Men en sådan skenbart överdriven lön är inte något nytt bekymmer.
I början av 1960-talet var den konservativa regeringen intresserad av att skära ner det spretiga och förlustbringande brittiska järnvägsnätet.
Mannen som valdes ut för jobbet var en högre ICI-chef som hette Dr Richard Beeching.
Han utsågs till ordförande för British Railways Board 1961 och två år senare publicerade han sin första, och ökända, rapport om "The Reshaping of British Railways".
Redan innan han utarbetade sina kontroversiella planer för beskärning av British Rail, var det en annan kontrovers, åtminstone i tidningarna - om hans lön.
The Times rapporterade 1961 att Dr Beeching skulle få samma lön som sin ICI-lön medan han var utstationerad till regeringen.
Det var den då enorma siffran på 24 000 pund, som var trettio gånger högre än den genomsnittliga årliga brittiska lönen på drygt 800 pund per år och 14 000 pund mer än den dåvarande premiärministern Harold Macmillans.
"Är den här mannen - eller någon man - värd 450 pund i veckan?" Dundrade Daily Sketch.
Låt oss skynda framåt ett par decennier till 1980-talet.
Det var då som den nuvarande trenden för den växande chefslönen slog rot.
Enligt vissa analyser tändes pekpapperet av de höga stadslöner som följde på Big Bang av finansiell avreglering 1986.
Detta föranledde inte bara ett budgivningskrig för City handlare och liknande, utan lockade till sig en storm av amerikanska investmentbanker som startade i London.
De tog med sig amerikanska pumpade löner, så passande för "greed is good" ethos berömda hyllade av karaktären Gordon Gekko i filmen Wall Street.
Utanför staden, 1987, betalades chefen för Burtons klädfirma Sir Ralph Halpern 1,3 miljoner pund, och blev den första miljonpundaren i processen.
Sedan dess har vi sett en parad av allt högre lönepaket för förmodade toppchefer.
Allmänhetens indignation över frågan kokade upp.
1994 blev den dåvarande verkställande direktören för den privatiserade brittiska gasen, Cedric Brown, plundrad som Cedric the Gris.
Han hade haft en 75% löneökning till £ 475.000 per år, för att driva vad som hade varit en tråkig statligt ägt bruk bara några år tidigare.
I slutet av 1990-talet, enligt högavlönade kommissionen, hade förhållandet mellan den högsta lönen och den genomsnittliga lönen ökat till 47 gånger.
Vad skulle man kunna göra?
Det fanns olika rapporter om bolagsstyrning på 1990-talet (Cadbury, Greenbury och Hampel) som bland annat funderade på hur chefslönen skulle avgöras.
Ingen har haft någon effekt på lönen.
Och då och då har till och med stora stadsaktieägare babblat på några av de mer generösa löneavtal som chefer har kunnat slingra sig ur sina företag och argumenterat för att aktieägare har tagits för en åktur.
Så hur förklarar man uppsvinget i höga löner och pensioner?
Ekonomen Paul Ormerod, som berömt skrev en bok "The Death of Economics" för mer än 20 år sedan, skrev förra året att vi inte borde vända oss till hans yrke för att få en förklaring.
"Ekonomier har ingen teori som förklarar inkomstfördelningen", sade han.
– Det enkla är att chefslönen nästan helt bestäms av sociala värderingar och normer. Känslan av återhållsamhet, adelsmannens tvång, som kännetecknade en stor del av Storbritanniens historia efter kriget, har försvunnit."
En studie från London School of Economics visar att chefernas lön 2014 var 160 % större i reala termer än 1999, medan en genomsnittlig arbetstagares lön har stigit med bara 10 % under den tiden.
Men det är inte alla som tycker att "överdrivna" chefslöner verkligen är viktiga.
Den pålitliga leverantören av motsatta ekonomiska åsikter, Adam Smith Institute, sade i en blogg: "Ultimat, det är svårt att se det allmänna intresset argumentet här."
"Om aktieägarna verkligen missar ett trick och överbetalar sina chefer, vem förlorar?
"Ja, aktieägare, i form av lägre vinst. Och det är de som kan vinna om de kan lösa det problemet."
Den genomsnittliga lönen för chefer i företag i FTSE 100-indexet är nu 144 gånger högre än den genomsnittliga lönen i Storbritannien, säger High Pay Centre.