Det var smaskigt, otroligt, fängslande och explosivt i hela, med enorma momentum gungor och med enastående individuella prestationer i alla tre testerna.
Jag tänkte i förväg att om de förlorade det första testet skulle Lions förlora serien 3-0, så jag måste ge beröm till vad som är den starkaste Lions-sidan sedan 2001, eller kanske till och med 1997, för hur de kämpade tillbaka.
Kvaliteten lyste igenom både i spelarna och coachningen.
Efter den första veckan eller så dog debatten om bristen på förberedelsetid - det är en fråga för administratörerna att reda ut bakom stängda dörrar.
Men tänk bara vad de kunde ha gjort med 10 dagars mer tid att göra sig redo - de kanske till och med har gått in som favoriter mot världsmästarna.
Detta kommer att bli en turné ihågkommen för Sean O'Briens försök i det första testet.
Lejonen kan ha förlorat matchen men det var ett under försök, och nu har grabbarna lyckats rita serien som poäng kommer att vara den som fastnar i minnet.
Även om det kan vara den enastående ögonblick, för att vara ärlig i stort sett varje ögonblick av varje Test var ett avgörande ögonblick - det var verkligen så bra.
Det viktigaste ögonblicket var Sonny Bill Williams röda kort i det andra testet. Du vet inte säkert vad resultatet skulle ha blivit om han inte hade skickats iväg, men det är mer än troligt att Nya Zeeland skulle ha vunnit.
Det var i själva verket två avgörande ögonblick - skuldrans inverkan med Anthony Watsons huvud, och i det ögonblick som domaren Jerome Garces - korrekt - beslutade att det var ett rödkortsbrott.
Det var en enorm momentum sving i både matchen och serien, även om det inte verkade så omedelbart eftersom Lejonen fortsatte att ge bort massor av straff och halka nio poäng bakom, innan äntligen börja tro på sig själva och göra två stora försök som de kämpade tillbaka för att vinna.
Ett annat avgörande ögonblick skulle ha varit samtal efter det första testet eftersom Lions hade dominerats fysiskt i många fall.
Samtalen måste ha varit i linje med att se spelare i ögonen och säga: "Är du verkligen redo för detta?"
Warren Gatlands beslut att sätta tre av Liam Williams, Watson och Elliot Daly i andra testet var lite av en överraskning men, som tidigare med tränarens beslut, det fungerade.
Och sedan är det straffet som då inte var i det sista testet.
Sam Warburton grävde djupt in i Lions arv och hans egna mentala reserver för att förhindra Nya Zeeland att göra vad de ville göra med bollen.
Men utan tvekan hans största bidrag respekterades tillräckligt av Romain Poite för domaren att ändra sitt beslut och besluta att tilldela en scrum till Nya Zeeland, snarare än en mycket kickable straff, precis i slutet av lördagens beslutsfattare.
Det var enormt, för om jag inte har fått reglerna fel, så var det ett straff eftersom bollen kunde undvikas för Ken Owens, medan en skrump säger att kontakten var oavsiktlig.
Han fångade den och även om det kanske var en reflex åtgärd, fånga och sedan släppa bollen tyder på att han kunde ha undvikit det.
Jag måste säga "Gud välsigne kiwierna", för på planen accepterade de det. De kommer att prata med domaren efter matchen, men under matcher de bara kommer igång med det. De fastställer normerna.
Jonathan Davies var mycket bra och var Lions spelares man i serien men för mig var den bästa spelaren i en röd skjorta Taulupe Faletau.
Wales nummer åtta var så konsekvent, och jag tror att det finns ännu mer att komma.
Han är en fenomenal idrottsman med en fantastisk motor, vilket gör att han alltid kan spela i 80 minuter i både försvar och attack.
Jag skulle fortfarande vilja se mer av honom bära i de bredare kanalerna, men han var min man i serien.
Rugby är en sådan grupp spel det är synd att du måste välja individer men Taulupe är lite av en osung hjälte och hans arbets-takt och förmåga innebär att han gjorde en massiv insats.
Hans lagkamrat Davies i Wales hade en fin serie.
Han gjorde några stora genombrott, han var solid i försvar utan att vara rubrik-making, han tog rollen att bära till gainline i den andra och tredje tester, kom upp med ett par bra avlastande sparkar och spelade bra runt.
Maro Itoje visade sin växande mognad genom det sätt han pressade gränserna - han var medvetet offside och göra det av en anledning, vilket är bra när du kommer undan med det.
Han var magnifik i det tredje testet och vid ett tillfälle gjorde fyra tacklingar på cirka 45 sekunder.
Hans villighet att vara med är häpnadsväckande och ett riktmärke för alla som vill vara bäst.
Owen Farrell mentala förmåga att kliva tillbaka och sparka avgörande straff, särskilt efter att han missade ett par sparkar tidigt på turnén, visar sin förmåga att helt zon i när han måste - något Nya Zeelands Beauden Barrett, för alla sina andra förmågor, verkar inte kunna göra.
O'Brien var också effektfull på flanken och såg till att Lions var på den främre foten både i attack och försvar, och hans Irland lag-kamrat Conor Murray var mycket bra på basen, hjälper köra spelet.
Jag hoppas att denna serie är en språngbräda för hemmafacket att tro att det kan ske en maktförskjutning när det gäller världsrankningen och slå södra halvklotet lag på en mer regelbunden basis.
Låt oss bli bättre och testa oss själva.
Jag tror inte att många av hemmafacken kan tävla om färdigheter i framtiden med Nya Zeeland men de bakre tre Lions fält var förmodligen mer skickliga och äventyrliga än värdarna, som visar möjligheterna finns där.
Det var en del prat som gick in i serien att Lions framtid återigen var hotad och vad som är intressant är att posturing kommer från klubbarna.
Jag skulle vilja tro att de är smarta nog att gå och göra förhandlingarna bakom kulisserna nu eftersom de måste inse hur säker Lions framtid är.
Fråga en spelare, tränare eller supporter om de tror att Lions är här för att stanna och det kommer att bli ett rungande ja. Det säger allt som behöver sägas.
Jerry pratade med BBC Sports James Standley.
Vi har just bevittnat en fenomenal Lions serie.