Evenemanget, Att minnas, glömma bort och gå vidare, organiserades av Cardiff University's School of Journalism.
Det hölls när samhället förbereder sig för att markera 50-årsdagen av ett kolavfall tips glider vidare till byskolan och 18 hem den 21 oktober 1966.
Den dödade 116 barn och 28 vuxna.
Folk i publiken kände sig rörda att ställa sig upp och berätta sina egna historier efter att ha hört från talarna.
Yvonne Price från Mertyr Tydfil, som var en av de fyra första poliserna på platsen, reste sig upp och avslöjade att hon behandlades för posttraumatisk stressstörning.
Hon sade att hon på katastrofens dag var tvungen att klättra genom ett fönster in i skolan, eftersom hon var den enda person där som var tillräckligt liten för att göra det.
Hon sa att hon var tvungen att röja vägen för de andra och tillbringade den första dagen med att hjälpa förbi offren genom fönstren.
Följande morgon var hon tillbaka på platsen, sade hon, och utsågs till begravningsentreprenörens assistent efter att ha blivit ombedd att identifiera färgen på ett barns ögon vid bårhuset.
Hon kom ihåg att hon fick konjak hela dagen.
Hon sa att hon hade hållit det för sig själv i 45 år men till slut "måste få det ur mitt system" för fem år sedan.
Överlevande Jeff Edwards, som fortsatte att bli Merthyr Tydfil-rådsledare, var en av talarna och sade att han hade berättat sin historia många gånger under de senaste 50 åren och att han nu kunde tala om det lättare utan att bli upprörd.
– Många har inte kunnat prata om sin erfarenhet alls, de buteljerar fortfarande upp sin ilska och frustration inom sig själva.
"Mitt råd till vem som helst är att tala om det."
Steve Gerlach, ett av tre syskon för att överleva katastrofen, var i publiken och sade att det var första gången han hade talat offentligt om vad som hände.
Mr Gerlach, vars familj flyttade till Weston-Super-Mare året efter katastrofen, sade: "Jag är äldst. Min bror, som var ett år yngre, skadades fysiskt när han träffades av flytgödseln. Min syster och jag gick ut bra.
"Jag hade inte kommit hit med något förberett tal, men det var efter att ha hört vad de andra sade (jag ville tala)."
Han sade att hans familj inte hade diskuterat det under de första 40 åren och att han växte upp utan att veta särskilt mycket om vad som hände.
"Jag undervisar i religiösa studier och jag är mycket involverad i förintelsestudier, jag har träffat överlevande, tagit barn till Auschwitz och jag har hört folk prata om behovet av att komma ihåg, men det är så vi minns att det också är viktigt.
"I vissa fall har minnet av förintelsen blivit en bransch och det är svårt för överlevande att se sin historia paketeras och användas."
Tidigare nyhetsredaktören Elwyn Evans på BBC berättade för konferensen att han skickades till platsen i sitt första jobb på en tidning.
Han sa att han ägnat de senaste 50 åren åt att försöka glömma erfarenheten, men valde att tala om den offentligt för första gången på konferensen.
Han var 17 år på den tiden och den 21 oktober 1966 var hans sista dag på Merthyr Express efter att ha genomfört sex veckors reliefarbete med tidningen.
"Folk gillar att säga att de var den första journalisten på platsen. Jag var inte journalist, men jag var där vid en av 1900-talets värsta fredskatastrofer, sa han.
Han tillade att katastrofen på ett personligt plan hade gjort honom känslig för andras lidande när han fortsatte att ägna sig åt journalistik.
Veteranprogramföretaget Vincent Kane, som rapporterade om katastrofen och dess efterverkningar, sade att han kände att samhället förråddes av media.
"Något sätt eller annat efter katastrofen, som kontroverser följde kontroverser, ett allmänt klimat av åsikt utvecklats att den överlevande samhället verkade vara ett problem, pinsamt, girig och greppa bråkmakare," sade han.
Han sade att medierna inte kunde avslöja lögnerna och säga vilka de verkliga problemen var.
"Aberfan samhället var offren inte problemet.
"Pressen, media, har ett ständigt ansvar att undersöka och tränga igenom, i Aberfan, kanske Wales mörkaste timme på 1900-talet, borde vi ha varit passionerade i jakten på sanningen. Istället var vi fotgängare."
Gaynor Madgwick, som överlevde katastrofen men förlorade två syskon, har skrivit en bok i ett försök att få ett avslut.
Men hon sa att det fanns några i samhället som fortfarande inte var redo att tala om vad som hände.
Hon sade: " Det finns människor för närvarande, en kvinna träffar en psykiater därför att hon inte kan möta 50-årsjubileet. Hon vet att det kommer att öppna så många sår. Hon vet inte hur hon ska klara det.
"Andra som är i 70-årsåldern, 80-talet, 90-talet vill berätta sina historier för att ett slut är på väg."
Överlevande, räddare och journalister som är inblandade i Aberfankatastrofen har offentligt talat om sina erfarenheter, många för första gången på 50 år, vid en konferens i Cardiff.