Hon hade funderat på de 50 timmar hon just tillbringat krossade i ett litet skåp, gömd under en hög med kläder, med ingenting annat än en flaska kroppslotion för att försöka släcka en rasande törst.
Ljudet av hennes vänner som slaktades på gården utanför ekade i hennes öron.
Cynthia, en 19-årig student på Garissas lärarhögskola i utkanten av staden, talade med den studerade artighet som jag har stött på upprepade gånger under de senaste dagarna i denna isolerade stad, på de varma, torra slätter som sträcker sig mot och över den till synes notionala gränsen som skiljer Kenya från Somalia.
Det har varit många tårar från de överlevande av torsdagens mord.
Men när jag konfronterades med en utländsk journalist, verkade varje elev jag träffade alltför angelägen om att nå - mer än i någon annan liknande situation som jag kan minnas - för en viss approximation av fattningen.
"Jag mår bra, tack."
"Allt är bra nu."
"Tack för att du frågade."
Jag är mycket försiktig med att läsa för mycket i sådana saker. Men jag tyckte att deras artighet blev allt outhärdligare.
Jag kunde inte skaka av mig känslan av att det på något sätt var kopplat till de fasor som de just hade uthärdat; att det var ett kvardröjande eko av den instinktiva, terrordrivna återhållsamheten - en förlamad lydnad som bärs av den rena desperationen - som hade gjort det möjligt för fyra skyttar att tillbringa timmar med att sålla, separera, håna och slakta en stor skara unga män och kvinnor.
Det känns som förvirrande tider för Kenya. Inte så mycket i Garissa. I denna fattiga stad vid stranden av den långsamma, bruna Tanafloden används den lokala etniska somaliska befolkningen för att navigera längs religions- och identitetskomplexen.
De är stolta kenyaner, men känner sig ibland som andra klassens medborgare, misstänkta av varje förbipasserande, mutahungrig polis för att stödja islamistiska militanter i al-Shabab över gränsen.
Men på andra håll verkar Kenya vara upptagen av andra saker; av sin egen hektiska utveckling, sin alltmer självsäkra, självklara känsla av sig själv som en modern, industrialiserad, tolerant nation - om än en med djupa nivåer av ojämlikhet.
Al-Shabab - med sina bomber, sina medeltida värderingar och blodiga hot - känner sig inte bara opassande här, utan förbryllande. Nåt att vända ryggen till på.
Det kanske hjälper att förklara varför säkerheten i huvudstaden, trots attacken 2013 vid köpcentret i Nairobi Westgate, fortfarande är märkbart slapp.
På Wilsons flygplats den här veckan erbjöd sig en portier att smuggla min väska till ett plan utan att gå igenom skannrarna. När jag frågade varför, ryckte han på axlarna och sa: "Åh, jag trodde att du bar vapen."
Och ändå kan man hävda att Kenyas ledare måste ha vetat att allt detta var vid horisonten.
Under två decennier lyckades Kenya leva tillsammans med ett av världens mest anarkistiska länder. Det tog in ett stort antal somaliska flyktingar, många av dem bodde i jättelägren nära gränsen, stöddes av FN och internationella icke-statliga organisationer och bidrog till att stimulera den lokala ekonomin.
Men Somalias kaos förblev för det mesta utanför Kenya.
Sedan, 2011, bröt regeringens tålamod - delvis på grund av en rad kidnappningar längs Kenyas turistberoende kust.
Trupper sändes in i Somalia och Kenyas regering fann sig snabbt halsdjupa i klanens skumma värld av politik och beskydd, buffertzoner, inflytandesfärer, och behovsstrejken handlar med "vänliga" krigsherrar.
Sedan dess har al-Shabab slagit ut flera gånger i Kenya.
Hämnd är en del av det. Men vissa skulle hävda att fokuseringen på Kenya faktiskt är ett tecken på al-Shababs nuvarande svaghet, eftersom det förlorar territorium inom Somalia till Afrikanska unionens styrkor och en alltmer säker centralregering, och försöker projicera illusionen av styrka på annat håll.
Sedan har vi det faktum att al-Shabab inte längre är en rent gränsöverskridande operation.
Den har etablerat djupa rötter (som president Uhuru Kenyatta erkände igen på lördagen) i Kenya - rötter som fått näring av Kenyas hårdhänta säkerhetsstyrkors verksamhet och av den växande känslan av alienation som unga män känner i marginaliserade samhällen längs Somalias gräns och längs kusten.
Och sen har vi större Somalia.
Det är ingen hemlighet - det är faktiskt förankrat i den femuddiga stjärnan på den nationella flaggan - att somalierna alltid har värdesatt tanken på att en dag förena alla etniska somaliska regioner som tagits från den i slutet av kolonialtiden - i Etiopien, Kenya och Djibouti, tillsammans med somaliska landet - till en enda större Somalia som sträcker sig över Afrikas horn.
Al-Shabab kan offentligt anta en global jihadistisk agenda, men den drivs också av djupt nationalistiska krav.
Genom att angripa icke-muslimska studenter i Garissa kan militanterna mycket väl ha försökt - på sitt förvrängda sätt - att främja större Somalias rikedomar genom att sy söndringar mellan etniska somalier och andra kenyaner i området.
Inte för att det fanns någon antydan i Garissa den här veckan, att militanterna lyckades. Tvärtom.
Ja, det var en besvikelse att se hur de överlevande eleverna behandlades av myndigheterna här - tvingade att slå läger i två dagar innan de kördes ut ur staden.
De förtjänade väl bättre än så? En misstänkt rikare studenter, vid en mer prestigefylld högskola, skulle ha fått snabbare stöd.
Men på det hela taget tycks sådana fruktansvärda händelser fortfarande vara mer benägna att främja nationell enhet, att föra samman samhällen i gemensam motvilja än att splittras.
"Nu är jag okej", var ungefär allt Cynthia Terotich kunde hantera, som hon satt på olycksavdelningen på Garissa sjukhus.