Reaktionen på Taylors död på torsdag vid 72 års ålder, och den tillgivenhet som uttrycktes för honom, var det verkliga måttet på hans ställning i och utanför fotbollen.
Född i Worksop i Nottinghamshire, Taylor var son till en journalist och steg till framträdande i spelet som chef efter att ha gått i pension som spelare med Lincoln City 1972. Han blev chef och tränare på klubben, vann fjärde divisionen titeln med dem innan han flyttade till Watford 1977.
Det var här, tillsammans med sin ordförande Sir Elton John, som han utan tvekan producerade sitt finaste arbete, med klubben från fjärde divisionen till toppflygningen på fem upprymda år.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Taylor vårdade Watford legender som Luther Blissett och John Barnes, anmärkningsvärt efter andra efter Liverpool i sin första säsong på elitnivå och nådde FA Cup finalen 1984, där de förlorade 2-0 till Everton.
För inte så länge sedan skämtade han med mig, med sitt vanliga breda leende: "Du vet att jag aldrig har sett något av det spelet från den dagen till denna - men jag behöver inte se det igen för att veta att andra målet från Andy Gray var en blodig foul på vår målvakt Steve Sherwood."
Taylors osannolika samarbete med den praktfulla rockstjärnan motarbetade oddsen, chefens jordnära tillvägagångssätt passar ihop med hans ordförandes överdådiga livsstil. De förblev vänner för livet, vilket framgår av sir Eltons innerliga hyllning.
På resor utomlands när han arbetade som en BBC Sport pundit, Taylor skulle gärna berätta historier om detta partnerskap, alltid med ett skratt och understrykning den äkta tillgivenhet de delade.
Taylors briljans väckte oundvikligen uppmärksamhet från andra håll, och han kanske kände att han hade uppnått allt han kunde på Vicarage Road och åkte till Aston Villa i maj 1987.
Villa befann sig under begränsade omständigheter efter att ha förvisats till den andra flygningen. Taylor satte snart rätt genom att vinna befordran i sin första säsong - och, inte nöjd med det, återuppbyggde klubben med sådan framgång och klok ledning att han tog dem till andra plats bakom Liverpool 1990.
Taylors metoder prövades och litades på och ändå fick han ofta kritik för vad hans förtalare uppfattade som "lång boll" fotboll. Han påpekade med stor motivering sin villighet att använda ytter och flair spelare som Barnes och den unge Mo Johnston, som han förde till England från Partick Thistle.
England såg oundvikligen i Taylors riktning efter Sir Bobby Robson lämnade efter 1990 års VM i Italien, där hans sida förlorade till Västtyskland på straff i semifinalen.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Detta var utan tvekan den mörkaste och mest frustrerande perioden i Taylors karriär och är en av anledningarna till att hans andra arbete har varit så kriminellt underskattat genom åren.
Taylor tog över en tuff tid efter förlusten av Englands huvudkvarter som målvakt Peter Shilton och tidigare kaptener som Terry Butcher och Bryan Robson. Han gav spelare som Alan Shearer och Martin Keown deras första England caps - men han drog kritik för att välja spelare många kände helt enkelt inte var internationell klass, såsom Carlton Palmer.
England nådde Euro 92 i Sverige under Taylor men producerade en rad nedslående föreställningar, som gick ut på gruppstadiet efter att ha förlorat 2-1 till Sverige i Stockholm.
Taylor uppvaktade kontroverser och kritik i detta avgörande spel genom att ersätta England kapten och huvudskytt Gary Lineker för Arsenal strejker Alan Smith med ett mål fortfarande behövs - det kom aldrig och Lineker aldrig spelade för England igen. Chefen blev förtalad och lyst som en "knäpp" i tidningen Sun.
Kampanjen för att kvalificera sig för VM i USA 1994 slutade också i misslyckande, och var brutalt krönikad i fly-on-the-wall dokumentären "The Impossible Job", som gav en intim inblick i de påtryckningar Taylor var under.
Dessa strider illustrerades skarpt i spelet som effektivt förseglade hans öde, den 2-0 förlust till Nederländerna i Rotterdam.
Han kanske har opererat på högsta nivå men han pratade aldrig ner till supportrar och var alltid intresserad av hur de såg på spelet
Den torterade Taylor ses på åskådarplats med tjänstemän efter Ronald Koeman på något sätt undkom ett rött kort för en foul på Englands David Platt, bara för att bli tillrättavisad och få den lysande frispark som skickade holländarna på väg till seger.
Han avgick följande månad och stannade utanför spelet tills återvänder till vargar i mars 1994. Under sin förtrollning tog han med dem in i den andra nivåns play-offs 1994-95, där de förlorade till Bolton Wanderers.
Taylor lämnade i november 1995 innan han återvände till återbesök gamla härligheter. Sir Elton John var tillbaka vid rodret vid Watford så det var ingen överraskning när han vände sig till Taylor för att komma tillbaka till Vicarage Road som chef i februari 1996.
Det var än en gång den perfekta passformen och han var tillbaka som manager ett år senare, vinna den tredje-tier titeln 1998 innan Watford i Premier League i slutet av nästa säsong efter en play-off final seger över Bolton.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Watford, trots en tidig seger i Liverpool, förvisades och följande säsong beslöt Taylor att gå i pension - bara för att ändra sig och göra en comeback på Villa i februari 2002. Han gick i pension för en andra och sista gång efter att de kämpat följande säsong.
Det var slutet på ett kapitel och början på ett annat som Taylor blev en respekterad pudding på BBC Radio 5 live, en roll han utförde med total säkerhet och uppfattning.
Taylor var en del av radioteamet som täckte England. Det var ett tecken på den aktning i vilken han hölls av fans samt spelare att varje gång han stötte på supportrar utomlands, han behandlades med fullständig respekt.
Det fanns knappt en hänvisning från Englands anhängare till någon av hans strider som ledde landslaget. För dem var Taylor en sann gentleman, att få sin rätt inte bara för sitt arbete utan för sin varma personlighet och villighet att diskutera fotbollsfrågor med alla han träffade.
Han kanske har opererat på högsta nivå men han pratade aldrig ner till supportrar och var alltid intresserad av hur de såg på spelet.
Som BBC Sport kollega var Taylor ofelbart samarbetsvillig och den fulländade professionella, villiga att ta ett samtal när som helst, även när han var tänkt att tillbringa tid med sin älskade fru Rita.
Och liksom en fount av kunskap och en man med starka åsikter, Taylor var också en ändlös källa till underhållning och historier, lika glad att peta roligt på sig själv som alla andra.
Graham Taylor var en förstklassig manager på klubbnivå och en sann gentleman inom och utanför fotbollen. Han kommer att bli mycket saknad, och kanske nu kommer hans arbete i ledningen, betraktat genom prisman för dessa sorgliga nyheter, till slut att få den ära som det till fullo förtjänar.
Graham Taylor kommer att bli ihågkommen av många för hans ouppfyllande trollformel som ansvarar för England - men med mycket mer som en enastående klubb manager på Watford och Aston Villa och en av de trevligaste, mest genuina män i spelet.