Som försvarskorrespondent för Daily Express slog han sina rivaler till en rad scoop.
En av hans stora styrkor var förmågan att komma ihåg små detaljer utan att behöva göra en enda anteckning.
Efter sin pensionering publicerade han en serie böcker som påstod att Storbritanniens säkerhetstjänster hade penetrerats av spioner på toppnivå.
Harry Chapman Pincher, son till en officer i armén, föddes i Indien den 29 mars 1914.
Han gick på Darlington Grammar School och London University, och tog examen i zoologi och botanik.
Ironiskt nog försökte en del skolkamrater, medan de var på universitetet, att skriva under honom för den sovjetiska saken.
"Jag sade till en: "I händelse av en framgångsrik revolution, hur skulle det nya England styras?"
"Han sade: "Till att börja med skulle det styras från Moskva."
"Så jag sa: 'Ja, skit samma.'"
Pincher arbetade som lärare innan han började i den kungliga pansarkåren 1940. Han flyttade till Rocket-divisionen vid försörjningsministeriet 1943.
Efter kriget fick han ett jobb med Daily Express som försvars-, vetenskaps- och medicinsk redaktör.
En av hans bästa kontakter, chefsforskare vid försvarsministeriet på 1950-talet, var angelägen om att berätta så mycket som möjligt för honom om Storbritanniens kärnvapenprogram.
Han ville förklara för allmänheten varför landet spenderade så stora summor pengar på det.
"Jag är upp för användning när som helst", sade han. "Om någon vill komma och berätta lite nyheter som ingen annan vet och jag gör en härlig scoop av det, kom igen, använd mig!"
Men det oroade honom aldrig att han användes av äldre personer med idéer för att främja eller poäng för att göra upp.
Hans utredningsmetoder var okonventionella. Främst köpte han luncher som han tyckte om, och över klaret brukade höga tjänstemän och politiker berätta saker för honom.
Hans favoritlunch plats var en elegant fransk restaurang som heter L'Ecu de France i Jermyn Street utanför Piccadilly, praktisk både för Fleet Street och för tjänstemän och politiker i Westminster.
Först efter det att den stängts fick han veta att platsen hade buggats av MI5 sedan 1940-talet. (Det hade också, MI5 upptäcktes när ta bort sina egna dolda mikrofoner, buggades av KGB.)
"MI5 hörde varje samtal som jag hade och de gjorde ingenting åt det", sade han.
"Allt de gjorde var att lägga det i filerna. MI5 gillar inte att vidta några åtgärder; de gillar att veta.
"'Det finns i filerna: om vi vidtar åtgärder, kommer de att veta att vi vet.' Det är attityden. Det är helt galet."
Pincher odlade kontakter inte bara vid lunchbordet utan på landsbygden.
På 1950-talet tog han upp spel skytte, och träffade en hel del användbara källor medan banka bort i plus-fyrar vid fasan och grouse.
Lord Mountbatten, otillgänglig som förste sjöherre och överbefälhavare, visade sig vara mycket vänligare när Pincher stötte på honom när han sköt.
"Han bjöd in mig att skjuta på Broadlands och dikterade till och med en historia för mig en gång när jag reste i hans Land Rover, som gick rakt in i tidningen... men under mitt namn, inte hans."
1964 förde han in skandalen om Ferrantis 5 miljoner pund vinst på Bloodhound missiler, som var det största vapnet i Storbritanniens luftförsvar.
Detta var en kolossal summa på den tiden och en efterföljande undersökning såg företaget återbetala mer än 4 miljoner pund till statskassan.
År 1971 avslöjade Pincher hur antalet anställda vid den sovjetiska ambassaden hade ökat avsevärt och hävdade att de flesta diplomater, chaufförer och trädgårdsmästare verkligen var spioner.
Detta fick Edward Heaths regering att driva ut 105 av dem, vilket allvarligt skadade Sovjetunionens spionageförmåga.
Efter hans pensionering var Pinchers mest kontroversiella bok deras handel förräderi. Detta avslöjade chefen för MI5 fram till 1965, Sir Roger Hollis, hade undersökts som misstänkt sovjetisk spion.
Det fanns en enorm furore, som Pincher utan tvivel fann mycket glädjande.
Under åren sedan, Pincher härdade sin linje på Hollis, och fortsatte forska ämnet blir övertygad om att Hollis faktiskt var en sovjetisk mullvad.
Alla håller inte med. Christopher Andrew, MI5:s officiella historiker, tror att det är nonsens att påstå att Hollis var en förrädare.
Rupert Allason, som skriver om spionage under pennnamnet Nigel West, är mer nyanserad. "Vissa människor tror inte att det fanns någon fientlig penetration av säkerhetstjänsten.
"Personligen har jag sett bevisen: Jag vet att det fanns penetration fram till åtminstone september 1963.
"Där jag lämnar företaget med Harry är i frågan om kandidater. Han tror att det var Sir Roger Hollis, jag är inte övertygad om det, men jag är övertygad om att det fanns en mullvad."
En av de viktigaste källorna till Pinchers bok var före detta MI5-agenten Peter Wright, vars bok Spycatcher var föremål för ett långt rättsfall för att försöka förhindra publicering.
Margaret Thatchers regering var rasande över sin handel är förräderi, men då var arga premiärministrar inget nytt för Pincher.
I maj 1959 skrev den konservativa premiärministern Harold Macmillan en personlig minut, märkt "hemlig", till sin försvarsminister.
"Jag förstår inte", skrev han, "hur Express ensam av alla tidningar har fått det exakta beslut som vi nådde i kabinettet förra torsdagen på rymden. Kan inget göras för att undertrycka eller göra sig av med Mr Chapman Pincher?
"Jag börjar bli mycket oroad över hur välinformerad han alltid verkar vara i försvarsfrågor."
Och labourpremiärminister Harold Wilson bidrog till det som kan ha varit Pinchers finaste ögonblick 1967.
Det som blev känt som "D-annonsaffären" började med en "walk-in", en medlem av allmänheten som dyker upp vid en tidningsdörr med en möjlig scoop.
Den information som gavs till Pincher var att alla privata telegram och postkontor avlyssnades och att några lästes av GCHQ.
Innan Pincher publicerade artikeln, kollade han med en kontakt som hette överstelöjtnant Sammy Lohan, sekreterare i D-anmälningsutskottet.
D-annonseringssystemet är ett frivilligt system som är utformat för att göra nyhetsmedierna uppmärksamma på berättelser som kan skada den nationella säkerheten om de publiceras.
Lohan berättade för Pincher att hans historia inte täcktes av D - meddelandena, och Expressen gick vidare och tryckte scoopet.
Wilson var rasande och satte i gång en undersökning för att visa att D - meddelandena i själva verket hade brutits. Utredningen avslutade det rakt motsatta, och rättfärdigade Express.
I hans Vem är Vem inträde, Pincher listade illering i Whitehall och bulting politiker som två av hans fritidsaktiviteter.
Han sa att han inte ångrade något han hade fått reda på och tryckt.
"Jag har alltid försökt att träffa alla de bästa människorna eftersom det är där historierna ligger", sade han.
"När du har tillgång till människor har du tillgång till fakta, oftast hemliga fakta."
Chapman Pincher var känd som "den ensamma vargen på Fleet Street".