Bör Skottland vara ett självständigt land?
Och för några av dessa sex ord som trycktes på fyra miljoner valsedlar var det inte möjligt att hysa några tvivel.
För de sanna troende var det enkelt, Skottland var en nation.
Inte för dessa purister distraktionen av debatt, besatta över priset på olja och avkastningen på regeringen gyltor.
Nej, det gör jag inte. De tog en lång, om inte särskilt moderiktig syn som trollade upp strider och andar av gamla, spöken av män som kämpade för Skottlands frihet på 1200- och 1300-talen: William Wallace, Robert Bruce, Andrew de Moray.
Några som törstade efter självständighet hämtade inspiration från jakobiternas uppror som försökte återställa Stuarts hus till den brittiska tronen på 1700 - talet.
Andra kom ihåg Lanarkshire-vävaren James Wilsons och hans radikalkollegers kortlivade uppror 1820 som hängdes för att de hade rest sig upp för att kräva parlamentariska reformer.
Och ändå var en sådan outspädd historisk nationalism i stort sett en privat angelägenhet.
Wilsons slogan "Scotland Free, or a Desert", som på 1980-talet skulle du se daubed på skotska motorvägsbroar i slarvig vit färg, inte fanns i 2014.
De dagarna är förbi nu. Och i det förflutna verkar det som om de måste stanna kvar.
"Du kampanjar i poesi. Du styr i prosa, "sade den sena guvernören i New York, Mario Cuomo. Inte i Skottland.
Självständighetskampanjen 2014 var nästan helt prosaisk, med förespråkare som fokuserade på vad den framlidne professorn Sir Neil McCormick kallade en "utilitär nationalism" som önskade självständighet som "det bästa sättet att det skotska folkets välfärd".
Detta var en strid inte till minne av Stirling Bridge eller Bannockburn eller för att hämnas Flodden eller Culloden utan för Skottlands plånböcker.
"Ja" förlorade förstås.
Skottland vaknade på en fuktig höstmorgon 2014 till ett beslutsamt, om inte överväldigande, stöd för unionen: 44,7 % hade sagt ja till självständighet, 55,3 % hade sagt nej.
Varför?
En känsla har tagit fäste bland några av "45", som förlorarna snabbt blev styled, att Skottland blev lurad, att en kraftfull kabal av affärer, medier och till och med säkerhet apparat i den brittiska staten kombineras för att mobba och skrämma folk till att rösta nej.
Den skotska folkomröstningen leder i detalj till
Och etablissemangsbudskapet om självständighet, som utgavs av en nästan helt fientlig press, var påfallande negativt, trots att många "nej" väljare hade en positiv, till och med romantisk syn på facket.
Under kampanjen sade anhängare till Storbritannien ofta att de kände sorg och bestörtning över möjligheten att ett 300-årigt förhållande skulle sluta i skilsmässa.
Många skotska medborgare föddes söder om gränsen — folkräkningsuppgifter satte antalet röstberättigade i folkomröstningen vid 422.386 — och många fler skottar hade personliga förbindelser, eller helt enkelt en samhörighet med England, Wales och Nordirland.
Det fanns gott om skottar för vilka ett engagemang i facket inte var en pragmatisk beräkning. Det handlade helt enkelt om att vara brittisk, känna sig hemma i London och Edinburgh, i Glasgow och Liverpool, i Aberdeen och Newcastle; om att ha nära vänner, familj och kollegor norr och söder om Cheviots.
Och ändå, med sällsynta undantag, som ett passionerat tal av den före detta premiärministern i Labour Gordon Brown, var "Bättre tillsammans" kampanjledare för Storbritannien lika prosaiska som sina motståndare.
Språkets allmängiltighet; tre århundraden och mer av gemensam historia; skapandet av välfärdsstaten; bandet att stå tillsammans för att besegra fascismen: alla dränktes av ett budskap om ekonomisk och till och med geopolitisk undergång.
Det föreslogs att Skottland skulle bli utarmat genom att gå ensam, att räntorna skulle stiga, att företagen skulle fly. Kort sagt, skottar skulle lida.
Natos tidigare generalsekreterare, Lord George Robertson, som en gång förutspådde att det gamla skottparlamentets återupplivande som en devolverad lagstiftande församling skulle "döda nationalismens stendöd", varnade till och med för att självständigheten skulle vara "katalysmisk" för västvärlden. Det skulle välkomnas av de globala "mörkrets krafter", som han tonade in.
Många förespråkare för självständighet var bedövade av omfattningen och vildsintheten av attackerna och chockerades över hur kraftfullt deras förslag granskades.
Om bara varannan nyhet slutade med en rad om hur underbart allt skulle vara i ett oberoende Skottland de föreslog, absurt nog, då skulle folket se ljuset.
Åtminstone en framstående kritiker av kampanjen "Ja Skottland" har en ganska annorlunda inriktning.
"I september 2014 folkomröstning, Ja misslyckades med att vinna ekonomiska argument", skrev han i en kritik sex månader efter omröstningen, eftersom det "misslyckades att lägga fram ett fall om valutan, en centralbank och skattepolitik som var trovärdig."
Kritikern är ingen hejaklacksledare för facket. Han är Gordon Wilson, ledare för skotska nationalpartiet från 1979 till 1990.
Jim Sillars, en före detta vice partiledare, har också kritiserat sin strategi och skrivit att kampanjen "handikappades av en SNP-vitbok som på minst två punkter (en valutaunion och 10 procent sänkning av bolagsskatten) var en gåva till No-sidan."
Sedan Wilsons översyn av folkomröstningen för sex månader sedan har det ekonomiska argumentet inte blivit lättare för dem som säger att Skottland skulle ha det bättre genom att lämna Storbritannien.
Siffrorna och argumenten är vid det här laget mycket välkända för skottar: under 2013/14 betalade Skottland 400 pund mer per capita i skatt än Storbritannien som helhet. Detta inbegriper intäkter från olja och gas i skotska vatten, med andra ord den största delen av skatten från Storbritanniens verksamhet i Nordsjön.
Än så länge är det bra för en nationalist.
Men med 400 pund mer per capita i bidrag fick skottarna 1200 pund mer per capita än genomsnittet i Storbritannien i utgifterna.
400 pund
Skott betalar mer per capita i skatt än genomsnittet i Storbritannien
1 200 pund
Skott får mer per djur än genomsnittet i Storbritannien
Kampanjer mot oberoende kallar denna kraftiga vinst på 800 pund per capita en "unionsutdelning", som varnar för att om Skottland hade kontroll över all beskattning och alla inhemska utgifter, även i ett arrangemang som upphörde utan full självständighet, skulle landet drabbas av djupa nedskärningar i de offentliga tjänsterna eller stora skattehöjningar.
Nationalister motsätter sig att Skottland, liksom praktiskt taget alla nationer, inklusive Storbritannien, skulle kunna låna pengar och ha ett underskott samtidigt som det utformade en politik som bättre lämpar sig för att förbättra tillväxten och produktiviteten.
Men just nu ser utgångspunkten för ett så ambitiöst projekt ut att vara tuff. De senaste officiella siffrorna för upplåning som andel av den ekonomiska produktionen - ett förnuftigt mått på hur mycket skulder ett land kan bära - visar att Skottland presterade betydligt sämre än genomsnittet i Storbritannien 2013/14, med ett underskott på 8,1 % av BNP jämfört med Storbritanniens 5,6 %.
Inte bara det, utan om man antar att ett framtida oberoende Skottland ville använda pund skulle en valutaunion sannolikt möta samma invändningar som framfördes under folkomröstningskampanjen.
Och för alla nationalisters senaste insisterande på att olja inte är något annat än en bonus för Skottland, kan prisnedgången till ett värde som ligger långt under till och med den skotska regeringens mest pessimistiska prognos, tillsammans med tusentals förlorade arbetstillfällen i och runt Aberdeen, knappast betraktas som obetydlig.
Så nationalismen riskerar att snärjas av Catch-22. Om Skottland kämpar så hårt i facket, hur har det då råd att göra det på egen hand? Om det är blomstrande, varför bry sig?
I vilket fall som helst kan SNP, efter att ha valt att föra en utilitaristisk kampanj, och efter att ha basunerat ut samma officiella siffror vid tidigare tillfällen när de var mer gynnsamma för självständigheten, knappast klaga på att en majoritet av väljarna vägde riskerna och beslutade att inte ta dem.
Men just det faktum att många som röstade nej sade att de kanske hade röstat ja om de ekonomiska utsikterna hade varit mer gynnsamma tyder på att något var på gång, en känsla som bara har ökat under året efter undersökningen.
För inte så länge sedan kände sig den skotska nationalismen som en utkantsaktivitet, jagad av den typ av man som bar en kilt på en tisdagseftermiddag.
Sedan, i och med öppnandet av det decentraliserade parlamentet 1999, flyttades Skottlands politiska livs centrum till Edinburgh och inom ett decennium hade allt förändrats.
Under 2007 vann SNP kontroll över den decentraliserade regeringen och i maj, bara sju månader efter att dess existensberättigande förkastades i en förmodad "en gång i generation" omröstning, sopade den styrelsen vid det allmänna valet, med 56 av Skottlands 59 platser i underhuset.
Nationalismen var inte "stendöd" utan levande och blomstrande. Landet, verkade det, hade hört något som det gillade trots allt, ett positivt budskap om en ljusare framtid.
Denna längtan efter förändring stämde överens med andra europeiska länder, där ilskan över politiker och arroganta bankirer efter finanskrisen 2007/8 åtminstone för en tid förvandlades till ett uppror mot systemet.
Liksom väljarna i Grekland, Spanien, Italien och på andra håll har skotska medborgare funnit någonstans att kanalisera en tidigare invalid känsla av att 2000-talets kapitalistiska demokratier "spelas" till förmån för en rik elit.
Huruvida denna känsla är riktig eller inte — och om nationalism är svaret eller inte — är naturligtvis frågor som kan diskuteras. Men huruvida känslan är verklig eller inte är säkert inte tvivlet; samma krafter har nu verkligen en extraordinär effekt på Labourpartiet.
Man skulle kunna kalla det ett "Paisley Mönster" efter att staden avvisade den polerade och exakta Douglas Alexander, som drev Labours allmänna valkampanj och förberedde sig på att tillträda posten som utrikesminister, till förmån för den passionerade 20-åriga Mhairi Black av SNP, nu den yngsta riksdagsledamoten av den demokratiska eran.
Ljus, optimistisk och rå, med hennes insisterande på att labourpartiet lämnade henne, snarare än tvärtom, personifierar Black övergången till SNP.
På en ljus vårdag två veckor före det allmänna valet, såg vi henne studsa upp på gatan, blont hår dras hårt i en hästsvans, en budbärares väska kastade över axeln, charmiga väljare med ett sympatiskt öra och ett leende.
Hon såg ut som anti-politistens politiker.
"Vi segrade på en våg av hopp" sa hon senare i ett kraftfullt jungfrutal som blev en internet känsla, "något annorlunda, något bättre".
Vi segrade på en våg av hopp - något annorlunda, något bättre."
Det är denna vaga optimism som visar sig svår för SNP:s utmanare att motsätta sig och som nu gör att strategin för ekonomisk undergång från fackets anhängare ser kortsiktig ut.
När Glasgow har röstat för att lämna Storbritannien är det trots allt något som har hänt. Glasgow, vad gör du här? Den andra staden av det brittiska imperiet; bombad i Blitz när Storbritannien stod tillsammans mot nazisterna; vagga av den pan-brittiska arbetarrörelsen — en majoritet i Glasgow sade att de ville självständighet för Skottland.
Och även om bara Dundee, West Dunbartonshire och North Lanarkshire följde efter i september förra året, fanns det bevis även i "nej"-rösten för en lossning av band.
Forskning som gjordes omedelbart efter folkomröstningen visade att mycket fler "nej" väljare i hela Skottland förkastade självständigheten främst därför att de ekonomiska riskerna var för stora än vad som var fallet på grund av en stark tillgivenhet för Storbritannien och dess gemensamma historia, kultur och traditioner.
Sedan dess verkar varje plan för att delegera ytterligare makt från Westminster till Holyrood bara uppmuntra till ökat stöd för SNP och dess krav på ännu mer decentralisering, samtidigt som försöken att utforma en stabil federal lösning för Förenade kungariket har stannat upp inte minst eftersom liberaldemokraterna, som med sina rättigheter borde ingjuta ritningarna, är i oordning.
Så frågan för anhängare av Förenade kungariket är följande: om budskapet att pengar är allt som spelar roll fortsätter att vara det dominerande i väljarnas sinnen, vad binder då landet samman?
Om det inte är något annat än mynt, sedlar och lån så kanske Storbritannien trots allt bryter i kanterna.
En uppfattning, uppmuntrad av alla tre stora brittiska partier före folkomröstningen, om att facket förlitar sig på att relativt fattiga Skottland är beroende av engelskt stöd i all oändlighet, kan ha sett ut som det bästa sättet att vinna folkomröstningen i september förra året, men även om det var korrekt, hur hållbart, populärt och attraktivt är ett så nedslaget, ja till och med cyniskt, budskap i det längre loppet?
SNP: s fantastiska allmänna val jordskred antyder ett svar - och nu för tiden ställs frågan söderut såväl som norr om gränsen med en ökning i engelsk nationalism och förslag för att minska inflytandet från skotska parlamentsledamöter i Westminster som uppmanar Gordon Brown att varna för att "unionen är i livsfara".
Det kan fortfarande komma en dag då England vill att Skottland ska lämna Storbritannien.
Under tiden fortsätter SNP-ledaren, förste minister Nicola Sturgeon att gå på vatten och partiets vallust förblir uppenbarligen opåverkad eftersom den skickligt håller fokus på "Westminster åtstramning" och det konservativa partiets uppdrag att bannlysa staten genom att skära ner de offentliga utgifterna, en politisk filosofi som råkar vara ganska impopulär i Skottland.
Den decentraliserade SNP-regeringens popularitet däremot är desto mer anmärkningsvärd när man betänker de allvarliga svårigheter som den står inför efter åtta år vid makten i de områden som den kontrollerar, inklusive;
Kanske har partiet blivit ett offer för sin egen framgång och sina motståndares svagheter. Kanske dålig professionalism, smart marknadsföring och orubblig lojalitet från anhängare och parlamentariker inte gör det möjligt att effektivt granska regeringens politik.
Och det finns stora problem framför sig för SNP, eftersom den utgör ett radikalt socialistiskt parti samtidigt som den omfattar det nyliberala ekonomiska samförstånd som har segrat sedan Margaret Thatcher var premiärminister, problem som bara kommer att bli besvärligare med Jeremy Corbyn som leder labourpartiet mot en genuint vänsterkant.
Hur många av SNP:s politik, bortsett från unilateral kärnvapennedrustning och utan tvekan markreform, skulle kunna betraktas som verkligt radikala?
Nationalisternas förvirring har inte förändrats, hur kan de övertyga mellersta Skottland om att självständighet är ett välvilligt projekt samtidigt som den presenteras för dem som sällan eller aldrig röstar som något nära en revolution?
Inte genom att förolämpa folk till att börja med.
Medan kampanjen "Bättre tillsammans" föredrog att göra sin hectoring i privat förra året - med en senior figur från labourpartiet bokstavligen smäller dörren när han stormade ut från ett möte med BBC till exempel - SNP-ledaren Alex Salmond verkade innehåll för att tillåta vissa online supportrar, dubbade "cybernat", att ta en mycket mer offentlig strategi för att skräpa ner alla som vågade ifrågasätta dem.
Således Skottlands mest framgångsrika moderna författare JK Rowling och dess största Olympian Sir Chris Hoy båda missbrukades på nätet, liksom var tankeväckande pro-union kommentatorer som David Torrance, Chris Deerin och Alex Massie, målade inte bara som politiska motståndare eller skeptiska journalister men som fiender till Skottland, förrädare, Quislings och så vidare.
Ett sådant språk visade sig vara avsett att avlegitimera alla som ställde svåra frågor i stället för att engagera dem i meningsfull debatt.
Salmond var förtjust i att hantera sådan kritik genom att peka på fall av fackföreningsmedlemmar som missbrukar nationalister på nätet, men Sturgeon har intagit en mer kraftfull hållning och slagit ned användare av sociala medier som gör kränkande anmärkningar i den nationalistiska rörelsens namn.
Denne förste minister tycks förstå att hectoring och trakasserande väljare inte tenderar att vinna över dem.
Ändå finns det många människor i Skottland för vilka 2014 förblir ett år att glömma, en splittrande och onödig distraktion från 2000-talets utmaningar. En del kände sig obekväma i sitt eget land och höll tyst om sin "brittiskhet" och sitt stöd för Storbritannien.
Men det finns många andra som betraktar förra året som en vändning av tidvattnet, en början snarare än ett slut, en möjlighet till förändring.
Och med en utilitaristisk berättelse som är fast förankrad i de skotska väljarnas sinnen är det inte alltför svårt att föreställa sig en förändring som sätter facket under press igen.
Begrunda dessa frågor.
Kanske är dessa specifika scenarier orealistiska, men poängen är att det med SNP som är så starkt, missnöje med status quo som bubblar över, och de flesta av debatten reduceras enbart till praktiska saker, inte är svårt att föra fram situationer där skotskt oberoende plötsligt skjuts tillbaka till toppen av dagordningen.
Det är lika tydligt som vattnet i Angus brann upp att debatten om Skottlands framtid är långt ifrån över.
Det var en elegant fråga, lika tydlig som kylvattnet i en Angus brännskada.