou složené převážně z bazaltů.

Země.

Na Zemí se vyskytují štítové sopky hojně a to převážně v oblastech horkých skvrn jako je např. Havajské souostroví. Zdejší sopky Kilauea a Mauna Loa jsou typickými zástupci štítových sopek. Další oblastí, kde se štítové sopky vyskytují, je například oblast Islandu, oblastí Snake River Plain v americkém státě Idaho a v Columbia River Plain. Tělesa velice podobné štítovým sopkám taktéž vznikají v oblastech středooceánských hřbetů na mořském dně, kde se z dlouhých trhlin tlačí na povrch magma.  Z 1511 sopek, které byly aktivní za posledních 10 000 let, se v 164 případech jednalo o štítovou sopku. Na druhou stranu bývají často štítové sopky aktivní po dlouhou dobu a často patří mezi nejaktivnější sopky na světě. Podle současného stupně vědeckého poznání jsou i české Doupovské hory bývalou štítovou sopkou.

Mars.

Vulkanická aktivita byla pozorována i na Marsu, kde podobně jako na Zemi, je možné se setkat s několika rozdílnými typy sopek. Štítové sopky se vyskytují ve dvou hlavních oblastech: v okolí štítové sopky Elysium Mons a pak v oblasti Tharsis, kde se nachází několik obrovských štítových sopek v čele s největší horou sluneční soustavy Olympus Mons. Dál se zde vyskytují např. Tharsis Tholus, Ascraeus Mons, Pavonis Mons, Arsia Mons a desítky menších těles. Jelikož je na Marsu menší gravitační působení na povrchu, mohou sopky být mnohem větší, než by mohly být na Zemi, protože k jejich gravitačnímu kolapsu dojde později.  Vyjma těchto obrovských těles, které se rozkládají na stovkách kilometrů a dosahují výšky několika kilometrů, se zde vyskytují také zvláštní formy štítových sopek nazývané „low shield volcanoes“ vyskytující se převážně v oblasti Tempe Terra či Elysium Planitia. Tyto sopky jsou v podstatě shodné se štítovými sopkami, ale jsou velké jen několik desítek kilometrů a vysoké pouze stovky metrů.

Štítová sopka je druh sopky s velice mírně ukloněnými svahy, které tvoří mnoho vrstev vysoce mobilní a tedy málo viskózní lávy s malým obsahem podílu SiO. Oproti stratovulkánům nebývají štítové sopky explozivního charakteru a jejich erupce se projevují výlevem značného množství lávy do okolí. Láva se v podstatě pouze vyvalí z trhliny a začne se rozšiřovat do okolí, kde může pohybující se láva napáchat značné materiální škody. Oproti stratovulkánům mohou sopečné plyny snadno unikat na povrch a tak nezvyšují napětí a jejich uvolnění nevede k ničivé explozi.

盾状火山(英语:shield volcano)是一类火山,具有宽广缓和的斜坡,底部较大,整体看来就像是一个盾牌。此种火山通常由玄武岩岩浆构成,流动性高,黏滞性较低,故能够分布在很大的区域,才能形成宽广的山形。盾状火山锥是由一层层的岩流,流到火山周围而形成。这多发生于海洋中,最著名的例子是夏威夷群岛,这个群岛的每个岛屿都是一座巨大的盾状火山。在美国加州北部和俄勒冈,许多盾状火山有三或四英哩宽的直径和高达1500到2000英尺。


Popis.

Zástupci čeledi révovité jsou úponkaté liány, méně často byliny, keře či stromy bez úponků. Stonky mají často ztlustlé nody. Listy jsou střídavé, jednoduché nebo dlanitě či zpeřeně složené, s opadavými palisty a dlanitou nebo zpeřenou žilnatinou. Úponky jsou nevětvené nebo větvené až do druhého řádu, vyrůstají proti listům a vznikly přeměnou květenství. U některých zástupců (loubinec) jsou ukončeny přísavnými terčíky. Rostliny jsou jednodomé, dvoudomé nebo mnohomanželné. Květenství jsou hroznovitá nebo vrcholičnatá, buď vrcholová anebo vyrůstají naproti bázi řapíku listu. Květy jsou drobné, jednopohlavné nebo oboupohlavné. Kalich je srostlý ze 4 až 6 lístků, někdy je redukovaný jen na drobně zubatý lem. Koruna je tvořena 4 až 6 volnými nebo při vrcholu spojenými (réva) korunními lístky. Tyčinek je 4 až 6 a jsou umístěné proti korunním lístkům. Semeník je synkarpní, svrchní, srostlý ze 2 plodolistů obsahujících po 2 vajíčkách. Mezi kruhem tyčinek a pestíky je obvykle nektáriový terč. Plodem je bobule s 1 až 4 semeny. Semena mají drobné embryo a laločnatý endosperm.

Rozšíření.

Čeleď révovité zahrnuje asi 700 až 900 druhů v 15 rodech. Největší rody jsou žumen ("Cissus", asi 320 druhů), cyfostema ("Cyphostemma", 250), "Ampelocissus" (96), tetrastigma ("Tetrastigma", 70), "Cayratia" (67) a réva ("Vitis", 60 druhů). Největší počet druhů se vyskytuje v tropech Starého i Nového světa, Austrálii a subtropické Severní Americe. Čeleď je téměř kosmopolitně rozšířena, největší druhové bohatství je v tropech a subtropech. V České republice roste jediný zástupce, réva vinná lesní ("Vitis vinifera" subsp. "sylvestris"). Réva vinná je rovněž jediným evropským zástupcem.

Ekologické interakce.

Nenápadné květy tvořící nektar jsou opylovány různými druhy hmyzu. Semena jsou šířena ptáky, savci i rybami.

Taxonomie.

Cronquist řadil révovité do řádu řešetlákotvaré ("Rhamnales") podtřídy "Rosidae" spolu s čeleděmi řešetlákovité ("Rhamnaceae") a "Leeaceae". V systému APG byla čeleď révovité zprvu vedena jako nezařazená do řádu v rámci větve dvouděložných označované jako Rosids a byl do ní vřazen rod "Leea", do té doby často řazený do samostatné čeledi. V aktualizované verzi APG III z roku je zařazena do samostatného řádu révotvaré ("Vitales") stojícího jako sesterská větev skupiny Rosids. Čeleď révovité je členěna na dvě podčeledi: "Leeoideae" (rod "Leea") a "Vitoideae" (ostatní rody).

Význam.

Mimo obecně známé révy vinné ("Vitis vinifera") poskytují jedlé hrozny i některé jiné druhy révy, např. "Vitis rotundifolia" a "Vitis labrusca". Jedlé plody mají i různé tropické druhy rodu "Ampelocissus" a některé žumeny. Některé druhy mají medicínský význam. Loubince ("Parthenocissus") jsou v České republice často pěstovány jako okrasné liány. Řidčeji se pěstují i některé druhy révy ("Vitis") a révovníku ("Ampelopsis").  Liány z rodu žumen ("Cissus") a tetrastigma ("Tetrastigma") jsou pěstovány jako pokojové rostliny. Ve specializovaných sbírkách sukulentů se pěstují cyfostemy ("Cyphostemma").

Seznam rodů.

"Acareosperma", "Ampelocissus" (včetně "Nothocissus"), "Ampelopsis", "Causonis", "Cayratia", "Cissus", "Clematicissus", "Cyphostemma", "Leea", "Nekemias", "Parthenocissus", "Pterisanthes", "Rhoicissus", "Tetrastigma", "Vitis", "Yua"

Révovité ("Vitaceae") je jediná čeleď řádu révotvaré ("Vitales") vyšších dvouděložných rostlin. Jsou to liány s úponky nebo řidčeji byliny či dřeviny bez úponků. Květy jsou nenápadné, drobné, opylované hmyzem. Plodem je bobule. Čeleď zahrnuje přes 700 druhů v 15 rodech a je rozšířena téměř po celém světě. V Evropě má jediného zástupce, kterým je réva vinná. Tento druh má rovněž největší hospodářský význam. Některé druhy loubince, révovníku a révy jsou v České republice pěstovány jako okrasné liány. Žumeny a tetrastigma jsou pěstovány jako pokojové rostliny.

葡萄科(学名:)是真双子叶植物蔷薇类葡萄目()下唯一的科。《克朗奎斯特分类法》将其列入鼠李目,属于蔷薇亚纲。《APG 分类法》将其单列为独立的目,置于蔷薇类植物分支之下。


Původ.

Jeho otcem byl německý císař a pruský král Fridrich III. z rodu Hohenzollernů a matkou Viktorie Sasko-Koburská, dcera anglické královny Viktorie. Vilém II. byl nejstarším vnukem královny Viktorie, kterou jako významnou panovnici obdivoval a poslouchal, tudíž dokud žila, napomínala Viléma za jeho špatné činy a držela ho tzv. "na uzdě".  Vilém II. se narodil s částečně ochrnutou levou rukou, což působilo na jeho výchovu a byl na něj vyvíjen větší tlak.

Vláda.

Když roku 1888 zemřel císař Vilém I., stal se německým císařem jeho smrtelně nemocný syn Fridrich III., který však vládl pouhých 99 dnů. Po něm nastoupil na trůn jeho 29letý ambiciózní syn Vilém II. Proto je rok 1888 nazýván jako rok tří císařů. Politické a osobní rozpory mezi Bismarckem a novým císařem, který chtěl být „svým vlastním kancléřem“, způsobily v roce 1890 Bismarckův pád a odchod z politiky. Vilém II. byl zastáncem imperiální a nacionalistické politiky, toužil po Německu s koloniemi, jež měly Anglie či Francie. Po propuštění Otto von Bismarcka roku 1890 vedl německou politiku v duchu militarismu, k čemuž pomáhalo i veřejné mínění a hlavně němečtí generálové. Tím později přispěl k rozpoutání první světové války.  Císař Vilém II. si dobře rozuměl s Františkem Ferdinandem d'Este, který se po smrti korunního prince Rudolfa stal rakouským korunním princem. K Františkově manželce Žofii Chotkové se choval jako k budoucí císařovně, což bylo vzhledem k jejich morganatickému manželství velmi výjimečné. Jejich smrt při atentátu v Sarajevu ho velmi pobouřila jako přítele i jako panovníka, a proto naléhal na Františka Josefa I., aby vyhlásil Srbsku válku.

Abdikace a exil.

Po převratu z 9. listopadu 1918, který ovlivnili i pruští důstojníci a jenž se stal koncem Pruského království, se císař Vilém II. vzdal císařského titulu i pruské koruny, čímž ukončil pětisetleté panování Hohenzollernů v Braniborsku, dvousetleté v Prusku a osmapadesátileté v Německu, a uprchl do Holandska.  Čl. 227 Versailleské smlouvy obsahoval veřejnou žalobu na Viléma II. pro „nejhrubší porušení zásad mezinárodní mravnosti a posvátné autority smluv“. Císaře měl soudit zvláštní mezinárodní tribunál. Císař však nebyl souzen a potrestán, protože se na radu maršála Hindenburga uchýlil do nizozemského exilu poté, co říšský kancléř Maxmilián Bádenský oznámil jeho abdikaci. V exilu nepřestal být nacionalistou a těšil se z Hitlerových vítězství nad Francií.  V roce 1941 zemřel v nizozemském exilu ve městě Doorn.

Rodina.

S první manželkou Augustou Viktorií Šlesvicko-Holštýnskou (1858–1921), kterou si vzal 27. února 1881 v Berlíně, měl sedm dětí:  V roce 1922 se Vilémovou druhou ženou stala vdova, princezna Hermína Schönaich-Carolath, rozená princezna Reuss (1887–1947).

Vilém II. Pruský (27. ledna 1859 Berlín – 4. června 1941 Doorn, Nizozemsko) byl od 15. června 1888 do 9. listopadu 1918 posledním německým císařem a pruským králem. Pocházel z braniborské větve rodu Hohenzollernů, jehož hlavou byl až do své smrti v roce 1941.

弗里德里希·威廉·维克托·阿尔贝特·冯·普鲁士(,1859年-1月27日-1941年-6月3日),史称威廉二世(),末代德意志皇帝和普鲁士国王,1888年-1918年在位。


Princip.

Bezpečnost RSA je postavena na předpokladu, že rozložit velké číslo na součin prvočísel (faktorizace) je velmi obtížná úloha. Z čísla formula_1 je tedy v rozumném čase prakticky nemožné zjistit činitele formula_2 a formula_3, neboť není znám žádný algoritmus faktorizace, který by pracoval v polynomiálním čase vůči velikosti binárního zápisu čísla formula_4. Naproti tomu násobení dvou velkých čísel je elementární úloha.

Popis činnosti algoritmu.

Alice a Bob chtějí komunikovat prostřednictvím otevřeného (nezabezpečeného) kanálu a Bob by chtěl Alici poslat soukromou zprávu.

Tvorba klíčového páru.

Nejprve si bude Alice muset vyrobit pár veřejného a soukromého klíče:  Veřejným klíčem je dvojice formula_18, přičemž formula_4 se označuje jako "modul", formula_9 jako "šifrovací" či "veřejný exponent". Soukromým klíčem je dvojice formula_21, kde formula_12 se označuje jako "dešifrovací" či "soukromý exponent". V praxi se klíče uchovávají v mírně upravené formě, která umožňuje rychlejší zpracování. Veřejný klíč poté Alice uveřejní, respektive zcela otevřeně pošle Bobovi. Soukromý klíč naopak uchová v tajnosti.  V bodě 5 je použit rozšířený Eukleidův algoritmus na formula_9 a formula_24, čímž nalezneme formula_12 a formula_26 do rovnice formula_27.

Zašifrování zprávy.

Bob nyní chce Alici zaslat zprávu formula_28. Tuto zprávu převede nějakým dohodnutým postupem na číslo formula_29 (formula_30). Šifrovým textem odpovídajícím této zprávě pak je číslo  Tento šifrový text poté zašle nezabezpečeným kanálem Alici.

Dešifrování zprávy.

Alice od Boba získá šifrovaný text formula_26. Původní zprávu formula_29 získá následujícím výpočtem:  Fakt, že je výsledek tohoto výpočtu původní zprávou, je důsledek následující rovnosti: A jelikož formula_36 a formula_37, díky malé Fermatově větě platí, že a zároveň Jelikož formula_2 a formula_3 jsou různá prvočísla, pomocí čínské věty o zbytcích je dáno Tudíž  Hodnoty formula_44 ani formula_45 se při dešifrování nepočítají, slouží pouze pro důkaz správnosti dešifrování spolu s čínskou větou o zbytcích. Kongruence platí i pro formula_46 a formula_47.

Příklad.

V tomto příkladu jsou pro jednoduchost použita extrémně malá čísla, v praxi se používají o mnoho řádů větší.  Pro zašifrování zprávy 123 probíhá výpočet:  Pro dešifrování pak:

Schéma doplnění.

Aby se předešlo problémům, tak se v praktické implementaci RSA používají nějaké strukturované náhodné posunutí hodnoty formula_29 než je zašifrována. Toto posunutí zaručuje, že formula_29 nebude spadat do rozsahu nebezpečných původních textů, a že se daná zpráva po posunutí zašifruje do různých možných zašifrovaných textů.  Standardy jako PKCS#1 byly pečlivě navrženy, aby bezpečně posunuly zprávu před RSA zašifrováním. Protože tato schémata posunují nezašifrovaný text formula_29 nějakým množstvím přidaných bitů, velikost neposunuté zprávy formula_28 musí být o tolik menší. Schémata pro RSA posunutí musí být pečlivě navržena, aby zabránila sofistikovaným útokům, které by mohly být založené na předvídatelné struktuře zprávy. Rané verze standardu PKCS#1 (do verze 1.5) užívaly konstrukci, která vypadala jako sémanticky bezpečná, ale na Eurokriptu 2000 Coron et al. ukázal, že pro některé typy zpráv toto doplnění neposkytuje dostatečnou úroveň zabezpečení. Navíc na Crypto 1998 Bleichenbacher ukázal, že tato verze je náchylná k praktickému adaptivnímu útoku se znalostí vybraných otevřených textů. Pozdější verze používají Optimal Asymmetric Encryption Padding (OAEP), aby předešly tomuto typu útoku. Z toho důvodu by OAEP mělo být použito ve všech nových aplikacích a PKCS#1 v1.5 doplňování by mělo být nahrazeno kdekoli je to možné. PKCS#1 standard také obsahuje schémata navržená tak, aby poskytovala dodatečnou bezpečnost pro RSA podpisy.

Vygenerování chybného klíče.

Hledání velkých prvočísel formula_2 a formula_3 se provádí testováním náhodných čísel správné velikosti pomocí Testů prvočíselnosti (např. Millerův-Rabinův), které rychle eliminují prakticky všechna neprvočísla.  Čísla formula_2 a formula_3 by neměla být „příliš blízko“, jinak je Fermatova faktorizace pro formula_4 úspěšná, pokud formula_88, například je méně než formula_89 (což i pro malé 1024-bitové hodnoty formula_4 je formula_91) řešení pro formula_2 a formula_3 je triviální. Navíc, pokud formula_94 nebo formula_95 jsou násobky pouze malých prvočísel, formula_4 může být rychle rozloženo Pollardovým formula_94 algoritmem, a tyto hodnoty formula_2 nebo formula_3 by tedy neměly být použity. Nejsou známy žádné útoky proti malé hodnotě veřejného exponentu jako např. formula_58, pokud je použito správné doplnění. Ale pokud doplnění použito není nebo je špatně implementováno, malý veřejný exponent způsobuje větší riziko. Běžně používaná hodnota formula_9 je 65537, což je považováno za kompromis mezi ochranou proti potenciálnímu útoku proti malému exponentu a efektivitou šifrování (nebo podpisu).

Digitální podpis.

Algoritmus RSA lze snadno využít pro digitální podpis. Základním principem takového využití je „opačné“ použití šifry – pokud Alice chce poslat Bobovi podepsanou zprávu, připojí k ní číslo získané „dešifrováním“ haše své zprávy pomocí svého soukromého klíče. Bob poté jakoby zpětně „zašifruje“ tento podpis pomocí Alicina veřejného klíče a porovná výsledek s hašem zprávy. Pokud zpráva nebyla změněna, vyjde stejná hodnota, neboť algoritmus je z hlediska šifrování i dešifrování symetrický (lze zaměnit formula_9 a formula_12). Jelikož jediný, kdo zná tajný klíč Alice, je Alice, je tím zaručeno, že ho zašifrovala Alice.

RSA (iniciály autorů Rivest, Shamir, Adleman) je šifra s veřejným klíčem, jedná se o první algoritmus, který je vhodný jak pro podepisování, tak šifrování. Používá se i dnes, přičemž při dostatečné délce klíče je považován za bezpečný.

RSA加密算法是一种非对称加密算法,在公开密钥加密和电子商业中被广泛使用。RSA是由罗纳德·李维斯特(Ron Rivest)、阿迪·萨莫尔(Adi Shamir)和伦纳德·阿德曼(Leonard Adleman)在1977年一起提出的。当时他们三人都在麻省理工学院工作。RSA 就是他们三人姓氏开头字母拼在一起组成的。


Historie.

Nejstarší písemná zmínka o Nepomuku souvisí se založením nedalekého cisterciáckého kláštera v roce 1144. Již dříve existující osada Nepomuk, původně zvaná Pomuk, se postupně stala trhovou vsí a centrem správy, řemesel a obchodu pro rozlehlou klášterní doménu. Ve 13. století bylo uděleno Nepomuku hrdelní právo. Tradice klade do míst dnešního města dvě starší osady – Přesanice a Pomuk. Vlastní konstituování Nepomuka, jakožto osídlení městského typu, souvisí pravděpodobně se vznikem stříbrných dolů a rýžováním zlata, jehož pozůstatky jsou ve zdejší krajině dodnes patrné. V okolí hlavního náměstí se nachází síť středověkých štol a podzemních chodeb.  Původní trhová ves obdržela nejpozději roku 1413 městská práva, jako město byla označována ovšem již ve 14. století. V roce 1420 byl klášter vypálen husity a jeho majetek přešel do rukou Švamberků a posléze Šternberků. Díky vrchnosti i samotným panovníkům získalo město rozsáhlé právo várečné a v roce 1465 právo konání čtyřdenních výročních trhů. Roku 1730 určil císař Karel VI. aby Nepomuk, zvaný někdy městem a jindy městečkem, měl již nastálo titul města. Od poloviny 19. století byl Nepomuk po sto let sídlem okresu.  K velkému rozvoji města došlo v 17. až 19. století v souvislosti se svatojánskými poutěmi. Jan Nepomucký se narodil v Nepomuku kolem roku 1340. Stal se veřejným notářem a generálním vikářem pražské arcidiecéze a jako jeden z nejvyšších hodnostářů se ocitl v centru tehdejších sporů mezi církví a králem. V roce 1393 byl po mučení svržen z Karlova mostu do Vltavy. V převážně nekatolických Čechách 15. a 16. století existoval kult Jana Nepomuckého jen v okruhu kněžstva svatovítské katedrály. Masově se začíná šířit až v 17. století a teprve v roce 1729 jej papež Benedikt XIII. oficiálně kanonizoval. Se stovkami svatojánských soch a kostelů se setkáváme nejen v Česku, ale i za hranicemi. Jako patron vod ochraňuje mnoho mostů. Svatý Jan Nepomucký se stal nejvýznamnějším barokním světcem.  V roce 2003 se stal Nepomuk obcí s rozšířenou působností. Nachází se zde Městský úřad, Úřad práce, Katastrální a Finanční úřad a knihovna s veřejnou internetovou stanicí.

Pamětihodnosti.

Nepomuk se může pochlubit řadou historických památek. Patří mezi ně nejen poutní kostel svatého Jana Nepomuckého, budova arciděkanství s malým Svatojánským muzeem a stará Zelenohorská pošta, postavené podle plánů slavného barokního stavitele Kiliána Ignáce Dientzenhofera, gotická bazilika svatého Jakuba, secesní spořitelna, množství drobných kapliček a soch ale i řada dalších dochovaných budov.

Kostel svatého Jana Nepomuckého.

V jihozápadní části náměstí stojí poutní chrám svatého Jana Nepomuckého. Podle legendy stával na jeho místě světcův rodný dům. V 17. století zde páni ze Šternberka nechali vystavět kostel svatého. Jana Křtitele, který byl v roce 1734 nahrazen barokním chrámem slavného stavitele K. I. Dientzenhofera. Socha svatého Jana na oltáři pochází z roku 1848, varhany z roku 1912. Dodnes se zde konají poutě k výročí narození a umučení svatého Jana.

Svatojánské muzeum.

Muzeum v budově arciděkanství založil roku 1930 arciděkan Jan Strnad, oficiální název zněl „Církevní museum svatojánských a jiných církevních památek“. Roku 1950 však bylo muzeum zrušeno. Teprve v devadesátých letech 20. století se podařilo především zásluhou P. Františka Cibuzara a P. Vítězslava Holého znovu navázat na kulturní odkaz P. Strnada. V přízemních prostorách arciděkanství byla instalována nová expozice svatojánských památek a 21. 3. 2015 bylo Svatojánské muzeum slavnostně otevřeno. Pyšní se mj. svatojánskou knihovnou a badatelnou, do níž mají případní zájemci po předchozím objednání umožněn přístup.

Zámek Zelená hora.

Nepřehlédnutelnou dominantu zdejší krajiny představuje barokní zámek Zelená hora, tyčící se na stejnojmenném kopci severně nad Nepomukem. Do povědomí veřejnosti se zapsal především nálezem Rukopisu zelenohorského, uzavřením Jednoty zelenohorské a filmem Černí baroni. Držiteli zámku byly slavné rody: Švamberkové, Šternberkové, za jejichž držení byl původní hrad přestavěn na zámek, dále Martinicové, Colloredo-Mansfeldové a Auerspergové.

Městské muzeum a galerie.

Expozice muzea vás seznámí s odkazem svatého Jana Nepomuckého, tvorbou malíře Augustina Němejce, místního rodáka, s prostředím života měšťanských a lidových vrstev a uvidíte i řadu dalších zajímavých exponátů. Sbírky městského muzea jsou uloženy na staré radnici ze 16. století, přestavěné ve třicátých letech 19. století a v sousední budově piaristických škol z let 1862–1867, která tvoří dominantu náměstí A. Němejce.

Kostel sv. Jakuba.

Původní románský kostel na Přesanickém náměstí, založený mnichy cisterciáckého kláštera ve 12. století, byl na konci 13. století přestavěn v gotickém slohu do podoby trojlodní baziliky. Zvláštností je barokní věž, postavená nezvykle v ose presbyteria koncem 18. století V interiéru se dochovalo mnoho cenných prvků, včetně náhrobku Ladislava ze Šternberka z roku 1566. Mobiliář kostela tvoří ucelená neogotická kolekce z let 1858–1560. Vedle kostela stojí budova arciděkanství s mansardovou střechou, přestavěná po požáru roku 1746 podle plánů K. I. Dienzenhofera. V kostele byl pokřtěn sv. Jan Nepomucký.

Zelenohorská pošta.

Cestou z náměstí A. Němejce k Zelené hoře se na samém okraji historického jádra města rozkládá mohutná budova staré Zelenohorské pošty. Budova byla postavena na místě starší usedlosti roku 1672 zelenohorským hejtmanem D. F. Táborským z Hirschfeldu jako rodové sídlo. Do roku 1843 zde byla dědičná pošta. Po požáru v roce 1746 byl dům přestavěn údajně dle plánů K. I. Diezenhoffera. Poslední větší stavební úpravy proběhly v letech 1887–1888, kdy objekt získal eklektickou fasádu a stal se na sto let sídlem lesního úřadu. V rekonstruovaných poštovních stájích se dnes nachází muzeum historických motocyklů.

Dům U České lípy.

Na Přesanickém náměstí stojí patrový dům s barokním štítem, bránou a pavlačí. Ve středověku sloužila tato budova jako rychta a soud, od 2.poloviny 19. století jako hostinec. V hlubokých sklepích byla i městská šatlava. Jádro dnešního domu je ze 17. století, současný vzhled je z přelomu 18. a 19. století.

Další památky.

Ve městě se nachází další zachovalé domy ze 17. až 19. století (U Černého orla, U Zeleného stromu, rodný dům A. Němejce, chalupa U Kočárů č.p. 30, dům U Petrů aj.), téměř desítka kaplí a kapliček i několik cenných, převážně barokních soch a božích muk.

Kultura.

V průběhu roku se ve městě koná řada kulturních a společenských akcí, nejvýznamnější z nich jsou:  Celoročně se konají kulturní akce v hotelu U Zeleného stromu, KD Dvorec i jinde. V sezóně je v provozu každý pátek Malá letní scéna. Od dubna do října se konají jednou měsíčně Nepomucké trhy zaměřené na regionální potraviny a řemeslná výrobky.  Ke sportovnímu vyžití slouží městská hala, tenisové kurty, fotbalová hřiště, skatepark a pro děti zábavní park a koupaliště.

Příroda.

Nepomuk leží v severním cípu Nepomucké vrchoviny. Městem protéká říčka Muchovka, která se nedaleko Nepomuka mísí v Klášterském rybníku s řekou Úslavou. Dominantou kraje je vrch Zelená hora se stejnojmenným zámkem, tyčící se nad soutokem. Místní krajina je protkána značenou sítí turistických i cyklistických tras, které protínají okolní krajinu s množstvím přírodních zajímavostí a chráněných oblastí. Nejvýznamnější jsou Národní přírodní rezervace Chejlava, přírodní parky Kakov - Plánický hřeben a Pod Štědrým a Chráněná krajinná oblast Brdy.

Mikroregion Nepomucko.

Od roku 1998 působí na území Nepomucka dobrovolný svazek 29 okolních měst a obcí s bezmála 15 000 obyvateli. Jeho cílem je všestranná spolupráce v oblasti celkového rozvoje regionu.  Mnohé vesničky, nacházející se v této oblasti, si dodnes zachovaly svou původní lidovou podobu. Typický ráz krajiny tvoří značný počet drobných sakrálních památek i množství rybníků navazujících na blatenskou rybníkářskou tradici. Ideální podmínky ke koupání skýtá Nový rybník u Nepomuka. V Kasejovicích a ve Spáleném Poříčí lze nalézt stopy židovské historie a v Žinkovech a Oselcích je lokální muzejní expozice. Pohled do širokého okolí nabízí rozhledna u Železného Újezdu.

Nepomuk (německy "Pomuk") je město na jihozápadě České republiky, v okrese Plzeň-jih v Plzeňském kraji, 33 km jihovýchodně od Plzně. Žije zde obyvatel. Nepomuk je znám jako rodiště svatého Jana Nepomuckého. Součástí města je i část Dvorec.

内波穆克(,)是捷克共和国比尔森州的一座城镇,濒临Mihovka 河,位于该州首府比尔森以南30公里。


布列斯特-立陶夫斯克條約

Pozadí.

Po Říjnové revoluci Rusko odmítlo účast ve válce, ale zároveň i Dohodou navrhovanou mírovou smlouvu. Ruská fronta se rozpadla, čehož využily Německo s Rakouskem-Uherskem k rozsáhlému útoku. Jeho výsledkem bylo zpětné dobytí území, z nichž byly v předchozích letech vytlačeny carskou armádou, tj. území dnešního Polska, a získání oblasti, na kterých je dnes Ukrajina a Pobaltí, jakož i bývalou Karskou oblast v Zakavkazsku.  Sovětská vláda tak byla 3. března 1918 v Brestu Litevském v dnešním Bělorusku nucena podepsat smlouvu o daleko nevýhodnějším příměří, než jaké jí bylo původně navrhováno. V ní Rusko uznalo právo ústředních mocností na nově získaná území. Německé armády byly přesunuty na západní frontu, kde se schylovalo k rozhodujícím bojům první světové války. Smlouva také zavazovala Sověty, aby na svém území nestrpěli vojenské oddíly nepřátelské ústředním mocnostem. To se mimo jiné týkalo i československých legionářů.

Důsledky pro Rusko.

Brestlitevský mír měl pro bolševické Rusko rozporuplné následky. Na straně jedné pomohl bolševikům získat čas na udržení výsledků své revoluce. Podle některých historiků Rusko obdrželo od Německa za ukončení východní fronty úplatek několik milionů marek ve zlatě. Na straně druhé znamenal významné územní ztráty zhruba 1 milionu kilometrů čtverečních: Rusko přišlo o Finsko, Pobaltí, část Polska, Ukrajinu, Bělorusko a Besarábii, tedy území, na kterém se nacházela přibližně čtvrtina jeho obyvatelstva i průmyslu a většina uhelných dolů.  Proti brestlitevskému míru se sice postavil jeden z vůdců revoluce – Lev Trockij, ovšem Lenin měl silnější pozici. Ve výsledku bylo obětováno území ve prospěch ukončení války s Německem a upevnění bolševické moci.

Brestlitevský mír z 3. března 1918 byla mírová smlouva, která potvrzovala vítězství ústředních mocností na východní frontě během první světové války po vojenské porážce a bolševické revoluci a následné kapitulaci Ruska.

《布列斯特-立陶夫斯克条约》(;;常被简称为布列斯特条约或布列斯特和约),是第一次世界大战期间,苏维埃政权与同盟国(包括德意志帝国、奥匈帝国、保加利亚、奥斯曼土耳其帝国)在布列斯特-立陶夫斯克签订的和约。


Život.

Cauchyův otec Louis-François byl silný katolík, sčetlý roajalista. V okamžiku dobytí Bastily 14. července 1789 byl pravou rukou Lieutenant Général pařížské policie, Louise Thirouxe de Crosne. Ten krátce nato odplul do Anglie a Louis-François Cauchy ztratil svoje posty. O několik málo týdnů později se narodil Augustin Louis, doprostřed Francouzské revoluce. V dubnu 1794 se vplížil Thiroux zpět, byl zadržen a za sedm dní odsouzen k trestu smrti. Louis-François vzal proto svou rodinu ze strachu před udáním na jejich venkovské sídlo do Arcueil, kde žili v chudobě a hladu. Malý Augustin Louis byl vyučován svým otcem základním věcem. Hlad a nebezpečná situace poté vedly k jeho celoživotnímu odporu vůči revolucím. Po konci hrůzovlády se dostala rodina zpět do Paříže, Louis-François se snažil dělat znovu kariéru a stal se nakonec Napoleonovým generálním sekretářem senátu. To vedlo k úzkým známostem s tehdejším ministrem vnitřních věcí Pierre-Simonem Laplacem a senátorem Joseph-Louisem Lagrangem, dvěma známými matematiky. Ti rozpoznali brzy matematický talent jeho syna a Lagrange prý řekl: a radil jeho otci:  Augustin Louis Cauchy měl dva mladší bratry: Alexandre Laurent (1792 – 1857), který byl stejně jako jeho otec právníkem, pracujícím ve státní sféře, a Eugène François (1802–1877), který se stal spisovatelem.  Na radu Lagrange učil Cauchy syna nejprve klasickým jazykům, což ho mělo připravit na další studium matematiky. Takže navštěvoval od roku 1802 po dva roky École Centrale du Panthéon, kde se zdokonaloval především v latině. Poté se rozhodl nastoupit inženýrskou životní cestu a roku 1804 podstoupil vyučování matematiky, které ho mělo připravit na přijímací zkoušky na mladou École polytechnique. Roku 1805 absolvoval jako druhý nejlepší přijímací zkoušky, které probíhaly pod vedením francouzského matematika a fyzika Jeana-Baptista Biota. École polytechnique měla vyučovat inženýry pro službu Francii a studenti se museli velmi brzy rozhodnout pro svoje zaměření. Cauchy si vybral stavbu mostů a cest. Výuka byla velmi náročná na matematiku. Jeho učitelé nosili významná jména, jako například Lacroix, de Prony, Hachette a Ampère. Po dvou letech byl Augustin-Louis nejlepší ze třídy a směl pokračovat v dalším vzdělání na École nationale des ponts et chaussées. Také zde byl pod vedením těch nejlepších a směl ve své praxi spolupracovat s Pierrem Girardem na kanálu řeky Ourcq. V Paříži byli studenti všechno možné, jen ne apolitičtí. Jelikož většina byla revolucionářsky a liberálně naladěna, vstoupil Cauchy do kongregace, světské odnože jezuitů. Zůstal členem až do roku 1828, kdy byli fakticky zakázáni. Po dvou povinných letech studia opustil univerzitu v lednu roku 1810 jako "aspirant-ingénieur".

Napoleonův inženýr.

V únoru roku 1810 povolali Cauchyho, aby se podílel na stavbě přístavu Port Napoléon v Cherbourgu, největším staveništi v tehdejší Evropě s cca 3000 pracovníky. Cílem byly přípravy na invazi do Anglie. Práce byly velmi rozsáhlé, ale i přesto se ve svém skromném volném čase věnoval matematice. Jeho počáteční nadšení a zájem o povolání inženýra však brzo vyprchaly, a tak uzrál jeho záměr, dát se na vědeckou dráhu. Cauchyho cílem však v této době zatím vůbec nebyla matematika. Všeobecný názor vědecké obce po Eulerově smrti totiž byl takový, že problémy matematiky jsou již zcela vyřešeny. Důležitá byla především inženýrská věda, stejně jako hledání nového pole uplatnění pro matematiku.  Výsledkem jeho výzkumů, kterými trávil čas v Cherbourg, bylo menší zevšeobecnění Eulerovy věty o mnohostěnech a důkaz věty, která se zabývala otázkou, za jakých podmínek jsou mnohostěny se stejnými plochami identické. Větu formuloval již Eukleides ve svých Základech, do té doby k ní však nikdo neudělal důkaz. Cauchy si touto prací získal jméno v Pařížské akademické společnosti.  V létě roku 1812 se velmi zhoršil jeho zdravotní stav. Cauchy trpěl kvůli svému dětství a hladovění v Arcueil špatným zdravím a nahodilými depresemi. Velké pracovní vytížení v Cherbourg mu přihoršilo natolik, že v září odešel kvůli nemoci a dostal povolení vrátit se zpět k rodině do Paříže. Když se jeho zdravotní stav zlepšil, už se mu vůbec nechtělo pracovat dál jako inženýr a věnoval se raději výzkumu. Inspirován Lagrangeovou větou se zabýval teorií grup a vytvořil ještě další tři axiomy, které jednoznačně definovaly determinant.  Na počátku roku 1813 ukončil Cauchy svoji oficiální nemoc, ale v žádném případě se už nechtěl vracet do Cherbourg. Tehdy mu jeho bývalý učitel Pierre Girard opatřil možnost dále pracovat v Paříži na projektu kanálu Ourcq. V dubnu se oženil s Aloise de Bure, dcerou váženého knihkupce a vydavatele. Měli spolu dvě dcery: Marie Françoise Alicia a Marie Mathilde. Jeho výzkumy byly v tomto roce neplodné; sice objevil metodu, pomocí které se dá zjistit počet řešení algebraické rovnice libovolného stupně, to bylo však zcela neuplatnitelné v praxi. V té samé době se ucházel přibližně o padesát volných míst na Pařížských akademiích, avšak bez úspěchu – přes dobré známosti jeho otce, tlak na něj působil, kde jen mohl. Jeho vědečtí kolegové Ampère, Legendre, Poinsot a Molard byli všichni zaměstnaní, Cauchy nikoliv. Cauchy se nechal bez nároku na plat zapsat nemocným. Porážky Napoléona roku 1814 mu přišly vhod: projekt výstavby kanálu Ourcq byl pozastaven a jemu nebylo přiřazeno žádné nové místo. Tento rok se také vyznačoval tím, že Cauchy se začal zajímat o komplexní funkce.

Profesorem na École polytechnique.

Konečná porážka Napoleona roku 1815 dala Cauchyho kariéře nový vítr do plachet. Ludvík XVIII. byl nyní králem Francie a s ním se dostaly k moci také reakcionářské síly. Cauchyho otec si, jako pravý roajalista, dokázal udržet svoje posty i pod novým režimem. Vědci, kteří měli pochybné, resp. revolucionářské smýšlení, měli nyní velmi obtížné postavení. Avšak Augustin Louis jako silný katolík tyto problémy neměl, a tak získal roku 1815 místo asistujícího profesora na École Polytechnique a krátce nato v prosinci plnohodnotnou profesuru. V březnu roku 1816 byla Académie des sciences (francouzská Akademie věd) přeuspořádána samotným králem. Dva liberální členové byli propuštěni a na jejich uvolněná místa byli dosazeni silně konzervativní vědci, jako byl Cauchy, který převzal místo po Gaspardovi Monge.  Tento postup mu však neudělal mnoho přátel. Dokonce i když si mezitím již získal pověst jako skvělý matematik a jeho práci nemohlo být po odborné stránce nic vytýkáno, utkvěla na něm skvrna politické protekce. Došlo tedy k tomu, že Cauchy dal velmi málo na názory ostatních a navenek byl příkrý, obzvláště k nekatolíkům. Jeho podporovatel Lagrange roku 1813 zemřel a Cauchy si navíc ještě udělal z Laplacea nepřítele, když označil Laplacovy a Poissonovy metody za intuitivní a nepříliš exaktní. S Poissonem, který pracoval ve velmi podobných oblastech, si však zachoval dobrý pracovní vztah a oba pracovali často společně. Pouze ke katolicky zaměřenému Ampèrovi ho poutalo úzké přátelství.  Jako člena Académie byla jedna z Cauchyho povinností také dohled nad vydávanými vědeckými články. Této práci věnoval mnoho času, ovšem ne bezpodmínečně k radosti autora. Takto to napsal Niels Henrik Abel: "„Cauchy je pomatený a nedá se s tím nic dělat. Ovšem je v současnosti jediný, kdo ví, jak by se měla dělat matematika.“" Podobně špatné zkušenosti měli také Galois a Poncelet. Ukázalo se také, že Cauchy částečně články mladých vědců poztrácel, což mu bylo ostře vyčítáno. Ostrogradski naproti tomu nalezl jen slova útěchy pro Cauchyho, který tohoto mladého Rusa dokonce víckrát vykoupil z vězení pro dlužníky, když nemohl zaplatit nájem.  Jako vyučující šel na věc Cauchy s velkou horlivostí. Z toho důvodu vyučoval analýzu mistry mechaniky a studenty dalších důležitých inženýrských disciplín. V tomto období vznikaly v rámci jeho přednášek svazky "Cours d’analyse de l’École Polytechnique". Kladl velký důraz na přesnost definic a probíral mnoho nové látky, jako například svou novou definici derivace, která spočívala na limitě funkce a ne na infinitesimálním počtu. To se studentům nelíbilo, protože Cauchyho přednášky byly příliš abstraktní a nedostatečně zaměřené na inženýry. K tomu ho ani liberálně zaměřené studentstvo nemělo z politických důvodů moc v lásce a jednou byl dokonce vypískán z přednášky. Závažnější však bylo, že Cauchyho reformy vyučované látky a sylabu se nesetkaly s kladným ohlasem ani na straně profesorů (s výjimkou Ampèra, který ho energicky podporoval).  Svoje představy o výuce sepsal do několika knih, které se staly milníky v matematické analýze.

Exil po Červencové revoluci.

V červenci roku 1830 byl reakcionářský král Karel X. sesazen a místo něj nastoupil občanský král Ludvík Filip. Studenti École Polytechnique sehráli nikoli nevýznamnou roli v pouličních bojích. Pro Cauchyho to už však bylo přespříliš. V září opustil město a nechal tam svoji rodinu. Poté odešel do švýcarského Freiburgu, jádra jezuitů. Návrat do Francie nyní však předpokládal slib věrnosti novému režimu, což bylo pro něj nemyslitelné, takže Cauchy zůstal v exilu, pryč od vlastní rodiny. Ztratil své postavení a roku 1831 odešel do Turína, kde byl zaměstnán na katedře teoretické fyziky. Již roku 1833 opouští město, protože Karel X. se přestěhoval na pražské Hradčany, a Cauchy se stal učitelem jeho vnuka Henriho, vévody z Bordeaux.  Karel X. v srpnu 1830 odstoupil a ustanovil vnuka svým následníkem. Ten tak získal ve svých 14 létech nárok na francouzský trůn. Díky tomu byla také jeho výchova sledována až z Francie, kde si někteří šlechtici na trůně přáli raději Bourbony než Louise-Philippa. Cauchy byl vybrán na základě svých vědeckých dovedností a blízkosti k jezuitům, aby vyučoval prince matematice a přírodním vědám, tedy chemii a fyzice. Tuto úlohu bral velmi vážně, a proto podporoval velmi odhodlaně i princův nárok na trůn. Na vyučovací hodiny se připravoval tak svědomitě a pracoval tak dobře, jako při žádném svém dřívějším výzkumu. Jako už v Paříži a Turíně, i zde se ukázal nedostačující učitelský talent. A tak princ nevykazoval pražádné známky zájmu o matematiku nebo nějaký talent a k věcem, které mu Cauchy vyprávěl, příliš nerozuměl. Do 18 let, kdy bylo jeho vzdělání ukončeno, si vypěstoval silný odpor k matematice. Cauchy se jako učitel neukázal býti autoritou a rozmazlený bourbonský princ si z něho dělal legraci a vůbec si dělal co chtěl.  Roku 1834 si Augustin Louis přivedl svoji rodinu, kterou viděl v posledních čtyřech letech jen při občasných návštěvách v Paříži. O dva roky později se družina exilového krále přesunula dále do Gorice, kde slavil roku 1838 princ svoje 18. narozeniny. Pro Cauchyho to znamenalo konec jeho dočasného života domácího učitele. Karel X. ho odměnil za jeho služby titulem barona, kterému však Cauchy moc váhy nepřikládal. Kvůli špatnému zdravotnímu stavu jeho matky, která později roku 1839 zemřela, odjel zpět do Paříže.

Každý týden jiná publikace.

Cauchy byl nyní v obtížné situaci. Kvůli odmítnutí přísahy věrnosti novému králi již nemohl nikde zastávat post profesora. Sice byl stále členem Akademie věd a mohl se dál podílet na vědeckém životě a publikovat, nemohl se však ucházet o žádné nové místo. Výjimkou byla Bureau des Longitudes (francouzský astronomický institut), kde se na slib věrnosti nedívali až tak úzkoprse, takže se rozhodl, že se zde bude ucházet o jedno uvolněné místo. Cauchy se prosadil také na konci roku 1839, avšak postavil si vládu proti sobě: bez přísahy žádné formální postavení. Příští čtyři roky to bylo v institutu úmyslně ignorováno. Cauchy byl nyní přece jen profesorem, i když bez platu.  Tím začala také jeho období bohaté tvůrčí činnosti. V Praze Cauchy hodně publikoval, avšak nad mnoha věcmi stále přemýšlel a chtěl nyní tyto uzrálé myšlenky sepsat. Académie zřizovala žurnál "Comptes Rendus", ve kterém mohli členové velmi rychle publikovat. Cauchy ho používal jako nikdo jiný: od roku 1839 do února 1848 zde vydal přes 300 odborných článků. Když si k tomu připočteme, že v roce 1844 vůbec nezkoumal, vyjde nám, že musel publikovat v průměru jeden článek týdně, což je neuvěřitelné tempo. Noviny přímo zaplavoval svými statěmi, takže do budoucna byla délka jednotlivého článku omezena na čtyři stránky.  Roku 1843 zemřel Lacroix, a tak se uvolnila profesura na Collège de France. O toto místo se ucházeli Liouville, Cauchy a Libri, který jej již zastával a ukázal při té příležitosti náležitě svou nekompetentnost. Libri měl i přesto jednu velkou výhodu: své politické postavení. Jezuité se v této době snažili prosazovat své přednášky na francouzských univerzitách a také zasahovat do svobody výuky. Cauchy tyto snahy důrazně podporoval i vlastním nasazením. Libri byl naproti tomu známým odpůrcem jezuitů a především z tohoto důvodu byl přijat právě on. Ještě horší však bylo, že se ministerstvo usneslo na závěru aféry v Bureau des Longitudes: Cauchy musel opustit místo, protože nikdy nesložil přísahu. Příští rok se proto zabýval podporou jezuitské politiky.  Teprve až Únorová revoluce roku 1848, která sesadila občanského krále Louise-Philippa, poněkud změnila jeho situaci.

Poslední roky.

Díky Únorové revoluci nakonec nenastoupil na trůn jeho bývalý žák Henri, jak Cauchy očekával, nýbrž Napoléon III. Ani jemu však nechtěl Cauchy dát slib věrnosti. Vláda však udělala pro největšího matematika Francie výjimku, takže roku 1849 získal opět profesuru. Z osobního úhlu pohledu však byla únorová revoluce těžkou ranou pro jeho rodinu. Augustinův otec a oba jeho bratři, kteří si udrželi své vysoké úřady od Napoleonovy státní říše přes 50 let, je nyní ztratili. Pro Louise Françoise Cauchyho to již bylo příliš: zemřel v prosinci roku 1848.  Léta Páně 1850 se Cauchy opět zajímal, stejně jako Liouville, o matematickou profesuru na Collège de France, protože Libri byl vyhozen. Vybrali si však Liouvilla, což mezi oba vědce vrazilo klín. Cauchy nechtěl akceptovat svoji porážku (první hlasování skončilo jedenácti hlasy pro Cauchyho, desíti pro Liouvilla a dvěma, kteří se zdrželi). Oba vědci se zanedlouho dostali do sporu i na vědeckém poli: roku 1851 prezentoval Cauchy některé důsledky Hermitových dvojitě periodických funkcí a dokázal je pomocí vlastní věty o integrálech. Liouville naopak namítal, že důsledky plynou přímo z jeho vlastní věty. Porážka byla zdrcující: Cauchy ukázal, že se Liouvillova věta dá velmi jednoduše dokázat pomocí jeho věty o integrálech.  Na mladé francouzské matematiky měl Cauchy významný vliv: také v posledních letech, ve kterých velmi zpomalil svůj výzkum, hodnotil a kritizoval mnoho jejich článků. Cauchy také v posledních letech dokázal své kolegy přivést zpět ke katolické víře, například matematika Duhamela. Právě s ním vedl v prosinci roku 1856 při o priority, kterou k nechuti Cauchyho nakonec vyřešil Ostrogradski. Cauchy však odmítl přiznat svoji chybu a v posledních měsících svého života se kvůli tomu často stal terčem osočování.  Zemřel roku 1857 v Sceaux u Paříže v rodinném kruhu.

Augustin Louis Cauchy [] (21. srpna 1789 Paříž – 23. května 1857 Sceaux) byl francouzský matematik. Byl průkopníkem matematické analýzy a rozvíjel dále dílo, které započali Gottfried Wilhelm Leibniz a Sir Isaac Newton. Pracoval také v oblasti komplexní analýzy. V oblasti teorie funkcí vytvořil a dokázal mnoho stěžejních vět. Jako jeden z prvních začal studovat i grupy permutací. Jeho téměř 800 publikací pokrývá kompletní rozsah tehdejší matematiky. Jako důkladný matematik, používající přesné a důsledné matematické prostředky, ovlivnil Cauchy své současníky i pokračovatele.

奥古斯丁·路易·柯西(法语:,;1789年-8月21日-1857年-5月23日),法国数学家。


Původ.

Systém vycházející z antické tradice navrhl Martianus Capella ve svém díle "De nuptiis philologiæ et Mercurii" kolem roku 415. V tomto encyklopedickém spisu "O svatbě Filologie s Merkurem" vystupuje sedm panen, které každá systematicky vykládá svou moudrost. Aby bylo možné všechny obory lépe zvládnout, rozdělil je Boëthius na trivium a kvadrivium. Žáci si pak nejdříve osvojovali nižší trivium a pak teprve náročnější kvadrivium.

Sedm svobodných umění v systému středověkého školství.

Na církevních školách a artistických fakultách se vyučovalo především sedm svobodných umění, známých již v antickém starověku. Byly to gramatika, rétorika, dialektika, aritmetika, geometrie, astronomie a hudba. Protože základem vyučování byla četba textu a jeho výklad, museli se žáci nejprve naučit gramatiku, to znamená přečíst latinský text a porozumět mu. Po roce 800 přestala být latina živým jazykem a nahradily ji nově vzniklé národní jazyky. Ve školách se však nadále vyučovalo latinsky. Také duchovní a vzdělanci se mezi sebou dorozumívali latinským jazykem a psali v něm svá učená pojednání. Znalost gramatiky jim umožnila číst antické autory a napodobovat je.  S gramatikou byla úzce spjata rétorika. Jejím úkolem bylo vést žáky k tomu, aby dovedli podle určitých pravidel sestavit dopis a úřední listinu. Dialektika (logika) učila přesnému a důslednému myšlení, jaké vyžadovala scholastika. Tyto tři disciplíny, tzv. trivium, museli žáci zvládnout nejdříve. Poté mohli pokračovat studiem náročnějšího kvadrivia. Hlavní zásadou dodržovanou při vyučování byl postup od jednoduché látky ke složitějšímu učivu. Tato zásada platí dodnes.

Trivium.

Takzvané "trivium" (trojcestí) představovalo tři základní umění spojená s řečí či slovem:  Absolvent studia těchto umění byl "Baccalaureus" (bakalář) - ověnčený vavřínem (lat. "laurus", vavřín, srv. laureát).  Název "trivium" se v 18. století začal používat pro elementární výuku čtení, psaní a počítání. Dodnes se základním nebo jednoduchým znalostem říká "trivia" nebo "triviální", ovšem v poněkud posunutém významu.

Kvadrivium.

Druhým stupněm bylo "quadrivium" (čtyřcestí), čtyři umění spojená s čísly:  Absolvent studia těchto umění byl "Magister artium (liberalium)", tedy učitel či mistr (svobodných) umění.

Sedmero svobodných umění (lat. "septem artes liberales") tvořilo základ středověkého vzdělávání, byl to středověký název pro souhrn předmětů, které tvořily všeobecné vzdělání (řecky "enkyklios paideia", lat. "orbis doctrinae" – kruh vzdělání) středověkého vzdělance. Sedm základních umění, tedy vědeckých a učebních oborů, bylo rozděleno na trivium zaměřené především na texty a kvadrivium pro obory spojené s čísly. Tehdejší chápání obsahu jednotlivých umění se však lišilo od moderních pojmů.

博雅教育(,英语:liberal arts;又译为文理教育、人文教育、通才教育、全人教育)原是指一个自由的古代西方城市自由人(有产者,即不需要出卖劳动力,仅凭产业就能生活的人,如贵族。不包括手工业者和奴隶)所应该学习的基本学科,现代则是作为生活常识的内容,可以在社会学校修习、也可以透过参加展览等方式获得知识。


Historie.

Založení.

Sabres, stejně jako Vancouver Canucks vstoupili do NHL v sezoně 1970-71. Jejich prvními vlastníky byli Seymour Knox III. a Northrup Knox z významné rodiny ze Západního New Yorku. Už dlouho předtím byl v Buffalu hokej tradicí a měl zde hodně fanoušků. Buffalo Bisons byli jedním z týmů AHL, v jejich poslední sezoně vyhráli Calder Cup.  Knoxové nechtěli jméno Bisons (znamenající bizon, tedy stejné zvíře jako buffalo), které bylo velice často užíváno pro sportovní týmy z Buffala a tak vyhlásili soutěž. Vybrali jméno Sabres (šavle), protože podle Seymoura Knoxe je šavle zbraň, kterou nese vůdce. Také říkal, že šavle je silná jak v obraně, tak v útoku. Po založení týmu Sabres také vytvořili vlastní farmářský tým, Cincinnati Swords (meče), kteří hráli v AHL. Předtím už Knoxové několikrát zkoušeli založit v Buffalu tým NHL. Nejprve při expanzi v roce 1967, kdy se snažili koupit Oakland Seals a přestěhovat je do města.

Francouzská spojka (French Connection).

První arénou Sabres bylo Buffalo Memorial Auditorium, ale Sabres byli úspěšní ještě předtím, než jejich hráči poprvé vyjeli na led. Vyhráli draftovou loterii a na draftu si tak vytáhli jedničku, pozdějšího člena Hokejové síně slávy, Gilberta Perreaulta. Perreault byl dostupný, protože poprvé v historii neměli Montreal Canadiens přednostní právo na quebecké hráče na draftu. Perreault se svými osmatřiceti góly vytvořil nový rekord pro počet gólů vstřelených nováčkem a získal Calder Trophy pro nejlepšího nováčka sezony. Přestože hrál tak dobře, Sabres se nakonec nedostali do play-off.  Ve druhé sezoně týmu, 1971-72, se nováček Rick Martin, draftovaný jako pátý celkově v draftu 1971 a Rene Robert, který přišel před koncem předchozí sezony ve výměně s Pittsburgh Penguins připojili k Perreaultovi a vytvořili jednu z nejlepších útočných formací sedmdesátých let. Hned v první sezoně, Martin překonal rekord Perreaulta svými čtyřiačtyřiceti góly. Začalo se jim říkat „Francouzská spojka“ po stejnojmenném filmu z roku 1971 a také proto, že všichni tito hráči jsou frankofonní Kanaďané z Quebecu. V sezoně 1972-73 se poprvé dostali do play-off, ve čtvrtfinále ale vypadli s pozdějšími vítězi Stanley Cupu, Montreal Canadiens. Šestý zápas v Auditoriu končil voláním fanoušků „Thank you Sabres! Thank you Sabres!“ („Děkujeme Sabres! Děkujeme Sabres!“) a tento moment je považován za jeden z největších momentů historie týmu.

Zbytek 70. let a 80. léta.

Po nepovedené sezoně 1973-74, kdy se Sabres nedostali do play-off následovala veleúspěšná sezona 1974-75, kdy se Sabres dělili o první místo v NHL. Poprvé v historii se nakonec dostali do finále Stanley Cupu a to proti hrubým Philadelphia Flyers, kterým se kvůli tvrdému stylu hry a zavedení bitek do strategie říkalo „Broad Street Bullies“. Série zahrnovala i legendární zápas, který se kvůli neobvykle teplému prostředí v buffalském Auditoriu odehrál v mlze. Hráči, rozhodčí i puk byli pro diváky prakticky neviditelní. Při jednom vhazování, centr Sabres Jim Lorentz uviděl přes mlhu netopýra, zvedl hokejku a zabil ho. Hodně pověrčivých fanoušků Sabres v tom vidělo zlé znamení předpovídající konečný výsledek série. Tento netopýr je dosud jediným zvířetem, které kdykoli zabil jakýkoli hráč v NHL. Sabres nakonec díky gólu Ricka Martina zápas vyhráli, Flyers ale vyhráli sérii a pohár poměrem 4:2.  Ke francouzské spojce se přidal padesátigólový střelec Danny Gare a Sabres se tak dařilo i v sezoně 1975-76, kdy ale vypadli už ve čtvrtfinále s New York Islanders. Tým, přestože vyhrál základní část sezony v roce 1980 a byl jediným týmem, který dokázal porazit sovětskou reprezentaci, když se vydala na tour skrz Ameriku, se nedokázal vrátit do finále Stanleyova poháru.

Opouštění Auditoria.

Sezona 1995-96 byla první pod koučem Tedem Nolanem a poslední v Buffalo Memorial Auditorium. Nolan do Buffala přinesl nový, vzrušující styl hokeje a Sabres byli pod jeho vedením označováni jako nejpracovitější tým ligy. I přesto, že Sabres nebyli příliš úspěšní a návštěvnost Auditoria významně poklesla, a to na pouze něco málo přes 13 tisíc diváků na zápas, fanoušci si vybudovali k Sabres výjimečný vztah. Brad May, Rob Ray a Matthew Barnaby se stali jakýmisi „bratry Hansonovými“ (populární postavy z kultovního hokejového filmu "Slap Shot", kteří byli známí svou ohromnou tvrdostí). V sezoně prožil svůj debut za Sabres oblíbený veterán Randy Burridge, který na tréninkovém kempu byl pouze na zkoušce, ale nakonec si vybojoval místo v sestavě. Navíc vstřelil 25 gólů, což bylo dost na druhé místo v týmovém bodování za Patem LaFontainem. K úspěchům přidal i Tim Horton Award pro neopěvovaného hrdinu a byl fanoušky zvolen nejužitečnějším hráčem týmu.

Červenočerná éra - 1996–2006.

Nová aréna, nový postoj.

Sezóna 1996/97 byla naprosto odlišná od té předchozí. Byla první v Marine Midland Areně, a také první v nové barevné kombinaci – černo-červeno-bílá. Sabres poprvé po šestnácti letech vyhráli Severovýchodní divizi, Ted Nolan získal Jack Adams Award pro nejlepšího trenéra ligy, Dominik Hašek získal, krom Vezina Trophy pro nejlepšího brankáře ligy, také svou první Hart Trophy pro nejužitečnějšího hráče v základní části sezony, a stal se tak prvním brankářem, kterému se to povedlo do roku 1962, kdy se to povedlo Jacques Plante, Mike Peca vyhrál Fran J. Selke Trpohy pro nejlépe bránícího útočníka v lize a generální manažer John Muckler se stal nejlepším manažerem roku.  Na úspěchy ze základní části, však Sabres nenavázali v Play-off. A to také díky sporu Nolana s Haškem, který přetrvával, už ze základní části. Vše vyvrcholilo tím, že Hašek odjel po obdržené brance 3. zápasu v série prvního kola s Ottawou Senators a tvrdil, že mu ruplo v koleni a není schopen chytat a týmový lékař stanovil zranění jako „ze dne na den.“ Místní sloupkař Jim Kelley, který psal do Buffalo News popsal události s tím, že Hašek není schopen unést tlak play-off a to Haška popudilo. Po ukončení pátého zápasu s Hašek s Kelleym potkali na chodbě před šatnou Sabres a napadl Kellyho, jediné co se však stalo, byla roztrhnutá košile novináře. Haška v bráně Sabres výtečně zastoupil Shields, a Sabres postoupili do semifinále Východní konference. Hašek dostal trest – stop na tři zápasy, který se díky prohlášení Sabres, že je Dominik zdravý vztahoval, ještě na tuto sezónu. Hašek se měl vrátit do brány ve čtvrtém utkání série, kdy Buffalo prohrávalo s Philadelphii Flyers 3:0 na zápasy, ale při rozbruslení si stežoval na bolest kolena. Shields opět zachytal úžasně, ale ani jeho výkon nepomohl od vyřazení v pátém utkání, které skončilo 3:6.  Klubový prezident Larry Quinn propustil generálního manažera týmu Johna Mucklera, který měl rozpory s Tedem Nolanem. Hašek, který Mucklera podporoval, řekl, že by byl rád, kdyby Ted Nolan u Sabres nepokračoval, a že by to „bylo lepší pro celou organizaci Buffalo Sabres“ a dostal tak nového generálního manažera Darcyho Regiera do nelehké situace. Ten nabídl Nolanovi jednoroční kontrakt na $ 500 000. Nolan, ale kontrakt odmítl s tím, že minulý byl na dva roky. Volné místo hlavního trenéra bylo nabídnuto bývalému kapitánovi Lindy Ruffovi, který 21. července 1997 souhlasil s tříletou dohodou. To znamenalo, že Sabres po sezóně, která byla nejúspěšnější po 20 letech, propustili jak nejlepšího manažera sezóny, tak i nejlepšího trenéra sezóny.

Noví vlastníci.

I přes skandál, sezona byla dobrá jako pocta vlastníka Seymoura Knoxe, který zemřel 22. května 1996. Jeho bratr Northrup pak prodal tým Johnu Rigasovi, vlastníkovi firmy Adelphia Communications.  První věci, kterou prezident Larry Quinn udělal pod novým vedením bylo vyhození manažera Johna Mucklera, který byl ve sporu s koučem Tedem Nolanem. Hašek, který Mucklera podporoval, řekl reportérům, že Nolana nerespektuje, což postavilo do velmi těžké situace nového manažera Darcyho Regiera. Ten nabídl Nolanovi pouze jednoletou smlouvu na 500 tisíc dolarů, což Nolan odmítl, protože předchozí kontrakt byl dvouletý. Regier mu pak novou smlouvu nenabídl a Nolan dostal nabídky od Tampa Bay Lightning a New York Islanders. Žádnou z nich nepřijal a do NHL se vrátil až v roce 2006 za Islanders. Po Nolanovi byl koučem současný trenér a bývalý kapitán týmu Lindy Ruff.  Po dvou zřejmě nejúspěšnějších sezonách v historii týmu tak byli vyhozeni nejlepší manažer NHL John Muckler a nejlepší trenér NHL Ted Nolan. Krátce poté byl vyhozen i prezident týmu Larry Quinn, kterého nahradil syn vlastníka Johna Rigase, Timothy Rigas.  Hašek, Miroslav Šatan, který vedl týmové bodování, pravé křídlo Donald Audette, centr Mike Peca a tvrdí hráči jako například Matthew Barnaby vedli tým do finále konference v roce 1998, Sabres po šesti zápasech podlehli Washington Capitals.

1999–2001.

V roce 1999, Šatan nastřílel 40 gólů. Sabres přidali centry Stu Barnese z Pittsburgh Penguins a Joa Juneaua z Washington Capitals. Český útočník Michal Grošek zažil nejlepší sezonu ve své kariéře a tým se vrátil do finále Stanley Cupu, tentokrát proti Dallas Stars.  V šestém zápase, ve třetím prodloužení, Brett Hull vstřelil gól pro Stars, kteří tak vyhráli Stanley Cup. Jeho brusle byla ale v brankovišti dříve, než stihl přiletět puk, což se v roce 1999 nesmělo. Dokonce i redaktor deníku "The Dallas Morning News", hokejový novinář Keith Gave zpochybňoval legalitu toho gólu. I když se Sabres snažili vymluvit rozhodčím gól, červený koberec už byl na ledě a pohár byl také připraven. Americká sportovní televize ESPN vyhlásila tuto chybu za pátou nejhorší chybu rozhodčích ve sportovní historii. Buffalští fanoušci, kteří si už podobných neštěstí vytrpěli dost při americkém fotbale, dodnes zápasu říkají "No Goal". V další sezoně bylo pravidlo změněno, útočící hráč již může být v brankovišti dokud nepřekáží gólmanovi.  Další sezona byla zklamáním. Týmu se nedařilo i kvůli zranění Dominika Haška a dalších hráčů. Z Chicago Blackhawks přišel Doug Gilmour, který významně týmu pomohl do play-off. Ten ale onemocněl a ani Haškův návrat nezabránil brzkému vyřazení v prvním kole proti Philadelphia Flyers. Opět se ale opakovaly chyby rozhodčích. Ve druhém zápase, útočník Flyers John LeClair vstřelil gól skrz boční síť. I když záznam jasně ukazoval, kudy vlastně puk prošel, rozhodčí gól uznali a Flyers vyhráli zápas 2:1, sérii nakonec 4:1.  V sezoně 2000-01, Mike Peca nemohl hrát kvůli sporné smlouvě a ke konci sezony byl vyměněn do New York Islanders za Tima Connollyho a Taylora Pyatta. Sabres se i přesto podařilo vyřadit Flyers v prvním kole, když šestý, a nakonec rozhodující, zápas vyhráli 8:0. Ve druhém kole na ně čekali outsideři Pittsburgh Penguins, které vedli superhvězda Mario Lemieux a kapitán Jaromír Jágr, který vyhrál v té sezoně pátou Art Ross Trophy. Sabres podlehli Penguins v sedmém zápase, kdy v prodloužení vstřelil rozhodující gól Darius Kasparaitis.

Třetí dres.

V roce 2000 byl pro Sabres vůbec poprvé v jejich historii vytvořen třetí dres. Hlavní barvou byla červená, na drese byly černé a šedé pruhy a také nápis „Buffalo“. Logem byl černý kruh s křížem z šavlí. Dres byl používán až do roku 2006, kdy se Sabres vrítili k původním barvám. Třetím dresem se tak stal původní dres používaný od vzniku organizace až do roku 1996. Poprvé byl jako třetí dres použit 20. září 2008.

Doba bez play-off.

Po dlouhých a neúspěšných jednáních s Dominikem Haškem o nové smlouvě v létě 2001, byl Hašek vyměněn do Detroit Red Wings. Bez něj a Mika Pecy se Sabres nedostali v roce 2002 do play-off.  V létě 2002 byl vlastník John Rigas zadržen za vytunelování své firmy Adelphia a zatčen na 15 let. NHL se tak stala vlastníkem týmu, Rigasova rodina přesto zůstala na papíře vlastníkem. Skandál se stal pro ligu velmi ponižujícím.  V této chvíli nikdo nechtěl koupit Sabres. Návštěvnost klesala a vypadalo to, že tým se buď přemístí nebo skončí. Hlavním kandidátem byl Mark Hamister, majitel týmu Arena Football League Buffalo Destroyers, který byl osobní volbou hlavního komisaře NHL Garyho Bettmana. Nicméně, časem vyšlo najevo, že Hamisterovy výdaje byly velmi nejisté a nezabezpečené. Navíc se vědělo, že poté, co koupil tým Arena Football League 2 v Daytonu, musel ho kvůli problémům s tamní vládou přemístit do Cincinnati. Také uvažoval o přemístění Destroyers, což se mu nakonec povedlo a Destroyers hráli v Columbusu. Pod tlakem fanoušků, kteří se báli, že Hamister tým přemístí, stát New York se rozhodl jeho nabídku jakýmsi způsobem zničit.  Další skupina, která projevila zájem byla vedena Sherrym Bassinem, vlastníkem týmu OHL Erie Otters. Společně s ním tam byli Alain Maislin, magnát nákladní dopravy z Montrealu a Frank DuRoss, vlastník fotbalového týmu Rochester Raging Rhinos. Ted Nolan byl Bassinovým velkým přítelem a tak se objevily spekulace, že by se do týmu pod Bassinem vrátil. Nakonec se ale skupina rozpadla ještě než stačila poslat nabídku NHL.

2002/03 a noví vlastníci.

Sabres začínali tuto sezonu jako majetek ligy a tak generální manažer Darcy Regier nemohl provézt mnoho změn které by vedly ke zlepšení kádru. Regier se tak rozhodl, že začne tým přestavovat a před uzávěrkou přestupů se začal zbavovat veteránů. Prvním byl dlouhodobý křídelník Rob Ray, který odešel do Ottawa Senators aby dostal poslední šanci na výhru Stanley Cupu, než v létě ukončil kariéru. Dále poslali Stu Barnese do Dallas Stars za mladého útočníka Michaela Ryana a výběr v draftu. Poslední výměna poslala Chrise Grattona do Phoenix Coyotes za Dannyho Briera a výběr v draftu. Výměna Barnese byla všeobecně očekávána, opět z důvodů, aby dostal šanci na Stanleyův pohár, sám Barnes ji ale nečekal. V Buffalu se stal velice populární a to s pomocí komentátora Ricka Jeannereta s gólovou hláškou „"Stuuuuuu Barnes... top shelf where momma hides the cookies“ („pod víko, kde mamka schovala sušenky“)". Barnes se poté, co se dozvěděl o přestupu psychicky zhroutil před novináři se slovy, že chtěl v týmu zůstat.  Po dvou nejasných sezonách byl tým prodán skupině vedené rochesterským miliardářem Tomem Golisanem a bývalým prezidentem Sabres Larrym Quinnem. Golisano si hned získal pozornost fanoušků snížením vstupného na zápasy Sabres.

2003/04.

Tým se konečně vymanil z finančních potíží, přesto se nedokázal dostat do play-off. Debut si odbylo pár významných mladíků, jako třeba Danny Briere. Nejvýznamnějším momentem sezony byl Novoroční zápas proti Washington Capitals, ve kterém Maxim Afinogenov a Miroslav Šatan vstřelili oba hattrick a Sabres vyhráli 7:1.

2004/05.

Tato sezona byla zrušena kvůli stávce, hráčská asociace se ale v létě 2005 dohodla a tak se připravovalo na další sezonu.  19. ledna 2005 ztratili Sabres svou televizi. Stanice Empire Sports Network, kterou stejně jako Sabres dříve vlastnila firma Adelphia a která vysílala zápasy Sabres byla zrušena a tak Adelphia prodala vysílací práva stanici Madison Square Garden Network, sídlící v New Yorku a již dříve vysílající zápasy New York Rangers, New York Islanders a New Jersey Devils. Vysílání zápasů Sabres je dostupné pouze v západním New Yorku.

Doba po stávce.

2005/06.

Sabres začali sezonu velice dobře a celou dobu se drželi blízko prvních míst. 3. dubna se poprvé dostali do play-off od roku 2001. Nakonec v základní části sezony vyhráli 53 zápasů, což bylo poprvé, kdy překonali hranici padesáti výher. A 25 výher na ledě soupeře byl nový rekord týmu. Navíc získali celkem 110 bodů, což znamenalo první více než stobodovou sezonu po třiadvaceti letech. Společně s Ottawa Senators a Carolina Hurricanes měli Sabres nejvíce výher ve Východní konferenci. Bohužel se ale pro play-off kvalifikovali na čtvrtém místě, to protože divizní titul vyhráli Senators.  V prvním kole play-off vyřadili Philadelphia Flyers v šesti zápasech, ve dvou zápasech se jim dokonce povedlo vstřelit sedm či více gólů. V dalším kole přišli na řadu Senators, kteří postoupili z prvního místa a podlehli Sabres v pěti zápasech. Významným momentem byl závěr prvního zápasu, jehož skóre Tim Connolly vyrovnal až jedenáct sekund před koncem základní hrací doby. Buffalo nakonec díky gólu Chrise Druryho vyhrálo 7:6. Další dva zápasy se povedlo Sabres vyhrát v sérii v prodloužení, stejně jako rozhodující pátý zápas, kdy vstřelil v prodloužení gól v oslabení Jason Pominville. Ten poslal Sabres do finále Východní konference proti Hurricanes. Bylo to vůbec poprvé v historii NHL, kdy v prodloužení rozhodl o postupu gól v oslabení.  I když Sabres postrádali své nejlepší obránce, Teppa Numminena, Dmitrije Kalinina a Henrika Tallindera a také svého nejlepšího přesilovkového střelce, Tima Connollyho, dokázali se vrátit z vedení Hurricanes 3:2 na zápasy do sedmého zápasu, když ten šestý vyhráli v prodloužení. V sedmém zápase postrádali i dalšího obránce, nejlepšího blokovače střel, Jaye McKeeho. Jochen Hecht zařídil Sabres vedení 2:1 čtyři sekundy před koncem druhé třetiny. Hurricanes ale nakonec vyhráli 4:2, vítězný gól vstřelil kapitán Rod Brind'Amour při trestu buffalského obránce Briana Campbella. Hurricanes nakonec porazili ve finále Edmonton Oilers a vyhráli Stanley Cup. Neočekávané úspěchy Sabres vyústili v Jack Adams Award pro kouče Lindyho Ruffa, který svého soka z Carolina Hurricanes, Petera Lavioletta porazil při hlasování 155:154, což bylo vůbec nejtěsnější vítězství této trofeje v historii. Po Nolanovi se tak Ruff stal druhým koučem Sabres, který byl vyhlášen nejlepším koučem sezony.

2006/07: Návrat k modré a zlaté.

16. září 2006 Sabres ukázali světu své nové domácí a venkovní dresy s půlnoční modrou, kukuřičně zlatou, stříbrnou a bílou barvou a také třetí dres, což byl původní dres Sabres z let 1970-1996, na otevřeném tréninku v HSBC Areně. Nové logo, bizon, bylo přirovnáváno k vlasům Donalda Trumpa, pokémonovi Pikachu nebo ke křečkovi. Internetová petice proti logu získala třicet tisíc podpisů, i přesto nové dresy vedly tabulky prodejů různých obchodů. Stejně jako nové dresy Dallas Stars, Tampa Bay Lightning, New York Islanders a San Jose Sharks, měly i tyto číslo ve předu na prsou, které se v NHL objevilo poprvé od roku 1950.  Na tréninkovém kempu byla vůbec nejdražší skupina hráčů v historii a to i přes odchody Jaye McKeeho, J. P. Dumonta a Mika Griera.  20. října se týmu povedlo zničit rekord z roku 1975, když si proti Carolina Hurricanes připsali dvanáctou výhru v řadě. Navíc se stali teprve druhým týmem v historii NHL, který začal sezonu desíti vítěznými zápasy. 28. října ukončili sérii vyhraných zápasů až po nájezdech Atlanta Thrashers.  5. listopadu porazili venku New York Rangers a připsali si nový rekord pro počet vyhraných venkovních zápasů v řadě na začátku sezony. Bylo to osm, nakonec číslo ještě zvýšili na deset. 18. listopadu byla série ukončena kvůli prohře v Ottawě.  Utkání hvězd 2007, které se hrálo v Dallasu, vidělo také několik Sabres. Gólman Ryan Miller, obránce Brian Campbell a útočník Danny Briere byli fanoušky zvoleni jako hráči zahajovací formace za Východní konferenci, kterou trénoval trenér Sabres Lindy Ruff. Nakonec podlehli Západní konferenci 12:9. Thomas Vanek si zahrál Utkání mladých hvězd NHL.  22. února 2007, při zápase s Ottawa Senators, se strhla ohromná bitka, která vznikla kvůli nedovolenému hitu ottawského Chrise Neila na kapitána Sabres Chrise Druryho. Někteří hit považovali za úder zezadu nebo nedovolené bránění, nakonec ani rozhodčí, ani disciplinární komise se nerozhodli Neila potrestat. Po následujícím vhazování začala bitka. Adam Mair napadl Jasona Spezzu, Andrew Peters zase Danyho Heatleyho a brankáři Martin Biron a Ray Emery se také do sebe pustili. Zatím se strhla hádka mezi trenéry Lindym Ruffem a Bryanem Murraym. Bývalý bitkař Sabres a v této době expert stanice MSG Network, Rob Ray, stojící mezi oběma střídačkami zachytil Ruffova slova: „běžte po Petersovi, ale ne po mém kapitánovi“. Přes sto trestných minut museli rozhodčí udělit a Lindy Ruff, i když vykonal něco jako hokejovou spravedlnost, byl potrestán pokutou sto tisíc dolarů od vedení ligy. Fanoušci Sabres nabídli pomoc, že prý uspořádají sbírku na tu pokutu, Ruff jim ale poděkoval za pomoc a zaplatil ji sám. Drew Stafford nakonec vstřelil vítězný nájezd pro Sabres a Clarke MacArthur v zápase vstřelil svůj první gól v kariéře v NHL. Drury se vrátil na led o pár dní později.  30. března 2007 se podruhé v historii podařilo Sabres překonat hranici padesáti vítězných zápasů, když porazili New York Islanders 6:4. 5 gólů v zápase vstřelili při nerovnoměrném počtu hráčů na ledě, 3 v přesilovkách zaznamenali Drury, Stafford a Dainius Zubrus, 2 v oslabení vstřelil Drury a Derek Roy.  3. dubna porazili Pittsburgh Penguins a zajistili si tak vítězství v Severovýchodní divizi.  7. dubna zdolali Washington Capitals a zajistili si tak Presidents' Trophy pro vítěze základní části, což se jim povedlo poprvé v historii a navíc vyrovnali týmový rekord pro počet bodů z roku 1975.  9. dubna vydala televizní stanice ESPN další číslo svého magazínu, ve kterém umístila Buffalo Sabres jako nejlepší tým z hlavních lig v Severní Americe. Ocenila dostupnost hráčů, levné vstupné a zajímavý herní styl a také to, že fanoušci vyprodali úplně všechny zápasy v sezoně 2006-07.  Sabres se v play-off zbavili New York Islanders a New York Rangers a tak postoupili to konferenčního finále. 19. května je vyřadili Ottawa Senators, když Daniel Alfredsson v prodloužení rozhodl o osudu pátého zápasu.

2007/08.

Na začátku července odešli z týmu dva volní hráči a alternativní kapitáni, Danny Briere do Philadelphia Flyers a Chris Drury do New York Rangers. Málem ztratili také Thomase Vanka, kterému Edmonton Oilers nabízeli sedmiletou smlouvu na 50 milionů dolarů, ale nakonec se jim podařilo smlouvu s rakouským útočníkem podepsat. Potom se radši generální manažer Darcy Regier rozhodl, že začne podepisovat nastávající volné hráče už v základní části. To také udělal v polovině října 2007 s Jochenem Hechtem, který dostane 14,1 milionu dolarů ve čtyřech letech.  Dlouhodobý spolukomentátor pro Sabres, Jim Lorentz, oznámil svůj odchod do důchodu v říjnu 2007. Po boku legendárního Ricka Jeannereta ho vystřídal bývalý spolukomentátor kultovního pořadu Hockey Night in Canada Harry Neale.  Novoročním zápasem bylo v roce 2008 Winter Classic, které Sabres odehráli doma, na stadionu fotbalových Buffalo Bills, Ralph Wilson Stadium, proti Pittsburgh Penguins. Oficiálně se zápas jmenoval AMP Energy NHL Winter Classic, v Buffalu a okolí se mu ovšem říkalo „Ice Bowl“. Sabres prohráli 2:1 po nájezdech.  Stejně jako ostatní týmy v NHL, i Sabres museli trochu předělat své dresy kvůli globálnímu přechodu ke značce Rbk Edge. Nešlo ale o víc, než přidání loga NHL k límci. Oficiálně neměli Sabres pro sezonu stanovený žádný třetí dres, na Winter Classic si ale oblékli původní dres ze sedmdesátých let.  3. dubna 2008 podlehli Montreal Canadiens a byli definitivně vyřazeni z boje o play-off. Stali se teprve třetím týmem v historii NHL, který nešel do play-off rok po vítězství Presidents' Trophy. Oba dva předchozí týmy ale hned v dalším roce vyhráli Stanley Cup.

2008/09.

10. června 2008 oficiálně jmenovali Portland Pirates svou novou hlavní farmou v AHL, což skončilo devětadvacetiletou spolupráci s Rochester Americans, kteří jsou nyní farmou Florida Panthers. Sabres podepsali s Pirates smlouvu na dva roky s opcí na jeden rok.  Sezonu volných hráčů Sabres začali poměrně tiše ale přece jen podepsali brankáře Patricka Lalima. Dále vyměnili Steva Berniera do Vancouver Canucks za dva výběry v draftu a přidali do týmu Craiga Riveta za výběry v druhých kolech draftů 2009 a 2010. V následujícím měsíci přidal Darcy Regier pár hráčů, kteří měli strávit nějaký ten čas v AHL, jako třeba Mathieu Darche. V srpnu ještě přidal Coltona Frettera a Colina Murphyho.  Regier musel ale také podepsat smlouvy s několika svými hráči. Nejprve podepsal čtyřletou smlouvu Paul Gaustad, další na řadě byli Ryan Miller a Jason Pominville, kterým ještě rok zbýval a tak po podepsání pětiletého kontraktu vytrvají v týmu až do roku 2014.  4. srpna 2008 hokejový novinář americké sportovní televizní stanice ESPN, Terry Frei, napsal článek „Žebříček koučů NHL“, Lindyho Ruffa umístil do sekce „Elita“.  15. srpna téhož roku Sabres oznámili fanouškům, že jim brzy ukážou nový třetí dres, který obsahoval pár designových úprav, jinak to byla ta stejná verze původního dresu ze sedmdesátých, osmdesátých a poloviny devadesátých let. Fanoušci ho poprvé spatřili na otevřeném tréninku 20. září a viděli tak původní dres s prvky současného. Vyvolal u nich pozitivní reakce.  Buffalo Memorial Auditorium mělo být v říjnu 2008 zničeno, protože v posledních dvanácti letech, kdy jej po odchodu Sabres nikdo nepoužíval, bylo už pouze historickou částí města.  8. října 2008 se Craig Rivet stal prvním samostatným kapitánem od odchodu Stu Barnese v roce 2003.  4. března 2009 přišla uzávěrka přestupů a manažer Regier byl velice aktivní. Nejprve podepsal smlouvu s Timem Connollym a to na 4,2 milionu dolarů za dva roky, poté vyměnil výběr ve čtvrtém kole draftu 2010 do Phoenix Coyotes za Mikaela Tellqvista, pak poslal druhý výběr v draftu 2009 do Toronto Maple Leafs za Dominica Moora a nakonec poslal Aleše Kotalíka do Edmonton Oilers za jiný výběr v druhém kole draftu 2009.  9. dubna 2009, i přes výhru, byli opět vyřazeni z bojů o play-off. New York Rangers totiž svůj zápas vyhráli a Montreal Canadiens si připsali bod za prohru po prodloužení a tak už je Sabres nemohli dohonit. A tak se stali prvním týmem v historii NHL, který po vítězství Presidents' Trophy dvakrát za sebou nepostoupil do play-off.

2009/10.

Hned v první den otevření trhu s volnými hráči oznámil Darcy Regier podepsání smluv s obránci Stevem Montadorem na dva roky a Joem DiPentou na jeden rok. Také podepsal nové smlouvy s několika svými hráči. 20. července podepsal víceletou smlouvu s Andrejem Sekerou a jednoletý kontrakt s Clarkem MacArthurem. 11. srpna se po třech letech strávených v San Jose Sharks vrátil Mike Grier, který již prožil dvě sezony se Sabres.  Na začátku sezony se pár koučů týmu, manažer Darcy Regier a také několik televizních hlasatelů vypravilo na tour po jiných městech Spojených států. Konkrétně navštívili Tampu, Washington, Raleigh a Atlantu, kde žije mnoho fanoušků Sabres, lidí ze západního New Yorku.  1. ledna 2010 se stali Sabres prvním týmem od roku 2006, který dokázal vyhrát více zápasů za sebou ve kterých prohrávali o tři nebo více gólů. Nejprve porazili Pittsburgh Penguins 4:3 a poté přidali vítězství proti Atlanta Thrashers, 4:3 v prodloužení.  3. března 2010 přišla na řadu uzávěrka přestupů, Sabres poslali nejprve Nathana Paetsche a výběr v druhém kole draftu do Columbus Blue Jackets za Raffiho Torrese a poté poslali Clarka MacArthura do Atlanta Thrashers za výběr v třetím a čtvrtém kole draftu.  27. března se poprvé od roku 2007 dostali do play-off když přejeli Tampa Bay Lightning 7:1. 6. dubna porazili New York Rangers a zajistili si tak vítězství v Severovýchodní divizi.  26. dubna byli v šesti zápasech vyřazeni v prvním kole z play-off týmem Boston Bruins.

2010/11.

Na začátku trhu s volnými hráči Sabres hned přišli o své dva eltiní obránce, Toni Lydman odešel do Anaheim Ducks a Henrik Tallinder vyztužil defenzivu New Jersey Devils. Místo nich přišel z Pittsburgh Penguins Jordan Leopold, který s týmem uzavřel tříletou smlouvu. Regier dále podepsal smlouvu s náhradním brankářem Patrickem Lalimem na jeden rok a také přivedl z New Jersey defenzivního útočníka Roba Niedermayera.  29. ledna 2011 uzavřeli Tom Golisano a Terry Pegula dohodu o prodeji týmu za částku 189 milionů dolarů. Tento prodej následně schválila liga 18. února.  Během uzávěrky přestupů nejprve Sabres přišli o Craiga Riveta, kterého si z listiny nechráněných hráčů vybral Columbus Blue Jackets a poté získal Brada Boyese z týmu St. Louis Blues za právo volby ve druhém kole draftu v roce 2011.

Média.

Televizní vysílání zajišťuje Madison Square Garden Network, komentátory jsou Rick Jeanneret a Harry Neale. Bývalý bitkař Rob Ray je expertem ve studiu a také reportérem mezi střídačkami týmů.

Ocenění členové organizace.

Individuální.

Zdroj:

Nejlepší hráči týmu.

Zdroj:  "Poznámka: Pos = Pozice; GP = Odehrané zápasy; G = Góly; A = Asistence; Pts = Body; P/G = Bodů na zápas; * = současný hráč Sabres"

Umístění v jednotlivých sezonách.

Zdroj:  Zdroj:

Buffalo Sabres je profesionální americký klub ledního hokeje, který sídlí v Buffalu ve státě New York. Do NHL vstoupil v ročníku 1970/71 a hraje v Atlantické divizi v rámci Východní konference. Své domácí zápasy odehrává v hale KeyBank Center s kapacitou 19 070 diváků. Klubové barvy jsou námořnická modř, zlatá, stříbrná, bílá.

水牛城军刀(英语:Buffalo Sabres)是位于美国水牛城的国家冰球联盟队伍,隶属于东大区大西洋分区。


Historie.

První obyvatelé žili v místě dnešního Albi v době bronzové.  Město samo bylo založeno Římany po jejich dobytí Galie v roce 51 př. n. l. jako osada "Civitas Albiensium". Archeologické nálezy však dokládají, že se nejednalo o příliš významné antické město.  V roce 1040 dochází ke stavbě "Starého mostu" ("Pont Vieux"), který se stal důležitým faktorem ovlivňujícím obchod. Výstavba nových městských čtvrtí dokládá probíhající hospodářskou konjunkturu města. Vedle tržeb z obchodu a daní bylo zdrojem městských příjmů i mýto za použití mostu. Ve 12. a 13. století si zde Albigenští neboli Kataři zřídili vlastní formu křesťanství, která byla církví i státem tehdejší doby odsouzena jako kacířská a proti albigenským byla vyhlášena křížová výprava, díky níž bylo toto město mezi lety 1209 a 1229 zcela zničeno, celá oblast vydrancována a obyvatelé drasticky pozabíjeni. Jedním z výsledků křížové výpravě bylo i to, že do té doby prakticky nezávislá oblast byla pevně včleněna pod moc francouzských králů.  Na konci 13. století dokončil v Albi biskup Bernard de Castanet budování biskupského Paláce "de la Berbie", který svým zevnějškem připomíná vojenskou pevnost. V roce 1282 pak byla započata výstavba podobně mohutné a dojmem pevnosti působící katedrály "Sainte-Cécile".  K novému rozvoji města došlo v období Renesance, kdy zde bylo z rostliny “Isatis Tinctoria” vyráběno proslavené barvivo. O rozkvětu města v tomto období dodnes vypovídají krásné a luxusní renesanční měšťanské domy vybudované obchodníky s barvivem.  V roce 1678 bylo v Albi zřízeno arcibiskupství.  Město si dodnes zachovalo pozdějšími zásahy dosti nepoškozený charakter historického města, jemuž jako hlavní stavební materiál významně dominuje režné cihelné zdivo, typické pro celou historickou provincii Languedoc.

Památky.

Katedrála Sainte-Cécile.

Výstavba katedrály započala roku 1282 a byla dokončena roku 1482. Je vybudována z cihel a zvenčí působí dojmem nepřístupné, jednolitě utvářené vojenské pevnosti. Zdi katedrály jsou 6 metrů široké. Jedná se o nejmohutnější stavbu z pálených cihel na světě.  V letech 1515 – 1540 byla ke katedrále přistavěna 78 m vysoká věž zvaná "Baldaquin".  Interiér katedrály je tvořen pouze jedinou lodí a je bohatě vyzdoben freskami italských raně renesančních umělců, z nichž vyniká obzvláště freska Posledního soudu z 15. století.  Nádheru interiéru výrazně dotváří také filigránsky tvořená chórová přepážka ve stylu Flamboyantní gotiky. Kromě gotického ornamentu ji zdobí také přes 200 polychromovaných soch vytesaných příslušníky burgundsky orientované dílny z Cluny. Varhany byly postaveny mezi roky 1734 a 1736.  Pevnostní charakter katedrály odpovídá nejen místnímu pojetí gotické architektury, které je bylo odlišné od „závazné“ podoby gotické architektury budované v Île-de-France, ale je také jasnou deklarací pevnosti a neochvějnosti katolické církve, jako reakce na potlačené Albigenské kacířství.

Palais de la Berbie.

Starší než papežský palác v Avignonu je biskupský "Palais de la Berbie". Představuje jednu z nejstarších a nejlépe dochovaných hradních staveb ve Francii. Velkolepá pevnost byla dokončena před koncem 13. století. Jméno paláce pochází z okcitánského slova „Bisbia“, které znamená „biskupský palác“.

Pont Vieux.

Starý most (Pont Vieux) je používán ještě ticíc let po svém vzniku. Byl vybudován z kamene v roce 1035, je nesen osmi mostními oblouky a měří 151m. Ve 14. století byl most opevněn a doplněn padacím mostem.

Lycée Lapérouse.

V Albi sídlí také elitní škola "Lycée Lapérouse". Gymnázium s 650 studenty sídlí ve starém klášteře. Pyšní se například několika literárními odděleními nebo hudebním oddělením vybaveným množstvím špičkových hudebních nástrojů.

Musée Toulouse-Lautrec.

V bývalém biskupském paláci je umístěno Museum Henriho de Toulouse-Lautrec, které obsahuje nejrozsáhlejší sbírku prací tohoto francouzského malíře a rodáka z Albi. Vedle jeho prací je v muzeu vystaveno také množství děl Edgara Degase, Augusta Rodina a dalších významných umělců.

Vývoj počtu obyvatel.

"Počet obyvatel"

Albi je město na jihu Francie v departementu Tarn a regionu Midi-Pyrénées. Má 48 000 obyvatel. Nachází se na řece Tarn 50 km severozápadně od Toulouse asi ve středu jižní Francie. Je správním městem 6 kantonů, ve kterých se nachází 18 správních obcí.

阿尔比(,),法国南部城市,奥克西塔尼大区塔恩省的一个市镇,也是该省的省会和人口最多的城市,下辖阿尔比区。阿尔比位于塔恩省中部,其市镇面积为平方公里,时人口数量为人,在法国城市中排名第133位。


Historie.

Počátky elektromobility.

Za historicky první elektromobil je považován vůz sestavený holandským profesorem Sibrandusem Stratinghem a jeho asistentem Christopherem Beckerem roku 1835, tedy přibližně 50 let před prvním automobilem se spalovacím motorem. Belgičan Camille Jenatzy překonal s elektromobilem La Jamais Contente ve tvaru připomínajícím doutník 29. dubna 1899 jako první na světě rychlost 100 km/h. Na počátku 20. století jezdilo v USA více elektromobilů než automobilů se spalovacím motorem. Poskytovaly totiž komfort a snadné ovládání. Klasické automobily se musely startovat klikou, byly velmi hlučné a složité na údržbu. Vše změnil až vynález elektrického startéru a hlavně sériová výroba modelu „T“ Henryho Forda, který vytlačil elektromobily svou spolehlivostí, větším dojezdem a nízkou cenou. V roce 1902 zlepšil Thomas Edison baterii elektromobilů.  Mezi první elektromobily vyvinuté na území českých zemí patří elektromobil Františka Křižíka z roku 1895 poháněný stejnosměrným elektromotorem o výkonu 3,6 kW napájeným olověným akumulátorem se 42 články. Ve svém třetím modelu s názvem Landaulet Křižík použil dva elektromotory o výkonu 2,2 kW, které byly umístěny v zadních kolech.

Dvacáté století.

Další vzestup zájmu o elektromobily způsobily energetické krize v letech 1970 a 1980. V Československu byl elektromobil (s názvem Ema) vyvinut v roce 1971, tento projekt byl však na pokyn vládnoucí garnitury zastaven. V 90. letech 20. století se v Evropě začaly sériově vyrábět elektromobily značek Citroën, Fiat, Peugeot, Renault a dalších. Z důvodu vysoké pořizovací ceny je provozovaly převážně velké státní podniky a instituce. Několik desítek těchto vozidel jezdí dnes v ČR a jsou převážně majetkem členů občanského sdružení Elektromobily.  Prvním novodobým prototypem v Československu byla tzv. Škoda Shortcut. Shortcut byl vyroben firmou EKOLO-Jaromír Vegr pro švýcarského zákazníka firmu SUNEL-Thomas Dinkel. Byl vyroben v jediném exempláři zkrácením karoserie Škoda Favorit vpředu i vzadu dle pokynů designera Václava Krále. Osazen byl sériový indukční motor převinutý na napětí 120 V a regulátor fy BRUSA (CH). Na vývoji elektromobilů se podílel i pobočný závod Škody Plzeň - Škoda Elcar v Ejpovicích na počátku 90. let 20. století. Zde bylo vyrobeno několik stovek vozidel Eltra na základě objednávky pana Bruno Frideze ze Švýcarska. Dalším vyvíjeným modelem byla Tatra Beta.  V roce 1990 pod mandátem "nulových emisí" státu Kalifornie v USA představila řada světových výrobců vlastní moderní elektrizovanou řadu vozidel. Jedná se například o tyto modely: GM EV-1, Ford Ranger EV nebo Toyota RAV4 EV. Legendární EV1 byl na rozdíl od ostatních již od počátku koncipován jako elektromobil (ostatní byly přestavby běžných modelů). Legislativa zvýhodňující elektromobily byla záhy soudně napadena automobilkami a patřičné zákony byly zrušeny. Jelikož byla tato vozidla pronajímána, mohla být po skončení smluv stažena z provozu a následně byla z velké části zlikvidována. Několik málo kusů EV1 skončilo v muzeích, avšak nepojízdná, bez baterií, motoru i řídící elektroniky.

Elektromobilová revoluce a růst.

Elektromobily byly v ústraní až do roku 2008, od kdy jejich prodeje postupně rostou. V roce 2015 společnost BMW oznámila, že bude elektrifikovat všechny své vozy během dalších 10 let.  Elektomobilovou revoluci iniciovala v desátých letech 21. století americká automobilka Tesla vedená jihoafrickým inženýrem Elonem Muskem, který také způsobil převrat ve vesmírném průmyslu se svojí firmou SpaceX.  V roce 2017 tvořily elektromobily 1 % světového prodeje automobilů. V roce 2018 zhruba 4,6 %. Díky dlouhodobě se snižující ceně a zvyšující se kapacitě lithium-iontových baterií, švýcarská banka UBS odhaduje, že v roce 2025 budou elektromobily tvořit 14 % prodejů aut a dle deníku "The Economist" nahradí elektromobily během 21. století spalovací motory. Škoda Auto předpokládá, že v roce 2025 budou elektromobily tvořit zhruba 25% prodejů automobilů na trhu.  Řada zemí zavedla budoucí datum, od kterého bude zakázán prodej spalovacích automobilů za účelem snížení znečištění výfukovými plyny a závislosti dopravní infrastruktury na fosilních palivech. U Spojeného království a Francie je to např. rok 2040, v Německu vláda plánuje konec prodeje spalovacích motorů na rok 2030. Mezi vůdčí země v elektromobilitě patří Norsko, kde více než polovina všech prodaných aut v roce 2017 byla elektrifikovaná: čistě elektrické nebo hybridní. Velký výrobce automobilů na světě, Volkswagen Group, jehož součástí je Škoda Auto, oznámil v roce 2017 postupný přechod ze spalovacích motorů na elektromobily a také, že všech 300 modelů všech dvanácti značek budou mít elektrickou verzi do roku 2030. Daimler AG, BMW, Nissan, Toyota, Mazda, Hyundai, Kia, Renault, Volvo Cars, Ford, General Motors a čínští výrobci zveřejnili do roku 2017 svoje vlastní elektrifikační strategie.

Charakteristiky.

Cena a provoz.

Za rok 2018 je tržní pořizovací cena elektromobilů mírně vyšší než srovnatelného spalovacího auta, avšak celková cena vlastnictví elektromobilu (zahrnující pořizovací cenu, údržbu a provoz - elektřina/palivo) je nižší než cena vlastnictví spalovacích automobilů vzhledem k tomu, že cena elektřiny spotřebované jízdou elektromobilem je několikanásobně nižší než cena paliva pro spalovací auto a díky minimální údržbě kterou vyžaduje mechanicky jednodušší elektromotor. Hlavní důvod vyšší pořizovací ceny elektromobilů oproti spalovacím automobilům je cena baterie. Cena lithium-iontových baterií se mezi lety 2010 a 2016 snížila o 73 % z 1000 dolarů za kilowathodinu (kWh) kapacity na 273 dolarů za kWh, a dále se snižuje s odhadovanou cenou 74 dolarů za kWh kapacity na rok 2030. Kromě již nižší ceny celkového vlastnictví díky levnějšímu provozu také dosáhnou elektromobily tedy i nižší pořizovací ceny ve srovnání se spalovacími auty kolem roku 2025 nebo 2024 dle studie společnosti Bloomberg. Spalovací auta nebudou v tom případě schopna konkurovat elektromobilům skrze pořizovací cenu, cenu údržby i provozu.  Elektromobil spotřebuje na ujetí 100 km vzdálenosti zhruba 12 až 16 kWh elektřiny. Dle studie z roku 2018 vychází provoz elektromobilu zhruba na 0,36 Kč na 1 km, ve srovnání s naftovým a benzínovým autem, jenž stojí 1,53 Kč, respektive 1,76 Kč na 1 km. Jiná studie z roku 2017 udává náklady na provoz elektromobilu na 0,35 až 0,4 Kč za 1 km. V ohledu na náklady na kilometr ujetý elektrickým autobusem je cena 2 koruny, u naftového autobusu je to 9 korun.

Skladování energie.

Lithium-iontový akumulátor.

Moderní elektrická auta používají převážně lithium-iontové baterie ke skladování energie použité k pohonu svých elektromotorů, díky jejich vlastnostem jako cena, kapacita, rychlost nabíjení a energetická účinnost. Mimo to jsou vyvíjené i další formy skladování energie, které lze použít pro pohon elektrických aut.

Pevný akumulátor.

Mezi nové technologie, u kterých se očekává komerční využití v automobilovém průmyslu, patří pevný akumulátor (t.j. baterie s elektrolytem v pevném skupenství, anglicky "solid-state battery"). Aktivní výzkum pevných baterií probíhá u několika výrobců a jejich vlastnosti mají umožnit dále zvýšený dojezd elektromobilů a značně snížená doba nabíjení. Širší komerční využití lze očekávat nejdříve během dvacátých let 21. století. Mezi automobilky, jenž investovaly do vývoje komerčních pevných baterií před rokem 2018, patří Volkswagen, BMW, Toyota a Hyundai.

Palivové články.

Palivové články skladující energii v podobě vodíku jsou vyvíjeny jako alternativa k bateriím, avšak kvůli jejich nižší energetické efektivnosti a náročnosti výstavby infrastruktury pro výrobu a čerpání vodíku (ve srovnání s všudypřítomností elektrické sítě) se nedostaly do popředí automobilového průmyslu. Pro vývoj pohonu s využitím vodíku také lobbovaly ropné společnosti, neboť vodík lze získávat přímo z fosilních paliv. Mezi několik výrobců, kteří kromě bateriových elektromobilů prodávají také elektromobily s vodíkovými palivovými články v roce 2018, patří Toyota Honda a Hyundai.  Jeden z hlavních zastánců vodíkových automobilů – Japonský výrobce Toyota – oznámil v červnu 2019, že na základě poptávky po bateriových elektromobilech orientuje Toyota svou výrobu na elektrifikaci skrze lithium-iontové baterie.  Některá elektrická vozidla používají jako palivo methanol nebo ethanol (biolíh), případně ve směsi s vodou. Z paliva se nejprve pomocí vodní páry odštěpí vodík a ten pak vstupuje do palivových článků, které vyrábí elektrickou energii. Nevýhodou tohoto řešení je vznik nízkého množství oxidu uhličitého (ten se ale může spotřebovávat při výrobě paliva), výhodou je naopak to, že odpadá složitá manipulace s vodíkem.  Nissan plánuje do roku 2020 uvést na trh automobil na ethanol, který používá palivové články s tuhými oxidy. AIWays ve spolupráci s Rolandem Gumpertem a SerEnergy představili v roce 2018 první elektrické auto na methanol.

Emise.

Elektromobily neprodukují svým provozem výfukové plyny a i se započítáním výroby elektrické energie ze „špinavějších“ zdrojů (např. hnědé uhlí) je jejich bilance vlivu na životní prostředí lepší, než u automobilů se spalovacími motory. Firma ČEZ předpokládá, že v roce 2020 budou elektromobily dobíjené z běžné sítě nepřímo vypouštět do ovzduší o 73 % méně emisí CO (44 g/kWh) než běžný automobil B-segmentu (164 g/kWh). V roce 2008 to bylo o 42 % méně (95 g/kWh).  Řada světových měst řeší čistotu ovzduší ve prospěch veřejného zdraví obyvatel postupnými zákazy vjezdu dieselových a benzínových aut, což se nevztahuje na elektromobily.  Dle studie z roku 2017, i v případě, že je elektroauto nabito elektřinou vytvořenou pouze spalováním fosilních paliv, tak je pro jeho jízdu potřeba značně menší množství fosilních paliv než u spalovacího motoru, neboť spalovací motor použije o třetinu více energie na jednotku ujeté vzdálenosti než výroba elektřiny z fosilních paliv a následné nabití a jízda elektromobilem. V případě nabíjení elektřinou z jaderných i obnovitelných zdrojů jsou emise skleníkových plynů a uhlíková stopa téměř nulové.  The Guardian uvádí, že v roce 2020 se očekává, že za ujetý kilometr přímo a nepřímo benzinové auto vytvoří 125 gramů CO, elektromobil nabitý elektřinou vyrobenou pouze spalováním ropy vytvoří 91 gramů CO, elektromobil nabitý z energetického mixu EU 57 gramů, z jaderných zdrojů vytvoří 2 gramy CO a elektromobil nabitý z obnovitelných zdrojů nemá provozní emise. Evropská agentura pro životní prostředí roku 2016 vydala zprávu, podle které emise CO z paliv na výrobu průměrného energetického mixu EU použitého při jízdě elektromobilem jsou nižší než emise CO vytvořené v průměru provozem spalovacích automobilů na kilometr jízdy. Studie z roku 2018 uvádí, že typické elektrické auto dnes produkuje jen polovinu emisí skleníkových plynů průměrného evropského osobního automobilu po celou dobu jejich životnosti. Na trzích s elektřinou s velmi nízkými emisemi uhlíku, jako je Norsko nebo Francie, vyrábějí elektrická vozidla méně než třetinu emisí životního cyklu průměrného vozidla se spalovacím motorem.  Výroba baterie vytváří dle studie z roku 2017 zhruba 150 až 200 kg ekvivalentu CO za kilowatthodinu kapacity, což pro elektromobil se 100 kWh baterií (odpovídající luxusnímu automobilu) znamená 15 až 20 tun ekvivalentu CO, Autoři reportu dále zdůrazňují, že technologie pro výrobu baterií se rapidně vyvíjí ve prospěch bezemisní výroby a mimo to lze při výrobě baterií použít obnovitelnou či jadernou elektřinu, jež značně snižuje emise při výrobě baterií. Výroba nového spalovacího auta má uhlíkovou stopu: zhruba 6 (u miniauta) až 35 tun CO (u luxusního automobilu). Dle jiného reportu výroba průměrného elektromobilu vytvoří kolem 8,8 tuny CO, z čehož necelá polovina spadá na baterii; výroba průměrného spalovacího auta vytvoří kolem 5,6 tun CO.  Elektromobily mají v každém případě menší uhlíkovou stopu než jakýkoliv spalovací motor během svého životního cyklu. Čím čistší je výroba energie pro jejich provoz, tím se tento rozdíl zvětšuje.

Dojezd a dobíjení.

Elektromobily lze nabíjet z jakýchkoliv zásuvek v budovách, garážích apod. Využít se dá běžné 230 V zásuvky, kde je nevýhodou je vysoká časová náročnost, nebo vícefázové 16 A zásuvky. Hodina dobíjení z vícefázové zásuvky zvýší dojezd elektromobilu až o 55 km. Další variantou je využití nabíjecích stanic, jejichž infrastruktura se rapidně rozšiřuje ve městech, v blízkosti silnic, v hromadných garážích apod.  13. května 2011 byla otevřena první dobíjecí stanice pro elektromobily v kraji Vysočina a zároveň v celé republice, nachází se na 96 km dálnice D1. Volkswagen Group se spolu se automobilkami BMW, Daimler AG a Ford podílí na společném projektu pro výstavbu rychlonabíjecí vysokovýkonné sítě na důležitých evropských silnicích. V Česku má na základě této iniciativy do roku 2020 vzniknout 1200 nabíjecích stanic.  Skupina ČEZ provozuje v Česku síť nabíjecích stanic. Počet těchto stanic byl zhruba 85 v listopadu 2017 a do roku 2020 by se měl rozšířit o dalších 63.  Dobíjení akumulátorů lze provádět vysokým stejnosměrným napětím a vysokým proudem řádově v desítkách minut (výkon cca 100 kW). V tomto případě jde o rychlonabíječky (např. Superchargery od automobilky Tesla), kterých je v České republice spíše méně. Většinou se u nás setkáme s nabíjecími stanicemi se střídavým napětím, které nabijí elektromobil za 4 až 5 hodin. V květnu 2012 se šest světových automobilových koncernů dohodlo na jednotném rozhraní pro rychlodobíjení.  Stále se rozšiřující síť nabíjecích stanic snižuje problém omezeného dojezdu některých elektromobilů. K říjnu 2019 bylo podle databáze Ministerstva průmyslu a obchodu v České republice 237 veřejných stanic, ale celkem je okolo 470 stanic. Celkový počet 470 stanic zahrnuje všechny dobíjecí stanice pro elektromobily, které jsou veřejně přístupné (veřejné dobíjecí stanice) a stanice, které jsou přístupné za určitých podmínek širšímu okruhu uživatelů (např. hotely, restaurace, sportoviště). Nejsou zahrnuty však dobíjecí stanice, které jsou určeny jen pro firemní zaměstnance. Mapu dostupných nabíjecích stanic pro elektromobily v ČR lze nalézt např. v aplikaci nabijto.cz.

Výrobní materiály a recyklace.

Komponenty elektromobilů jako magnety elektromotorů a některé typy baterií používají kovy vzácných zemin, jejichž těžba má často společenské i environmentální dopady a je náročná kvůli jejich vzácnosti. Těžba těchto materiálů i pro spotřební elektroniku jako laptopy či telefony je politicky kontroverzní a výrobci jako řešení vyvíjí baterie s chemickým složením, které mají za cíl minimalizovat potřebu pro vzácné kovy ve výrobě. K těmto patří např. společnosti Samsung SDI a LG Chem vyvíjející baterie jenž využívají nikl místo kobaltu. Mezi další již testované alternativy patří nikl-zinková baterie, která využívá běžné kovy a stabilnější materiály bez oxidu hořečnatého, kadmia, manganu a kobaltu pro baterie s houbovitými silikonovými elektrodami.  Recyklace baterií s prošlou životností je vznikající trh se značnými zdroji materiálů na výrobu nových baterií od 20. let 21. století.

Pohon.

První pokusy o elektromobil pochází z roku 1835 (48 let před vynálezem benzínového motoru) nezávisle na sobě v Itálii a Nizozemí. Na přelomu 19. a 20. století představil v Čechách František Křižík elektrický vůz Laurin & Klement a pracoval na něm i Ferdinand Porsche. Ještě v roce 1900 jezdilo v USA více elektromobilů, než vozů se spalovacím motorem. Rychlost 100 km/h pokořil jako první elektromobil. Všechny zmíněné elektromobily používaly olověný akumulátor, takže měly krátký dojezd a vysokou hmotnost. Rozvoj elektromobilů umožnily pokroky v regulaci provozu motorů (střídač) a hromadná výroba laciných a velmi silných neodymových magnetů.  Dříve byl na výběr pohonu elektromobilů stejnosměrný (běžně označováno jako "DC motor") nebo střídavý ("AC motor") motor. Novým typem je elektronicky komutovaný motor ("EC motor"), který pomocí elektronického řídícího systému dosahuje vysokých výkonů i účinnosti. Konkrétně je používán asynchronní motor a třífázový synchronní motor, často s permanentními magnety, případně jejich variace.

Typy elektrických vozů.

Elektrobus.

Jednou z variant elektromobilu je i elektrobus, elektrický autobus. První elektrobus na pravidelné lince jezdil v Santa Barbaře v Kalifornii, první evropský elektrobus na pravidelné lince jezdil ve Znojmě. Vyvinula jej společnost ČAS-service (též jeho provozovatel) s využitím karoserie trolejbusu Škoda 21Tr. Výrobce plánoval od roku 2004 výrobu i pro další dopravce, avšak vzhledem k dotační politice Ministerstva dopravy ČR, které dopravci v rámci programu obnovy vozidel přispívá 30 až 40 % na trolejbusy a nízkopodlažní autobusy, zatímco dotaci na elektrobusy údajně neumožňuje, nebyla výroba zahájena. V roce 2008 již je v dotačním programu na vozidla MHD obsažena fixní dotace 1,2 milionu Kč na nízkopodlažní elektrobus délky do 11 metrů, s fixním navýšením 0,6 milionu za elektrický pohon.  V roce 2010 vyrobila elektrobus i česká firma SOR Libchavy a označila jej jako SOR EBN 10,5. Tyto elektrobusy jezdí v provozu v Ostravě a ve Vysokých Tatrách. v roce 2016 přišel SOR s novým modelem elektrobusu SOR NS 12 Electric je to nástupce předchozích modelů od sor a může se pochlubit velkému prostoru pro cestující díky to mu že baterie byly přesunuty na střechu elektrobusu. bateriové koše jsou od firmy EVC group. Kromě SORu vyrábí elektrobusy v České republice firma EVC Group, která i dodává bateriové boxy do zmíněných elektrobusů SOR, dále pak přestavuje na elektrický pohon midibus slovenského výrobce Rošero.  V Evropě jsou další výrobci, např. Solaris nebo italská společnost BredaMenarinibus.

Elektrická kapotovaná tříkolka.

Moderní přístup k elektromobilitě často uvažuje menší vozy s nízkou celkovou spotřebou energie a z toho plynoucí levný a ekologický provoz. Jedním ze zástupců takové úvahy jsou například elektrické kapotované tříkolky, které nabízí dvě místa k sezení a často omezený nákladový prostor. Hlavní myšlenkou zmíněných tříkolek je poskytnout pohodlnou dopravu po městských a příměstských částech. Na krátké vzdálenosti taková vozidla poskytují dostatečný komfort a vzhledem k rozměrům nabízí výhodu v parkovacích možnostech, kdy lze navíc parkovat na podélném stání v kolmém směru. Nespornou výhodou je pak možnost dobíjení z klasických zásuvek 230V s časem nabíjení pohybujícím se mezi 1 až 8 hodinami v závislosti na použitém typu baterií. Náklady na ujetý jeden kilometr se pak mohou dostat i pod deset haléřů (10 Kč/100 km).

Elektromobil, elektroauto nebo elektrické vozidlo (EV) je automobil na elektrický pohon. Pro skladování energie využívají běžné elektromobily obvykle baterie, existují však alternativy jako vodíkové palivové články. Baterie lze nabít v nabíjecí stanici nebo ze standardní elektrické zásuvky v budovách, garážích a parkovištích. Na kapacitě baterie elektromobilu závisí jeho dojezdová vzdálenost.

电动汽车是指使用电能作为动力源,通过电动机驱动行驶的汽车。它属于新能源汽车,按照动力来源分类,又细分为纯电动汽车(BEV)、混合动力电动汽车(HEV)和燃料电池电动汽车(FCEV)。