Världen förändrades den 6 augusti 1945. De förfärliga effekterna av denna första atomstrejk - och den därpå följande attacken mot Nagasaki - har utan tvekan spelat en stor roll för beslutsamheten att förhindra användning av mycket mer förödande vapen som utvecklats sedan dess.
Då var USA den enda nationen med "bomben".
Historien sedan dess har varit om den stadiga spridningen, spridningen av kärnvapen: först till Ryssland, Storbritannien, Frankrike och Kina - sedan till Israel (även om aldrig officiellt erkänt), Indien, Pakistan, Nordkorea.
Stormakterna verkade antingen oförmögna eller ovilliga att förhindra denna spridning utom kanske nu - i Irans fall.
Alla möjliga motstridiga signaler kommer från de internationella samtalen i Wien som syftar till att få slut på all fientlighet mellan de stora världsmakterna och Iran när det gäller dess mycket omtvistade kärnvapenprogram. Det talas om både sammanbrott och möjligt genombrott.
Så varför bedöms det vara så viktigt att stoppa Iran?
Jag frågade Sir John Sawers, chefs brittisk förhandlare med Iran från 2003 till 2007, och därefter Storbritanniens företrädare i FN:s säkerhetsråd när sanktioner mot Iran beslutades.
Han sade: " Om Iran skaffade sig ett kärnvapen, skulle det förändra dynamiken i hela Mellanöstern.
"Det skulle göra dem osårbara för alla reaktioner på deras oacceptabla beteende i regionen."
Sir John sade till mig: " Om det finns en överenskommelse då, först och främst, ger den alla mycket större försäkran om att Iran inte kommer att göra en paus för kärnvapen.
"Det öppnar möjligheten för Iran och dess arabiska grannar att komma samman och utveckla en mer normal relation.
"För närvarande är Mellanöstern splittrat av tvister - många av dem längs Sunni-Shia linjer - och om vi kan skapa en möjlighet där saudier och iranier kan prata med varandra och det inte drivs av kontinuerlig fientlighet, då finns det en möjlighet att skapa en annan typ av Mellanöstern."
Det är inte bara augusti 1945 som hänger tungt över förhandlingarna med Iran.
Händelserna i Iran i februari 1979, och allt som har följt, bidrar till att förklara de år av misstänksamhet och direkt fientlighet mellan Teheran och Washington som en kärnvapenaffär skulle kunna göra så mycket för att lindra.
Ayatollah Khomeinis triumferande återkomst till Teheran - den 1 februari 1979 - från exil i Paris för att ta makten som högste ledare för en islamisk republik symboliserar det ögonblick då USA och dess allierade förlorade kontrollen över Iran i och med shahens fall.
Åren av flagrant västerländsk inblandning var över.
Ruhollah Khomeini föddes i Kohmeyn i centrala Iran. Han blev religiös forskare och i början av 1920-talet steg han till att bli en 'ayatolla', en term för en ledande shiaforskare.
Gripen 1962 av shahens säkerhetstjänst för hans frispråkiga motstånd mot shahens västvänliga regim. Gripandet upphöjde honom till en nationell hjälte.
Exiled 1964, bor i Turkiet, Irak och sedan Frankrike, varifrån han uppmanade sina anhängare att störta shahen.
I januari 1979 kollapsade shahens regering, och han och hans familj flydde i exil. Den 1 februari återvände Khomeini till Iran i triumf.
Det var en nationell folkomröstning och Khomeini vann en jordskredsseger. Han förklarade en islamisk republik och utnämndes till Irans politiska och religiösa ledare för livet.
Islamisk lag infördes över hela landet.
Det nya religiösa ledarskapet ärvde ett kärnforskningsprogram, men förnekar konsekvent att utvidga det i syfte att göra "bomben".
Stormakterna har aldrig accepterat detta, i stället för att peka på alla de iranska ansträngningarna att producera högberikat uran i de mängder som man bara kan behöva bygga en bomb, liksom hemlighetsmakeriet och det påstådda döljandet av så mycket verksamhet som är särskilt förbjudet enligt fördraget om icke-spridning av kärnvapen som Iran har undertecknat.
År av påtryckningar som tillämpas genom sanktioner och förhandlingar för att hitta en väg framåt har nu nått en punkt där en överenskommelse - bara kunde - vara möjlig.
Jag talade med Ariane Tabatabai, vid Georgetown University, som liksom jag har varit i Wien för att följa vad som är tänkt att vara slutspelet i dessa samtal.
Hon sade till mig: "Förhandlingarna handlar med all sannolikhet om att se till att Irans kärntekniska program förblir fredligt och att göra så att det måste ge en uppsättning garantier och det skulle innebära att Iran drar tillbaka en del av sin kärntekniska verksamhet.
"Det kommer också att ge mer öppenhet till Internationella atomenergiorganet för att se till att allt i huvudsak är under ständig övervakning, med ökad tillgång till dess anläggningar så att det internationella samfundet kan kontrollera att Iran håller sitt slut på uppgörelsen."
Vilket för oss prydligt till den obesvarbara frågan: Är det iranska ledarskapet redo att förhandla?
Det skulle kunna vara, delvis för att lugna de iranier som är trötta på sanktioner som bidrar till att lamslå deras ekonomi och symbolisera isoleringen från en värld i snabb utveckling som de längtar efter att få vara en del av.
Professor Ali Ansari, Irans historiker vid St Andrews University, pekade på en annan av landets ambitioner, nämligen att återfå en del av den globala respekt som Iran anser att det förtjänar.
"Vad iranierna är ute efter är en viss respekt som ett land som anser sig vara en stor makt - i synnerhet i regionen - som inte har haft en bra tid under det senaste århundradet eller så.
"Den verkliga stoltheten och prestationen är att de har utvecklat vad de har ansett vara en inhemsk kärnkraftsindustri.
– Ett av de argument som många har framfört är att en islamisk regering inte skulle vara vetenskapligt avancerad.
"Ja, för iranierna, du vet, detta är, typ av bevis för att det faktiskt kan vara, om de bestämmer sig för det."
Men professor Ansari är långt ifrån säker på att ett avtal kan göras, och - även om det är det - att det kommer att hålla.
Och Sir John, från alla sina år som han har förhandlat med Iran, är rakt på sak: " När man köper en matta i Iran, måste man köpa den två, tre gånger om.
"Man känner ibland att det är samma sak i kärnvapenförhandlingarna också. Det finns ett iranskt talesätt som säger att den verkliga förhandlingen börjar först när avtalet har undertecknats.
"De kommer alltid att komma tillbaka för mer. Även om vi får ett avtal - betyder det inte att det är "fred i vår tid".
Så misstankarna på båda sidor är fortfarande starka.
Vad som än händer under de närmaste dagarna, att bygga upp och sedan upprätthålla förtroendet mellan Iran och de viktigaste världsmakterna, särskilt USA, är fortfarande den svåraste av alla utmaningar.
Vi närmar oss 70-årsdagen nästa månad av den första atombomben på Hiroshima.