För Fahad bin Mohammed Al-Attiya är det mardrömsscenariot. Han är verkställande ordförande för Qatars nationella program för livsmedelssäkerhet.
Den lilla Gulfstaterna är 100% beroende av avsaltat vatten.
Al-Attiya säger att ett sådant scenario skulle hota Qatars överlevnad och dess befolkning på mer än två miljoner.
"Vi behöver rent vatten", säger han. "En situation som Mexikanska golfen där BP förlorade två eller tre miljoner fat olja - om det händer i [persiska] viken skulle konsekvenserna bli mycket annorlunda."
Qatar sitter på världens tredje största gasfält och investerar miljarder i megareserver hemma för att ge det någon form av vattensäkerhet.
Men vatten är inte det enda problemet. Trots att Qatar är det rikaste landet per capita i världen behöver han också importera 90 procent av sin mat.
"Qatar är... kolväterika", sade Al-Attiya, talar om en särskild I Balans diskussionen om livsmedelssäkerhet för BBC World Service. "Men vattenfattig och matfattig.
"Inte bara det, utan för vår egen utveckling måste vi importera... arbetskraft för att utveckla vårt land så vi måste importera ännu mer för att mata nationen."
Där lösningen på vattentrygghet till stor del är inhemsk innebär livsmedelstrygghet en trasslig handel, diplomatiska och politiska frågor.
Qatar ansluter sig till en växande lista över länder som inkluderar andra Gulfstater, Indien, Kina och Sydkorea, som inte bara importerar livsmedel utan köper marken utomlands där den odlas.
Dessa länder anklagas ofta för "markgrepp" - inköp av miljontals hektar utländsk jordbruksmark med ringa hänsyn till lokala jordbrukares försörjning eller miljön.
Den välgörenhet Oxfam hävdar land åtta gånger storleken på Storbritannien såldes globalt under det senaste årtiondet, tillräckligt för att odla mat för en miljard människor.
Det står att mer än 60 % av utländska investerares investeringar i jordbruksmark mellan 2000 och 2010 skedde i utvecklingsländer med allvarliga hungerproblem.
Två tredjedelar av dessa investerare planerar att exportera allt de producerar på den marken.
Men sanningen är att en investerare som Qatar kan vara i händerna på det globala vädret, sjukdomarna och politiken.
Det pris Qatar betalar för att förlora import är inte bara ekonomiskt - det är ofta den fysiska förlusten av mat att äta.
Al-Attiya påpekar att många av Qatars handelsförbindelser föll isär 2010 när Indien, Ryssland och andra länder blockerade exporten inför den värsta torkan på ett århundrade. "Det fick länder som vårt att fråga sig hur mycket tro vi sätter på frihandel."
Så han säger att Qatar måste ha en större vision. "Vi kommer inte att gå in och investera bara för att tjäna vår befolkning på 2,5 miljoner människor.  Det är inte ekonomiskt vettigt.
"Vi kommer att gå in och investera för att tjäna landet, och regionen - och världen i stort.
"Jag säger att det inte finns något direkt samband mellan investeringar i ett främmande land och livsmedelstrygghet i det land som gjorde investeringen.
"Eftersom det land som tog emot investeringen är en suverän stat och det skulle kunna säga: "Tack för investeringen, men i kristider kommer jag inte att exportera denna mat." Det vi gör är att verkligen öka tillgången på mat på global nivå."
Ett sådant globalt perspektiv är inte normen. Landgriparna får dålig press - av goda skäl.
Ahmed Soliman, forskningsassistent på Afrikas horn på Chatham House, säger att landgrepp sätter press på lokalsamhällena. – Många av befolkningen är involverade i antingen självhushållsjordbruk eller ett mycket lågt jordbruk.
"Att ta hänsyn till vad som är hållbart för dem när det gäller hur de kan försörja sina familjer och kommande generationer är mycket viktigt. Och när det kommer ner till nationell nivå möts inte dessa farhågor."
Men det kan finnas sätt att möta dem.
Prof Jacqueline McGlade, chefsforskare i FN:s miljöprogram, säger: "Den typ av investeringar som Qatarerna talar om är en mycket'mjuk' makt, eftersom de talar om att höja hela det globala livsmedelsproduktionssystemet.
"Men i en mer aggressiv värld kanske det finns utrymme för ett investeringsband som säger att om saker går fruktansvärt fel och du har förnekat marken vi kommer att använda den fonden för att återinföra någon form av produktiv odling."
Men det finns också ett behov av ett förhållande mellan investerare och värdland som fungerar både dagligt och i kris.
"Det är ett mycket komplicerat problem", säger Ken Ash, chef för handel och jordbruk vid Organisationen för ekonomiskt samarbete och utveckling (OECD).
"Folk är hungriga eftersom de är fattiga, eftersom de inte har pengar att köpa mat när de behöver det. Det handlar inte bara om att producera mer spannmål eller mer ris. Det handlar om att skapa inkomstmöjligheter på landsbygden så att människor i allt högre grad kan försörja sig själva."
Frågan om livsmedelstrygghet kan ha en del mycket prosaiska lösningar. För professor McGlade handlar det om för mycket slöseri. "Det är avfall på gårdsnivå, det är avfall genom leveranskedjorna och leveransen, och bristen på kylning.
"Du tittar under bara en presenning och du ser den extrema förlusten av potential i varje skede av livsmedelsförsörjningen. Så om vi kan ta itu med matsvinnet redan från början så tror jag att livsmedelssäkerheten blir något som är verkligt."
I Balansens diskussion om livsmedelssäkerhet sänds klockan 08:30 GMT lördagen den 6 december på BBC World Service.
Föreställ dig detta: ett oljeutsläpp lika stort som katastrofen i Mexikanska golfen 2010, men den här gången i Persiska viken.