År 2007 verkade den isländska ekonomin sund. Dess reala bruttonationalprodukt (BNP) var 35 % högre än 2002, arbetslösheten var 2,3 % och den offentliga skulden låg på 27 % av BNP.
De tre största bankernas tillgångar hade dock vuxit till över nio gånger BNP, en storlek som gjorde det omöjligt för den isländska centralbanken att agera som en effektiv långivare i sista hand.
Oavsett kvaliteten på bankernas tillgångar var därför den förutsägbara följden en bankrörelse och det efterföljande sammanbrottet för det isländska banksystemet.
Efter bankernas bortgång införde Island kapitalkontroller för att förhindra massiva utflöden och en nedgång i valutans värde.
Rekapitaliseringen av banksystemet och andra krisrelaterade utgifter fick den offentliga skulden att stiga till 95 % av BNP 2011.
Ett framgångsrikt IMF-program dämpade dock effekterna: den reala BNP minskade med 6,6 % 2009 och 4,1 % 2010, innan den återgick till tillväxt.
De isländska myndigheterna skyddade innehavarna av inhemska insättningar, som hade oavbruten tillgång till sina konton. De brittiska och nederländska regeringarna trädde in för att skydda insättare i brittiska och nederländska filialer till isländska banker.
Under 2013 fastställde Europeiska frihandelssammanslutningen (Efta) att Island inte bröt mot sina skyldigheter, vare sig genom att behandla inhemska insättningar annorlunda eller genom att inte godta rättsliga skyldigheter för utländska filialers insättningar.
I dag står Island inför den svåra utmaningen att avskaffa sin kapitalkontroll på ett ordnat sätt, men IMF förväntar sig en real BNP-tillväxt på 4,1 % 2015.
År 2008 var den cypriotiska ekonomin mer lik en framväxande marknadsnation än en modern europeisk, men landet hade en ekonomisk högkonjunktur.
Cyperns reala BNP hade ökat med 27 % mellan 2002 och 2008. Tillväxten hade emellertid stimulerats av inflödet av utländska banktillgodohavanden och utländska lån till banker.
Som ett resultat av detta ökade tillgångarna i affärsbanker med cypriotiska föräldrar till över fem gånger Cyperns BNP.
Till skillnad från de isländska bankerna hade de cypriotiska bankerna en trovärdig långivare i sista hand: deras centralbank var medlem av Eurosystemet.
Tyvärr var de kraftigt utsatta för Grekland.
De cypriotiska bankerna drabbades hårt av omstruktureringen av grekiska statspapper 2012.
I mars 2013 befann sig de cypriotiska myndigheterna i en desperat situation. Antingen var de tvungna att lämna ett betydande bidrag till ett räddningspaket för den europeiska stabilitetsmekanismen/IMF, eller så skulle de cypriotiska krislånen som de cypriotiska bankerna hade fått genom sin centralbank stängas av.
Utan räddningspaketet skulle det sannolikt krävas att det cypriotiska banksystemet lämnar euroområdet för att räddas, införa en ny valuta och rekapitalisera bankerna genom att trycka pengar.
Detta skulle leda till att värdet av den nya valutan rasade och tog med sig det verkliga värdet av cypriotiska pensioner, löner och bankkonton.
För att undvika katastrofer vände sig de cypriotiska myndigheterna till den enda källan till lättillgängliga medel: cypriotiska banktillgodohavanden. Till en början planerade de att ta ut en avgift på alla insättningar, men i slutändan skonades de försäkrade insättarna.
För att hejda en körning infördes kapitalkontroller. Bankerna stängdes i två veckor och när de öppnades fanns det en gräns för de dagliga uttagen.
Real BNP sjönk med 2,4 % 2012, 5,4 % 2013 och 2,3 % 2014. Arbetslösheten steg till 16,2 % år 2014 och den offentliga skulden har stigit till 107 % av BNP.
För närvarande är utsikterna för Cypern bevakade.
Landet återgick slutligen till ekonomisk tillväxt i år och kapitalkontrollerna togs bort helt i april. Ytterligare ekonomiska reformer är dock nödvändiga för att säkerställa en hållbar tillväxt.
Grekland står för närvarande inför ett val som liknar det som Cypern stod inför 2013.
Bankens banksystem är beroende av att nödutlåning kontrolleras av ECB för sin överlevnad.
Bankdrifter har tvingat fram kapitalkontroller, tillfälliga banknedläggningar och begränsningar av uttag av insättningar.
Konsekvenserna av att lämna Eurosystemet kommer sannolikt att bli lika ödesdigra för Grekland som för Cypern. Att nå en bostad med sina fordringsägare är det bästa resultatet.
Real BNP har sjunkit med nästan 30 % i Grekland sedan 2007, delvis på grund av kraftiga finanspolitiska åtstramningar.
Arbetslösheten var 26 % 2014 och det har skett en utvandring av kvalificerad arbetskraft.
I likhet med Cypern, och till skillnad från Island, kommer en varaktig återhämtning att kräva betydande ekonomiska och finanspolitiska reformer.
Grekland rankas 61:a i Världsbankens enkla affärsindex, som utlöser Ryssland och Cypern (vid 64) men bakom Tunisien; Island är 12:e.
Den offentliga skulden var redan 2008 en massiv andel på 113 % av den årliga BNP och uppgår nu till 180 %.
Kapitalkontroller var nödvändiga på Island och Cypern, och i Grekland idag, men de kommer till en kostnad.
Många betraktar dem som ett angrepp på de medborgerliga friheterna; andra ser dem som en chans att tjäna pengar.
Till och med på Island verkar en avlägsen ö-nation, undanflykt och undvikande ha varit utbredd.
Somliga säger att de främjar respektlöshet mot lagen och tron att de rika, sofistikerade och korrupta återigen gynnas på bekostnad av resten av samhället.
Anne Sibert är professor i nationalekonomi vid Birkbeck, Londons universitet, en kollega vid Centrum för ekonomisk-politisk forskning. Hon är tidigare ledamot av Islands centralbanks penningpolitiska kommitté.
När människor över hela Grekland väntar på att rösta i en folkomröstning på söndag om huruvida man ska acceptera förslag från borgenärer, vad kan man då lära sig genom att undersöka liknande ekonomiska kriser på Island och Cypern?