Den ansåg att det mest sannolika av dess två så kallade "goda" resultat var en arbetarledd regering som stöddes av SNP och liberaldemokraterna. Detta ansågs leda till ökade skatter, mindre åtstramningar och en långsammare minskning av underskottet.
Följden skulle bli "högre tillväxt på kort sikt tack vare starkare statliga utgifter" - vilket skulle uppmuntra Bank of England att sätta upp räntor tidigare än vad som annars skulle vara fallet.
Det kanske inte är den typen av scenario som leder till att Krug knäcks i staden, men Deutsche frågade sedan, "kommer detta att ses av marknaderna som något värre än den möjliga konsekvensen av en konservativ styrd regering?".
Det sades att löftet om en EU-omröstning senast 2017 - "om de konservativa kan övertyga sina regeringspartner att inkludera detta i ett koalitionsavtal" - skulle kunna få "negativa konsekvenser för både investeringar och sterling", eftersom det skulle finnas "två års osäkerhet om huruvida Förenade kungariket stannar kvar på den inre marknaden".
Det påpekade att Storbritannien är "den näst viktigaste destinationen i världen för utländska investeringar", på grund av medlemskap i den inre marknaden. Så det skulle finnas "ett allvarligt test av motståndskraften hos utländska direktinvesteringar och [detta] skulle sannolikt pressa valutan som ett resultat".
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, Deutsche säger att marknaderna är osäkra eftersom båda stora partier har hållits eller skulle hållas som gisslan av populistiska nationalistiska partier - UKIP för Tories, och SNP för Labour.
Men en viktig skillnad mellan Labour och Tories är att UKIP utan tvekan redan har slagit Tory-hunden, eftersom David Cameron erbjöd den EU-röst som Nigel Farages parti krävde. Det är till stor del gjort och dammat.
Det mer akuta problemet för Labour är att dess ståndpunkt om hur man ska hantera den ökade populariteten hos SNP inte är löst - vilket gör det möjligt för uppfattningen att SNP skulle sluta med att piska labourhunden när den sitter i regeringen, om än på ett ospecificerat sätt.
Och denna osäkerhet skadar labours politiska och ekonomiska trovärdighet.
Det fanns en manifestation av denna röra på tisdag, när Labours ledare i Skottland Jim Murphy sade att "Ed [Miliband] var verkligen tydlig vid den brittiska manifestet lanseringen idag, det är bara Labour som kommer att avsluta åtstramningar" - vilket var mycket annorlunda i tonen jämfört med kravet från skuggkansler Ed Balls att det skulle finnas "snitt" under en Labour regering.
Mardrömmen för Labour är att åtminstone en del av orsaken till den extraordinära ökningen av SNP:s popularitet - till mer än 50 procent av rösterna i en omröstning tidigare i veckan - är att den driver en kampanj på en plattform för att öka de offentliga utgifterna.
Jim Murphy kan inte säga att åtstramningen skulle fortsätta under Labour. Men detta är precis vad Ed Balls och Ed Miliband anser att de måste antyda i England - de måste säga att det skulle finnas nedskärningar i "icke-skyddade" departement (varsom helst utom skolor, hälsovård och bistånd utomlands) - om de ska få en utfrågning om sina anspråk på att vara seriösa i att återställa de offentliga finanserna till ett mer hållbart villkor.
Vad mer är att de har höjt sin trovärdighet i detta avseende genom att på sidan ett av sina manifest säga att de "inte kommer att kompromissa" med sitt så kallade "budgetansvarslås" för att minska skulder och underskott.
De skulle naturligtvis teoretiskt kunna hävda att Skottland skulle behandlas mer vänligt i budgettermer än England, att dess blockbidrag enligt Barnetts formel inte kommer att justeras på det normala sättet för att ta hänsyn till budgetbeslut. Men det skulle vara en mer eller mindre garanterad förlorare i stora delar av England. Varför skulle det finnas en särskild skotsk nyckel som drar upp deras skattelås?
Så det är ett fruktansvärt problem för dem.
Det finns en rimlig och extrem väg genom det för dem. Labour skulle kunna säga att en röst för SNP är en röst för skotskt oberoende - och sedan flagga upp analysen av Institute for Fiscal Studies som visar att Skottlands underskott mellan utgifter och skatter som en självständig nation är så mycket värre än Storbritanniens, med en prognos 8,6 procent i år jämfört med 4 procent.
Men detta har brister.
En är att ju mer Labour skriker om Skottlands underskott, desto mer signalerar det till England att utgifterna för offentliga tjänster i Skottland är 12,735 pund per capita jämfört med 11,435 pund för Storbritannien som helhet - och ju mer riskerar det därför att spräcka stödet för unionen söder om gränsen.
Men den viktigaste (och uppenbara) bristen är att en omröstning i ett allmänt val helt enkelt inte är en röst för oberoende.
Vilket betyder att Labour på något sätt måste antyda att en röst på SNP i själva verket är en röst på en Tory-regering, även om SNP:s ledare Nicola Sturgeon säger att hon aldrig skulle stödja en Tory-ledd regering.
Och om Labour skulle lyckas med detta budskap måste Labour på ett trovärdigt sätt hävda att en Tory-ledd regering skulle göra nedskärningar i Skottlands blockbidrag från Westminster under det nuvarande decentraliserade systemet, eller överge sin unionism och införa Skottland mot separation från Förenade kungariket på ogynnsamma ekonomiska villkor.
Skottland är med andra ord ett lite kvistigt problem för Labour.
Därför kan morgondagens ledares debatt, sans David Cameron, visa sig vara mer gripande än den första som inkluderade premiärministern, eftersom resultatet av valet, och i själva verket Storbritanniens framtid, kunde avgöras av den direkta striden mellan Ed Miliband och Nicola Sturgeon.
Det kanske inte är en överdrift att säga att detta är Milibands tuffaste politiska test någonsin - hur man kan stärka Labours röst genom att ta sig an Nicola Sturgeon utan att verka vara den posh-pojken från London som föreläser om vad som är bäst för dem.
Tidigare i veckan sade Deutsche Bank att det fanns få positiva resultat för finansmarknaderna från det allmänna valet, baserat på vad opinionsundersökningarna säger.