En del har bett om att förbli anonyma, så de har bara gett sina förnamn.
Tystnaden i minuten gick relativt bra eftersom vi bara hade två incidenter. Eleverna visade återhållsamhet så att de hade ett samtal med medborgerliga lärare.
Skolan stod i centrum för händelserna, nära Charlie Hebdo kontor. En av mina elever hörde skotten av bröderna Kouachi. Många av våra elever skateboard i Place de la Republique. Allt betydde mycket för dem. De behövde förstå vad som hade hänt.
Vi diskuterade frågorna: det var den första krigshandlingen i Paris under lång tid. Vi pratade om karikatyrer, hädelse, yttrandefrihet. Några högljudda munnar sade: "De [Charlie Hebdo] bad om det." Vi diskuterade detta i klassen och några av dem reviderade slutligen sin åsikt. Så det vi hade var mest uppblåst.
Det var väldigt spontant. På torsdagsmorgonen såg jag några av mina sista årsstudenter när jag kom in. De bad mig om tejp för att de ville göra banderoller. De tog initiativet mycket snabbt. De gick till rektorn för att få tillstånd till sin plan. De höll ett tal till yngre elever efter tystnadens minut på fredag, som sedan demonstrerades över hela staden, och deltog naturligtvis i huvudmötet på söndagen.
Den första reaktionen var en enhällig motvilja bland eleverna. På torsdagen kom alla överens om att du inte dödar människor för att du blir förolämpad av teckningar, oavsett din tro.
På fredagen började friktioner krypa in. Sedan var det massdemonstrationen "Je Suis Charlie" i helgen. När eleverna återvände till skolan på måndagen började störningen. Två elever hittade konspirationsteorier på internet: Kouachi bröderna var oskyldiga â €.... Var det inte konstigt att polisen hade hittat ID-kortet kvar i bilen? Det var uppenbarligen en sammansvärjning av underrättelsetjänster € €
Jag frågade vilket syfte det skulle kunna vara att döda människor av olika etniciteter och religioner.  De kom tillbaka med svaret: "Till sully Islam." Jag blev förvånad över att de två pojkarna av nordafrikanskt ursprung aldrig hade sagt något sådant. Men de var trotsiga. Jag representerade den officiella versionen, och de hade tillgång till en dold sanning.
Problemen i skolsystemet är djupa. Kurser om upplysningen, till exempel, kan vara ett problem. I en klass förra veckan analyserade jag en artikel av Voltaire om religiös fanatism, som finns på den nationella läroplanen. Medan jag talade lyssnade eleverna så uppmärksamt att det rådde tystnad. Plötsligt gjorde två av dem allt högljuddare snarkande ljud som till slut täckte min röst.
Sekularism är inte den enda känsliga frågan. Det är också svårt att lära ut kolonialkrig. Du kommer att utmanas, några kommer vissla eller nynna för att stoppa dig från att prata. Du kommer att anklagas för att sprida propaganda. Jag märkte en plötslig förändring 2001, när jag undervisade i en invandrarförort. Mina elever vägrade att hålla en tyst minut för offren för 9/11. De mest radikala av dem började sjunga Hamas-sånger. Jag var en ung lärare och visste inte vad jag skulle göra.
Disciplin är ett stort problem. När folk pratar i klassen och läraren säger åt dem att vara tysta, är en vanlig retort: "Jag pratar inte med dig" - vilket innebär att du avbryter min konversation. Det som spelar mot mig är att jag är kvinna - vissa elever kommer inte att respektera mig.
Om jag har två eller tre bråkmakare per klass här, kan jag bara föreställa mig hur det måste vara för mina kolleger som har stannat kvar i eftersatta förorter. Att främja medborgarkurser och uppmuntra eleverna att sjunga marseillaise (som utbildningsministern föreslog efter 200 rapporterade incidenter under minutens tystnad) är inte tillräckligt långt för att ta itu med de underliggande problemen.
När jag hörde elever återvinna konspirationsteorier efter Charlie Hebdo attacker, påminde det mig om 9/11. Redan nästa dag, den 12 september, sade en pojke i klassen att judarna låg bakom attacken. Han visste detta eftersom det inte fanns några judar i tvillingtornen på den tiden. Jag sade: " Du måste vara riktigt smart! Vi vet fortfarande inte antalet offer, men du har redan listan, med deras religion. " Alla skrattade. Grabben kände sig lite dum och jag desarmerade situationen på det sättet.
När jag konfronteras med den sortens saker använder jag nu texter av Hitler, Stalin, bin Ladin och andra klassiker i konspirationsgenren för att visa likheterna mellan deras visioner av världen: en dold elit drar i trådarna - ofta samma människor för övrigt. Och jag visar att sådana idéer får allvarliga konsekvenser: tiotals miljoner människor dödades i nazismen och stalinismen.
Det kan vara svårt att lära ut vissa ämnen - som förintelsen, kolonialkrigen eller Mellanöstern - men detta är oftast ett problem med lärarutbildningen. När ett barn säger att ett folkmord har begåtts av fransmännen i Algeriet eller av israelerna i Gaza måste man hänvisa till den officiella definitionen av ett folkmord och se om det gäller. Du kommer att utmanas: bakgrundskunskap och goda relationer med elever är avgörande för att möta den utmaningen.
I dag konkurrerar lärarna med andra informationskällor - i synnerhet sociala nätverk och Internet. Lärare är inte längre den yttersta källan till kunskap.  Så du måste vara extremt stark på att lära för att ha auktoritet. Och om det finns ett känslomässigt band med eleverna, kan du framföra vilket budskap som helst.
På torsdagen (en dag efter Charlie Hebdo-attacken) blev jag skakad av det jag hade sett på TV.  Jag talade med rektorn, som gav mig tillåtelse att lägga upp en "Je Suis Charlie" banner i mitt klassrum. Men han sade också något som förvånade mig: han skulle inte tvinga lärarna att upprätthålla minutens tystnad (deklarerad av utbildningsministern) på fredagen. Han hade förutsett problem - men det hade jag inte. Jag kunde inte föreställa mig att eleverna inte skulle hålla en tyst minut.
Sedan ställdes jag inför min klass mellan 14 och 15-åringar, med vilka jag har ett underbart förhållande. Jag frågade hur de kände för händelserna föregående dag, utan att ge min egen reaktion. Deras svar slog mig i inälvorna: "Miss, journalisterna fick vad som kom till dem", "Du bör inte håna profeten."  Endast de muslimska eleverna talade - ungefär en tredjedel av klassen. De andra sa inte ett ord. När de såg tåren i mitt ansikte, höll de tillbaka: de ville inte göra mig upprörd.
I min yngre klass var de ännu mer virulenta. "När du får dödshot måste du stoppa det du gör", sade de. På fredagarna höll de alla tyst, men jag kände inte att det var av respekt för offren - utan av respekt för mig. Några av mina kolleger som inte har en sådan relation till sina elever hade problem, andra såg det inte alls.
På senare tid härmade en pojke morden i en korridor, sköt en imaginär Kalashnikov och skrek "Allahu Akbar" (Gud är stor, på arabiska).
Jag trodde att kampen om sekularismen hade vunnits, och att de efter flera år i skolan hade absorberat allt detta. Men jag inser nu att så inte är fallet. Men jag ger inte upp. Jag kommer att fortsätta kämpa för min övertygelse. Jag är dotter och dotterdotter till lärare: sekularismen och Republikens värderingar finns i mina gener. Om det fanns fler lärare som jag - fler lärare som tror på vad de gör och slutar titta åt andra hållet, skulle saker och ting vara bättre.
Här berättar lärare i Frankrike för BBC om deras kamp för att hävda landets traditionella värderingar av yttrandefrihet och sekularism i kölvattnet av Charlie Hebdo attackerna.