Låt oss kalla det Alice i Financial Wonderland.
På torsdag vidtog Europeiska centralbanken ytterligare åtgärder för att stimulera euroområdets ekonomi, bland annat en ytterligare sänkning av en räntesats som redan ligger under noll.
Varför är det så konstigt?
Tänk på vad intresse är. Långivaren får ränta för att låta någon annan använda sina pengar. Men när hastigheten går under noll är förhållandet vänt på huvudet. Långivaren betalar nu låntagaren. Varför skulle någon göra det? Några skäl nedan.
Denna situation gäller naturligtvis bara ett begränsat antal finansiella förbindelser. Ingen betalar dig för att spendera på ditt kreditkort. Men detta ovanliga tillstånd existerar.
ECB:s inlåningsränta, som gäller för pengar som parkeras över natten av affärsbanker, är nu minus 0,4 %.
Gör det ECB: s ordförande Mario Draghi den vita kaninen - den som ledde Alice in i Lewis Carrolls underjordiska fantasivärld? Eller kanske finns det en hel familj med fluffiga svansar vars krigare sträcker sig till centralbankerna i Japan och flera europeiska länder, som har liknande politik.
Dessa negativa räntor är de politiska beslut som fattas av en handfull centralbanker. Men fenomenet har också påverkat obligationsmarknaden, där investerare köper och säljer obligationer eller skulder hos regeringar och stora företag.
Lånekostnaden fastställs när obligationerna emitteras. Det beror på hur mycket de finansiella företag som köper obligationerna betalar för dem - vad de köper är ett löfte att göra en rad betalningar i framtiden. Om priset är tillräckligt högt kan lånekostnaden, i själva verket räntan, vara noll eller till och med negativ.
Förra veckan tog obligationsmarknaden ett nytt steg ner för det finansiella kaninhålet.
Japan är den första regeringen bland G20 stora ekonomier att låna pengar genom att emittera obligationer i 10 år med en ränta på mindre än noll.
Det är sant att flera andra länder har gjort det under kortare perioder och Schweiz (som inte är medlem i G20) har redan gjort det för 10 års upplåning.
Men att Japan betalas för att låna pengar i tio år är ändå en anmärkningsvärd utveckling.
Det är en mycket större ekonomi än Schweiz, med en mycket större offentlig skuld - mycket större även i förhållande till sin ekonomi.
Det vanliga mönstret med lånekostnader är ju längre du lånar för ju mer du måste betala. Så en negativ 10-års kostnad är en slående sak.
Det är värt att betona skillnaden mellan de två sammanhang där vi har negativa räntor. En är att centralbankerna gör en bedömning av vad som är bäst för ekonomisk tillväxt sysselsättning och inflation. Den andra är privata investerare som accepterar en negativ avkastning på en tillgång, som utan tvekan i hög grad är främlingen av de två.
Så varför gör de det? Att acceptera en ömkligt låg positiv ränta är en sak: det är bättre än ingenting. Men om priset på erbjudandet är negativt, då noll, eller bara sitta på kontanter ser bättre.
Med den senaste statliga skuldförsäljningen i Japan, anses en anledning vara investerare som köper obligationerna i syfte att sälja dem senare när centralbanken går in på marknaden som en del av sitt kvantitativa lättnadsprogram, vilket innebär att köpa finansiella tillgångar med nyskapade pengar.
I andra fall har bankerna varit mer villiga att köpa obligationer med negativ avkastning eftersom de debiteras av centralbanken om de sätter in överskottsmedel. I vissa fall tror utländska investerare att de kan tjäna pengar om valutan stiger tillräckligt för att kompensera för den negativa avkastningen.
Med centralbankerna i de utvecklade ekonomierna är det ett politiskt val att ha hållit sina officiella räntor mycket låga - under noll i några fall.
En av de viktigaste orsakerna är något annat som också är mycket märkligt - åtminstone med hjälp av den relativt senaste tidens normer. Inflationen är enligt centralbankernas bedömning i de viktigaste utvecklade ekonomierna för låg.
Ibland har den också varit under noll, men i USA, Japan, euroområdet och Storbritannien även när den är över noll har den legat långt under centralbankernas mål på 2 procent eller däromkring.
Centralbankernas misslyckande att komma tillbaka till målet och den fortsatta tröga ekonomiska tillväxten i euroområdet och Japan har fått dem att försöka sig på en alltmer okonventionell politik: kvantitativa lättnader och negativa räntor.
Den underliggande idén är ungefär densamma som att sänka räntorna i mer normala tider. Syftet är att uppmuntra företag och hushåll att öka sin upplåning och sina utgifter. Centralbanksräntorna bestämmer inte helt kostnaden för sådan upplåning, men de är en viktig faktor. Eller så är de det i alla fall.
Det finns vissa farhågor för att när centralbankernas räntor blir negativa har de mindre inverkan på utlåningsräntorna i den privata sektorn utanför penningmarknaderna. En granskning av ekonomer vid Bank for International Settlements sade: "Det återstår frågor om huruvida negativa politiska räntor överförs till den bredare ekonomin genom lägre utlåningsräntor för företag och hushåll."
Det finns också farhågor för att de gör det svårare för bankerna att låna ut pengar på ett lönsamt sätt.
Det uppenbara alternativet är skattepolitiken - statliga utgifter och skatter. Men regeringar i väst har varit ovilliga att använda detta tillvägagångssätt, på grund av oro för att öka statsskulden, även om kritiker säger att dessa bekymmer är missriktade.
Hur lång tid tar det innan vi kommer från Financial Wonderland? Det fanns en period förra året när det fanns tecken på att saker och ting kanske började bli normala igen. Den tydligaste indikationen på detta var Federal Reserves beslut i december att höja USA:s räntesatser från i stort sett noll.
Förväntningen var då att det skulle bli flera fler vandringar i år. Men denna glimt av finansiell normalitet - tecken på Alice bankiren återfå medvetandet kanske - inte varade. Nu tror marknaderna att det är mer troligt att Fed kommer att höja räntorna igen bara en eller två gånger i år. Utsikterna till sådana åtgärder från de andra stora centralbankernas sida har dragit in i en mer avlägsen framtid.
Mer än sju år efter finanskrisens mest intensiva fas är efterdyningarna fortfarande hos oss. Vissa saker har uppenbarligen förbättrats. Arbetslösheten är låg i USA, Storbritannien och Tyskland och euroområdet löper inte längre någon överhängande risk för kaotisk upplösning. Men det finns många svagheter och de ovanliga ekonomiska förhållandena kommer inte att återgå till det normala på ett tag.
Det börjar kännas som Alice tebjudning, med klockan stannade vid tedags. Hon har verkligen inte kommit än.
Det globala finansiella systemet går ännu längre in i den bisarra världen av negativa räntor.