Precis som striderna om Mosul rörde sig från öst till väst under loppet av många månader, rör sig den irakiska militären nu västerut mot den syriska gränsen.
Även om Tal Afar är mycket mindre i storlek, har han varit ett så kallat islamiskt statligt (IS) fäste som jihadistgruppen har använt som en strategisk "bas" sedan 2014.
Och Tal Afar har haft hänsynslösa härskare innan - mellan slutet av 2004 och början av 2006 kontrollerades staden av al-Qaida i Irak, en föregångare till IS.
Innan den föll för IS var stadens befolkning på 200 000 huvudsakligen etniska turkmener, ett turkiskt folk som har sitt eget språk och sina egna seder. Majoriteten var också sunnimuslimer.
Tal Afars invånare betraktas inte som hjälplösa offer av många i regionen; för en relativt liten befolkning säger säkerhetskällor ett oproportionerligt antal män från staden fyllde leden av IS som befälhavare, domare och medlemmar av deras ondskefulla religiösa polis.
Kampen om Tal Afar skulle också kunna öka spänningarna mellan Irak, dess etniska kurdiska minoritet, Turkiet och Syrien.
Turkiet vägrar att stänga eller flytta sin militärbas nära Mosul och hävdar att det kan behövas för att skydda irakiska turkmener såväl som den turkiska gränsen. Bara tanken på turkiska militära aktioner på irakisk mark har varit tillräcklig för att få många, från Washington till Bagdad, att förlora sömnen.
Kurdiska ledare i Irbil håller också sina ögon vidöppna - jonglerar med de verkliga eller upplevda hoten från sunni-arabiska rebeller, turkiska styrkor och ett ständigt växande antal shia-arabiska milismän.
Tal Afar är en två timmars bilresa från den turkiska gränsen, och huvudvägen från Mosul till Syrien går genom staden. Det är på många sätt den perfekta platsen - och rätt tid - för en perfekt storm.
Det militära angreppet på Tal Afar kan verka tydligt, men kombinationen av inblandade styrkor inbjuder till komplikationer på marken.
Cirka 40 000 soldater deltar i striderna - tre irakiska armédivisioner, irakiska och USA-ledda koalitionsstyrkors personal, samt "regeringsunderstödda" paramilitära soldater från Populärmobilisering (Hashd al-Shaabi).
Folkmobiliseringen är en paraplyorganisation under vars fana är miliser som Kataib Hizbollah (Hezbollah Brigades), Moqtada al-Sadrs Saraya al-Salam - den nuvarande inkarnationen av Mehdiarmén - och Badr-organisationen.
Populärmobilisationens led omfattar också fighters från Asaib Ahl al-Haq, en grupp som utbildats av den iranska revolutionsgardets Quds Force och som anklagats för ett antal kidnappningar och attacker i Irak.
Falangerna i den populära mobiliseringen är främst Shia och många stöds och finansieras av Iran. När ni talar med dem försöker många av deras kämpar inte dölja sitt djupt rotade förakt för Iraks sunnibefolkning.
Oavsett rädsla, både internt och internationellt, om storleken och de slutliga avsikterna med den populära mobiliseringen, så försvinner den inte någon gång inom kort. Det behövs, många argumenterar.
När Tal Afar har återtagits, kommer detta menageri av styrkor att ställas inför en hårdare operation i större skala som kan pågå i månader.
Man kan hävda att det antal marktrupper som finns tillgängliga för att delta i det kommer att vara lika viktigt som deras vapen- och luftstöd.
Omkring 290 km (180 miles) sydväst om Mosul, IS har också en rad städer längs den irakiska delen av floden Eufrat i Anbarprovinsen.
Dessa byar är gemensamt kända som "al-Qaim", och de är kopplade av Eufrat till den sista IS fäste i Syrien - Deir al-Zour provinsen.
Deir al-Zour är nu hjärtat i det kalifat som IS proklamerade för tre år sedan.
Exakta siffror är svåra att få fram, men det finns uppskattningsvis 15 000 till 20 000 IS-kämpar på Iraks och Syriens sidor i Eufratdalen.
Att helt enkelt driva IS-extremister över den syriska gränsen från Irak kommer inte att vara tillräckligt - och kommer sannolikt att bidra till problemet med IS i Syrien - men det finns inte mycket mer än ohörbara rykten om hur irakiska styrkor kommer att upprätthålla säkerheten när de väl har återtagit al-Qaim.
En lösning kan vara att lämna den folkliga mobiliseringen i området som en alternativ polisstyrka, eftersom den har tillräckligt med arbetskraft och kommer att behöva en ny uppgift, och även därför att Iraks premiärminister Haider al-Abadi har uttalat sig mot att upplösa dem.
I detta scenario skulle Iraks gränssäkerhet hanteras av styrkor som är starkt engagerade i Iran, men som ändå stöds av regeringen i Bagdad - som i sin tur stöds av USA:s regering och andra makter.
Iraks reguljära styrkor, när de arbetar sig tillbaka till Bagdad, kommer att ha ytterligare ett problem att ta itu med: en stor ficka av IS-territorium mitt i landet som i första hand har hållits i tre år av kurdiska Peshmerga-styrkor.
Kampen för staden Hawija kan vara lika dödlig som någon hittills, eftersom det är en huggorm bo. De IS-kämpar som håller det verkligen har ingenstans att fly, om de skulle försöka.
Så fort röken försvinner från Hawija kommer den irakiska militären att titta över slagfältet vid Peshmerga.
De misstror varandra med samma glöd, och det enda de har kommit överens om är att besegra IS.
Tal Afar, ca 55 km väster om Mosul, skulle alltid stå på tur på listan över irakiska styrkor.