Med tanke på västs efterföljande militära misslyckanden i regionen, kan somliga till och med se det med nostalgi.
På ytan av det, det fanns ett enkelt militärt mål.
Saddam Hussein hade invaderat grannlandet Kuwait, och världen var villig att använda våld för att skjuta ut honom.
Detta endräktiga syfte återspeglades i en nästan enhällig överenskommelse i Förenta nationerna och i en resolution från säkerhetsrådet.
"Orsaken var både rättvis och laglig", säger generalmajor Patrick Cordingley, den 7:e beväpnade brigadens befälhavare i "Desert Storm" (få kommer att minnas den med sitt brittiska namn "Operation Granby".)
Det är viktigt att de militära åtgärderna är förenliga med både internationell och brittisk lagstiftning, tillägger han, men det saknas klarhet i den efterföljande invasionen av Irak 2003.
Det första Gulfkriget förde samman den största militära alliansen sedan andra världskriget med mer än 30 allierade, däribland Storbritannien, som hade en styrka på mer än 50 000, USA, Saudiarabien och Egypten.
Och det var en konventionell kamp som var mycket enklare än de skumma uppror, asymmetriska och hybridkrig som skulle följa.
Michael Clarke, professor i krigsvetenskap vid Kings College London, säger på många sätt att det var "Natokriget som väst hade förberett sig för, men aldrig kämpat i Europa".
Det var riktat mot en irakisk armé som i hög grad förlitade sig på Warszawapaktens utrustning och taktik, men utan samma disciplin och intelligens.
Irakierna visade sig vara otroligt odugliga.
Prof Clarke säger att det också var början på en "militär revolution" - första gången vi verkligen hörde talas om "smarta bomber" och precisionsstyrd ammunition.
Världen såg på när Amerika släppte lös våg efter våg av Tomahawk kryssningsmissiler.
Iraks arsenal kan ha varit mindre sofistikerad, men med dess Scud-robotar och potentiella användning av kemiska vapen har den fortfarande underblåst rädslofaktorn.
Och revolutionen var inte begränsad till nya typer av vapen.
Det kom också i kommunikation.
Tidslinje: Första Gulfkriget
Desert Storm var det första tv-sända kriget i den nya eran av nyheter - med rapporter och livesändningar från frontlinjen - en utmaning som militären fortfarande brottas med.
Flygkampanjen för att "mjuka upp" fienden tog veckor.
Markoffensiven var över inom några dagar.
Det var "100-timmarskriget".
Men ett sekundärt ostatat mål lämnades oavslutat.
General Sir Rupert Smith, som då hade befälet över Storbritanniens 1:a pansardivision, säger att medan målet att befria Kuwait uppnåddes "var det strategiska villkoret knappast avgörande och måste därefter upprätthållas av flygförbudszoner och FN-sanktioner".
Alla försök att sätta Saddam Hussein "tillbaka i sin låda" eller hjälpa till att få till stånd hans död misslyckades.
Prof Clark säger att den snabba militära segern skapade "många illusioner som snart kom hem för att tuppa".
Hybrisen skulle snart krascha ner.
De därpå följande USA-ledda militära interventionerna i Afghanistan och Irak var kostsamma varaktiga kampanjer mot okonventionella arméer som skulle sluta utan någon klar seger.
Särskilt den USA-ledda invasionen av Irak 2003 visade gränserna för USA:s militära makt och testade den internationella ordningens enighet - FN var bittert splittrat.
Och Gen Cordingley säger att den brittiska armén, som nu utformats för att utkämpa krig "bland folket", skulle vara "omöjlig" att någonsin göra något i samma skala som Desert Storm.
Ett kvarts sekel senare, sett genom dimman av nyare konflikter, kan det första Gulfkriget se ut som en ren militär framgång, eller till och med den sista betydande segern för amerikanska och brittiska styrkor.