Den så kallade julblitz kvällen den 22 december reducerade butiker och byggnader på St Anns torg till ruiner. Området runt Deansgate nära katedralen var svårt skadat, med en stor bomb krater markerar vägen.
War Office fotograf William Lockeyear tog en serie bilder när byggnader brändes och murare kom mullrande ner. Himlen glödde orange som enorma moln av rök vällde och förtjockade luften med damm. Den stickande smaken av brinnande trä och lukten av pudrat tegel och gips dröjde kvar.
Två vågor av bomber slog staden från 20:00 GMT den 22 december, bara slutar 06:00 nästa dag.
Bland de byggnader som drabbades i hjärtat av staden fanns Manchesters frihandelshall, Royal Exchange, Smithfield Market, Cheethams Hospital, Gayity Theatre och St Ann's Church.
Totalt 684 människor dog och ytterligare 2300 skadades med distrikt i norr och öster om staden hårt drabbade, särskilt Cheetam Hill och Strangeways. Minst 8.000 hem gjordes obeboeliga.
Under kriget som helhet dog 1.400 civila i Manchester, så räden representerar nästan hälften av dem som dödades. En av 10 var under 13 år.
Sjuårige Doreen Herring såg ett Luftwaffe-plan flyga över när hennes familj, från Pendleton, tog sig till ett skyddsrum.
De tittade upp och såg piloten pausa och sedan skyndade planet framåt utan att släppa en bomb. "Jag är övertygad om att det var för att han kunde se oss", sade hon.
Hennes far, George Pinder, vägrade att gå till flyglägret och sade: "Om en bomb vill ta mig, kommer den att ta mig."
De var livrädda för att se om deras hus hade skadats när de lämnade skyddsrummet. "Nästa dörr till oss hade bombats i bitar.
"Allt du ville göra efteråt var att ta en kopp te."
Hon minns att det var många barnbegravningar och den äckliga lukten av rutten mat efter bombningen. "Du kunde andas igen", tillade hon, när räderna var över.
Människor klarade av att laga mat med trasiga möbler i sina trädgårdar som de skulle bränna på eldar för att skapa värme. Om vattenledningarna skadades, skulle de dricka vatten från bågskyttar.
Fader George Street, 34 år, som hade tillbringat hela natten med att hjälpa människor mitt i bombningen, dog när kyrkan St Augustine i York Street fick en direkt träff. En collage av manglade chalices och kyrkliga objekt är nu på väggen av den nya kyrkan i All Saints Place, utanför Oxford Road.
Den nuvarande etablerade, fader Dave Lannon, sade Fader Street hade erbjudit sin vanliga stol till en annan präst. Om han hade stannat där "skulle han ha överlevt".
Geoffrey Whittle var 12 när han evakuerades två gånger från hemmet han delade i Gorton med sin mormor till de lummiga förorterna i Bramhall.
Men han hatade det där - hans värdar införde en "grym" regim av att tvingas äta föregående dags rester - och han var tillbaka i Gorton när razzian ägde rum.
Han kommer ihåg att han stängde alla gardinerna när flygräden avfyrades och var rädd för att ljuset skulle visa sig.
"Vi var alla bosatte oss i detta tegelskydd ungefär 500 meter från huset i Greave Street, Gorton. Då spelade denne man pianodragspel och sjöng krigssånger.
"Alla skulle sjunga med och jag minns inte att jag sov i skyddsrummet."
Susan Jones, som då var 16 år, handlade i Ancoats när bomberna började falla. Hon såg bitar av splitter träffa byggnaderna och gnistra och studsa iväg.
Hon tog sin tillflykt till skyddsrummet nära fabriken i Avro Manchester, där hon arbetade som nitare och borrare på Lancaster-bombplan. När hon såg flera kackerlackor hugga över skyddsrummet, blev hon frivillig till brandvaktstjänst på fabrikstaket.
"splittret började komma ner och en bit träffade en vägg av en av de stora kvarnarna", sade hon. "Jag såg gnistor och kramade om väggen för att försöka hålla mig säker. Jag var inte rädd på grund av min ålder vid den tiden, jag trodde att jag var oförstörbar och fann det dött spännande."
En av hennes släktingar träffades i ansiktet av en brandbomb under räderna, men överlevde.
"Det var en hemsk sak", sa hon om julen Blitz. "Jag tittade upp mot himlen och det verkade som allt brann. Det luktade bränt och från vapnen. Himlen var helt orange och gul det såg ut som fyrverkerier jag hade sett på Belle Vue när jag var yngre."
Historikern Ian Kikuchi, från Imperial War Museum North i Trafford, sade att det hade varit få dödsfall i Manchester fram till julen Blitz.
"Den tyngsta bombningen tidigare hade varit i East End av London", sade han. "Luftwaffe bombade Storbritannien när de försökte störa livsmedelsförsörjningen och siktade på hamnar och distributionscentra."
Kikuchi sade att tyskarna bombade Coventry i november 1940 på grund av dess strategiska position i tung industri, men fokus flyttades snart till andra städer i Storbritannien.
Han sa att räderna hade förutsetts av brittiska underrättelsetjänsten. "Det som var förvånande var intensiteten i räderna", sade han.
"Luftwaffe såg Manchester som ett komplement till hamnen i Liverpool, som var ett stort industricentrum."
När julen 1940 närmade sig, regnade tyska bomber ner över Manchesters centrum, dödade hundratals människor och vållade omfattande förstörelse.