De är inte de vanliga ämnena för en topp 40 diagram akt, men det är precis vad alt-pop band Allt har skrivit om under det senaste året.
"Efter att vi avslutat skivan läste jag tillbaka texten och insåg att jag hade skrivit en skräckbibel", säger frontman Jonathan Higgs.
Han överdriver inte. Bandets tredje skiva, Get To Heaven, är fast i våld och förstörelse.
"Jag ska döda en främling, så var inte en främling," Higgs sjunger över en hotfull elektronisk puls på No Reptiles (han spelar en karaktär, han är angelägen om att stressa).
Texterna inspirerades när Manchesterbandet tog ett år ledigt från turnén, och Higgs började titta på rullande nyheter på en loop.
"Allt bara trasslade in sig i mig dag efter dag", säger han. "Det sabbade mig - våldet det året - och det kom ut i musiken. Det blev omöjligt att inte prata om det."
Historien som påverkade honom mest var Alan Henning - taxichauffören Salford som levererade hjälp till Syrien när han kidnappades, sedan halshöggs, av islamiska statliga militanter.
"Han var ganska lokal för mig. En vanlig kille. En taxichaufför, för Guds skull. Och han gick ut dit och blev halshuggen av någon annan från Storbritannien - Jihadi John. Det var det som var så chockerande.
"Det slet verkligen sönder mig. Det gjorde mig väldigt upprörd. Jag ville verkligen förstå varför den här killen hade gått dit och huggit huvudet av den andra killen. Hur jag än såg på det, kunde jag inte förstå det. Jag försökte det svåraste och blev väldigt invecklad i det."
Higgs förvirring och förtvivlan strömmade in i en låt som heter To The Blade, som öppnar albumet.
"Hans båge var hans ilska och hans klinga var denna förbannade tid," sjunger han som gitarrer sprattlar och strafe under honom.
Texterna är fula och Higgs, som lider av depression, medger att skrivandet av albumet påverkade hans mentala hälsa.
"Jag visste att jag var på en mörk plats", säger han. "Jag försökte i grund och botten bebo sinnet hos de [extremister] som gör detta och säger "kan jag någonsin göra det själv?"
"Och svaret är ja, kanske jag kunde. Och det är en riktigt hemsk sak att möta."
"Det är mycket knasigt att ens prata om", tillägger han, "men om du verkligen vill lösa den här saken, kan du inte bara lägga den i en låda och gömma den under sängen och släppa bomber på den och hoppas att den försvinner."
Skivan erbjuder inga lösningar, men Higgs vill att det ska vara ett rop på vapen.
"Bry dig om det. Ignorera inte det som finns runt omkring dig. Försök att vara en god människa. Det är enkla saker men jag är säker på att det finns många människor som, precis som jag, känner sig hjälplösa och passiva och förlorade i det moderna livet.
"Jag säger egentligen bara 'känner du så här också? Låt oss prata om det."
För att sprida budskapet ger musiken en hoppfull motvikt till Higgs blodtörstiga texter.
Rave-ackorden, synkoperade baslinjer och svävande gitarrfigurer är en "trojansk häst", förklarar han och döljer den bubblande "lava of doom" under ytan.
Men han lät sig luras av att det "positiva, ljusa" ljudet var ett villkor som lagts fast av resten av bandet, som hade blivit orolig för sin sångares världsbild var osmakligt.
När de förkastade en låt som hette Pigdog på grund av att den droppade med självförakt, började Higgs hålla med.
"Det enda sättet att begränsa dessa teman var att göra det på ett sätt som försöker fly från dem och höja sig över det", förklarar han.
"Det var där vi träffades, var dessa poplåtar med skräck under."
Tillvägagångssättet gjorde det möjligt för bandet att smuggla sitt budskap till dagtid BBC Radio 1, något sångaren är tyst stolt över.
"Ingen annan gör det", flinar han. "Och det är något vi faktiskt har varit ganska framgångsrika med i det förflutna också.
"En av våra första singlar, My Kz Ur Bf, handlade i huvudsak om ett flyganfall mot oskyldiga människor, men det var soffat på ett sätt som man egentligen inte kunde säga om man inte lyssnade på vad jag sa. Och de flesta kunde inte se det på grund av hur jag sjöng."
Åh ja, den rösten.
Higgs sång är något av en förvärvad smak. De flaxar flämtande mellan en raspy alto och den ivriga siren av hans falsetto.
En recension av det nya albumet kallade det "nästan olyssnat" som ett resultat - även om de allra flesta kritiker tilldelade det fem stjärnbetyg.
Skivan övervakades av dansproducenten Stuart Price, mer känd för sitt arbete med Madonna och Kylie än edgy art-pop agerar som Everything Everything.
"Vi var mycket oroliga att han skulle pop-ify oss eller göra oss blanch," Higgs medger. "Men han fick det. Han förstod verkligen var vi kom ifrån. Han föreslog aldrig ett mjukare tillvägagångssätt."
För alla utom de sista 10 dagarna av inspelning, arbetade Price på armlängds avstånd - mottagande demos över internet, göra några tweaks, och skicka dem tillbaka till bandet.
Hans bidrag var ett "noust om radio" och "hur ljud fungerar", Higgs förklarar.
"Han kan få din skiva att låta som om den exploderar ur en högtalare snarare än passerar dig förbi."
Men bandet siktar inte nödvändigtvis på nummer ett singlar och festival rubriker slots.
"Vi blir mer avslappnade. Vi är medvetna om att de stunder vi har försökt göra oss själva mer välsmakande är de stunder vi har haft minst framgång."
Han pratar specifikt om Duet - en delikat, stråkkvartett-assisterad kärlekslåt från deras senaste album.
På tal om BBC i januari 2013 kallade Higgs det "en av de få riktiga låtar jag har skrivit". Men en enda utgåva misslyckades med att göra Top 100 senare det året.
"Jag trodde att det skulle bli en stor sak för oss men det var verkligen inte," han muses. "Jag tror inte att riktiga låtar är dit vi ska.
"De större sakerna för oss är när vi var våra konstiga idioter, idiosynkratiska jag.
"Så det är där vi är och det är där vi bor."
Get To Heaven släpps måndagen den 17 juni på Sony RCA.
Ebola, flygplan som saknas, halshuggningar, ökningen av UKIP.