Utrikesministern Philip Hammonds besök i Tripoli syftar till att ge ett synligt internationellt stöd till National Accords nya regering.
Han kom också med ytterligare praktisk hjälp, 10 miljoner pund i bistånd, delvis avsett att bekämpa människosmuggling och terrorism.
Guide till viktiga libyska milisgrupper
Här är alltså den grundläggande drivkraften för Storbritanniens förnyade engagemang i Libyen (och faktiskt för andra viktiga EU-partners som Frankrike och Italien).
Libyens instabila problem skapar nya ostyrda områden där den så kallade islamiska staten (IS) slår rot.
Flyktingkrisen och människohandeln förvärrar EU:s större problem, eftersom flyktingar ibland bokstavligen spolas upp på dess stränder.
Men den verkliga frågan är varför nu? Varför har en brittisk utrikesminister återvänt till Tripoli - det första besöket sedan 2011?
Och för det andra exakt vilka är parametrarna för detta förhållande, hur långt kommer brittiskt (och europeiskt) stöd att gå och i vilken utsträckning kommer det att ha en explicit militär dimension?
Tidpunkten är den enklaste att svara på. Kaoset i Libyen har skapat två konkurrerande regeringar och en uppsjö av beväpnade miliser.
Men den nya nationalöverenskommelsens FN-stödda regering, som nyligen inrättade en butik i Tripoli under Fayez Sarraj, ses som den bästa, om än smala, chansen att upprätta en viss ordning i landet.
Med tanke på dess ursprung i FN-processen innebär bistånd utifrån en risk - en risk för att den nya regeringen inte kommer att ses som en tillväxt av libyska ambitioner utan som något som kommer utifrån.
Trots riskerna behöver den nya regeringen mycket hjälp för att slå rot i olovlig terräng.
Storbritannien har gett hjälp - och kommer att ge mer hjälp. Medel kommer att gå till att bekämpa olaglig migration, smuggling och organiserad brottslighet samt kampen mot terrorism.
Men hur är det då med praktisk hjälp? Det finns ihärdiga rapporter om att brittiska specialstyrkor är på plats i Libyen för att motverka invaderande arter.
Deras franska motsvarigheter har i själva verket varit mycket mindre framgångsrika när det gäller att undgå mediernas uppmärksamhet. Deras närvaro var spektakulärt "utvisad" av den franska tidningen Le Monde redan i februari.
Specialstyrkor är en sak men reguljära stridstrupper en helt annan. Sedan en tid tillbaka har det diskuterats om att under italienskt befäl utplacera en 6.000 stark europeisk styrka till Libyen.
Detta skulle säkra flygplatsen i Tripoli och använda detta som bas för att utbilda den libyska militären.
Detta föreslagna uppdrag har fått stark kritik från ordföranden för underhusets utskott för utrikesfrågor, Crispin Blunt, som har varnat för att sådana trupper helt enkelt skulle kunna bli måltavlor för lokala miliser och IS.
Den brittiska regeringen har inte varit så tydlig när det gäller att svara Blunt, som till stor del tar sin tillflykt till påståenden om att inga beslut har fattats och att ingen begäran ännu har kommit från den nya libyska regeringen själv.
Någon form av utbildning kan behövas och Storbritannien kommer sannolikt att spela en roll. En tidigare insats som förde libysk personal till Storbritannien slutade i strid när några av de libyska eleverna befanns skyldiga till våldtäkter och andra sexuella attacker.
Deras beteende terroriserade faktiskt grannskapet och ledde till att de snabbt återvände till Libyen.
Men det kommer att krävas någon form av utbildningsstöd för polisen, kustbevakningen och Libyens militär.
EU kommer sannolikt att samordna en betydande del av detta och det är ännu inte klart hur mycket av detta som kommer att ske i Libyen eller i ett grannland - Tunisien till exempel.
Det skulle också kunna finnas påtryckningar på den libyska regeringen att tillåta internationella flottstyrkor att ta sig in i Libyens territorialvatten för att hjälpa till att bekämpa människosmuggling. Detta skulle kunna ge Storbritannien en utökad roll till sjöss.
Mycket kommer att bero på exakt vad National Accords regering anser att den behöver.
Libyens instabilitet är nu ett centralt hot mot södra Europa och utanför.
Om den nya regeringen kan befästa sin ståndpunkt kommer det således att bli mycket svårt för de viktigaste europeiska militära aktörerna - som Storbritannien - att vägra bistånd.
Efter att ha spelat en ledande roll i den västliga flygkampanjen som hjälpte till att störta den libyske ledaren Muammar Khadaffi 2011 trycker Storbritannien återigen på för att spela en ledande roll för att skapa stabilitet i Libyens krossade samhälle.