Reportrar Gavin Sherriff och Darryl Smith arbetade för Dundee-baserade Sunday Post, som stänger sitt London kontor på fredag.
I årtionden var Fleet Street synonymt med landets största tidningar.
Ex-Sönday Express redaktör Robin Esser sade att det en gång var en "mycket, mycket viktig plats" genom vilken de flesta av allmänheten fick sin information.
Den första brittiska dagstidningen Daily Courant publicerades på Fleet Street den 11 mars 1702.
På sin höjd, "The Street of Shame" - som den döptes av några - var höjdpunkten i en journalists karriär, med nästan varje nationell tidning och flera provinstidningar som hade kontor inom en halvmils radie.
Mr Smith, 43 år, arbetade som skribent för Sunday Post och var baserad på gatan i 25 år.
Han är snabb att påpeka att tidningens Londonadress är densamma som Sweeney Todds frisörbutik, där den fiktiva karaktären tog en rakkniv till sina klienters halsar.
Även om journalistikens död äntligen har kommit hit, säger han att det tillkännagavs för tidigt av några av Londons guider.
"Jag stod vid fönstret en gång för några år sedan, och en turnébuss hade stannat utanför. Guiden sa till passagerarna att Fleet Street inte längre hade några journalister här.
"Jag stack ut huvudet och skrek: "Vi är fortfarande här."
Gatan var känd för sina många barer och pubar, ständigt ockuperad av journalister både sällskapande och sökande historier, och Smith berättar en historia om att en gång behöva tala med en kollega i den beryktade vinbaren El Vino - som i många år vägrade att tjäna kvinnor.
Han säger att han inte fick komma in förrän han klämt in sig i en illasittande jacka, som tillhandahålls av personalen.
"Det finns så mycket historia här, och att vara en av de sista, jag känner mig ovärdig facklan som jag bär."
Mr Sherriff, 54, har arbetat på Fleet Street i 32 år och blev Postens chefsreporter i London. Han säger att på sin första dag gick han in i ett rökfyllt nyhetsrum till ljudet av skrivmaskiner som blev slagna om.
"Telefonerna fungerade inte ens ordentligt, jag skulle bli förvånad om jag ringde någon och det anslöt första gången."
Hans minnen av gatan i sin glansdag är att "titta på lastbilar med stora pappersrullar som kämpar för att få ner sidogator till tryckpressar och massor av pubar, fyllda med journalister och skrivare".
"Nu är det ett oändligt antal smörgåsbarer där ute. Otänkbart för 30 år sedan."
Mr Sherriff beskriver atmosfären då av att "säkert leva upp till den bild du hade innan du kom, men du skulle inte kunna producera tidningar nu på det sätt som det gjordes då".
Efter avskedet blir Smith frilansjournalist, medan Sherriff tar sig tid att skriva sina memoarer.
Robin Essers karriär på Fleet Street sträckte sig över cirka 60 år, under vilken han också blev chefredaktör för Daily Mail.
"På sin höjd, Fleet Street var mycket, mycket viktigt eftersom TV var i sin tidiga barndom, och det fanns inga sociala medier. Så 85 % av informationen till allmänheten kom genom tidningarna, säger han.
"De två senaste journalisternas avgång bör markeras, men man måste se framåt, inte bakåt."
Liz Hodgkinson arbetade på Fleet Street på 1970- och 80-talen och hennes bok, Ladies Of The Street, handlar om kvinnor som arbetar där.
"Fleet Street var alltid mer av ett koncept än en verklig gata, med tidningar som Sunday People, Sun och Mail, alla på små gator faktiskt utanför Fleet Street.
"Men de var alla inom gångavstånd och en del av vad kollektivt var känt som Fleet Street.
"När jag var på People hade vi en konferens kl. 11.00 till kl. 12.00. Då skulle redaktören öppna sitt dryckesskåp - alla Fleet Street redaktörer hade en.
"Då tog vi en taxi till Savoy eller Claridges för mer drinkar. Vi kom tillbaka vid fyratiden, och sedan gick vi ut och drack igen vid femtiden.
Alkoholen flödade som vatten på Fleet Street.
"På Folket fanns det fyra kvinnor i redaktionen, och 150 män. Vid solen i slutet av 70-talet och början av 80-talet fanns det ett dussin kvinnliga reportrar och vi satt alla tillsammans i ett litet rum, som var känt som Piranha Pool.
"Jag jobbade under täckmantel en gång för en tidning, och ringde en redaktör från en telefonautomat, för att höra med honom.
"Han frågade "Är du i fara, husdjur?" Jag svarade "Ja, det är jag". Han svarade: "Åh, bra."
Men, som så många imperier innan det, började Fleet Streets grepp om makten att falla sönder.
Media tycoon Rupert Murdoch flyttade sina tidningar - bestående av solen, de nu slutna nyheterna om världen, Times och Sunday Times - till ett specialbyggt komplex i Wapping i östra London 1986. Detta ledde till en bitter, årslång dispyt som ibland blev våldsam, men slutade med nederlag för fackföreningarna.
År 1988 hade de flesta nationella tidningar flyttat från Fleet Street till andra delar av London, tagit till sig ny och billigare datoriserad tryckteknik och bytt ut det skoningslösa klagoropet mot de skvalleraktiga viskningarna från keyboard.
Till följd av detta förvandlades de byggnader som de lämnade efter sig gradvis till andra användningsområden. Platsen för Mirror Group Newspapers nu inrymmer huvudkontoret för Sainsburys stormarknader, till exempel, och "Stab in the Back" är en Pizza Express.
Nu har en del av Fleet Streets egen historia nått sitt slut, och denna ökända era av brittisk historia har nått sin sista deadline.
"Som någon som alltid velat vara journalist, och med en stark känsla av historia också, bara titta på byggnaderna redan nu fortfarande upphetsar mig", säger Smith.
"Det får mig att le, när jag tänker på hur jag nu har den platsen i historien."
De två senaste journalisterna som arbetar på Fleet Street lämnar det som en gång betraktades som centrum för brittisk journalistik.