Om du ville veta vad som hände på Dundee United, ta dig till Phoenix i Nethergate, det var meddelandet. Orakeln skulle vara där på sin vanliga plats, vänster sida av baren, pinne, kanske en hund. Du kommer att höra honom innan du ser honom; mysa med insikt och hämnd på hans älskade arabers undergång.
På torsdag lunchtid anlände vi till Phoenix; en Derek-fri zon. "Han handlar inte om", säger bartendern, som varken vet eller bryr sig om travailerna på Tannadice. Allt går i ena örat och ut den andra när Del är i full fart.
"Han är på Island", säger en stammis. "Det var där han råkade ut för sin olycka. Skidade in i ett träd medan klädd som tomten. "
Det finns svart komedi i berättelsen om den mystiska Blind Derek och det är passande med tanke på varför vi är i stan. United fans är belägrade som aldrig förr, men de är inte bortom lite mörk humor. Deras situation är bedrövlig, men de kan skratta åt den också.
Går nerför Nethergate finns det en man som visar sig vara en United fan som väntar på att korsa vägen. Ska han åka till Dens Park på måndag kväll för att bevittna den möjliga förödmjukelsen av hans team av deras stads rivaler? "Nej", säger han, deadpan. "Jag åker i fängelse för kvällen. Jag ska få mer frid där inne."
Torsdagen var en dank dag i Dundee; regn och en touch av sleet. Utanför St Marys församlingskyrka, finns det en man som vaktar folk i sitt drop-in center. En Dundee-fan, som det visar sig. Ett barnbarn till John Petrie som som 18-åring gjorde 13 mål i Arbroaths historiska 36-0 skotska Cup seger över Bon Accord 1885.
"Förenade kan behöva honom", ler han. "Jag förväntar mig hälften att se några av dem komma in för gudomlig intervention. Det kanske är för sent för dem nu. Du gillar inte att se det. Jag menar det. Jag vill inte att United ska förvisas."
Dödligheten finns överallt. Det finns inga drömmare som knackar runt i Tannadice-stödet. Ingen har ens det svagaste hoppet om en stor flykt för Mixu Paatelainens sida, som kommer att förvisas om de inte vinner på måndag.
Fans pratar om det förflutna, vilket inte alltid var underbart, det är sant, men det var bättre än den fruktansvärda plats klubben är i nu. Det fanns ett samband, en känsla av samhörighet, men bandet har gått förlorat.
När du går runt i staden och prata med supportrarna budskapet om den krossade länken mellan klubben och dess fans upprepas om och om igen.
Det finns en tillflykt från regnet på baksidan av Grouchos Record Shop, som ägs av Alastair Brodie och drivs av Frank Mills - ett par United fans sedan de var barn.
Frank är precis tillbaka i dörren från Tannadice. Han gick för att köpa sin tidig fågelsäsong biljett och gjorde det med ett tungt hjärta. Han ska också på måndag. Han är rädd att hans team ska förvisas, men han åker ändå.
Han minns att hans farfar tog med honom för att se United spela 1962 och sedan 1970-talet tror han att han missat halvdussin hemmamatcher, högst. "När man tänker på det, 54 år som fan", säger han.
"Vad känner jag nu? Jag kände verklig ilska på söndagen när vi förlorade till Hamilton. Idag är det bara avsked. Så många misstag har gjorts, så många skamliga föreställningar.
"Vi förvisades 1995, men det var inte så här. Det laget var tio gånger så långt bort som alla andra. Jag tittar på dem och det är förbryllande. Ingen taktik, inget hjärta.
"Jackie McNamara var tvungen att gå och Mixu har varit en katastrof efter honom. Jag har suttit i vittnesbåset och tänkt: "Om vi bara hade betalat för Tommy Wright." Tommy Wright skulle ha hållit oss uppe."
United fans kan peka så fort allt började gå fel - februari 2015, då Stuart Armstrong och Gary Mackay-Steven såldes till Celtic. Deras sista match för United var en 2-1 seger över Aberdeen i League Cup semifinal.
De satt fjärde i Premiership på den tiden, tre poäng bakom Inverness men med ett spel i handen. De skulle sätta 10 mål på Dundee i två matcher. Ingen sida, Celtic ingår, hade gjort så många i ligan som United hade på den punkten - 46 i 23 matcher då i motsats till 34 i 34 matcher nu.
Allt löstes upp snabbt.
"Från det ögonblick de två pojkarna gick ut genom dörren kunde man se det gå nerför vägen", säger Frank på Groucho's. "Andra spelare i det laget höjde sitt spel när dessa två var i sidan och när de inte var där längre de bara gick tillbaka till att vara vanliga."
Jim Spence har varit en bättre reporter i Dundee i ett kvarts sekel och han håller med tidslinjen. "Absolut, det var ögonblicket, det var mördaren", säger han. "När de två gick, slet det hjärtat ur sidan."
United säljer, som de flesta klubbar säljer. John Souttar och Nadir Ciftci; Ryan Gault och Andrew Robertson; Armstrong och Mackay-Steven; Johnny Russell, Scott Allan och David Goodwillie.
Men det kommer en tid, när du har lite kvar att sälja, när du gräver din ungdomsbank en gång för ofta.
Ju fler du pratar med om Uniteds död desto mer dyker ett namn upp. Det är inte McNamara eller någon av hans spelare. Det är inte Paatelainen eller någon av hans. Det är inte den misslyckade, nästan örfilen, signeringar av den senaste tiden, även om många av dem kommer in för tung flagning, inte så mycket för deras brist på förmåga men deras brist på ande.
Nej, det gör jag inte. Stephen Thompson, ordförande, är i hög grad i mitten av hårkorset.
Vi måste vara balanserade om Thompson, men du kommer att kämpa för att hitta någon i Dundee som ger det. Det har varit några begynnande tider på hans klocka, några underbara fotboll, några fotbollsspelare som var avundsjuka på landet, några cup finaler.
Thompson minskade skulden från omkring 7 miljoner pund till bara en skugga över 1 miljon nu - ett mjukt lån. Han har gjort ett bra arbete, men perception är verklighet och uppfattningen om United fans är att Thompson har somnat vid ratten och måste gå.
Det finns enhällighet i det här. Vare sig det är rättvist eller orättvist är en punkt, men United fans ser ingen framtid med honom. Thompson har varit i Amerika den här veckan och letat efter investerare, kanske till och med en köpare. Han är beredd att sälja upp, men här igen finns det cynism bland stödet.
– Hittills har jag suttit på staketet en liten bit på Thompson, säger Frank på Groucho's. "Men de senaste veckorna har varit så hemska att man måste ifrågasätta allt. Vi behöver förändring nu. Vi får intrycket att han tappat intresset för klubben. Vill han sälja? Han får inte pengarna han letar efter. Inte en chans."
Frank säger att en resa till Tannadice är i sin ordning. Gå till klubbaffären, säger han.
En handikappad fan som heter Andy kommer in i butiken, lämnar över sina £ 150 för sin säsong bok och börjar prata. "Stephen kommunicerar inte med oss", säger Andy. "Klubbens styrelse känner inte oss. Länken som fanns där är bruten. Det har aldrig varit så här förut."
Mike Barile, från ArabTRUST, är också i butiken och samlar in biljetter till måndag kväll. Barile säger att hans kompisar är ovilliga att gå på matchen av rädsla för att få bevittna den yttersta förlägenheten. Han kommer att vara där, och med ett skratt, säger han att han kommer att sjunga jubileumssången, ditty om massakern i Dens Park 1965 - 5-0 drubbing som United tillfogade sina stads rivaler när Mike var bara ett barn.
Barile är en av Thompsons största kritiker. Han och många andra vill att hela styrelsen ska gå.
"Det är helt bortom räddning", säger han. "Jag är kritisk mot honom eftersom jag hjälpte till att få Stephens far [Eddie] i dörren och jag vet vilken anständig man hans far var. Stödet delades mellan Eddie och Jim McLean, men de är inte splittrade nu. Ingen backar upp Stephen eller Mike Martin eller någon av dem.
"Titta på väggen där. Det är en bild av Finn Dossing. Han fick hatttrick när vi slog Dundee 5-0. Den 11 september 1965. Jag var bara åtta. Det var länge sen. Jag har aldrig känt en så dålig atmosfär som vi har nu. Även när vi inte hade ett särskilt bra team hade vi fortfarande en ande.
"Alla var i det tillsammans på den tiden och den andan tog oss genom 1960-talet och in i 1970-talet när vi hade Wee Jim ambition och han fick oss att tro att vi kunde ta någon på. Och det är borta nu. Borta under de senaste åren under Stephens förmyndarskap. Sedan de keltiska två försvann har det varit ett misstag efter det andra."
Barile plockar sin telefon ur sin ficka och ringer ett nummer, lämnar över mobilen och säger åt mig att prata med kvinnan i andra änden. Det är en dam som heter Sundie Cabrelli, hustru till den framlidne Peter Cabrelli, en före detta United-spelare från 1940-talet.
Sundie är 93 år och fortfarande en säsongsbiljetthållare. Hon ska på måndag. "Ja, du måste gå", säger hon. Hon var ett fan av Eddie Thompson - "en gentleman" - men inte en anhängare av Stephen - "Jag finner honom bara avlägsen".
Sundie tycker inte om att säga ett dåligt ord om någon, men hon tycker att Stephen borde gå vidare för klubbens bästa.
"Det är lika illa som det har varit på min tid", säger Jim Spence. "Du har en ordförande som har förlorat tron på fansen och du har regissörer som nu kommer under granskning och de gillar det inte.
"Jag känner ordföranden väl, jag kände hans far väl. Jag berättade för Stephen vad jag säger. Han har ett krig mot fansen. Ett djupt mörkt hål finns.
"Det finns ständiga rykten om människor som är intresserade av att köpa klubben, men det finns alltid en Walter Mitty-typ som bor i en husvagn i Penicuik som påstår sig sätta ihop ett konsortium.
"Stephen vill ha pengar för att komma ut, men jag kan inte tänka mig att någon stor hitter kommer att ge det till honom. Klubben har operativa förluster på nästan £1m och förmodligen mer än £1m nästa säsong. Var går det därifrån?"
Det är en fråga som upptar varje United-fans sinne.
De vet hur det gick fel. Vad de inte vet är hur och när - och om - allt kommer att bli rätt igen.
Under tiden, för några av dem, är det den långsamma promenaden till Dens, som folk på väg till fotboll galgen.
Det sägs att Blind Derek hade alla svar.