Han står inför ett antal anklagelser. Först drog han sig ur en långplanerad resa till Moskva efter USA:s missilstrejk på ett syriskt flygfält. Man kom överens om att USA:s utrikesminister Rex Tillerson skulle gå i stället.
Poodle, grät hans kritiker.
Därefter informerade Team Boris journalister om att utrikesministern ville få G7 att komma överens om nya sanktioner mot Ryssland vid mötet i den italienska staden Lucca. Men Johnson lyckades inte övertala andra länder att gå med på det.
Italiens utrikesminister Angelino Alfano sade att det inte fanns något samförstånd om att nya sanktioner skulle hjälpa och hävdade att de kunde knuffa Ryssland i ett hörn.
Mr Johnsons egen syn på den syriska konflikten verkar ha svängt runt som en shoppingvagn sedan han blev Storbritanniens huvuddiplomat i juli.
Han gav bevis till en House of Lords kommitté i början av 2017, han signalerade en förändring i brittisk politik mot Syrien. John Johnson sade att "mantrat" att uppmana president Assad att gå hade inte fungerat och att det militära utrymmet hade lämnats öppet för Ryssland att fylla.
Utrikesministern sade att president Assad borde få ställa upp i valet som en del av en "demokratisk resolution" av inbördeskriget.
Men nu tror Johnson att den syriska ledaren måste bort.
Hur mycket av det här är rättvist? Och vad kan avsnittet säga om Boris Johnsons ställning i Theresa Mays regering?
För det första var Storbritannien en åskådare till Trumpadministrationens missilstrejk mot Syrien. Regeringen fick ett artighetsrop för att säga att den skulle komma, men Förenade kungariket ombads inte att delta.
Herr Johnsons resa till Moskva (som skulle ha varit den första av en brittisk utrikesminister i Ryssland i fem år) var länge planerad och snabbt sopad. Jag har förstått att May sade till Johnson att det var hans beslut om han ville gå eller inte. Efter att ha talat med Rex Tillerson kom Johnson och hans amerikanska motsvarighet överens om att det var bäst för en man att framföra ett enda budskap till Moskva.
John Johnson tillbringade sedan en helg med att ringa till andra G7-länder för att försöka få en enad ståndpunkt överenskommen inför mötet i Lucca. I sin slutliga kommuniké gick G7 med på att säga att Assadregimen måste upphöra.
Men ytterligare sanktioner - en idé som stöddes av nummer 10 - kom ingenstans. Det var helt klart ett skämt för Johnson, även om statliga källor insisterar på att sanktioner inte har tagits bort från bordet.
I onsdags sade förbundskanslern Phillip Hammond att andra länder var "mindre framåtriktade" än Storbritannien i frågan.
Diplomati är svårt. Men det kan ha varit oklokt av utrikesdepartementet att föreslå sanktioner var en ambition när viktiga G7-nationer uppenbarligen inte gick med på det.
Under helgen fick jag veta av Team Boris att han var väldigt avslappnad över att man de senaste dagarna angrep kritiken. Och Mr Johnson har provocerat fram en hel del sedan han blev utrikesminister, till stor del på grund av hans användning av avgjort odiplomatiska språk.
Han fick i uppdrag av en svensk ledamot av Europaparlamentet i februari att kalla Brexit för "frihet". En månad tidigare varnade Johnson den franske presidenten för att svara Brexit genom att ge "straffslag" i form av en film från andra världskriget.
Guy Verhofstadt, som talar för Europaparlamentet om Brexit, stämplade anmärkningarna "ohyggliga och djupt ohjälpliga". Det var flera dagar efter president Trumps val som Boris Johnson sade att det var dags för Mr Trump kritiker att komma över deras "whinge-o-rama" - en kommentar jag vet lämnade några tjänstemän i Bryssel agog.
Johnson är alltid angelägen om att tala med tidningskolumnisten han en gång var. Hans många fans i Tory-festen kanske älskar det. Men till och med May har antytt förargelse.
Vid den konservativa partikonferensen i höstas sade premiärministern: "Har vi en plan för Brexit? Det gör vi. Är vi redo för den ansträngning som kommer att krävas för att genomföra det? Det är vi. Kan Boris Johnson stanna på meddelandet i fyra dagar? Ungefär."
Det var ett skämt. Men det är inte många premiärministrar som skämtar om sin utrikesministers oberäknelighet. Sedan i december beskrev May Boris Johnson som en FFS - säger att i detta fall stod det för att vara en fin utrikesminister (och inte den klipska förkortningen för en term av exasperation).
När mrs May var inrikesminister och mr Johnson var borgmästare i London hade de ett svinaktigt förhållande. Hon slog honom sedan till det jobb han längtade efter.
Hennes utnämning av Brexit kampanjens mest framträdande mästare till jobbet som utrikesminister bedövade Westminster och det är fortfarande en av de mest spännande politiska relationer inom regeringen.
Medan glad att klippa sina vingar offentligt från tid till annan, Theresa May behöver också Boris Johnson ombord när hon ger sig av på Brexit.
En kraft som är så effektiv när det gäller att övertala Storbritannien att rösta för att lämna EU är inte en politiker som premiärministern vill sno från utsidan av kabinettet när förhandlingarna om kompromisser börjar.
Det finns, för att använda Boris Johnsons eget språk, en "whinge-o-rama" rasande bland utrikesministerns politiska motståndare och i delar av pressen om hans prestationer i den nuvarande krisen i Syrien.