Först är det svårt att säga exakt varför. Det är bara det att något inte känns riktigt rätt.  Ulsan känns som en plats du vagt vet men kan inte riktigt räkna ut hur.
Och sen slår det dig. Det påminner om gamla fotografier av europeiska skeppsbyggnadsstäder på floder vars namn är omoderna i deras historia: i Storbritannien, Clyde, Tyne, Wear, Tees eller Mersey.
I dessa bilder kranar och delvis byggda fartyg tornade över hus.  Tusentals strömmade från arbetet tillsammans i samma ögonblick som ett skift slutade.
Ingen kunde glömma hur arbetet möjliggjorde deras liv eftersom de såg, hörde och kände lukten av arbetsplatsen i varje hörn av staden.  Det var deras skyline.
Denna världens tyngsta industri är inte längre framträdande i Europa. Även de största varven som finns kvar (i Rumänien, Polen och Tyskland) är små varv jämfört med varven i Asien.
Om du tittar på ligabordet av varvsföretag i världen, fem av de 10 bästa, inklusive alla de fyra bästa, är sydkoreanska. De andra fem är japanska och kinesiska.
Men Hyundai Heavy Industries yard på Ulsan är den största av dem alla, jättekranar (eventuellt kallade Goliaths) dominerar skyline. Staden pulserar med arbete och löner och aktiviteter långt ifrån sysslolösa händer.
Varvet sträcker sig 2,5 miles (4km).  Mer än 60.000 människor är anställda där och konstruerar ett stort skepp var fjärde eller femte dag. Dessa fartyg är längden på tre fotbollsplaner och är byggda i bitar var och en väger hundratals ton och sedan monterade dygnet runt.
I mörkret lyser trädgården tvärs över staden.  På dagen ljuder klangen från bygget.  I de gamla europeiska bilderna och nyhetsbladen strömmade arbetare hem till fots eller kanske cyklar.  På Ulsan svärmar de ut på motorskotrar.
Och när de är ute kör de företagsbilen, äter på företagsrestaurangerna, skrattar och gråter i företagsteatern, handlar i varuhuset, får sina barn på företagssjukhuset, lär sig i företagsskolorna, hejar på företagets fotbollslag.
En av de längsta arbetarna, Lee Sang-bok, sade till BBC: "Allt här är Hyundai. Motorvägen jag kör på är uppkallad efter företagets grundare. Sjukhuset och universitetet finansieras också av Hyundai.
"Det är ett stadsskämt att det är precis som Hyundai-riket."
Han började arbeta på gården strax efter att den öppnades 1974.
"Jag gick med i företaget när jag bara var 16. Under de senaste 40 åren har varvsindustrin verkligen blivit mitt livs centrum.  Jag ägnade all min ungdom åt det här företaget.  Det har blivit min identitet".
När Sydkorea industrialiserades på 1960- och 1970-talen, och började träna sin hisnande omvandling från fattigdom till välstånd, gjordes det på ett sätt att göra västerländska "frimarknadsekonomer missnöjda (även om det finns ett argument att när USA och Storbritannien industrialiserade, bröt de också sina egna regler).
Regeringsledning och statligt stöd var ordningen för dagen. Sydkoreas ledare på den tiden, Gen Park Chung-hee, sade "gör det" och de korrupta rika han hade fängslat och hotat hade inget annat val än att skapa de industrier regeringen påbjudit.
Det var "riktad kapitalism".
Under Park Chung-hee arresterades många affärsmän och anklagades för "otillåtet profiterande".
Egendom beslagtogs.  Några var paraderade med skyltar runt halsen säger: "Jag är en korrumperad gris."
I utbyte mot frihet och förnyad tillgång till sina pengar uppmanades landets rikaste människor att investera i nya industrier.
De var tvungna att underteckna ett avtal där det stod: "Jag kommer att donera all min egendom när regeringen kräver det för byggandet av nationen."
Inledningsvis inriktades planen på sex nyckelindustrier (cement, syntetfiber, elektricitet, gödningsmedel, oljeraffinering samt järn och stål), men i början av 1970-talet vände den sig till varvsindustrin.
Och här kom byggmagnaten Chung Ju Yung in.
Det bör sägas att han inte var i denna första våg av korrupta företagsledare.  Han tjänade sina pengar den hårda vägen, född en bonde som lämnade hemmet för att arbeta på byggarbetsplatser och sedan bilda sitt eget byggföretag.
Med Koreakriget frodades han.
Till en början tillverkade han bilar i Ulsan men vände sig sedan till skeppsbyggnad.  Han var högst ambitiös och högst självsäker - legenden säger att han turnerade i London för att söka finansiering och när det påpekades att Sydkorea inte hade någon varvsindustri, tog han ut en koreansk banksedel som var ett berömt fartyg från 1500-talet.
Han var också ytterst försiktig med pengar.  I företagsmuseet på Ulsan-varvet finns det två par skor som Chung sägs ha burit i 30 år, och de repareras ständigt trots att han är multimiljardär.
Läs fler berättelser från Sydkorea Direkt säsong:
Kvinnan som befriade koreansk hemmafru
In Pictures: Fisk, frukt och grönsaker på Sydkoreas marknader
Hur bra är Kim Jong-uns hackare?
Hans parsimoni har lönat sig.  Det brukade sägas att asiatiska tillverkare konkurrerade med européer och nordamerikaner på pris men inte på kvalitet.
Så är det inte längre. Ulsan varvet är en byggare av sofistikerade fartyg som går en hel del toppforskning.
Metall blir slagen, men labbmöss blir knuffade också.  Det är en tung industri där forskning och den senaste tekniken ingår.
Lee Sang-bok är nu inspektör på gården.  Hans roll är viktig.
Några av de fartyg som byggs där är bärare av flytande naturgas.  Inuti dessa skepp går enorma containrar.  En läcka av LNG skulle vara katastrofal, antända en enorm explosion, så svetsar måste inspekteras i mikroskopisk detalj.  Det här är vad Mr Lee gör.
Det är ett arbetsliv som har pågått i 40 år.  Det har gett honom och hans familj välstånd och stolthet.
För en europeisk besökare verkar staden Ulsan på Koreahalvöns södra spets vara en återvändo till någon förlorad värld.