Vývoj sociálních služeb v České republice.

Zatímco v západních zemích Evropy začal proces deinstitucionalizace o několik desítek let dříve, podoba situace českých sociálních služeb byla silně ovlivněna socialistickým systémem řízení státu, kdy byla potlačena činnost neziskových organizací a občanských sdružení. Nebyl kladen důraz na vzdělávání pracovníků v sociálních službách a nebyly jasně definovány kompetence státu, krajů, okresů, obcí, ústavů či domovů. Péče byla za předchozího režimu dostupná pro všechny, kteří ji potřebovali, ale její podoba byla paternalisticko-direktivní, nebyla důsledně respektována lidská práva a důstojnost uživatelů. Do politiky státu sociální služby a jejich klienti příliš nezapadali. Ústavy byly budovány často za městem, aby existence lidí s postižením nebo sociálními problémy byla skryta. Rodiče a blízcí lidé osob s postižením byli postaveni před situaci, kdy svého blízkého byli nuceni „umístit“ do ústavu, neboť to se považovalo za jediné normální a správné řešení. Klienti byli ubytováni v pokojích i po šesti a více lidech, nosili stejné oblečení a bylo s nimi jednáno jako se svěřenci, kteří potřebují celoživotní dohled, péči, byl jim omezován svobodný pohyb, neměli možnost stýkat se se svými vrstevníky a podílet se na životě většinové společnosti.  Koncem osmdesátých a počátkem devadesátých let byly přijaty právní předpisy, které upravovaly sociální péči, avšak přes mnohé novelizace nevytvořily komplexní legislativní rámec zajišťující oblast sociální péče. Mezi hlavní nedostatky těchto právních předpisů patřilo hlavně to, že uživatel sociální péče byl považován za objekt poskytování služeb, neexistoval systém objektivního hodnocení potřeb uživatelů, nebyly vyjasněny kompetence, práva a povinnosti různých stupňů veřejné správy, nebyl zřejmý systém financování služeb. Myšlenky moderního pojetí sociální politiky včetně důležitosti sociálního začleňování se začaly ve společnosti prosazovat, ale nebyly právně zakotveny.  Rok 1989 odstartoval v České republice rozsáhlé změny ve všech oblastech – politické, ekonomické i sociální, ale trvalo téměř 20 let, než byl přijat nový zákon o sociálních službách, který završil snahy o modernizaci systému sociální péče v postkomunistické éře.

Zákon o sociálních službách č.108/2006 Sb..

Zákon o sociálních službách byl přijat v květnu 2006 a byl vydán ve Sbírce zákonů pod číslem 108/2006 Sb. Jeho hlavním smyslem bylo opustit dosavadní paternalisticko-direktivní přístup, umožnit lidem zůstat rovnocennými členy společnosti, zajistit péči, která bude dostupná, efektivní, hospodárná i kvalitní. Péči, která bude důsledně respektovat lidská práva i důstojnost jejích uživatelů. Tato péče je proto postavená na zásadách přístupnosti a tudíž bezplatnosti sociálního poradenství pro každého, na zásadě individuálního přístupu „šitém“ potřebám jedince na míru, na zásadách odbornosti, rovnoprávnosti a dobrovolnosti, aktivizace a podpory k samostatnosti v přirozeném prostředí klientů. Zákon dále přinesl několik koncepčních změn. Byl stanoven příspěvek na péči, jehož pomocí si má klient obstarat a uhradit sociální služby, které potřebuje. Sociální služby byly rozčleněny do kategorií sociální péče (pro osoby, které nejsou zcela soběstačné) a služby sociální prevence (které mají klientovi pomoct opět se začlenit do společnosti). Byl nastaven princip uzavírání smluvního vztahu mezi poskytovatelem sociálních služeb a klientem. Zákon stanovil předpoklady pro výkon sociálního pracovníka a pracovníka v sociálních službách. Dále vznikl systém registrace sociálních služeb u krajských úřadů, bez které je nelze poskytovat. Orgán registrace sociálních služeb provádí inspekci kvality sociálních služeb, tato kvalita se hodnotí na základě Standardů kvality.

Standardy kvality.

Standardy kvality vychází z Listiny základních práv a svobod, která byla v České republice začleněna do ústavního řádu v roce 1992, tato práva a svobody vznikají narozením a jsou nezrušitelná. Standardy kvality staví na tomto dokumentu a snaží se zamezit jejich porušování v rámci poskytování sociálních služeb, především pak v rezidenčních službách, kde jsou klienti ještě více zranitelní. MPSV doporučovalo aplikaci Standardů kvality od roku 2002, ale k jejich právnímu zakotvení došlo až v roce 2007. "„Znění kritérií Standardů je obsahem přílohy č. 2 vyhlášky MPSV č. 505/2006 Sb., prováděcího předpisu k zákonu č. 108/2006 Sb., o sociálních službách, v platném znění.“"

Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb.

Země Evropské unie se zabývají procesem deinstitucionalizace sociálních služeb a podporou služeb komunitního charakteru, které umožňují klientovi být ve svém přirozeném prostředí, od 70. let minulého století. Česká republika se přijetím „Koncepce podpory transformace pobytových sociálních služeb v jiné typy sociálních služeb, poskytovaných v přirozené komunitě uživatele a podporující sociální začlenění uživatele do společnosti“ připojila k západním zemím, kde tento proces započal dříve. Tato koncepce byla schválena usnesením vlády České republiky č. 127 ze dne 21. února 2007 a stala se tak základem, na kterém jsou nyní poskytovány rezidenční služby. Koncepce se opírá o Standardy kvality a Zákon o sociálních službách č. 108/2006 Sb. Jednotlivé kroky ke změně definuje koncepce pro dvě odlišné cílové skupiny klientů, u kterých často dochází k institucionalizaci a kde je potřeba zřizovat více terénních a ambulantních služeb, jsou to „Koncepce podpory transformace ústavní sociální péče pro osoby se zdravotním postižením“ a „Koncepce podpory transformace sociálních služeb pro seniory“.

Osoby se zdravotním postižením.

Cílem transformace ústavní sociální péče pro osoby se zdravotním postižením je zredukovat rozsáhlou ústavní péči a podporovat rozvoj terénních a ambulantních služeb, tím vytvořit síť služeb, které uživatelům se zdravotním postižením umožní žít v přirozené komunitě, místo výstavby nebo nákladné rekonstrukce stávajících ústavních zařízení podpořit výstavbu chráněných bytů a domů v běžné zástavbě a zbývající ústavní péči humanizovat. K tomu slouží hlavně zavedení standardů kvality v sociálních službách, díky nimž se zvyšuje odbornost, kvalita a individualizace poskytované služby. Celkově se zmenšuje míra péče nesoucí s sebou závislost na pečovatelích a přechází se k podpoře využití vlastních možností a kapacit klienta a jeho sebeaktivaci. Toto přehodnocení každého uživatele sociální péče má být individuální a má zahrnovat prověření diagnóz, komplexní diagnostiku, nastavení optimální medikace a zjištění míry a formy potřebné podpory. Na základě této komplexní analýzy jsou vytvářeny individuální plány péče a podpory, které zahrnují i osobní představu klientů o jejich životě, terapeutické působení, možnosti vzdělávání, eventuálně přípravy na zaměstnání. Součástí transformace je i revize naplňování lidských a občanských práv uživatelů v souvislosti ke způsobilosti k právním úkonům a ve vztahu k opatrovnictví.

Senioři.

Na péči o seniory se podílí v různé míře rodina a formální organizace. Velkým problémem jsou ústavní zařízení, kde lze jen obtížně realizovat individuální péči zaměřenou na konkrétního jedince. Klienti v těchto zařízeních často ztrácejí svoji samostatnost, autonomii, jejich život je organizován režimem zařízení, nemohou sami vykonávat činnosti, na které byli zvyklí. Pokud navíc trpí různými formami demence a podobně, jsou ohroženi nepochopením jejich individuálních potřeb či nerespektováním jejich práv. Hlavním cílem tohoto dokumentu je proto podpora humanizace stávajících ústavních zařízení (domovů pro seniory) a podpora výstavby malých bytových jednotek a nízkokapacitních bytových zařízení v běžné zástavbě s poskytováním služeb, které dovolí seniorům co nejdéle zůstat v jejich přirozeném prostředí. Klíčové je především přiblížení podmínek běžnému životu v přirozeném prostředí, snižování závislosti na péči a budování dostupné sítě kvalitních terénních a ambulantních služeb zejména v oblasti sociálně zdravotní.  Koncepce se zabývá humanizací sociálních služeb, jejich financováním, personálním zajištěním, zahraniční praxí, možnými překážkami v realizaci transformace v České republice, osvětou i vzděláním, definuje konkrétní cíle a opatření. Koncepce byla stanovena na období let 2007 – 2013, ale je předpoklad, že proces transformace bude probíhat několik dalších desítek let. Zprávy o plnění koncepce pro jednotlivé roky, jakož i samotná koncepce jsou ke stažení na webových stránkách MPSV. Závěrečná zpráva byla sepsána v roce 2016 a většina opatření, která definuje koncepce, byla splněna.

Realizace.

MPSV realizovalo projekty „Podpora transformace sociálních služeb“, který ověřoval plnění deinstitucionalizace, do kterého se zapojilo 32 zařízení a byl ukončen v roce 2013, a projekt „Transformace sociálních služeb“, který byl zaměřen na vzdělávací programy, konzultace a supervize, zapojilo se do něj 40 zařízení a skončil v roce 2015. Na tyto projekty navázal projekt „Život jako každý jiný“ pro období 2016–2019, který se zaměřuje na podporu krajů a obcí a na systémové změny, zároveň také na změny ze stran dalších profesí (lékaři, soudci, policisté, apod.), které se podílejí na začleňování lidí s postižením do společnosti.  Deinstitucionalizací a transformací v oblasti sociálních služeb se zabývá také Národní strategie rozvoje sociálních služeb na období 2016–2025, kde je tato problematika jednou z osmi oblastí, o kterých tento dokument pojednává.  Proces transformace a deinstitucionalizace zaštiťuje a realizuje Národní centrum podpory transformace sociálních služeb.

Deinstitucionalizace sociálních služeb je proces, který se snaží o přechod od institucionální (ústavní) péče o nesoběstačné osoby (ať už z důvodu mentálního či kombinovaného postižení nebo kvůli důsledkům stáří) k péči, která umožní setrvání v přirozeném prostředí klienta. Dochází k rušení ústavů a více se podporují komunitní sociální služby. Pokud je institucionální péče nutná, má se co nejvíce připodobnit běžnému životu v domácnostech tak, aby klienti mohli žít co nejvíce plnohodnotný život. Za cíl si klade zkvalitnění života těchto osob, aby mohly žít život srovnatelný s životem vrstevníků v běžné společnosti.


Děj.

Při jízdě ve školním autobusu Líza Simpsonová uvidí z okna dívku, která hraje na klarinet. Po návratu ze školy Líza s rodinou večeří u televize a nikoho nezajímá, že Líza viděla dívku, se kterou by se chtěla skamarádit. Další den Líza opět dívku uvidí a řekne řidiči autobusu Oťákovi ať zastaví. Líza vyjde u Springfieldské promenády u lesíku a bude hledat onu dívku. Když Líza za dívkou přijde, tak uvidí dívku jak pláče. Líza zazvoní, ale nikdo neotevře, tak vstopí do domu s odemčenými dveřmi. Líza zjišťuje, že dívka pláče kvůli tomu, že se pacifická oblast zamořená odpadky zvětšila na milion km čtverečních. Líza si s dívkou zahraje duo na saxofon a klarinet.  Líza s dívkou a jejími rodiči večeří u nich doma. Líza je smutná z toho, jak večeří jejich rodina oproti rodině její kamarádky.  Další den, kdy Líza večeří s její novou kamarádkou a jejími rodiči se jí zeptají na její rodinu. Líza si vymyslí, že její táta Homer je sochař, že její máma Marge je chemička, že Maggie je profesorka neverbální komunikace, a že bratra Barta nemá. Otci jeho kamarádky představí Neda Flanderse jako svého otce sochaře. Rodina Líziny kamarádky se bude chtít seznámit s Lízinou rodinou, ale Líza zalže a řekne, že její rodiče odjeli do Litvy. Líza se dohodne s kamarádčiny rodiči, že u nich bude přespávat. Večer utekla z domu a brzy ráno se domů zase vrátila. Druhý den na to Marge přišla a udělila Líze trest: Zavolat rodině od kamarádky a pozvat je na večeři.  Rodina Líziny kamarádky se nebude Lízinou lží nějak více zaobírat a vše skončí šťastným koncem.

Dívka v autobusu (v anglickém originále The Girl on the Bus) je 12. díl 30. řady amerického animovaného seriálu Simpsonovi. V USA měl premiéru 13. ledna 2019.


Postava.

Desátý Doktor je ztvárněn hercem Davidem Tennantem. Tennant hrál roli Doktora během třech sérií a také se objevil ve čtyřech velikonočních dílech, třech speciálních dílech roku 2009 „Planet of the Dead“, „The Waters of Mars“, „The End of Time“ a ve speciálním dílu k oslavě 50 let seriálu „The Day of the Doktor“.  Desátý Doktor občas nosí hnědý nebo tmavě modrý oblek, košile s kravatou. Jindy nosí šedé nebo černé tričko a má dlouhý hnědý plášť, který, jak sám říká, mu darovala Janis Joplin. Také nosí vysoké kecky značky Converse.  Typické zařízení, které používá Doktor, je sonický šroubovák. Desátý Doktor má docela elegantní šroubovák s metalickým tělem a modrou diodou na konci. Sonický šroubovák Desátého Doktora se liší od předchozích analogů tím, že má psychické rozhraní a sám vybírá vhodný režim práce. TARDIS Desátého Doktora zvenku vypadá skoro stejně jako u minulých inkarnací, ale mění se konzolová místnost – má měděnou ozdobu a sloupy ve formě dřeva.

Povaha.

Na první pohled se zdá, že v této inkarnaci je Doktor bezstarostný a veselý. Lze ho nazvat hovorným, často skrývá své skutečné pocity za maskou a prázdnými řečmi.  Desátý Doktor je romantikem více než všichni předchozí. Cítil skutečnou lásku ke své spolucestující – Rose. V jednom z dílů Doktor zanechal své lidské ztělesnění, které má stejný rozum a paměť jako skutečný Doktor, společně s Rose na Zemi. Rose a Doktor-člověk zůstávají v paralelním světě a Doktor odlétá v TARDIS.  Kolem Doktora je vždy spousta lidí, ale on se cítí osamělý. Když se Doktor dozvěděl, že Vládce je živý, tak byl opravdu šťastný, protože ho smrt starého kamaráda velmi trápila.  Bez ohledu na to, že je Desátý Doktor skoro vždy dobrý a milosrdný, k nepřátelům se chová nelítostně a chladnokrevně.

Kritika a hodnocení.

Desátý doktor byl výjimečně populární ve fandomu. Je považován za jednu z nejlepších inkarnací Doktora. BBC dokonce chtěli ukončit seriál v roce 2010, protože mysleli, že bez Tennanta se nebude líbit publiku.  V roce 2006 a 2007 získal cenu National Television Awards jako nejpopulárnější herec.  V roce 2016 čtenáři Digital Spy zvolili Desátého Doktora za nejlepší televizní postavu 21. století.

Desátý Doktor (angl. "Tenth Doctor") je jedenáctá a dvanáctá reinkarnace Doktora, hlavního hrdiny kultovního britského televizního sci-fi seriálu "Pán času" ("Doctor Who"). Poprvé se Desátý Doktor objevil v závěru první série „The Parting of the Ways“ roku 2005.


Životopis.

Parsons se narodil v Adelaide v Jižní Austrálii, ale vyrostl v Coloradu a Texasu. Přestěhoval se do Los Angeles, kde navštěvoval Univerzitu Jižní Kalifornie poté, co byl přijat do bakalářského hereckého programu. Je členem taneční společnosti Boom Kat Dance Theatre v Santa Monice v Kalifornii.

Kariéra.

Jako dítě propůjčil svůj hlas postavám japonských filmů pro společnost ADV Films, např. "Nadia: The Secret of Blue Water" nebo "Devil Lady". V roce 2009 se poprvé objevil v roli Ethana Lovetta v telenovele stanice ABC "General Hospital." Původně byl obsazen do vedlejší role, ale krátce poté, co se jeho postava objevila na televizní obrazovce, s ním byla podepsána smlouva na delší dobu. V prosinci roku 2011 oznámil, že se rozhodl smlouvu znovu nepodepsat. Naposled se na obrazovkách televize objevil v březnu 2012. V květnu 2012 získal nominaci na Cenu Emmy v kategorii nejlepší mladý herec. V dubnu 2013 se do seriálu na dva díly vrátil, a to díky 50. výročí. Znovu si roli zahrál ve dvou dílech v roce 2015.  Během let 2012 a 2013 hrál postavu Godota v seriálu stanice ABC Family "Bunheads", po boku Sutton Foster. Seriál byl po odvysílání první řady zrušen. V roce 2014 nahradil Luka Grimese v roli Jamese v seriálu "Pravá krev". Během let 2014 až 2017 si zahrál ve dvaadvaceti dílech seriálu "The Originals." V roce 2017 si zahrál postavu Jeníčka/Jacka/Nicka Bransona v osmi dílech seriálu "Bylo, nebylo". V roce 2018 získal hlavní roli Maxe Evanse v seriálu stanice The CW "".

Nathan Dean Parsons (* 16. června 1988 Adelaide, Austrálie) je americký herec, který se proslavil rolí v telenovele "General Hospital" a v seriálech "Pravá krev", "The Originals" nebo "Bylo, nebylo". Od roku 2019 hraje hlavní roli Maxe Evanse v seriálu stanice The CW "".


Etimologie.

Slovo adultismus používal Patterson Du Bois v roce 1903, a objevuje se ve francouzské literatuře psychologie v roce 1929, popisující vliv dospělých na děti. To bylo vnímáno jako stav, kdy dítě mělo "tělo a duch", za příklad byli uváděni,  Tato definice byla nahrazena článkem v časopisech z konce sedmdesátých let, v němž se navrhuje, že adultismus je zneužíváním moci, kterou dospělí mají nad dětmi. Autor identifikoval příklady adultismu nejen u rodičů, ale u učitelů, psychoterapeutů, duchovních, policistů, soudců.

Používání.

Adultismus je definován jako "chování a postoje založené na předpokladech, že dospělí jsou lepší než mladí lidé a jsou oprávněni jednat s mladými lidmi bez dohody". Je vnímán i jako, "závislost na postojích, myšlenkách, přesvědčeních a činnostech dospělých." Adultismus je populárně používán k popisu jakékoliv diskriminace vůči mladým lidem a je odlišný od ageism, což je předsudek na základě věku; ne specificky proti mládeži. Adultismus je zdánlivě způsoben strachem z dětí a mládeže. Bylo navrženo, že "adultismus, který je spojen s pohledem na sebe, který směřuje k odmítání a vyloučení subjektivity dítěte, byl vždy v západní kultuře přítomen".  Fletcher naznačuje, že adultismus má v lidské společnosti tři hlavní podoby  Studie provedená Ústředním ústavem pro prevenci krizí o rozšíření adultismu zaznamenala rostoucí počet místních organizací v USA, sloužících mládeži. Například místní program v Oaklandu v Kalifornii popisuje dopad adultismu, který "brání rozvoji mládeže, zejména jejich sebeúcty a sebehodnocení, schopnosti vytvářet pozitivní vztahy s pečujícími dospělými nebo dokonce vidět dospělé jako spojence" na svých internetových stránkách.

Podobné pojmy.

Adultismus se používá k popisu útlaku dětí a mladých lidí dospělými, který je v životě mladých lidí považován za stejně mocný jako rasismus a sexismus. Je považován za zobecnění jevu na celou populaci dospělých, nejen mužů, jak je tomu v případě paternalismu (ten umožňuje široké spektrum moci dospělým mužům) a může zahrnovat infantilizaci dětí a mládeže. Pedofobie (strach z dětí) a ephebifobie (strach z mládí). Gerontofobie nebo její antonymum, gerontokracie mohou být rozšířením adultismu.  Podobné pojmy vyjadřující privilegia pro dospělé, adultarchie a adultcentrismus byly navrženy jako více morfologicky paralelní alternativy. Někteří aktivisté alternativně nazývají adultismus "youthismus" nebo "childismus", jenž jsou rovny sexismu a heterosexismu. Opakem adultismu je jeunismus, jenž je definován jako preference mladých lidí a dospívajících nad dospělými.  Nejméně jedna prominentní organizace popisuje diskriminaci mladých lidí jako ageismus, což je jakákoli forma diskriminace vůči někomu z důvodu věku. Národní sdružení pro práva mladých tvrdí, že ageismus je přirozenějším a srozumitelnějším termínem než adultismus, a proto je častěji používán mezi mladými lidmi postiženými touto diskriminací. Zástanci používání "ageismu" se také domnívají, že starší lidé bojují proti své vlastní formě věkové diskriminace. Nicméně národní organizace nazvaná "Youth On Board" to vyvrací, argumentuje tím, že "nazývání adultistického chování ageismem, je diskriminace mládeže sama o sobě".

Příčiny.

Ve svém stěžejním článku z roku 1978 Flasher vysvětlil, že adultismus se rodí z přesvědčení, že děti jsou méněcenné a tvrdí, že adultismus se může projevovat jako přebytečná výchova a horlivá péče, majetnost nebo přílišným omezováním, které jsou vědomě nebo nevědomky zaměřeny na nadměrnou kontrolu nad dítětem. Souvisí to s psychologickou projekcí a rozštěpením tzv. splittingem (z aj. split/splitting), procesem, při kterém "ten, kdo s mocí připisuje svůj nevědomý, nevyřešený sexuální a agresivní obsah dítěti", má dítě - "s temnou i světlou stránkou/osobností... a proto "andílek/svatoušek s ďáblem v těle".  Nedávno teologové Heather Eaton a Matthew Fox navrhli: "Adultismus pochází z dospělých, kteří potlačují vnitřní dítě." John Holt uvedl: "Porozumění adultismu by mohlo začít vysvětlováním, co myslím tím, když říkám, že hodně z toho, co je známé jako umění být dítětem, je vynález dospělých." Tato perspektiva je podporována Maya Angelou, která poznamenala:

Důkaz adultismu.

Průzkum v letech 2006/2007, který uskutečnily Children's Rights Alliance for England a National Children's Bureau, se dotazoval 4 060 dětí a mladých lidí na to, zda se k nim někdy někdo choval nespravedlivě na základě různých kritérií (rasa, věk, pohlaví, sexuální orientace atd.). Celkem 43% dotazovaných mladých Britů uvedlo, že zažívají diskriminaci na základě svého věku, podstatně více než jiné kategorie diskriminace, jako pohlaví (27%), rasa (11%) nebo sexuální orientace (6%).

Klasifikace.

Kromě Fletchera, jiní odborníci identifikovali několik forem adultismu a nabízeli typologii zahrnující internalizovaný adultismus, institucionalizovaný adultismus, kulturní adultismus, a další formy.

Internalizovaný adultismus.

V publikaci vydané Nadací W. K. Kellogga, Universitou v Michiganu profesor Barry Checkoway tvrdí, že internalizovaný adultismus způsobuje, že mládež "zpochybňuje svou vlastní legitimitu, pochybuje o svých schopnostech měnit" a udržuje mladé lidi v "kultuře mlčení".  "Adultismus nás v dětství přesvědčuje, že děti se skutečně nepočítají," říká ivestigativní studie, a "pro nás [děti] je nesmírně důležité mít souhlas dospělých a být s nimi za dobře, přestože to pro nás znamená zradit ostatní děti". Tento aspekt internalizovaného adultismu vede k takovým jevům, jako je "donášení na sourozence nebo být "učitelův mazánek", abychom uvedli alespoň dva příklady."  Mezi další příklady internalizovaného adultismu patří mnoho forem násilí, které děti a mládež zažívají od dospělých, kteří tak znovu prožívají násilí, kterému čelili jako mladí lidé, jako jsou tělesné tresty, sexuální zneužívání, verbální zneužívání a komunitní omezení, které zahrnují nařízení zakazující dětem chodit do obchodů bez dospělých a policisty, učitele nebo rodiče vyhánějící mladé lidi z různých míst bez oprávněného důvodu.

Institucionální adultismus.

Institucionální adultismus může být patrný ve všech příkladech systémové zaujatosti, kdy jsou formální omezení nebo požadavky kladeny na lidi jen kvůli jejich nízkému věku. Zákony, pravidla, organizační struktury a systematické postupy slouží jako mechanismy k tomu, aby využívaly, udržovaly a vštěpovaly adultismus v rámci celé společnosti. Tato omezení jsou často zesilována fyzickou silou, nátlakem nebo policejními akcemi a jsou často považována za dvojí standardy. Toto zacházení je stále více považováno za formu gerontokracie.  Instituce udržující adultismus mohou zahrnovat fiduciární, právní, vzdělávací, komunální, náboženské a vládní sektory společenosti. Literatura společenských věd označila adultismus jako "v kontextu sociální nerovnosti a útlaku dětí, kde jsou dětem odepřena lidská práva a jsou nepřiměřeně oběťmi špatného zacházení a vykořisťování"  "a také:"

Kulturní adultismus.

Kulturní adultismus je mnohem nejednoznačnější, avšak mnohem rozšířenější forma diskriminace nebo nesnášenlivosti vůči mládeži. Jakékoli omezování nebo vykořisťování lidí z důvodu jejich mladého věku, pro jejich schopnosti, míru schopnosti porozumění, nebo kapacity, lze nazvat adultismem. Tato omezení jsou často připisována eufemismům poskytovaným dospělým pouze na základě věku, například "lepší úsudek" nebo "moudrost věku". Redaktor časopisu rodičů komentuje: "Většinou lidé mluví odlišně s dětmi a dospělými a často s nimi také jinak jednají." Tady je shrnutí kulturního adultismu. Například viz:

Výsledky.

Sociální stratifikace.

Diskriminace na základě věku je stále více uznávána jako forma bigotnosti v sociálních a kulturních prostředích po celém světě. Stále více sociálních institucí uznává postoje dětí a mládeže jako utlačované menšinové skupiny. Mnoho mladých lidí a dětí se vymezuje vůči adultistickým mýtům prostřednictvím masmédií od roku 1970 přes léta 90. Výzkum sestavený ze dvou zdrojů (celostátní studie Cornell University a studie mládeže z Harvardské univerzity) ukázala, že sociální stratifikace mezi věkovými skupinami způsobuje stereotypizaci a zobecnění; například mýtus o tom, že všichni adolescenti jsou nezralí, násilní a vzpurní. Oponenti adultismu tvrdí, že toto vedlo k nárůstu počtů mladých lidí, akademiků, výzkumníků a dalších dospělých, kteří se vymezují vůči adultismu a ageismu, organizováním vzdělávacích programů, petic, manifestací a vytvářením organizací věnovaných propagaci koncepce a řešením.  Současný výzkum ukazuje, že mladí lidé, kteří bojují proti adultismu v rámci komunitních organizací, mají velký přínos pro tyto organizace, stejně jako jejich vrstevníky, dospělé, kteří s nimi pracují, jako i širší komunita do které organizace patří.

Kulturní odpovědi.

Může existovat mnoho negativních dopadů adultismu, včetně ephebiphobie a narůstající generační mezery. Reaktivní sociální odpověď na adultismus má formu hnutí za práva dětí, vedeného mladými lidmi, kteří bojují proti tomu, aby byli vykořisťováni za svou práci. Mnoho populárních médií je používáno k útoku proti adultismu, zejména v hudebním a filmovém průmyslu. Navíc mnohé iniciativy zaměřené na sociální změny vedené mládeží inherentně reagují na adultismus, zejména ty, které souvisejí s mládežnickým a studentským aktivismem, z nichž každá se ve svých vlastních ohledech potýkala s účinky institucionalizovaného a kulturního adultismu

Akademický vývoj.

Stále rostoucí počet vládních, akademických a vzdělávacích institucí po celém světě vytvořil pravidla, provedl studie a vytvořil publikace, které reagují na mnoho náznaků a důsledků adultismu. Velká část práce populární výzkumnice Margaret Meadové může být vnímáno jako reakce na adultismus. Mezi současné výzkumné pracovníky, jejichž práce analyzuje dopady adultismu, lze zařadit sociologa Mike Malese a kritického teoretika Henryho Girouxe. Téma adultismu bylo nedávno řešeno i v literatuře osvobozenecké psychologie.

Řešení adultismu.

Jakýkoli projev adultismu může být označen za adultistický. Může zahrnovat chování, zásady, zákonné normy, postupy, instituce nebo jednotlivce.  Pedagog John Holt navrhl, že učení dospělých o adultismu je zásadním krokem k řešení důsledků adultismu, alespoň jedna organizace a jedno curriculum dělá jen to. Několik pedagogů vytvořilo učební osnovy, které se snaží učit mládež o adultismu. V současné době organizace reagují na negativní důsledky adultismu včetně Organizace spojených národů, která provedla rozsáhlé výzkumykromě toho, že uznává potřebu potlačovat adultismus prostřednictvím politik a programů. CRC má zvláštní články (5 a 12), kterými se výslovně zavázaly k boji proti adultismu. Mezinárodní organizace Human Rights Watch učinila totéž.  Společná praxe akceptuje zapojení hlasu mládeže a formování partnerství mládeže a dospělých jako zásadní krok k tomu, aby odolávali adultismu.  Mezi způsoby, jak čelit k adultismu lze zahrnout programy vedené mládeží a účast dětí a mladých lidí v organizacích vedených mládeží. Jedná se způsoby, jak děti urychlí akci změny kulturního paradigmatu a podniknou kroky, které vyvolávají odmítání a vymezení se vůči adultismu. Programy vedené mládeží umožňují, aby hlasy dětí a mladých lidí byly vyslyšeny a brány v úvahu. Převzetí kontroly nad autonomií dětí a mladých lidí, může pomoci dětem převzít kontrolu nad jejich sexualitou. Odklon od paradigmatu adultismu vede k odklonu od vztažného rámce a myšlenky, že děti nejsou schopné zvládnout informace o sexu a své vlastní sexualitě. Přijetí faktu, že děti jsou připraveny učit se o sobě, sníží míru dezinformace, jíž šíří jejich vrstevníci a umožní jim získat přesné informace od osob, které se v tématu vzdělávají.

Kritika.

Ve své nejextrémnější podobě je cílem zastánců řešení adultismu "více či méně vědomé, nekontrolované a skryté uplatňování moci nad dítětem dospělými... toto ovládání moci dospělými" "per se". samo o sobě. Takový útok na jakoukoli moc dospělých může být poháněn tím, co bývá nazýváno "myšlenkou homunculus... pro mnohé dospělé je dítě malý dospělý. Nechápou, že dítě má jiné druhy problémů než dospělý".  Ve své mírnější podobě, "adultismus je o zneužívání moci a nehovoří o běžné odpovědnosti dospělých ve vztahu k dětem". Proto "řešením adultismu není obrácení struktury moci... [nebo] její úplné vymýcení": spíše "snižování adultismu zahrnuje vyjednávání rozhodnutích".

Adultismus ""je uplatňování moci dospělých nad dětmi"".. Úžeji se adultismus definuje jako ""předsudek doprovázející systematickou diskriminaci mladých lidí"".. Na filosofickém základě je termín také definován jako ""předpojatost vůči mladým lidem a sociální závislost mladých lidí na dospělých, včetně jejich myšlenek, činností a postojů""., nebo jako systematická podřízenost mladších lidí jako skupiny, jež disponuje relativně malými příležitostmi k výkonu sociální moci.


Fotbal.

Fotbal je na Ukrajině nejpopulárnější sport a řídí ho Fotbalová federace Ukrajiny (FFU). FFU organizuje různé fotbalové soutěže můžů, žen, mládeže, hendikepovaných a řídí fotbalové soutěže profesionálů, studentů a v regionech. Formát soutěží je od lig (na počet kol) po pohárové (eliminace). FFU též organizuje několik pozývacích turnajů (přátelských) a řídí několik národních týmů, které soutěží na různých mezinárodních turnajích.  Ukrajina má dobře rozvinuté profesionální fotbalové soutěže mezi muži už od čas Sovětského svazu. Organizace profesionálního fotbalu je delegována od FFU na Ukrajinskou premier ligu (UPL), Profesionální fotbalovou ligu Ukrajiny (PFL, soutěže v nižších ligách). Nejsilnější a nejvyšší je Premjer-liha, která se nazývala "Vyshcha Liha" (vyšší liga). Druhá v pořadí je Perša liha (První liga). Pak následuje "Druha Liha" (druhá liga), která se dělí na dvě skupiny – Východ (B) a Západ (A), podle jejich polohy. Na konci každé sezóny sestupují dva poslední tímy Premier ligy do První ligy a dva nejlepší tímy První ligy postupují do Premier ligy. Podobně to probíha i mezi První a Druhou ligou. Za vítězství má klub 3 body, za remízu 1 bod a za prohru žádný. Každý tím hraje s každým dvakrát.  Ukrajina má též amatéřské národní fotbalové soutěže, které řídí Ukrajinská fotbalová amatéřská asociace.  Kluby ze všech profesionálních lig se účastní Ukrajinského poháru. Vítězi národního mistrovství a Ukrajinského poháru pak soutěží o Ukrajinský Superpohár.  Andrij Ševčenko je nejznámější ukrajinský fotbalista a je povážován za národního hrdinu.  Ukrajina spolu s Polskem hostili Mistrovství Evropy ve fotbale 2012.

Sporty jako fotbal a zápas jsou na Ukrajině populární od 19. století. Ukrajina prosperovala z důrazu na tělesnou výchovu v Sovětském svazu a zůstaly v ní stovky stadionů, bazénů, tělocvičen a jiných atletických zařízení. Ukrajinské sporty nebo atletická hnutí byly ovlivněny tělocvičnou organizaci Sokol, která je v Evropě populární od druhé poloviny 19. století.


Děj.

Bart přespává u Milhouse a telefonuje svému otci, aby ho šel "zachránit", protože je Milhouse otravný. Chvíli potom se Marge dozví, že její teta umírá. Marge se rozhodne, že za tetou pojede. Při odjezdu Homera upozorní, aby se nedíval na druhou řadu seriálu Divnější věci, protože se na něj chce dívat společně s Homerem. Homer jí slíbí, že se na seriál sám dívat nebude. Homer zůstal s dětmi doma sám a Bart s Lízou začali dívat na seriál Divnější věci a upozornili Homera, že se nemůže dívat s nimi. Další den v Homerově práci pracovníci o seriálu všichni mluví.  Homer si řekne, že si na Netflixu pustí nějaký seriál. Netflix mu doporučí Divnější věci, ale Homer si je nepustí. Poté se na obrazovce objeví Ted Sarandos, šéf správy obsahu Netflixu, a sdělí mu, že od zítřka zdraží a Homer se rozhodne na seriál podívat. Po zhlédnutí druhé řady přijde domů Marge a zjistí, že se Homer na seriál díval. Marge je na Homera naštvaná. Homer se snaží nalézt způsob, jak se s Marge usmířit. Ted Sarandos poradí Homerovi, aby se naučil tancovat.  Homer tedy navštíví taneční studio pro začátečníky Trocha jazzu. Jeho lektorka tance Julie výuku s Homerem ukončí a zavolá na pomoc její kolegyni Sladkou Sal. Další lekci Homera učí znovu Julie. Homer zatelefonuje Marge a požádá ji, aby přišla do Sněhového tanečního sálu a Homer jí předvede, co se naučil. Líza tento okamžik označí jako "nejlepší moment v životě jejich rodičů" a Homer se s Marge udobří.

Tančím, seč mi pupek dovolí (v anglickém originále I'm Dancing as Fat as I Can) je 13. díl 30. řady amerického animovaného seriálu Simpsonovi. Scénář tohoto dílu napsala Jane Beckerová. Ve Spojených státech měl premiéru 10. února 2019. V Česku měl premiéru 29. dubna 2019.


Funkce.

Funkce IgD je od svého objevu v roce 1964 stále neznámá. Je přítomný u různých živočišných druhů, od chrupavčitých ryb až po člověka (pravděpodobně vyjma ptáků). Tento všudypřítomný výskyt u druhů s adaptivním imunitním systémem demonstruje, že IgD je stejně starý jako IgM a naznačuje důležitost jeho imunologických funkcí.  Funkcí IgD je poskytovat B buňkám signál k aktivaci. Aktivací jsou B buňky připraveny k imunitní obraně těla. Během diferenciace B buněk je nezralými B buňkami produkován izotyp IgM. IgD začíná být exprimován až když B buňky opouští kostní dřeň, aby osídlily periferní lymfatické tkáně. Když B buňky dosáhnou svého zralého stavu, exprimují současně jak IgM, tak IgD. Übelhart a kol. provedli v roce 2016 studii, kde zjistili, že signalizace IgD je vyvolána pouze repetitivními multivalentními imunogeny, zatímco IgM může být vyvolána buď rozpustnými monomerními nebo multivalentními imunogeny. Cδ knockout myš (myš, která byla geneticky upravena, aby neprodukovala IgD) nevykazuje žádné podstatné defekty B buněk. IgD může hrát roli při alergických reakcích.  Nedávno bylo zjištěno, že IgD se váže na bazofily a žírné buňky a aktivuje je k produkci antimikrobiálních faktorů, které se u lidí účastní imunitní obrany v dýchacím traktu. Také stimuluje bazofily k uvolnění homeostatických faktorů B buněk. Toto je v souladu se sníženým počtem periferních B buněk, sníženou hladinou sérového IgE a defektní primární IgG1 odpovědi u IgD knockout myší.

Metody koexprese.

Lokus kódující těžký řetězec u člověka obsahuje sérii konstantních (C) genů na 3', z nichž každý poskytuje izotyp Ig. Gen Cμ (IgM) je na 3' a nejblíže VDJ komplexu, zatímco gen Cδ se nachází dále od 3' za Cμ.  Primární mRNA transkript bude obsahovat transkribovaný VDJ komplex a Cμ a Cδ geny s introny mezi nimi.  Následně může dojít k alternativnímu sestřihu, což způsobí, že se na funkční mRNA objeví buď Cμ, nebo Cδ (μ mRNA a respektive δ mRNA). Alternativní sestřih je považován za možný kvůli dvěma polyadenylačním místům, kdy jedno se vyskytuje mezi Cμ a Cδ a druhé na 3' Cδ (polyadenylace v posledně uvedeném místě způsobí, že Cμ bude vystřižen spolu s intronem). Přesný mechanismus výběru polyadenylačního místa však zůstává nejasný.  Výsledná funkční mRNA bude mít oblasti VDJ a C souvislé a její translace vytvoří buď těžký řetězec μ nebo těžký řetězec δ. Pak se těžké řetězce spojí buď s κ nebo λ lehkými řetězci, aby se vytvořila konečná IgM nebo IgD protilátka.  Protein 318 s motivem zinkových prstů (ZNF318) podporuje expresi IgD a kontrolu alternativního sestřihu dlouhé pre-mRNA. U nezralých B lymfocytů, které většinou exprimují μ transkript, neexistuje exprese ZFP318, ale u zralých B lymfocytů s duální expresí IgM a IgD se vytvoří jak μ, tak δ transkript a je exprimován ZFP318. Enders a kol. v roce 2014 objevili, že nulové mutace v ZFP318 u myší vedly k absenci exprese IgD.

Aktivace imunitních odpovědí skrze IgD.

Adaptivní a vrozené imunitní reakce mohou být aktivovány prostřednictvím membránově zakotveného IgD, který funguje jako součást komplexů B buněčných receptorů (BCR) nebo prostřednictvím rozpustné formy IgD, která se váže na monocyty, žírné buňky nebo bazofily. Aktivace imunitní odpovědi prostřednictvím IgD tedy může potenciálně zhoršit autoimunitní onemocnění a alergický zánět kůže. Nguyen TG a kol. ukázali, že léčba monoklonální nebo polyklonální anti-IgD protilátkou zmírňuje závažnost onemocnění u myších modelů s kolagenem indukovanou artritidu. [9] Tyto nové terapeutické účinky při léčbě anti-IgD byly později potvrzeny jinou skupinou u myšího modelu s nemocí motýlích křídel a chronickou kontaktní hypersenzitivitou.

Imunoglobulin D (IgD) je izotyp protilátky, který tvoří asi 1 % proteinů plazmatických membrán nezralých B lymfocytů, kde je obvykle exprimován současně s dalším typem protilátky, IgM. IgD je produkován také v rozpustné formě, vyskytující se ve velmi malé koncentraci v krevním séru, kde představuje 0,25 % všech imunoglobulinů. Relativní molekulová hmotnost rozpustného IgD je 186 kD a poločas rozpadu je 2,8 dne. Rozpustný IgD je produkován jako monomerní protilátka se dvěma těžkými řetězci třídy delta (δ) a dvěma lehkými řetězci Ig.


Historie.

24. prosince 1951 bylo vyhlášeno Spojené libyjské království jako federace tří historických provincií: Kyrenaiky, Tripoliska a Fezzánu. V ústavě, přijaté 7. října 1951 byla popsána vlajka nového státu, o státním znaku se však nezmiňuje. Přesto byl zaveden a jeho podoba je známá například z tehdejších bankovek. Tvořen byl štítem (většinou tmavě červeným), lemovaným zdobenou (většinou zlatou) kartuší. Uprostřed štítu bylo lemované, černé, kruhové pole se stříbrným půlměsícem, obráceným růžky vzhůru, nad ním stříbrná, pěticípá hvězda. Pole je zvnějšku lemováno devíti menšími, pěticípými hvězdami, kromě horní části, kde byla (většinou zlatá) královská, černě podšitá koruna, zdobená dvaceti pěticípými hvězdičkami a na vrcholu zakončená opět půlměsícem a hvězdou. Na štít byla položená stejná, pouze o něco větší koruna. Jsou známy různě barevné varianty znaku, na bankovkách byl zobrazen jednobarevně, se svisle šrafovaným štítem.  25. dubna 1963 se federace Spojeného libyjského království změnila na unitární Libyjské království. Státní symboly se v této souvislosti nezměnily. 1. září 1969 vznikla po vojenském puči Libyjská arabská republika v čele s Muammarem Kaddáfím. Státní znak první republiky byl inspirován egyptským znakem a snahou o vytvoření arabské federace (kromě Libye měly být členy Egypt (v té době až do roku 1971 Sjednocená arabská republika) a Súdán). Tzv. Saladinův orel byl zlatý orel s černými letkami a ocasními pery, na jehož hruď byl položen štít ve státních barvách (červeno-bílo-černá trikolóra se svislými pruhy). Orel stál na zlaté kartuši s černým opisem názvu státu v arabském kúfickém písmu.  2. září 1971 byla ustanovena Federace arabských republik (Libye, Egypt a Sýrie) s účinností od 1. ledna 1972 a v této souvislosti i nový znak. Ten tvořil sokol, hledící heraldicky vlevo, s prázdným zlatým štítem na hrudi. Dle některých zdrojů se užívala i varianta znaku se štítem v barvách státní vlajky (červená, bílá a černá). Přes ocasní pera byly položeny dvě olivové ratolesti. V drápech držel stuhu s arabským nápisem "Federace arabských republik". Pod stuhou bylo, u libyjské varianty, ohraničené pole (na obrázku ohraničení chybí), s arabským nápisem "Arabská libyjská republika". Sokol byl symbolem kmene Kurajšovců. Znak byl vyobrazen i na vlajce federace.  2. března 1977 byl změněn název státu na Velká libyjská arabská lidová socialistická džamáhíríje, státní symboly zůstaly zachovány. 17. listopadu téhož roku ale egyptský prezident Anvar as-Sádát zahájil mírové jednání s Izraelem. Libyjská vláda následně přerušila s Egyptem veškeré styky a přijala usnesení o změně státních symbolů. Důvodem bylo vyvěšení egyptských vlajek při návštěvě Sádáta v Jeruzalémě, které klasifikovala jako znesvěcení své vlajky. Mimořádné zasedání parlamentu schválilo usnesení o zničení všech dosavadních libyjských symbolů na celém světě, které se uskutečnilo 19. listopadu. V tento den byly libyjskými diplomaty na celém světě veřejně páleny vlajky a na zastupitelských úřadech zavlály unikátní, monochromatické, zelené vlajky. Zároveň byl změněn státní znak. Sokol hleděl nově heraldicky vpravo, měl odlišnou kresbu ocasních per a vypuštěny byly olivové ratolesti i ohraničené pole pod stuhou. Nápis na stuze byl nahrazen jiným textem a sokol stuhu nedrží, ale stojí na ní. Štít na hrudi nesl panafrické barvy (červená, bílá a černá), někdy byl zelený. (není obrázek)  Asi v roce 1980 byl znak změněn, zobrazován byl v podobě z roku 1972, ale celý zelený, s hlavou sokola doprava, bez ohraničeného textu pod stuhou a textem na stuze "Velká libyjská arabská lidová socialistická džamáhíríje". (není obrázek)  Asi od roku 1990 byl znak zobrazován celý zlatý, se zeleným štítem na hrudi sokola. (není obrázek) Koncem 90. let se objevila v některých publikacích varianta se zlatým sokolem s černou kresbou, hlavou heraldicky vlevo a štítem a olivovými větévkami zelenými. Stuha byla stříbrná s černým nápisem. Jakým, není známo. Existovaly i různě barevné varianty. (není obrázek)  Od 13. ledna 2011 začaly v Libyi protesty, které přerostly v povstání, 27. února 2011 vznikla Národní libyjská rada (také Dočasná národní přechodná rada), název země byl změněn na "Libyjská republika".

Státní znak Libye je po složitém politickém vývoji, občanské válce (2011), vojenské intervenci NATO a občanské válce (od roku 2014) dle různých zdrojů nejasný. Uvádí se:


Klubová kariéra.

Svoji fotbalovou kariéru začal ve slavném mužstvu São Paulo FC. V žákovských letech zamířil do klubu Associação Atlética Ponte Preta, kde se v průběhu sezony 2013 hrané systémem jaro–podzim propracoval do "áčka". Hráčem tohoto týmu byl do léta 2016, avšak působil převážně na hostováních v jiných týmech, konkrétně v brazilských mužstvech Clube Atlético Penapolense (hostoval zde dvakrát), Boa Esporte Clube, Santos FC (hrál za rezervu), Guaratinguetá Futebol, Náutico Capibaribe a japonském celku Albirex Niigata Clube. V červenci 2016 odešel na přestup do jihokorejského klubu Chungju Hummel FC, avšak již po půl roce se vrátil do vlasti a domluvil se na smlouvě s týmem Clube Atlético Tubarão, odkud v roce 2017 působil na hostování v mužstvu Luverdense Esporte Clube. V Brazílii dále ještě nastupoval za celky Grêmio Novorizontino a Oeste Futebol Clube.

FK Zorja Luhansk.

Před ročníkem 2018/19 odešel do Evropy, kde v červenci 2018 uzavřel kontrakt se Zorjou Luhansk z Ukrajiny. S Luhanskem postoupil kvůli pravidlu venkovních gólů přes portugalský klub SC Braga (remízy 1:1 a 2:2) do čtvrtého předkola - play-off Evrospké ligy UEFA 2018/19, kde Zorja vypadla po remíze 0:0 a prohře 2:3 s RB Leipzig z Německa a do skupinové fáze nepostoupila. Ratão dal v předkolech EL dvě branky, trefil se v odvetách s oběma soupeři. Ligový debut v dresu mužstva si odbyl v úvodním kole hraném 22. července 2018 v souboji s klubem FK Mariupol (výhra 2:1), na hřiště přišel v 68. minutě. Svůj první ligový gól za Luhansk zaznamenal ve třetím kole proti Černomorci Oděsa (remíza 1:1), když ve 23. minutě otevřel skóre zápasu. Podruhé v ročníku se střelecky prosadil 2. 9. 2018 v souboji s Arsenalem Kyjev, skóroval ve 43. minutě a podílel se na vysokém vítězství v poměru 5:0 na půdě soupeře. Na podzim 2018 odehrál v lize celkem 11 střetnutí.

ŠK Slovan Bratislava (hostování).

V lednu 2019 zamířil ze Zorje Luhansk na půlroční hostování s opcí na přestup na Slovensko do Slovanu Bratislava.

Sezóna 2018/19.

Svůj první ligový zápas v dresu "belasích" odehrál 16. března 2019 v první kole nadstavbové části proti týmu ŠKF iClinic Sereď (výhra 4:1), na hrací plochu přišel v 76. minutě. Se Slovanem získal 14. dubna 2019 po výhře 3:0 nad mužstvem MŠK Žilina šest kol před koncem sezony mistrovský titul. V průběhu jara bylo Ratãovo hostování ve Slovanu prodlouženo. Svoji jedinou ligovou branku v sezoně za "belasí" dal v posledním 32. kole v odvetném souboji se Seredi, když v 68. minutě zvyšoval na konečných 3:1. Na jaře 2019 nastoupil k pěti ligovým zápasům.

Sezóna 2019/20.

Se Slovanem se představil v prvním předkole Ligy mistrů UEFA proti černohorskému celku FK Sutjeska Nikšić a po vypadnutím s tímto soupeřem byl jeho tým přesunut do předkol Evropské ligy UEFA, kde s "belasými" postoupil přes kosovské mužstvo KF Feronikeli (výhry doma 2:1 a venku 2:0), klub Dundalk FC z Irska (výhry doma 1:0 a venku 3:1) a řecký tým PAOK Soluň (výhra doma 1:0 a prohra venku 2:3) do skupinové fáze. Se Slovanem byl zařazen do základní skupiny K, kde v konfrontaci s kluby Beşiktaş JK (Turecko), SC Braga (Portugalsko) a Wolverhampton Wanderers FC (Anglie) skončil s "belasími" na třetím místě tabulky a do jarního play-off s nimi nepostoupil.  Poprvé v ročníku v lize skóroval 3. 8. 2019 proti klubu FK Senica (výhra 3:0), ve 33. minutě zvyšoval na 2:0. Následně se střelecky prosadil v souboji se Seredí, když v 90.+2. minutě zvyšoval na půdě soupeře na konečných 4:0. Svůj třetí ligový gól v sezoně vsítil v šestém kole proti Žilině (remíza 1:1), když ve 37. minutě otevřel skóre utkání. Počtvrté v ročníku se trefil až po zranění, když v souboji s týmem FK Pohronie (výhra 2:1) otevřel ve 40. minutě střelecký účet utkání. Následně rozvlnil síť soupeřovy svatyně ve 14. kole hraném 2. listopadu 2019 v odvetě se Senicou, když v 68. minutě zvyšoval na konečných 2:0. V lednu 2020 uzavřel s "belasími novou smlouvu. Svoji šestou branku v sezoně zaznamenal ve 20. kole hraném 22. února 2020 proti mužstvu AS Trenčín, v 74. minutě zvyšoval na konečných 2:0. Poosmé v ročníku skóroval v 88. minutě 22. kola s mužstvem MFK Ružomberok, kdy zaznamenal jedinou branku duelu.

Rafael Rogerio da Silva známý i jako Rafael Ratão (* 30. listopadu 1995, Cascavel) je brazilský fotbalový záložník či útočník, od ledna 2019 hráč slovenského klubu ŠK Slovan Bratislava, kde je na hostování z ukrajinského týmu FK Zorja Luhansk. Mimo Brazílie působil na klubové úrovni v Japonsku, Jižní Koreji a na Ukrajině. Může nastoupit na jakékoliv pozici v ofenzivě. Jedná se o rychlého fotbalistu, který se dokáže prosadit v osobních soubojích.


Děj.

Miriam a Antoine, rozvedení rodiče jedenáctiletého Juliena, se urputně soudí o jeho výchovu. Miriam žádá o úplný zákaz styku s otcem, zatímco Antoine trvá na střídavé péči. Ačkoli fyzický zjev obou rodičů (útlá vystresovaná žena a statný, poněkud hrubě vyhlížející muž) částečně podporuje Miriamino líčení svého bývalého manžela jako hrubiána a násilníka, jenž je schopen ublížit dokonce i vlastní dceři, soudkyně trpělivě vyslechne právní zástupce obou stran a nakonec skutečně rozhodne o střídavé péči.  Miriam, její rodina i samotný Julien jsou nuceni rozhodnutí soudu akceptovat, a tak chlapce čeká každý druhý víkend strávený s otcem, jehož vlastně nemá rád, bojí se ho a označuje ho – již ve svém dopisu soudu – pouze zájmenem „Tamten“. Během těchto víkendů pobývají oba u Antoinových rodičů, kteří se k svému vnukovi chovají poměrně snesitelně, ovšem samotný Antoine velmi rychle přestane předstírat nezištné úmysly a začne Juliena zneužívat k morálnímu nátlaku na ostatní členy rodiny. Dokonce se mu podaří zjistit nové bydliště rodiny, která se právě ze strachu před ním odstěhovala na neznámé místo – chlapec mu tuto adresu nechce prozradit, vzdoruje a když to nejde jinak, dokonce od něj uteče, ale Antoine nekompromisně využije své duševní a částečně i fyzické převahy – a s cizími klíči nakonec stane přímo v nové předsíni své bývalé manželky. Tu horoucně ubezpečuje, že svého chování lituje a že se změnil, ale když ji následně fyzicky napadne během oslavy jejich mezitím už dospělé dcery, je jasné, že jeho slova, ač v danou chvíli pravděpodobně upřímné, v žádném případě neodpovídají realitě.  Vyvrcholením celého období „střídavé péče“, které je jedním velkým omylem a během něhož malý Julien prožívá akorát narůstající hrůzu z otcova výbušného chování (kvůli němuž Antoina dokonce vyhodí z domu vlastní rodiče), je noční „návštěva“ nespokojného a žárlícího exmanžela u Miriam. Ta je sama doma s Julienem, a když ignoruje Antoinovy telefonáty, je přesvědčena, že nastane klid – alepoň pro daný den. Až výstřely z brokovnice ji přesvědčí o opaku. Když se Antoine, nehledě na přítomnost svého údajně milovaného dítěte, postupně prostřílí vchodovými dveřmi dovnitř a stane před zamčenou koupelnou, kde se ve vaně schovávají k smrti vyděšená Miriam i s Julienem, policie je už na cestě, ale nebýt pozorné sousedky, celý případ mohl skončit tragicky.  V otevřeném závěru zůstává nezodpovězena otázka, zda státní systém alespoň teď ochrání zájmy zbytku rodiny, a zejména malého Juliena.

Střídavá péče (originální francouzský název "Jusqu'à la garde") je francouzské filmové drama z roku 2017, debutový celovečerní film režiséra Xaviera Legranda. Hlavní role rozvedených a nesmiřitelných rodičů nezletilého chlapce, o jehož výchovu se nyní soudí, ztvárnili Denis Ménochet a Léa Drucker. Film obdržel několik ocenění, včetně ceny za nejlepší debut a Stříbrného lva za režii na Benátském filmovém festivalu a čtyř Césarů pro nejlepší film, nejlepší původní scénář, nejlepší střih a nejlepší herečku pro Léu Drucker. V roce 2018 film vyhrál cenu pro nejlepší film sekce „Nová Evropa“ na pražském Febiofestu. Snímek tematicky i hereckým obsazením navazuje na krátký Legrandův film "Než o všechno přijdeme" z roku 2014.


Stavba.

V programu z roku 1939 byla objednána stavba dvou lehkých křižníků, které se měly stát vlajkovými loďmi ponorkových skupin. Tomu odpovídala jejich neobvyklá koncepce, kdy byla hlavní výzbroj soustředěna na přídi a naopak záď byla vyhrazena provozu palubních hydroplánů. Využity byly dělové věže, které námořnictvu zůstaly po přezbrojení lehkých křižníků třídy "Mogami" na těžké křižníky nesoucí 203mm kanóny. Prototypový křižník "Ójodo" byl postaven v loděnici v Kure. Kýl lodi byl založen 14. února 1941, dne 2. dubna 1942 byl trup spuštěn na vodu a 28. února 1943 byl křižník přijat do služby. Stavba jeho sesterské lodě "Nijodo" byla zrušena před založením kýlu. Stavební program z roku 1942 zahrnoval ještě pět křižníků třídy "Ójodo", zůstalo však pouze u plánů.

Konstrukce.

Hlavní výzbroj křižníku byla soustředěna na přídi. Tvořilo ji šest 155mm kanónů ve trojdělových věžích. Doplňovalo je osm 100mm kanónů umýstěných po dvou okolo komínu a osmnáct 25mm kanónů. "Ójodo" byl jediným japonským křižníkem své éry, který nenesl torpédomety. Zadní část křižníku byla vyhrazena pro provoz průzkumných hydroplánů E15K, kterých bylo neseno až šest kusů. Letouny byly uskladněny v palubním hangáru a startovaly pomocí rozměrného 45metrového katapultu.

Modifikace.

V dubnu 1943 byl křižník vybaven přehledovým radarem 21 Gó. V roce 1944 byl upraven na vlajkovou loď Spojeného loďstva. V březnu 1944 byl původní katapult nahrazen kratším 17metrovým typem a počet nesených hydroplánů se snížil na dva, neboť hangár byl přebudován na štábní místnosti. Výzbroj byla posílena o třicet dva 25mm kanónů. Instalován byl přehledový radar 22 Gó. Později loď dostala ještě několik dalších 25mm kanónů (celkem 52 hlavní) a přehledový radar 13 Gó.

Služba.

Dne 18. března 1945 "Ójodo" na základně v Kure zasáhlo několik pum svržených americkými bombardéry. Ve dnech 24. a 28. července 1945 byl znovu opakovaně zasažen americkými palubními bombardéry, přičemž se převrhl a potopil na mělčině. Vrak byl později sešrotován.

Ójodo (: ) byl lehký křižník japonského císařského námořnictva z éry druhé světové války. Ve službě byl v letech 1943–1945. V závěru války byl v přístavu potopen americkými bombardéry.


Vývoj.

V polovině 60. let 20. století v SSSR vznikla poptávka po velitelských stanovištích umístěných na palubách letadel, či vrtulníků, neboť stávající pozemní velitelství byla zranitelná útokem jadernými zbraněmi zaváděnými do výzbroje NATO. Kvůli urychlení vývoje bylo rozhodnotu využít již vyráběné letouny a vrtulníky. Požadován byl typ s velkou vytrvalostí a doletem, vysokou spolehlivostí, prostorným trupem a nízkými provozními náklady.  Za základ konstrukce byl zvolen osvědčený a spolehlivý dopravní letoun Iljušin Il-18D (zvažovány byly též letouny An-10 a An-12). Zadání na vývoj Il-22 obdržela OKB Iljušin v roce 1965, byla však příliš vytížena jinými projekty. Práce na vývoji létajícího velitelského stanoviště Il-22 proto byly zahájeny roku 1968 v experimentálním závodě EMZ V. M. Mjasiščeva. Roku 1971 byly dva Il-18D vojenského letectva přestavěny na prototypy velitelského letounu označené Il-18D-36.  V letech 1972-1974 letoun úspěšně absolvoval státní zkoušky, takže mohla začít sériová výroba základního modelu Il-22 Bizon (Izdělije 36). Probíhala v závodě Znamja Truda (závod č. 30) v Luchovicích u Moskvy, specializované vybavení instaloval závod EMZ Mjasiščeva. Nejprvé bylo vyrobeno 10 sériových Il-22 (jiný pramen uvádí 9). Do výzbroje byl letoun zaveden roku 1977. Následně výroba přešla na zdokonalenu variantu Il-22M Zebra (Izdělije 40), zavedenou roku 1981. Vzniklo asi 35 kusů této verze, zčásti přestavbou jiných letounů Il-22 a Il-18D. Vyroben byl také jeden kus Il-22M-15 Zebra (Izdělije 41).  V 80. letech 20. století probíhal vývoj nového velitelského letounu Iljušin Il-80 na bázi proudového dopravního letounu Iljušin Il-86. Zůstal však nedokončen. Il-22 proto zůstávají ve službě a jsou průběžně modernizovány (počítače, elektronika, navigační systémy GLONASS/GPS). V letech 2011—2014 byly tři Il-22 přestavěny na letouny pro vedení elektronického boje a průzkumu Il-22PP. Do služby vstoupily v říjnu 2016.

Konstrukce.

Letouny Il-22 dostaly zcela nový komfortní interiér, rozdělený na sekce pro velitele, jeho štáb a operátory systémů. Na palubu bylo instalováno množství nové elektroniky – spojovací aparatury, systémy družicového spojení, šifrování, nebo systémy elektronického boje. Instalován byl silnější pomocný zdroj energie TA-6, což zlepšilo provozuschopnost letounu na nevybavených letištích a vytápět/klimatizovat kabinu při vypnutých motorech. Zvenku je typ rozeznatelný podle instalace množství nových antén na horní a spodní část trupu. Další rozměrné antény se nacházejí pod rozměrným krytem pod trupem a na vrcholu svislé ocasní plochy. Letoun pohánějí čtyři turbovrtulové motory Ivčenko Al-20M, každý o výkonu 3127 kW.

Služba.

Letouny Il-22 byly využívány nejvyšším velením sovětských a později ruských ozrojených sil (velitelé okruhů a druhů vojsk), přičemž často sloužily i pro přepravu VIP. Hlavní základnou je Čkalovkaja u Moskvy. Létaly ve zbarvení Aeroflotu a s civilní registrací. Veřejnosti byly poprvé představeny roku 1994 na dni otevřených dveří na letišti Kubinka. Po rozpadu SSSR zůstalo několik letounů na území nástupnických států Bělorusku, Kazachstánu, Lotyšsku (YL-LAO), Moldávii (ER-75929) a Ukrajině, kde byly upraveny na dopravní. Il-22PP byly nasazeny v Sýrii. Jejich přítomnost byla několikrát zaznamenána na syrské letecké základně Chmejmim.

Iljušin Il-22 Bizon (v kódu NATO: Coot B) je sovětské vzdušné komunikační a velitelské stanoviště vyvinuté na přelomu 60.–70. let 20. století konstrukční kanceláří OKB Iljušin. Jde o vojenskou specializovanou verzi dopravního letounu Iljušin Il-18D (v kódu NATO: Coot).


Historie.

Klášterní kostel je zasvěcen svátku Zvěstování. Klášter založil Đorđe Branković se svou matkou Angelinou, s pomocí valašského vévody Jovana Njagoja, mezi lety 1509 a 1516. Někteří badatelé považují místo výstavby za bývalé rituální místo starých slovanských božstev. Nedaleko od kláštera dala matka Angelina vystavět kostel a ženský klášter, ve kterém sama žila. Kostel se později stal hlavním kostelem vesnice Krušedol, ale z bývalého kláštera zbyly v 19. století už jen pozůstatky, ve kterých žila krušedolská rodina Ćelijašević.  V klášteře se konaly dva srbské církevně.národní sněmy, roku 1706 a 1708. S odchodem Turků ze Sremu roku 1716 byl klášter poškozen a kostel spálen. Obnovení začalo roku 1721 a dokončeno bylo v 60. letech 18. století. Metropolita Vićentije Popoviće nechal obnovit kuchyni, jídelnu a sklep.  Největší zásluhy měl Nikanor Melentijević, episkop (biskup) Pécský. V Krušedolu byl přítomen od začátku svého mnišského života, prošel si zde všemi stupni školy, od diakona (jáhna) po kněze. Patriarcha Arsenije ho povýšil na archimandritu krušedolského a sofronijský metropolita na episkopa Pécského. Když ale zjistil, že klášter v Krušedolu shořel, opustil svou stolici v Pécsi a vrátil se na Frušku goru, aby započal rekonstrukci. Dal vystavět dlouhou východní část kláštera s kaplí, ze které udělal svůj pokoj, nazvaný "Vladikina soba". Dále nechal vybudovat hostinec a sklady na potraviny, které byly získávány z desátků. Nikanor zemřel v klášteře roku 1739, na náhrobku bylo napsáno: "Bist velikij ktitor" (Veliký zakladatel).  Na západním křídle byla roku 1726 postavena vysoká barokní zvonice, měřila 16 hvatů (96 stop), kterou financovali novosadští Bogdanovići. Roku 1750 byl obnoven kostel. Výstavba zdí po všech čtyřech stranách kláštera byla dokončena roku 1753. Během let 1855 a 1856 proběhla rekonstrukce kláštera, zejména obnova střech. Michal Obrenović roku 1856 věnoval 2000 franků na opravu.  Georgij episkop Temešvárský dal roku 1751 vytvořit oltář. Jovan episkop Karansebešský roku 1756 dal vymalovat střední kostel a chór. V kostele jsou zastoupeny dva umělecké slohy. Starší sloh je zastoupen freskami, vytvořenými mezi lety 1543 a 1546, a mladší sloh reprezentují nástěnné malby z let 1750–1756. Na západní zdi kostela se nachází freska s výjevem Posledního soudu z konce 17. století. Ikonostas se skládá z ikon ze čtyř různých období. Nejstarší jsou ikony představující apoštola s Kristem, Bohorodičkou a sv. Janem Křtitelem z poloviny 16. století.  Roku 1724 bylo v klášteře přítomno celkem 26 mnichů, mezi kterými byli i Nikanor Melentjević episkop Krušedolský, Atanasios archimandrita Krušedolský, proigumeni Avakum a Georgije, 9 jeromonachů, 6 diakonů a 4 prostí monachové.  Za druhé světové války nebyl klášter sice zničen, ale byl vyrabován. Po válce bylo vše obnoveno.  V kostele před ikonostasem se nachází kivoty, ve kterých jsou uchovávány ostatky svatých Brankovićů, tedy Đorđe Brankoviće (monach Maxim) a jeho rodičů Angeliny a slepého Stefana Brankoviće. Dále jsou v klášteře pochováni Arsenije III. Crnojević, Isaja Đaković a Milan a Ljubica Obrenović.  Z hlediska kulturně-historického a z hlediska vzácných uchovávaných artefaktů je Krušedolský klášter jedním z nejvýznamnějších na Fruške gore. 13. srpna 2009 Srbská pravoslavná církev, klášter Krušedol a Eparchie sremská oslavily jubileum, 500 let existence této srbské svatyně.

Klášter Krušedol patří do sremské eparchie Srbské pravoslavné církve a představuje kulturní dědictví zvláštního významu. Nachází se na jižní straně Fruške gore v autonomní oblasti Vojvodina.


Děj.

Syrský uprchlík Aryan Dashni ilegálně překračuje srbsko-maďarskou hranici, když je vážně postřelen členem pohraniční policie. Místo aby zemřel, však objevuje svoji schopnost levitovat. Dostává se do uprchlického tábora, kde jeho tajemství odhalí úplatný doktor, Gábor Stern. Pomůže Aryanovi utéci do Budapešti kde ho vydává za zázračného léčitele a inkasuje od bohatých pacientů vysoké sumy peněz určené na zaplacení svých dluhů. Aryan doufá, že získá zpět své doklady a nalezne otce, s nímž se na hranicích rozdělil. Oběma mužům je neustále v patách policista László, který Aryana postřelil.

Distribuce.

Měsíc Jupitera měl premiéru na filmovém festivalu v Cannes 19. května 2017. Následně byl téhož roku uveden v Turecku, Maďarsku a v roce 2018 v Bulharsku, Jižní Koreji, České republice (distributor Aerofilms) a Velké Británii. Nejvíce se mu dařilo na domácí půdě, zisky v Maďarsku dosáhly 40 893 amerických dolarů.

Ohlasy.

Zahraniční média.

Snímk vzbudil smíšené ohlasy. Na Rotten Tomatoes získal od 40 hodnotících 50% a na Metacritic mu deset hodnotících udělilo 56 bodů ze 100.  Jessica Kiang v časopise Variety pochválila vynikající kameru, ale snímek se podle jejích slov věnuje příliš velkému množství abstraktních témat, takže není jasné, co nakonec sděluje. „Jupiterův měsíc se vyjadřuje k uprchlické krizi, ztrátě náboženské víry v západním světě, zázrakům, vykoupení, terorismu, obětování, vině a odcizení v moderním městském prostředí.“ Dodává, že předchozí snímek Kornéla Mundruczóa "Bílý bůh" byl „mnohem přímočařejší a uspokojivější“.  Ve stejném duchu se vyjadřuje i Peter Bradshaw, když ve své kritice pro The Guardian píše, že Jupiterův měsíc je „ambiciózní a přehnaný snímek s několika dobrými záběry“.

Česká média.

Jarmila Křenková v Cinepuru upozorňuje na to, že „průniky žánrovosti do uměleckého filmu“ jsou v maďarské kinematografii tradicí. „Je tedy škoda posuzovat Měsíc Jupitera pouze vymezováním se vůči velkým západním vzorům.“  Michal Kříž v časopise Film a doba upozorňuje na návaznost "Měsíce Jupitera" na předchozí díla režiséra, na jeho „zájem o religiozitu naší minulosti“ a „hyperbolický způsob“ jakým uchopuje témata, který může být pro mnoho diváků „až příliš artistní“.

Měsíc Jupitera "(Jupiter holdja)" je maďarsko-německý koprodukční sci-fi thriller z roku 2017, který režíroval Kornél Mundruczó. Snímek roku 2017 soutěžil o Zlatou palmu na festivalu v Cannes. Pojednává u syrském uprchlíkovi, který na útěku před imigrační policií získá schopnost levitovat.


Lokace.

Nádraží se nacházelo v 19. obvodu mezi ulicemi "Rue Curial", "Rue d'Aubervilliers" a "Boulevard Macdonald". Leželo na křížení tratí Petite Ceinture (mezi stanicemi Pont de Flandre a La Chapelle-Saint-Denis) a Paříž – Myhúzy.

Historie.

Trať Petite Ceinture procházela pod tratí Východní společnosti. Vznikly tak dvě samostatné železniční zastávky, které však měly stejný název. Na trati Petite Ceinture byla stanice Est-Ceinture otevřena pro cestující 12. června 1867. Na trati Est zde mohli přestoupit návštěvníci světové výstavy jedoucí na stanici na Champ-de-Mars. Od 20. ledna 1868 byla stanice otevřena pro všechny cestující. Měla však několik nevýhod. Její provoz byl omezen jen na přestup na hlavní tratě, využití se značně snížila po ukončení světové výstavy, neměla přímý vstup na veřejné komunikace a po otevření nedalekého nádraží Pont de Flandre v roce 1869 většina obyvatel využívala novou stanici. Zastávka byla proto zrušena v dubnu 1869.  Světová výstava z roku 1878 vedla k jejímu znovuotevření. Nad kolejemi byla vybudována budova pro cestující.  V roce 1908 byl otevřen přístup na "Rue d'Aubervilliers". Systém schodišť a lávek spojil zastávku se stanicí Est-Ceinture nacházející se jižněji.  V roce 1892 byly nástupiště východní tratě rozšířena ze dvou na osm kolejí. Při této příležitosti byla přestavěna i železniční stanice.  Původně vedla mezi oběma zastávkami jen prašná cesta. Následně byly vybudován systém lávek. Cesta však zůstávala pro cestovatele nepraktická, protože byla příliš dlouhá (asi jeden kilometr mezi "Rue d'Aubervilliers" a "Rue Curial"), komplikovaná přes lávky a únavná kvůli mnoha schodům.  Přestup mezi oběma stanicemi byl zrušen 17. května 1931 a v roce 1932 zde přestaly zastavovat dálkové vlaky. Tak jako celá linka Petite Ceinture bylo i nádraží uzavřeno pro osobní přepravu 23. července 1934.  Na konci 30. let 20. století byly strženy lávky a schodiště. Budova pro pasažéry a nástupiště byla stržena kolem roku 1968.  V prostoru bývalého nádraží vznikla stanice Rosa Parks. V jejím přízemí byl umístěna původní cedule s nápisem EST-CEINTURE, která upomíná na místní železniční tradici.

Gare d'Est-Ceinture je zrušená železniční stanice v Paříži v 19. obvodu. Nádraží bylo v provozu v letech 1867–1934. Na jeho místě byla vybudována stanice Rosa Parks.


Všeobecné informace.

Výstavba celého díla byla provedena v letech 1935-1955.  Stavební celek sestává z budovy vodní elektrárny o délce 154 m, přepadové betonové hráze o délce hráze 179 m, zemní sypané hráze dlouhé 403 m a jednokomorového zdymadla. Přepadový systém o sedmi polích byl projektován na hodnotu deseti tisícileté povodně o předpokládané hodnotě 11 600 m/s.  Od prvního spuštění pracují na spádu 16 m dvě Kaplanovy turbíny o hltnosti 482 m/s a výkonu 60 MW. Původní instalovaný výkon 120 MW řadil elektrárnu (do zprovoznění Rybinské elektrárny) na první místo v Rusku a druhé místo v Sovětském svazu.  Průměrná roční výroba činí 240 miliónů kWh.

Historie vodního díla.

Výstavba vodních elektráren na horní Volze (vodní elektrárny Ugličská a Rybinská) byla v té době největším vodním dílem v zemi. Myšlenka kaskády vodních elektráren s velkými nádržemi, které umožňují celoročně regulovat tok řek byla poprvé uskutečněna právě na horní Volze.  Stavba se stala hydrotechnickou laboratoří pro všechny následné vodní elektrárny v Sovětském svazu. Poprvé byla v zimním období zvládnuta technologie betonování, bylo použito parní vytápění a dopravní pásy nesoucí betonovou směs byly chráněny dřevěnými galeriemi, které byly vytápěny elektrickými pecemi.  8. prosince 1940 byl zprovozněn první blok vodní elektrárny. a druhý blok 20. března 1941.  Během Velké vlastenecké války hrála vodní elektrárna spolu s elektrárnou Ivaňkovskou a Rybinskou důležitou roli při obraně Moskvy a dokázala nepřetržitě zásobovat hlavní město elektrickou energií. Celé vodní dílo včetně zemní hráze bylo pokryto dřevěnými deskami s maskovacím nátěrem a střecha elektrárny byla pokryta protiletadlovými kulomety.  Během válečných let vyrobily vodní elektrárny v Ugliči a Rybinsku přibližně 4 miliardy kWh elektřiny, čímž uvolnily 5 milionů tun tuhého paliva pro potřeby národního hospodářství. Po celou dobu byly stanice provozovány za podmínek velkého nedostatku energie v rozvodném systému, frekvence proudu v síti často klesla pod 45 Hz při standardních 50 Hz. Bylo zaznamenáno, že tento režim provozu nepůsobil nepříznivě na zařízení vodních elektráren, na rozdíl od elektráren tepelných.  30. července 1955 Rada ministrů SSSR schválila přijetí Ugličské a Rybinské vodní elektrárny do provozu jako jednotný celek KASKÁDA č.1 MOSENEGRO.

Současnost.

Během osmdesátiletého provozu nedošlo k žádným poruchám v provozu, které by vyvolaly nutnost rekonstrukce. Přesto bude podle projektu společnosti RusHydro kompletní strojní i elektrotechnické zařízení do roku 2025 vyměněno s navýšením výkonu na 130 MW.

Ugličská vodní elektrárna (rusky Угличская ГЭС) je vodní dílo na řece Volha. Je součástí Volžsko-kamské kaskády a je jednou z nejstarších vodních elektráren v Rusku. Hrála důležitou roli v zásobování hlavního města elektrickou energii během bitvy o Moskvu. Architektonický celek vodního díla byl zařazen do seznamu státem chráněných památek Ruska.


Příběh.

Hra následuje příběh muže jménem Jack Carver. Carver je bývalý člen Námořnictva USA, který byl propuštěn za provedení několika nelegálních akcí. Založí proto obchod na Manhattanu a začne obchodovat s nelegálními zbraněmi. Vše ale skončí, když jeden z newyorských gangů zabije člena místní mafie pomocí zbraně koupené právě od Carvera. Na Carvera je proto vypsána velká odměna, on musí utéci ze Spojených států a nakonec se usadí v Mikronésii.  Carver koupí použitou loď z vládní dražby a tráví čas převážením turistů a s potápěčskými kluby v okolí. Po nějaké době se objeví žena jménem Valerie Cortezová, která nabídne velkou částku, pokud ji Jack vezme na vzdálené souostroví známé jako „Jacutan“. Carver přijímá, i když s opatrností.  Po příjezdu na Jacutan si Cortezová vypůjčuje od Jacka vodní skútr. Jack se proto rozhodne si zdřímnout, dokud se nevrátí. Když se vzbudí, je překvapen, když uvidí vrtulníky létající kolem jeho lodi. Vrtulníky začnou střílet, ničí jeho loď a nutí ho, aby se ukryl v nedaleké zničené japonské letadlové lodi.  V tomto okamžiku hráč přebírá kontrolu nad postavou. Po krátké úvodní úrovni hráč získá headset a je řízen tajemným hlasem, který si říká Doyle. Jak se ukazuje, Cortezová je agentkou CIA a přišla Doyla zachránit. Doyle byl na misi, aby odhalil plány šíleného vědce jménem Dr. Krieger. Krieger se spolu se svou pravou rukou, bývalým důstojníkem plukovníkem Richardem Crowem, pokoušeli vyvinout sérum, které by posílilo fyzické schopnosti člověka a „uvolnilo“ skryté zvířecí rysy.

Nové herní možnosti.

Důležitým prvkem, který se nenacházel v původní hře, jsou již zmíněné „schopnosti predátora“. Dalším novým prvkem je systém vytváření pastí, díky kterému může hráč vytvořit past pomocí větve osázené ostny, která je skryta v listí. Nic netušící NPC je poté zabito švihnutím větve a propíchnutím ostny. K dispozici jsou také protipěchotní miny Claymore, které se mohou pro jejich devastující účinky aktivovat mezi nepřátelskými liniemi. Ve hře se také nachází level editor, díky kterému si může hráč vytvořit vlastní mapu a sdílet ji s přáteli.

Pokračování.

Evolution.

Pokračování Far "Cry Instincts", sdílející stejný název s výjimkou přidání titulku "Evolution", bylo pro Xbox vydáno 28. března 2006. "Evolution" obsahuje novou single-player kampaň, i když je podstatně kratší než ta, která je obsažená v původním "Far Cry Instincts". Děj začíná chvíli po konci "Instincts". Jack je najat ženou jménem Kade pro obchod se zbraněmi mezi piráty a vládou v Mikronésii.

Predator.

"Far Cry Instincts: Predator", další hra Xbox 360, byla vydána ve stejný den jako "Evolution". Obsahuje graficky vylepšené verze "Far Cry Instincts" i "Evolution". Měla v sobě editor map, ve kterém si hráč může sám mapy vytvořit. Postavy v online verzi hry jsou základními klony Jacka Carvera, ale hráč si je může upravit, nicméně postava má na paži, kterou střílí, nadále tetování „Karma“.

Far Cry Instincts je videohra z pohledu první osoby (FPS) vytvořená a vydaná studiem Ubisoft pro Xbox. Jako remake originální verze hry Far Cry pro Microsoft Windows jsou "Instincts" více lineární a méně otevřené, a to z důvodu menšího výkonu konzole, který nedovoluje plné načítání rozlehlých a prázdných ostrovů. Do "Instincts" byly ale přidány nové herní módy, zbraně a "schopnosti predátora". Plánovalo se také vydání pro PlayStation 2, ale bylo zrušeno.


Poddruhy.

Některými autory jsou rozlišovány 2 až 3 poddruhy, jiní je však neuznávají.  Patří sem:

Potrava.

Aju je všežravcem, živí se řasami, houbovci, červy, larvami, ale i hmyzem a korýši. Živí se především řasami, které se hromadí na vodním kamení, a oddělují je od něj svými zoubky ve tvaru pily. Dospělí jedinci si většinou hájí vlastní teritorium, ale často se sdružují do hejn.

Rozmnožování.

Aju je amfidromní rybou, která se během jara stěhuje do sladkých řek a po spáření naklade jikry. Na podzim po vylíhnutí jsou mláďata vyplavena do moře a zůstávají v oblastech blízko pobřeží až do dalšího jara. Mladé ryby jsou poté velké asi 6 cm a stěhují se zpět do řek. Během léta dosáhnou velikosti až 15-30 cm. Některá mláďata do roku od vylíhnutí zemřou, ale ostatní dospějí a vrátí se poté opět do moře. V Japonsku některé ryby žijí výhradně ve sladkých vodách a dožívají se 2-3 let, ale jsou výrazně menší než amfidromní ryby. Během rozmnožování se mohou amfidromní a sladkovodní ryby vyskytovat společně. Ryby jsou taktéž chovány ve vodních nádržích a přehradách. Aju je velký přibližně 30 cm, ale údajně někteří jedinci měřili až 70 cm.

Použití lidmi.

Aju je jedlá ryba, často konzumovaná ve východní Asii. Její maso má výraznou, sladkou chuť, podobnou chuti melounu a okurky, proto se také občas nazývá "melounová ryba". Její maso je většinou velmi ceněnou pochoutkou. Aju je loven muškařením, používáním vrše nebo rybařením s návnadou v Japonsku známou jako "ayu-no-tomozuri", kdy je do rybářského háčku umístěn živý aju, který se po ponoření snaží plavat. To vyprovokuje jiného aju, který chrání svoje teritorium, zaútočí na "návnadu" a vzápětí je chycen.  Pro lov aju bývá japonskými rybáři taktéž používán tradiční lov pomocí kormoránů, kteří jsou domestikováni a vycvičeni pro tento účel. Kormorán chytí rybu, uloží ji ve svém voleti a donese ji rybáři.

Aju východní ("Plecoglossus altivelis") je druh ryby z monotypického rodu "Plecoglossus" a monotypické čeledi Plecoglossidae. Je nejvíce příbuzný s koruškami a jinými rybami z řádu Osmeriformes.


Kariéra.

Pocházel ze starobylého rodu usazeného v Irsku, byl synem Thomase Hilla, 1. vikomta Hillsborougha (1693-1742), narodil se na zámku "North Aston Hall" (Oxfordshire), který byl krátce v majetku jeho otce. V letech 1741-1756 byl členem Dolní sněmovny, mezitím v roce 1742 po otci zdědil titul vikomta s irským peerstvím, zastával úřad místodržitele v hrabství Downshire (1742-1793) a od roku 1746 byl členem irské Tajné rady. V roce 1751 získal irský titul hraběte z Hillsborough a v roce 1756 s titulem barona Harwiche vstoupil do britské Sněmovny lordů. Mezitím se uplatnil ve vysokých dvorských úřadech, byl finančním inspektorem královského dvora (1754-1756) a pokladníkem v úřadu nejvyššího komořího (1755-1756). V letech 1763-1765 byl prezidentem úřadu pro obchod, pak generálním poštmistrem (1765-1766). Jako první zastával nově zřízený úřad ministra kolonií (1768-1772), souběžně byl znovu prezidentem obchodního úřadu (1768-1772). V roce 1772 byl povýšen na hraběte z Hillsboroughu a nakonec byl státním sekretářem vnitra (1779-1782). Patřil k oporám politiky toryů, i když současníci mu vyčítali nedostatek státnických schopností. Odporoval snahám amerických kolonií o nezávislost, v anglicko-irských vztazích byl stoupencem usmíření a unie, která vznikla až počátkem 19. století. Po pádu vlády lorda Northa a reorganizaci státní správy v roce 1782 odešel do ústraní, v roce 1789 získal titul markýze.  Z doby jeho působení v čele ministerstva obchodu a kolonií pochází několik pojmenování lokalit v Severní Americe. Ve Spojených státech nesou název Hillsborough County dvě správní jednotky v New Hampshire a Severní Karolíně. V obou státech se nacházejí také města stejného názvu Hillsborough pojmenovaná taktéž po 1. hrabě z Hillsborough. Největší město s názvem Hillsborough se nachází ve státě New Jersey. Je po něm pojmenován také záliv Hillsborough Bay na Ostrově prince Edvarda v Kanadě.

Rodina.

Jeho první manželkou byla od roku 1747 Margaret Fitzgerald (1729-1766), sestra 1. vévody z Leinsteru, která do manželství přinesla věnem 20 000 liber. Podruhé se oženil v roce 1768 s Mary Stawell (1725-1780), vdovou po ministru financí Henrym Bilson-Legge. Z prvního manželství pocházely čtyři děti, starší syn Marcus Hill, vikomt Kilwarlin (1752-1756), zemřel v dětství, dědicem titulů se stal mladší syn Arthur Hill, 2. markýz z Downshire (1753-1801). Dcera Emily (1750-1785) byla manželkou 1. markýze ze Salisbury, další dcera Charlotte (1754-1804) se provdala za 1. hraběte Talbota.  Hlavním rodovým sídlem byl zámek "Hillsborough Castle" (Downshire, který dnes slouží jako oficiální sídlo královské rodiny v Severním Irsku.

Wills ("William") Hill, 1. markýz z Downshire ("Wills Hill, 1st Marquess of Downshire, 1st Earl of Hillsborough, 2nd Viscount Hillsborough, 1st Viscount Kilwarlin, 1st Viscount Fairford, 1st Baron Harwich") (30. května 1718, North Aston Hall, Anglie – 7. října 1793, Hillsborough Castle, Irsko) byl britský státník. Patřil ke šlechtické rodině, původně byl poslancem Dolní sněmovny, od mládí patřil k významným osobnostem v Irsku, kde vlastnil statky. Politicky náležel k toryům a zastával hodnosti u královského dvora, několik let byl ministrem obchodu a ministrem kolonií, z této doby pochází pojmenování několika lokalit v severní Americe na jeho počest. Během své politické dráhy získal několik šlechtických titulů, nakonec byl povýšen na markýze z Downshire (1789).


Biografie.

Dětství.

Peter Jason Quill se narodil na Zemi. Jeho matka Meredith je sice Pozemšťanka, ale on má v sobě mimozemské geny, a to proto, že jeho otec, J'son, je příslušníkem mimozemské rasy Spartoi. Rasa Spartoi je civilizace nejvzdálenějšího koutu galaxie Shiar. Jsou to humanoidi s lidskou podobou a technologicky jsou na tom lépe než lidé. Po nějaké době J'son musel letět do války, nechal Meredith na Zemi, aniž by věděl že je těhotná. Po deseti letech dva vojáci rasy Badoon chteli zabít Petera a všechny potomky J'sona, ale zabili jeho matku. Peter ale našel zbraň svého otce a ty vojáky zabil. Později v pomstě Badooni zničili jeho dům a mysleli si, že tím zabili i Petera.

Dospělost.

Peter byl umístěn v sirotčinci a nakonec se připojil k NASA. Jako mechanik měl přístup na mnoho tajných podlaží v základně NASA, a proto ve volném čase trénoval na astronautském simulátoru, aby se z něj jednou stal astronaut a mohl se vydat od vesmíru pomstít smrt své matky. Jednou ukradl ze základny kreeskou loď a vyletěl do vesmíru. Loď byla poškozena a Peter skončil 3 dny na orbitě. Po třech dnech ho našel Yondu, kapitán Ravagers. Yondu chtěl původně loď ukrást a Petera zabít, ale rozmyslel si to a udělal z něj člena Ravagers. Ten po dvou letech začal cestovat sám vesmírem pod přezdívkou Star-Lord.  Quill je strategický expert a mistr v boji na blízko. Peter po otci zdědil spartoiskou fyziologii, díky tomu je silnější, odolnější a rychlejší než normální lidé. Je možné, že získal i spartoiskou dlouhověkost, jelikož čistokrevný člen spartoiské rasy se dožívá třikrát delšího věku než průměrný člověk, to se zatím nedá potvrdit vzhledem k Peterově nízkému věku.

Strážci galaxie.

Peter Quill brzy spolupracoval s řadou superhrdinů světa Marvel. Proslavil se především jako zakladatel superhrdinské skupiny Strážci galaxie. Po poražení Phalanxů a Ultrona se Star-Lord rozhodl vytvořit proaktivní sílu, která by likvidovala hrozby galaktického měřítka předtím, než se objeví další galaktická válka, kterou by již vesmír nezvládl, a došlo by ke zničení reality. Prvními členy Strážců galaxie byli Adam Warlock, Drax the Destroyer, Quasar (Phyla-Vell, dcera legendárního Kapitána Marvela), Gamora, Mantis, Groot a Rocket Raccoon. Jejich spojenec Nova (Richard Rider) jim doporučil jako základnu vesmírnou stanici Knowhere, kterou vedl pes-telepat Cosmo.

Vydání.

Star-Lord se poprvé objevil v komiksu Marvel Preview #4, jehož tvůrcem byl Steve Englehart, a potom se objevoval v Marvel Preview s jiným autorem, Chrisem Claremontem. Ten se inspiroval ranými romány R. A. Heinleina a psal v žánru dobrodružství sci-fi. Henleinovi právníci vyhrožovali Marvelu soudním řízením v souvislosti s uváděním nápisu „a novel-length science fiction spectacular in the tradition of Robert A. Heinlein“ na obálku Marvel Preview #11. Celá edice proto byla stažena z prodeje. V Marvel Preview #11 se sešla známá trojice, která už spolupracovala na sérii X-Men - autor Chris Claremont, malíř John Lindley Byrne a kreslíř Tarry Austin. Během několika let se Star-Lord objevoval v komiksech Marvel Comics Super Special, Marvel Spotlight a Marvel Premiere. V únoru 1982 byl publikován dotisk černo-bílé předhistorie Star-Lorda z komiksu Marvel Preview #11.  Hrdina se vrátil v komiksu Thanos #8-12 (květen-září 2004) a Annihilation (2006). Následující rok mu byla věnována limitovaná sólová série Annihilation: Conquest - Star-Lord skládající se ze čtyř částí, které jsou zároveň předhistorií Annihilation: Conquest. Poté byla publikována 2. série Strážců galaxie, ve které Star-Lord vedl tým během 25 dílů.  Star-Lord se objevoval v těchto komiksech:

Film a televize.

Televize.

Star-Lord se objevil v animovaných televizních seriálech:

Star-Lord (skutečným jménem Peter Jason Quill) je fiktivní postava komiksových příběhů vydávaných nakladatelstvím Marvel Comics. Poprvé se objevil v komiksu "Marvel Preview" #4 v lednu 1976. Autory postavy jsou scenárista Steve Englehart a kreslíř Steve Gan.


Vznik a vývoj.

Předchůdcem tohoto typu byl spojovací letoun Saro Percival Monoplane, třímotorový letoun s dřevěným křídlem navržený Edgarem Percivalem a postavený společností Saunders-Roe Limited (Saro) v roce 1931, který poprvé vzlétl v roce 1932. Tento letoun však nedosáhl komerčního úspěchu, proto byl překonstruován na dopravní letoun. Díky majetkově úzkým vazbám mezi společnostmi Saunders-Roe a Spartan Aircraft byl rozpracovaný projekt letounu Spartan A.24 Mailplane dokončen u Spartanu jako Spartan Cruiser. Prototyp letounu Spartan Cruiser (imatrikulace G-ABTY) byl zalétán v květnu 1932, když jej pilotoval Louis Strange. Původní uspořádání třímotorového dolnoplošníku bylo zachováno, ale trup z překližky byl nahrazen celokovovou konstrukcí. Tato verze měla s dvoučlennou posádkou kapacitu šest cestujících.  Po představení veřejnosti 27. června 1932 na letišti v Hendonu na severu Londýna bylo s tímto letounem vykonáno evropské prodejní turné. Tato ukázka se ukázala jako velmi užitečná, protože jugoslávská letecká společnost Aeroput si objednala 2 letouny a zakoupila licenci na stavbu dalších letounů, která byla realizována továrnou na výrobu letadel Zmaj. Původní Cruiser byl později přepracován na verzi Spartan Cruiser II s upraveným trupem a kokpitem. První Cruiser II (G-ACBM) poháněný motory Cirrus Hermes IV letěl poprvé v únoru 1933. Nejvíce letounů Spartan Cruiser II bylo s třemi motory de Havilland Gipsy Major o výkonu 130 k (97 kW). V letech 1933 a 1934 bylo postaveno společností Spartan celkem 12 letounů verze Cruiser II (výr. č. 2-12, 14), z nichž pět bylo prodáno do zahraničí. Letoun s imatrikulací G-ACOU (později OK-ATM) byl poháněn československým motorem Walter Major 4.  Dalším vývojovým stupněm byl Spartan Cruiser III s aerodynamicky upraveným trupem pro osm cestujících, s upraveným čelním sklem a hlavním podvozkem. Pro leteckou společnost Spartan Air Lines pak byly postaveny tři letouny Cruiser III (G-ACYK, G-ADEL a G-ADEM).

Operační nasazení.

Hlavním uživatelem byla letecká společnost Spartan Air Lines Ltd., která vznikla za účelem provozování dopravní linky mezi Londýnem a Cowes na ostrově Wight. V dubnu 1933 Spartan Air Lines zpočátku provozovala jeden letoun Cruiser I (G-ABTY) a dva letouny Cruiser II (G-ACDW a G-ACDX) z londýnského letiště Heston. Ve třicátých letech minulého století narůstal počet Britů, kteří si mohli dovolit na víkendy cestovat do různých letovisek „na otočku“. Obliba letounů Spartan Cruiser u cestujících zařadila tyto stroje jako tahouny víkendové letecké přepravy.  Zkušený šéfpilot společnosti Spartan Air Lines P. W. Lynch Bloss vykonal v zimě 1933 legendární let do Sydney a Melbourne v Austrálii. Z Anglie odletěl na letounu s imatrikulací G-ACDW společně s poslancem britského parlamentu Crawfordem Greenem za hustého deště v úterý 10. října 1933 a do australského Sydney dorazili po dlouhé cestě 30. října. Zpět do Anglie nakonec přiletěli ve zdraví dne 26. prosince 1933 a zanechali za sebou vzdálenost 51 200 km.  Do Jugoslávie byly prodány na podzim 1933 a na jaře 1934 letouny výr. č. 5 a 6 s imatrikulací G-ACJO (YU-SAN) a G-ACMW (YU-SAO). Licenční letoun Cruiser II postavený v květnu 1935 společností Zmaj v srbském Zemunu nesl imatrikulaci YU-SAP. Všechny tyto letouny byly provozovány leteckou společností Aeroput (Lublaň, Sušak, Niš). První 2 byly provozovány až do zabavení v roce 1941 Německem, letoun YU-SAP skončil havárií 15.7.1936 nedaleko slovinské Hrušice u Jesenic.  Letecká společnost Iraq Airwork Limited si objednala jedno letadlo pro dopravní trasu mezi Bagdádem a Mosulem, další letadlo bylo objednáno společností Misr Airwork Limited, egyptskou pobočkou Iraq Airwork. Dva letouny Cruiser II a jeden Cruiser III byly zařazeny do služby v RAF v roce 1940.  Dva původně ve Spojeném království imatrikulované letouny Cruiser II (výr. č. 8/G-ACNO a č. 9/G-ACOU) byly s československou imatrikulací OK-ATQ (motor Gipsy III) a OK-ATM (motor Walter Major 4) zapsány do leteckého rejstříku v březnu 1934. Baťova letecká společnost je provozovala pět roků až do března 1939, kdy byly z rejstříku vymazány. Byly totiž po okupaci zabaveny nacistickým Německem. Poté došlo ihned k demontáži jejich vrtulí a o něco později se na nich objevily německé registrace D-CATQ resp. D-CATM. Přes Brno a Prahu o pár měsíců později přeletěly do Německa a zde ještě nějaký čas létaly jako kurýrní letouny u jedné dopravní letky Luftwaffe na letišti nedaleko Berlína.  Trup letounu Cruiser III (G-ACYK) je vystaven v Národním leteckém muzeu (National Museum of Flight Scotland) v East Fortune ve Skotsku (30 km východně od Edinburgu). Jedná se o letadlo, které havarovalo v roce 1938. V roce 1973 byla kabinová sekce přesunuta vrtulníkem z místa havárie poblíž pobřežního městečka Largs ve Skotsku (asi 50 km západně od Glasgow) do leteckého muzea.

Specifikace (Cruiser II s motorem Walter Major).

Data ze zdroje

Spartan Cruiser byl britský třímotorový dopravní letoun pro 6 až 10 cestujících, který postavila společnost Spartan Aircraft Limited sídlící v East Cowes na ostrově Wight.


Historie.

Irský vodní španěl je psí plemeno se zajímavou a nejasnou historií. Zhruba od roku 1600 se datují zmínky o používání vodních psů k lovu divoké zvěře. Vodní psi se srstí, která nepropouští vodu, existovali podle záznamů v Irsku již dávno před zavedením brokovnic. Že to byl irský vodní španěl, se můžeme domnívat především díky jeho specifickému znaku, tzv. „krysímu ocasu", který nemá žádné jiné plemeno tohoto typu. To naznačuje, že se jedná o původní irské plemeno. První irský vodní španěl se objevil na výstavě v roce 1862. První chovatelský klub byl založen v roce 1890 a vzápětí byl uznán jako samostatné čistokrevné plemeno. Mezi lovci je ceněný především pro svou schopnost pracovat i v nejtěžším bažinatém terénu, naopak jeho trochu komický vzhled ho u mnohých chovatelů diskvalifikoval a dodnes není příliš rozšířen. U nás v ČR bylo odchováno jen pár jedinců.

Vzhled.

Irský vodní španěl je středně velký pes s pevnou stavbou těla a kudrnatou srstí. Výška v kohoutku je u psů 53–59 cm a 51–56 cm u feny. Hmotnost bývá mezi 22 až 28 kg. Má vysokou a širokou mozkovnu s dlouhou a silnou čenichovou partií. Má silné zuby s nůžkovým skusem, malé, tmavě zbarvené oči mandlového tvaru. Jeho dlouhé, nízko usazené uši přiléhající k lícím. Krk je dlouhý a silný přecházející v sudovitě tvarované tělo s výrazně vyklenutými žebry, krátkým a rovným hřbetem s hlubokými bedry a prostorným hrudníkem. Ocas je u kořene silný a mohutný, u špičky velmi tenký. Srst kudrnatá a tvoří husté, kadeřavé uzlíčky, přirozeně mastné. Zbarvení je tmavě hnědé bez bílých skvrn.

Povaha a využití.

Irský vodní španěl je typický lovecký pes, využívaný zejména pro lov vodní zvěře. Má vynikající čich, takže perfektně dohledává, vystavuje i aportuje. Je vitální, temperamentní, odhodlaný a odvážný. Má stále chuť a energii pracovat a není snadné ho unavit. Miluje vodu a plavání a vůbec všechny možné sportovní aktivity. Je velmi inteligentní a rád se učí nové věci. Svou inteligencí se může rovnat s pudly. Své rodině je věrný a oddaný, je kamarádský a výborný společník. K cizím lidem se chová s rezervovou, ale není agresivní. Při lovu může však být i ostrý. Irský vodní španěl je i dobrý hlídač, který na vetřelce hlubokým a silným hlasem zaštěká, ale není typickým obranářem a k ochraně majetku tak není příliš vhodný.

Irský vodní španěl (anglicky "Irish Water Spaniel") je psí plemeno původně pocházející z Irska. Jeho původ je celkem nejasný, existuje hned několik teorií o vzniku plemene. Jedna říká, že irský vodní španěl byl šlechtěn z portugalského vodního psa, protože je mu vzhledově dost podobý, jiná tvrdí, že jeho předchůdci byli Irský setr, Southern Water Spaniel a francouzští lovečtí psi. Dle Mezinárodní kynologické federace je irský vodní španěl zařazen do skupiny VIII. – slídiči, retrívři a vodní psi, sekce 3 – vodní psi, s pracovní zkouškou. Oficiální zkratka pro ČR, pocházející z jeho anglického názvu, je IWS.


Předci.

Měšek Mladší byl synem Měška III. Starého a Eudoxie Kyjevské. Mezi jeho vzdálené předky patřili i Přemyslovci, díky svazku Měškova pradědečka Vladislava I. Hermana a Judity Přemyslovny, dcery Vratislava II. Mezi další předky patřili i Štaufové, díky svazku Měškova dědečka Izjaslava II. Kyjevského s Anežkou, dcerou římského krále Konráda III. nebo i Arpádovci, díky svazku jeho prapradědečka Vratislava II. s Adlétou Uherskou, dcerou Ondřeje I.

Život.

Mládí.

Datum Měškova narození je neznámé. Jeho bratr Boleslav se narodil v roce 1159, zatímco nejmladší bratr Vladislav po roce 1165. Z toho historikové usuzují, že Měšek se narodil mezi lety 1160 až 1165.  Měšek je poprvé zmiňován v roce 1167 v listině Měška III. Starého a Kazimíra II. Spravedlivého na sjezdě v Jędrzejówě, jako jeden ze synů velkopolského knížete.

Vyhnanec.

V roce 1173, po smrti Boleslava IV. Kadeřavého se jeho otec Měšek stal knížetem krakovským. V roce 1177 se však proti Měškovi Starému vzbouřili Boleslav I. Vysoký, který byl po Měškovi nejstarším Piastovcem, Odon,který se měl stát duchovním a Kazimír II. Spravedlivý. Vzpoura se povedla, Krakov ovládl Kazimír II. Spravedlivý a ve Velkopolsku se stal knížetem Odon. Měšek III. Starý musel se svými syny Boleslavem, Měškem a Vladislavem utéct do ciziny. Pomoc mu nenabídl ani jeho zeť Soběslav II., ani Fridrich I. Barbarossa. Pomoc našel až u svého dalšího zetě Bogislava, s jehož pomocí se v roce 1181 vrátil do Velkopolska. Pravděpodobně ještě toho roku, se do Velkopolska vrátili i jeho synové.

Na dvoře Leška Mazovského.

Měšek, však stále toužil po ovládnutí Krakova, a tak hledal spojence proti Kazimírovi II. Spravedlivému. V roce 1184 se spojil s mazovským a kujavským knížetem Leškem, na jehož dvůr poslal Měška Mladšího, jakožto nástupce. Měšek se však brzy začal chovat jako kníže mazovský, Lešek se něj rozhněval a vyhnal jej z Mazovska. Lešek se spojil s krakovským knížetem Kazimírem II. Spravedlivým, kterého vyznačil na svého nástupce. Sám Měšek se již roku 1185 opět objevil na dvoře otce Měška Starého.  Lešek zemřel o rok později, Mazovsko získal Kazimír a Kujavsko získal Měškův otec. Na kujavského knížete vyznačil Měškova staršího bratra Boleslava.

V Krakově.

Roku 1191, kdy Kazimír II. Spravedlivý válčil na Kyjevské Rusi se část šlechty v Krakově vzbouřila a na trůn v Krakově dosadili Měška III. Starého. Ten však zůstal ve svém knížectví a do Krakova poslal Měška Mladšího nebo Boleslava Kujavského. Kazimír II. Spravedlivý se však brzy vrátil a znovu získal Krakov. Měšek padl do žaláře, ale brzy byl propuštěn a vrátil se zpět na dvůr Měška III.

Kališským knížetem a smrt.

Po navrácení do Velkopolska se Měšek III. Starý rozhodl, že se jeho syn a jmenovec stane knížetem kališským. Byl však podřízen otci a na zahraniční politiku měl jen minimální vliv. Měšek zemřel o 2. srpna 1193 a zůstal pochovaný v Katedrála sv. Pavla apoštola Kaliszi. Měšek se nikdy neoženil a ani neměl potomky. Kališským knížem se stal jeho nevlastní bratr Odon.

Měšek Mladší či Měšek Kališský (polsky Mieszko Młodszy; 1160/1165 – 2. srpna 1193 Kalisz) byl kališský kníže v letech 1191 až do jeho smrti. Pocházel z dynastie Piastovců. Byl druhým synem Měška III. Starého a jeho druhé manželky Eudoxie Kyjevské.


Kariéra.

Narodil se jako druhorozený syn generála 1. markýze z Conynghamu a jeho manželky Elizabeth Denison z bohaté bankéřské rodiny. Studoval v Etonu a po skončení napoleonských válek absolvoval kavalírskou cestu po Evropě. V letech 1818-1820 a 1825-1830 byl členem Dolní sněmovny (v roce 1825 nahradil v parlamentu za volební obvod Donegal svého staršího zemřelého bratra), zároveň začal zastávat hodnosti u dvora a nižší funkce ve vládě, mezitím po roce 1820 sloužil také v armádě. Díky své matce, která byla milenkou Jiřího IV., získal po jeho nástupu na trůn dvorský post správce královského šatníku (1820-1830), uplatnil se i v nižších vládních funkcích, byl státním podsekretářem zahraničí (1823-1824) a na ministerstvu financí lordem pokladu (1826-1830). V roce 1832 zdědil po otci rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů (jako syn markýze užíval původně jméno "lord Conyngham", po smrti staršího bratra užíval jako otcův dědic od roku 1824 titul "hrabě Mount Charles"), v roce 1833 obdržel Řád sv. Patrika. Své postavení si udržel i po smrti Jiřího IV. a odchodu matky od dvora do zahraničí, ve vládě dvakrát krátce zastával funkci generálního poštmistra (1834 a 1835), v letech 1835-1839 byl nejvyšším komořím Spojeného království, od roku 1835 zároveň zasedal v Tajné radě. Jako nejvyšší komoří oznámil královně Viktorii v roce 1837 její nástup na trůn po smrti Viléma IV. Mimoto zastával správní funkce v irských hrabstvích (viceadmirál v Ulsteru 1849-1876, lord-místodržitel v Meathu 1869-1876). Přestože v armádě již aktivně nesloužil, z kurtoazních důvodů byl později povýšen na generálmajora (1858), generálporučíka (1866) a nakonec dosáhl hodnosti generála (1874).

Rodina.

Jeho manželkou byla Jane Paget (1798-1876), dcera maršála 1. markýze z Anglesey (její bratr 2. markýz z Anglesey následoval Conynghama na postu nejvyššího komořího). Měli spolu šest dětí. Starší syn George Henry Conyngham, 3. markýz Conyngham (1825-1882), zastával nižší posty u dvora a v armádě dosáhl hodnosti generálporučíka. Mladší syn lord Francis Nathaniel Conyngham (1832-1880) byl členem Dolní sněmovny.

Francis Nathaniel Conyngham, 2. markýz Conyngham ("Francis Nathaniel Conyngham, 2nd Marquess of Conyngham, 2nd Earl of Conyngham, 2nd Earl of Mount Charles, 2nd Viscount Slane, 4th Baron Conyngham, 2nd Baron Minster") (11. června 1797, Dublin, Irsko – 18. července 1876, Londýn, Anglie) byl britský šlechtic, politik, generál a dvořan. V mládí byl poslancem Dolní sněmovny a zastával nižší funkce ve vládě. Po otci v roce 1832 zdědil rodové tituly a vstoupil do Sněmovny lordů. Do britských dějin vstoupil v roce 1837, kdy jako nejvyšší komoří oznámil královně Viktorii její nástup na trůn.


Vznik kliky.

V roce 1917 potlačil Tuan Čchi-žuej pokus dynastie Čching o znovuobnovení monarchie. Po tomto incidentu nahradil Li Jüan-chonga na pozici prezidenta Feng Ku-čang a Tuan Čchi-žuej získal post ministerského předsedy. Kvůli rozdílným názorům se ale skupina začala štěpit a hrozilo, že ostatní militaristé budou chtít vládu v Pekingu svrhnout. Prezident Feng Ku-čang se primárně spoléhal na podporu tří vojenských guvernéru z údolí řeky Jang-c'.  Tito generálové tvořili páteř Č'-liské kliky pojmenované po rodné provincii prezidenta Feng Ku-čanga. Na druhé straně, Tuan Čchi-žuej se dostal do čela Anchuejské kliky, pojmenované po jeho rodné provincii. Tuan Čchi-žuej využil vstupu Číny do Velké Války a zajistil vysoké půjčky z Japonska, které hrály důležitou roli při zakládání politické kliky Anfu a zmanipulování voleb nového parlamentu. Nový parlament zasedl v srpnu 1918 a zvolením Sü Š'-čchanga pomohl získat Anchuejské klice výsadní postavení ve vládě.

Konflikt klik Č'-li a An-chuej.

Mezi oběma klikami panovaly neshody nad způsobem sjednocení země. Tuan Čchi-žuej upřednostňoval agresivní sjednocení jihu. Jeho plánem bylo zbavit se militaristů v provinciích na jihu Číny a sjednotit toto území. Klika Č'-li upřednostňovala taktiku vyjednávání a kompromisu. Doufala, že získá militaristy na svou stranu pomocí politické a finanční podpory. Kvůli silné pro-japonské politice a finanční závislosti na Japonsku, začal Tuan Čchi-žuej ztrácet na popularitě. Po smrti Feng Kuo-žanga se do vedení Č'-liské kliky dostal ambiciozní generál Cchao Kchun a generál Wu Pchej-fu, oba otevřeně kritizovali spolupráci Tuan Čchi-žueje s Japonskem.  Rivalita mezi klikami An-chuej a Č'-li vedla nakonec k válce (zjednodušené znaky: 直皖戰爭, tradiční znaky: 直皖战争, pchin-jin: Zhí wǎn zhànzhēng). Na začátku 20. let odešel Wu Pchej-fu a další členové vedení Č'-li z Chunanu a s pomocí chunanské armády vyhnal příznivce Anchuejské kliky. Navzdory této ztrátě, zůstala Anchuejská klika největší silou na severu Číny, kde kontrolovala široký pás provincií. Č'-liská klika kontrolovala pouze údolí řeky Jang-c' - provincie Chu-pej, Ťiang-si a Ťiang-su. Kvůli obavám z početní převahy vytvořil Cchao Kchun alianci s Čang Cuo-linem, velitelem Fengtchienské kliky v Mandžusku. V létě 1920 zaútočili Cchao Kchun a Čang Cuo-lin zároveň na Tuan Čchi-žuejovy síly a porazili jej. Tuan Čchi-žuej byl se zbytky svých vojsk nucen uprchnout do Pekingu.

Výsledek.

Po válce došlo k výraznému přerozdělení sil na severu Číny. Tuan Čchi-žuej byl nucen rezignovat a Anchuejské klice zůstalo malé území mezi provinciemi Če-ťiang a Fu-ťien. Fengtchienská a Č'-liská klika se spojily a vytvořily novou vládu v Pekingu. Čang Cuo-linova armáda se přesunula do Pekingu a získala kontrolu nad severními provinciemi podél Mandžuských a Mongolských hranic. Zbytek severní a centrální Číny přešel pod kontrolu kliky Č'-li. Spolupráce mezi klikami Č'-li a Fengtian však neměla dlouhého trvání. Brzy se objevil spor o vliv v Pekingské vládě a došlo k první válce. V létě 1922 došlo k další významné bitvě mezi Č'-li a Fengtchien, ve které zvítězila Č'-liská klika v čele s Wu Pchej-fu

Anchuejská klika (zjednodušené znaky: 皖系军阀, tradiční znaky: 皖系軍閥, pchin-jin: Wǎn xì jūnfá) byla vojenská skupina vedená Tuan Čchi-žuejem, která vznikla v období vlády Severních militaristů po rozštěpení Pejjangské kliky v roce 1917. Byla pojmenována podle provincie An-chuej, odkud pocházelo několik generálů včetně zakladatele Tuan Čchi-žueje. Ve 20. letech 20. století kontrolovala vládu v Pekingu. Rozpadla se po bojích s klikami Č'-li a Fengtchien.