Inflationen är bland de högsta i världen, det finns långa köer för basvaror och atmosfären på gatorna blir alltmer upprörd.
Samtidigt är politiker på båda sidor så fientliga mot varandra att en politisk lösning fortfarande är avlägsen.
I åratal har oppositionen i Venezuela hävdat att landet "blivit ännu ett Kuba" men sådana påståenden fick sällan mycket förtroende, eller avfärdades som hyperbole.
Men BBC:s Will Grant, som har bott i båda länderna, säger att det finns växande paralleller till en specifik punkt i Kubas förflutna.
Inbäddad i Kubas kollektiva minne är dess ökända speciella period.
En hänvisning till åren strax efter Sovjetunionens sammanbrott är en tid som alltid är synonym med lidande, åtstramningar och hunger på den kommunistiska ön.
Utan dess rikare välgörare i Östeuropa kämpade Kuba för att förse sitt folk med tillräckligt med mat.
Berättelserna från den tiden är legion. Folk kommer ihåg att de sålde släktklenoder för att köpa mat och även herrelösa katter hamnade i grytan.
Vare sig berättelserna är apokryfiska eller inte, var Kuba säkert på knä ekonomiskt, och förblev till stor del så tills en vänsterhänt före detta soldat tog makten i Venezuela.
När Hugo Chavez blev president i Venezuela, som har de största bevisade oljereserverna i världen, började saker snabbt att se upp för Kuba.
Chavez anslöt sig nära till den kubanska ledaren Fidel Castro och började fylla den lucka som sovjeterna hade lämnat bakom sig.
Men nu för tiden är Venezuela ännu mer oroat över de två socialistiska allierade.
Vad har gått snett i Venezuela?
Efter att ha bott i Venezuela på höjden av Mr Chavez makt, när olja var värd mer än $ 130 per fat, och efter att senast ha besökt Caracas i april 2013 när Nicolas Maduro valdes till president, var det ganska chock att se för mig hur snabbt saker och ting har försämrats.
Medan platsen alltid var kaotisk, drivs av en typ av live-television ad-hoc form av beslutsfattande, har jag aldrig sett det ganska så här.
Vi stötte på den första kön, snappade tillbaka över ett kvarter, nästan så fort vi kom in i västra delen av huvudstaden från flygplatsen.
Det tog inte lång tid att se mycket mer.
Liksom på Kuba subventionerar och kontrollerar regeringen priserna på vissa basvaror.
Nu, när inflationen ökar, tillbringar hundratusentals venezuelaner sina dagar med att vänta utanför butikerna på bröd, mjöl, mjölk, matlagningsolja, blöjor och toalettpapper.
Ännu värre är att många ansluter sig till dessa köer baserade enbart på rykten, i det förlegade hoppet att finna dessa produkter på hyllorna bara för att avvisas tomhänta efter timmar i den blåsande solen.
Det behöver inte sägas att under sådana omständigheter kan humöret lätt bryta samman.
"Vi säljer inte de subventionerade varorna", förklarar Sonia, en 40-årig butiksägare som gav oss en liten tillflykt från att driva och knuffa ut på gatan utanför sin butik.
När vi står på hennes takterrass, ett hälsosamt avstånd från soldaterna som hade försökt stoppa oss från att spela in och konfiskera vår utrustning, Sonia förklarar hur hon och hennes man till en början var besvikna över att de inte hade fått koncessionen att sälja statligt reglerade produkter för några år sedan.
Men nu, säger hon, har det räddat dem från det vansinne som deras konkurrenter på andra sidan vägen dagligen har att göra med - desperata folkmassor och beväpnade trupper vid dörren, spöket av plundring som ständigt hänger över dem.
"Människor kan sluta döda varandra i dessa situationer", säger hon, tårar bildas i hennes ögon.
"Det är sorgligt, så sorgligt att leva så här. Vi har unga döttrar och ibland måste vi till och med köpa från svarta marknaden."
När vi tittar på trupperna corralling kön i ordning, Sonia påpekar människor hon säger är "bachaqueros", pris spekulanter och svarta marknadsförare som väntar i kö för att köpa mat inte för sina familjer utan att sälja på med en enorm vinst.
Den svarta marknaden för basvaror har blomstrat på Kuba i årtionden. Det ser nu ut att bli ett gemensamt drag även i Venezuela.
"Venezuelans är bra människor", säger hon. "Vi förtjänar verkligen inte det här."
Under tiden kom president Maduro till ett regionalt toppmöte på Kuba för att ge sitt stöd till hans ordkrig med Luis Almagro, chef för det regionala organet Organisationen för amerikanska stater.
Den senare sade nyligen att Venezuelas president var i fara att bli ännu en "liten diktator i Latinamerika" och föreslog att man skulle åberopa organisationens demokratiska stadga mot honom.
Ett ganska jordiskt språk från president Maduro: "Jag föreslår att ni sätter denna demokratiska stadga i ett mycket tunt rör och finner en bättre användning för den, herr Almagro. Man kan trycka på den demokratiska stadgan var den än passar."
Naturligtvis, då Kuba kämpade igenom sina mörkaste ekonomiska dagar, var Venezuela mycket mysigt med Washington. President George Bush Snr besökte Caracas 1990, Bill Clinton sju år senare.
När Nicolas Maduro lämnade Kuba, en ö som först bildade sina socialistiska ideal, kan ironin inte ha undgått honom - ett land som nyligen underhöll USA:s president som vän, det andra på gränsen till ekonomisk kollaps.
Venezuelas speciella period kanske bara börjar.
Lyssna på vår egen korrespondent på BBC World Service eller på BBC Radio 4 på torsdagar kl 11:00 och lördagar kl 11:30. Eller ta reda på BBC iPlayer eller få podcast.
Prenumerera på BBC News Magazines nyhetsbrev för att få artiklar skickade till din inkorg.
Krisen i Venezuela visar få tecken på att lätta på trycket.