Vad bör regeringen göra när saker och ting visar sig vara ganska annorlunda än vad som förväntades? Det är ofta en fråga politiker måste ta itu med när saker går fel. Men hur är det när saker och ting går för bra?
Det kan tyckas vara en märklig fråga, men när saker och ting går bra för en grupp människor kan det ofta vara på bekostnad av en annan grupp. Åtminstone delvis är det vad som har hänt med den så kallade bäbisboomgenerationen - de som föddes mellan mitten av 1940-talet och mitten av 1960-talet.
Det faktum att de har mycket förbättrad förväntad livslängd, och mycket högre inkomst- och förmögenhetsnivåer än någon generation före dem är en fantastisk prestation. De som nu går i pension har det bättre än någon annan åldersgrupp. Detta är en historisk första.
Oron är att de generationer som kommer upp bakom dem kan sluta ganska mindre bra.
Lönen stagnerar. Bostadsägandet har kollapsat för yngre generationer under de senaste 20 åren. Och de generösa tjänstepensioner som många babyboomer åtnjuter är helt enkelt otillgängliga för yngre människor om de inte har turen att arbeta inom den offentliga sektorn.
Vid 30 års ålder har de som föddes i början av 1980-talet bara hälften av de som föddes tio år tidigare vid samma ålder.
En del av problemet är att den äldre generationen har haft tur på bekostnad av den yngre generationen. De har haft en enorm ökning av värdet på sina hem, och ett anmärkningsvärt antal har kunnat köpa andra hem medan yngre människor inte har råd att köpa.
Dessutom har många äldre människor generösa tjänstepensioner som garanterar dem en fast pension oavsett hur länge de lever.
De flesta yngre människor kan inte få tillgång till dessa "definierade förmåner". I stället betalar de flesta in ett "definierat avgiftsbesparande" system, vilket skapar en pensionspott som kan behöva sträckas ut för att se dem genom sin pensionering.
De generösa tjänstepensioner som äldre människor åtnjuter betalas till stor del ut av yngre personer som aldrig kommer att kunna dra nytta av dem. Ja, de som fick del av förmånen gjorde vissa bidrag, men som det har visat sig var de inte alls tillräckligt för att betala för de utlovade förmånerna. Någon måste göra skillnad.
Samtidigt som ett decennium av räntor nära noll har hållit kvar värdet av tillgångar - som i stort sett ägs av de gamla - har det gjort det nästan omöjligt för de unga att samla in betydande egna besparingar.
Denna koncentration av rikedom i en lycklig generation, och mer specifikt bland den bättre delen av denna lyckliga generation, kommer att få djupgående konsekvenser för kommande generationer.
Rikedomen kommer inte att försvinna, den kommer att vidarebefordras till deras barn och barnbarn. I allt högre grad kommer människors ekonomiska välbefinnande, särskilt i samband med pensionering, att mer än någonsin under 100 år avgöras av föräldrarnas rikedom.
Om du var född på 1980-talet och vill ha en bekväm pension, att äga ett dyrt hus, att ha ekonomisk säkerhet, du hade bättre se till att du föddes till rika föräldrar.
Här ligger dilemmat. Där vi befinner oss har vi skapat en tydlig ojämlikhet.
Men 60- och 70-åringar med värdefulla hus och generösa pensioner har dem som rätt. De har gjort rätt saker. De må ha haft tur, men de har getts löften, de har helt berättigade förväntningar på att dessa löften kommer att uppfyllas.
Att bryta dem är otänkbart.
Även om man ignorerar konsekvenserna av att inte bryta dem, är det värt att fråga vad dessa löften egentligen betyder. Ingenting finns för evigt i den allmänna ordningen.
Vi anser i allmänhet att det är rimligt att regeringarna ändrar skattesatserna för inkomstskatt och mervärdesskatt, även om vi har gjort våra val utifrån antagandet att de kommer att förbli i stort sett desamma. Statens pensionsålder stiger, och ingen tror allvarligt att man kan öka dem bara med 50 års uppsägningstid för att se till att ingen som arbetar för närvarande påverkas.
Regeringarna kan och måste då och då ändra sin politik på ett sätt som missgynnar vissa människor. Ändå verkar det finnas en presumtion om att allt som påverkar pensionsrättigheter eller bostadsvärderingar skulle innebära orimlig "retrospektion".
I själva verket finns det inget annorlunda i att göra förändringar som påverkar dessa saker i motsats till något annat. Vi har faktiskt redan varit här.
Jag och miljontals andra som har tillbringat en del tid i den offentliga sektorn har sett våra tjänstepensionsrättigheter skäras ned helt retroaktivt till följd av en förändring av grunden för att höja från detaljhandelsprisindex till - mer exakt men lägre - konsumentprisindex.
Liknande förändringar av den privata sektorns tjänstepensionssystem bör åtminstone finnas på bordet. Liksom små tillägg till skatterna på sådana pensioner som betalas ut. Liksom andra flexibilitetsmöjligheter för tjänstepensionssystem. Liksom förändringar i beskattningen av bostäder.
Som med allt annat inom den offentliga politiken finns det svåra kompromisser att göra. Och alla förändringar måste ske gradvis och vara hanterbara för de drabbade.
Men vi kan helt enkelt inte anta att det finns en grupp och en uppsättning rättigheter som aldrig får beröras, medan alla andra är redo att gripas.
Kostnaderna för denna presumtion är för höga.
Radio 4 Analys: Breaking Promises är nu tillgänglig på BBC iPlayer.
Är det dags för regeringen att bryta löften till pensionärer, frågar Paul Johnson, chef för Institutet för skattestudier.