För att bedöma den viktiga frågan om huruvida de stora entreprenörerna, Serco, G4S, Atos och Capita, gör överdrivna vinster från sin 4 miljarder pund årliga verksamhet med den offentliga sektorn, var regeringens utgifter vakthund tvungen att i stor utsträckning förlita sig på information som frivilligt till dem av de fyra.
Vilket verkar vara något av en lacuna, med tanke på att en stor och ökande andel av våra offentliga tjänster tillhandahålls av den privata sektorn. Enligt NAO, kontrakt ut, till lik av Serco, G4S, Atos och Capita, står för "omkring hälften av de £ 187 miljarder som den offentliga sektorn spenderar på varor och tjänster varje år".
För att uttrycka det på ett annat sätt, utgör kontraktstilldelningen omkring 15 procent av alla offentliga utgifter och 5 procent av Storbritanniens BNP. Den privata sektorns tillhandahållande av offentliga tjänster är därför oerhört viktigt för att staten ska fungera effektivt och för ekonomins produktivitet.
Ändå är det bara skrivet i vissa kontrakt att de är "öppen bok", att kunden (det är du förresten, skattebetalaren) har en formell rätt att veta hur mycket pengar det privata företaget faktiskt tjänar på ett visst kontrakt.
Så vad lärde sig NAO egentligen om lönsamheten för de fyra stora outsourcing företagen från den information de lämnade?
Tja de stora fyra säger att under 2012 var deras respektive rörelsemarginaler - de vinster de normalt gör i procent av försäljningen - på offentliga kontrakt lägre än den rörelsemarginal de tjänar i genomsnitt på alla kontrakt.
Så på den grunden, om siffrorna är tillförlitliga, skulle det vara svårt att hävda att regeringen blir lurad.
Men det finns tre kvalifikationer att göra:
1. Vad är det för fel på dig? De gör alla en rörelsemarginal på statligt arbete i bollparken på 5%, med Capita och Serco uppenbarligen genererar en smidge mer än Atos och G4S. Men finns det något magiskt och passande med det där 5 procentstalet?
Nu påpekar NAO att nettomarginalen för dessa företag för allt deras arbete - för den offentliga och den privata sektorn - är lite lägre än genomsnittet för FTSE 100-företag.
Men det kanske inte är någon bra jämförelse. Med tanke på de offentliga kontraktens långsiktiga karaktär och att de, när de väl har vunnits, ofta rullas över och förlängs, skulle det då vara rimligt att vinstmarginalen blir ännu mindre?
NAO verkar inte ha någon åsikt om det här.
2 ) och 2......................................................................................................... Det finns en enorm variation i lönsamheten för olika kontrakt, vilket ifrågasätter om den genomsnittliga avkastningen på 5 procent är meningsfull.
Bruttovinstmarginalen (vinsten före fördelning av omkostnader) för Atos på kontrakt varierar mellan 3% och 22%, intervallet är 6-18% för Capita, det är 0-32% för G4S och 4-13% för Serco.
Återigen ställs en viktig fråga, nämligen varför det finns en sådan variation i lönsamheten för kontrakt både för enskilda företag och mellan företag?
Återspeglar denna variation de olika graderna av risk för uppdragstagaren i varje kontrakt - vilket skulle vara en lugnande förklaring?
Eller innebär det att det finns stora skillnader i den offentliga sektorns förhandlares kompetens - vilket skulle värma kackerlackorna mindre?
Återigen finns det inget definitivt svar från NAO.
3. Vad är det som händer? NAO noterar att värdet av dessa företag på aktiemarknaden under perioden 1 januari 2006–30 september 2013 har ökat mycket mer än värdet på FTSE 100 företag i allmänhet. Under den perioden ökade FTSE 100-indexet med 26%, medan Capitas aktiekurs steg med 141% och G4S med 94%.
Det tyder på att investerare inte är oroliga för att lönsamheten i statliga kontrakt är för liten.
Tvärtom. Det innebär att det är tillförlitligheten i intäkterna från dessa avtal som är det viktiga, och att vinstmarginalerna därför är ganska tillfredsställande.
Men, och detta är mycket viktigt, berättelsen om förhållandet mellan den privata sektorns leverantörer och regeringen utvecklas - ahem -.
Sedan det allmänna valet 2010 har kabinettet aggressivt försökt utöva större central kontroll över tilldelningen av outsourcingkontrakt.
Under processens gång har den fått betydande återbetalningar för äldre affärer och verkar säkra bättre valuta för pengarna vid nya transaktioner.
Justitieministeriet har på senare tid dumpat Serco och G4S genom att uppmana byrån för allvarliga bedrägerier att utreda påstådda överavgifter för elektronisk märkning av brottslingar.
Eller för att uttrycka det på ett annat sätt, den upplevda balansen mellan risk och belöning för dessa utkontrakterade avtal förändras, till nackdel för den privata sektorns företag.
Det har skett stora förändringar i ledningen på Serco och G4S, och deras aktiekurser har båda sjunkit med omkring en sjätte sedan maj.
Så förmodligen den mest intressanta slutsatsen av NAO är den som går emot kärnan i typiska politiska och offentliga samtal om privata leverantörer.
NAO varnar kabinettskontoret för att det finns en gräns för den ekonomiska press det kan sätta på lik av de stora fyra, och att det kanske inte dröjer för länge innan det kommer att bli en förlust av "innovation och investeringar" som "kan utgöra en risk för valuta för pengarna på längre sikt".
Vakthunden tar de privata leverantörerna på allvar när de säger att de kan välja att inte lägga bud på framtida kontrakt inom vissa offentliga tjänster.
Och det kan vara ett problem, eftersom - med så mycket outsourcing sedan 1980-talet - det inte är uppenbart att den offentliga sektorn behåller kompetensen och kompetensen att ta tillbaka vissa av dessa tjänster.
Eller för att återvända dit där jag började, med tanke på att den offentliga och privata sektorn nu är så intimt och invecklat kombinerad, kanske det inte är orimligt för skattebetalaren som arbetsgivare att ha mycket tydligare syn på hur mycket vinst entreprenören tjänar.
Det kanske mest chockerande avslöjandet i Riksrevisionens två granskningar av hur företag inom den privata sektorn tillhandahåller offentliga tjänster är hur lite finansiell information som NAO faktiskt kan begära att få granska.