Det är verkligen den mest koncisa, och utan tvekan den mest revelatory: inne i en tidigare dold värld, visar sport som rå och brutal och vacker och komisk, aped många gånger men aldrig riktigt matchade.
Leva med Lions, den fly-on-the-kitbag historien om 1997 brittiska och irländska Lions turné i Sydafrika, är 20 år gammal. Det kom att både definiera den episka resan och ge den en evig ungdom.
Två decennier senare har ett speciellt BBC Radio 5 Live-program fört samman de män som gjorde det och de som blev dess ovetande stjärnor.
Detta är den inre berättelsen om den ultimata inre historien.
Cameraman och regissör Duncan Humphries (DH): " Min kompis Fred och jag hade gjort reklamfilmer om moppar och hinkar. Vi letade efter något roligare att göra, så vi gick till puben vid middagstid. Klockan 15.30 hade vi denna bländande idé: varför inte göra en film om Lions?"
Direktör Fred Rees (FR): "Vi åkte till turnéchef Fran Cotton. Han sa: "Låter som en bra idé, det kommer att kosta dig 30 000."
"Min far och jag, som drev ett produktionsbolag, beslutade att vi skulle ta risken, eftersom vi fick veta av Fran och alla andra att när vi hade rättigheterna då skulle BBC eller ITV komma ombord och ge oss pengar för att faktiskt göra det. Så vi betalade £ 30 000, och gick till BBC och ITV, och istället de alla sade: "Du är galen, Lions kommer aldrig att vinna, ingen kommer att vilja titta på denna film, vi kommer inte att ge dig några pengar."
"Vi var livrädda. Vad gör vi nu? Vi är på kanten av en klippa. Antingen har vi förlorat alla dessa pengar, eller så måste vi hitta en hel massa mer för att göra filmen. Så, i stor dumhet eller visdom, återtog vi mitt hus."
Winger John Bentley (JB): " Dessa två kan ha haft ett samtal med Fran, men [coaches] Ian McGeechan och Jim Telfer invände faktiskt mot deras närvaro. De ville inte ha en cirkus. De bestämde sig för att ignorera de här killarna.
"Den första fredagen gick alla spelarna på en drink. Pojkarna var där. De förklarade att de ville göra det fly-on-the-wall. Jag sa till dem att de inte skulle få det, och de behövde en spelare för att hjälpa dem. "
DH: "Vi har alla fullt Lions träningskit. Så varje dag filmade vi med dem. Vi hade samma utrustning som dem. Genast började vi smälta in i bakgrunden.
"Man hade aldrig kommit överens om att vi kunde sätta mikrofoner på Telfer och McGeechan. Men vi gjorde det varje dag. Och de antog att det måste ha varit i kontraktet. Vilket det inte var."
FR: " Vi levde i ett limbo. Vi var inte journalister, och vi var inte laget. Vi bodde däremellan. Vi ignorerades för det mesta, vilket var bra för filmen. Du vill inte att folk ska vara medvetna om att du filmar dem."
JB: "Om det är någon tröst, Martin Johnson ignorerade alla spelarna också."
Minuter innan turnématchen, mot Eastern Province, samlade kapten Jason Leonard sina lagkamrater runt honom i en snäv cirkel.
Hans tal - riktat mot ljudet av klapprande dubbar, nervös klappring och vilda uppmaningar (" Kläm på armarna! Kläm!") - var Churchill möter Barking via flera brutna näsor ("Vad mer vill du uppnå? Det finns där för oss..."). Vi visste nästan inte att det hände.
DH: "Innan han kallade ihop pojkarna kastade Jason ut oss. Fred och jag hade en konflab, och vi tänkte, om vi inte kommer in i första omklädningsrummet, när testerna kommer har vi ingen chans. Vi var tvungna att ta oss in.
"Så vi gick för att träffa Fran. "Fran, vi skakade hand om det här." Lämna det till mig. Fran gick in, knackade Jason på axeln med sin stora hand, och det var det - vi var i."
JB: " Kameran hade aldrig varit i en Lions omklädningsrum. Inte jag heller. Men vi märkte inte ens att de var där."
FR: " Det var en hel del svordomar. Vi hade en 20 sekunders sektion med Keith Wood där han tappade 13 f-bomber.
"Vi ringde upp honom efteråt och berättade för honom. Han sa: "Ja, det låter lite mycket. Jag kanske måste öppna en stormarknad eller något. " Så vi halverade svärandet, och när vi spelade det tillbaka till honom, sade han: "Det låter verkligen inte som jag - du bättre lägga tillbaka allt i."
Fantomen spydde var Neil Jenkins. Och ibland Keith Wood också."
Den handhållna kameran Bentley bad om fördes vidare till lagkamrat Rob Wainwright och sedan hans kollega Scot Doddie Weir. Medan Weirs första försök till självfilmning inte gick bra ("Ta två, för i del ett hade jag en liten ed...") de kommande veckorna avslöjade hur starkt ett band en Lions turné kan smedja - och hur det är när det bandet med våld bryts.
I turnématchen mot Mpumalanga förstördes Weirs knä av ett brutalt frimärke vid en ruck. När doktor James Robson berättade för honom i omklädningsrummet att hans turné var över, var Humphries kamera där för att fånga hans reaktion.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Doddie Weir (DW): "Du säger att det krossar ditt hjärta att titta på det. Den knäckte min också.
"Jag försökte se glad ut för pojkarnas skull. Det är så jag alltid har varit, att visa en positiv sida. Men jag var på väg hem, och det hade varit en underbar resa och en underbar tur.
"Ruggbyn var ganska speciell, men den största skiftnyckeln för mig var att lämna de 35 spelarna. Bentos [John Bentley] var ganska speciell. Han var min nya kompis. Att lämna det var det största. Videon fångade upp det, och vårt kamratskap."
DH: " Det var nära att kännas som om jag trängde mig på privat sorg. Bentos och Rob och Doddie hade varit så briljanta och öppna för oss, så du hade utvecklat mer av en relation med dem.
"Witnessing Doddie - som hade spelat så bra på den turnén - det fanns ett ögonblick när du undrade om att stänga av kameran. Men du stannar, och om någon säger'sod off', du sod off något långsammare.
"När jag slutade filma sa jag: "Doddie, jag är verkligen ledsen." Det var inte trevligt att filma, men det visar Doddie som personen han är."
DW: "Jag var en blyg pojke. Att träffa John Bentley, som var den största sociala anstiftaren, öppnade verkligen mina ögon."
JB: " Det var några ensamma dagar. Min fru hade turen, och hon skickade brev och foton på barnen. Min dotter var sex månader när jag gick, och hon förändrades inför mina ögon. Det var en stor fråga för mig.
"Efter att jag gick till Doddie för att säga adjö, gick jag tillbaka till mitt rum och grät mina ögon ut. Jag ville inte vara där då. Och Doddie var den trevligaste mannen i världen. Jag älskar dig Doddie, det gör jag verkligen."
DW: "Du är ganska speciell, Bentos. Du är min favorit."
JB: "Jag älskar dig verkligen. Det här är ett underbart tillfälle att berätta för alla att du älskar mig. Säg att du älskar mig. Snälla."
DW: "Jag sms:ar dig."
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Efter att ha slagit Western Province drog sig truppen tillbaka till Cantina Tequila i Kapstaden för några öl. Och sedan flera till. Med champagne. Och tequila. Och mycket sång - även från Martin Johnson.
FR: " Lejonen höll inte tillbaka, så vi trodde inte att de brydde sig om att filma den. Vi bara gungade upp."
DH: "Jag gick i bilen med Jonno och Geech [Ian McGeechan]. Då var vi en del av resan."
JB: "Vi hade en underbar kväll. Det slutade någon gång på måndag. Det är den riktiga sidan av turnén.
"Folk frågar varför Wonderwall blev en så stor låt för oss. Vi var i baren den kvällen, och det bara hände. Vi valde det inte. Vi hade inte spelat den i omklädningsrummet.  Rugby turnéer handlar om att sjunga, men det bara kom igång och vi alla sjöng det.
"Orden fungerade just. "Jag tror inte att någon känner som jag gör, om dig nu..."
DH: "Vi önskar att du hade valt en annan låt, eftersom det kostade oss en förmögenhet i rättigheter att använda den."
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Forwards tränare Telfer var en man besatt på den turnén. Övertygad - korrekt - testserien skulle vinnas eller förloras på framsidan, han slog sina framåt på tränings planen, sedan rörde deras själar efteråt.
Linjerna har inte förlorat mycket av sin makt under de senaste två decennierna. "Det finns två typer av rugby spelare pojkar - ärliga och resten..." "Detta är din (blöd) Everest, pojkar. Väldigt få får någonsin en chans i rugby termer att få för toppen av Everest. Du har chansen idag.
"De tänker inte på oss alla. Inget. Vi är här för att hitta på siffrorna.
"Du måste hitta din egen tröst - din egen drivkraft, din ambition, din egen inre styrka. Eftersom ögonblicket har kommit för den största spelet i ditt (bleka) liv."
DH: "Vi brukade kalla Jim 'farfar', även om inte till hans ansikte. Han var en mild, gråhårig man. Sen dök han upp för träning, och det här monstret dök upp."
FR: " Det är en av de magiska sakerna, att vi lyckades fånga Jim och Ian som höll dessa fantastiska tal. De har inget ego, de två.
"Det handlade inte om dem, och de kände att de uppnådde. Allt handlade om spelarna. Jims ord, och hans leverans, är guld."
DH: "Du skulle höra Jim repetera, alla knotande och mumlande. Och då skulle han leverera det perfekt, och du skulle tänka, "Var kom det ifrån?"
JB: "Vi talar om banbrytande bilder för tittarna. Jag hade aldrig sett de talen. Ingen av ryggen hade. De gjordes till förtrupperna. Ingen av de framåtvända hade nämnt det. Jag tittade på den och tänkte: "Wow!"
Ian McGeechan (IM): "Det är det lyckligaste jag någonsin sett Jim. Det var han som kom ut. Det var lysande."
JB: "Det var magiska bilder. Du kunde inte manusera det. Det var inte pantomim, det var inte gjort för kameran. De hade bara tur som hade fångat den."
DH: "Jag var ett bord bort när jag filmade det, men jag tror inte ens de visste att vi var där. De var så fokuserade.
"Jag minns uppbyggnaden till Everest. Ljudmannen sade: "Jim är borta på en..." Han knotade, han mumlade, gjorde repetitionerna i sitt eget sinne. Jag tänkte: "Skit inte upp den här zoomen."
Tre timmar före det andra testet, med Lions 80 minuter från en historisk serievinst, satte McGeechan sina spelare på laghotellet.
Hans tal skulle vara annorlunda i tonen än Telfers, men dess inverkan var lika betydelsefull: " På det fältet ibland idag, är allt det kommer att vara mellan er en titt. Inga ord, bara en titt. Det kommer att säga allt. Och det största den kommer att säga är "du är speciell".
JB: "Gech-talet krossar mig."
FR: " Det finns så mycket hjärta där inne. Det är något mycket vackert med det talet."
JB: "Jag satt där gråtande. Gråtande, och rädd för att lyfta min hand mot mitt ansikte på grund av gråten.
"Därför att han talade om de saker som fanns utanför rummet, som din familj. Jag missade min så mycket. Jag hade inte sett dem på sju veckor. Det gjorde vi alla. Geich förstod."
DH: "Vi hade två kyrkliga talare. Några år senare kände sig talen om filmer bakom kulisserna alltför repeterade. Men det fanns tillfällen då jag filmade när man kunde känna håret på baksidan av nacken stiga."
Turen över, serien vann, Fred satte sig ner för att redigera hundratals timmar av film ner till strax under tre timmar.
DH: "De som drev de fyra hemmaförbunden blev chockerade, när de kom för att titta på det, av alla svordomar."
FR: "Vi spelade dem den sista sekvensen. När Jerry Guscott tappade det vinnande drop-goalet i det andra testet, [ordförande i Lions kommitté] hoppade Ray Williams till fötterna och skrek: "Ja!" De var okej med svordomarna efter det."
JB: "När vi hade turnéåterträffen kom Fred och Duncan till den. De blev som vänner."
FR: " Filmen är två timmar 50 minuter lång. Lions vinner testserien de senaste fem minuterna. Om de hade förlorat serien hade det varit samma film.
"Vi visste att vi hade gjort något ganska magiskt. Vi släppte det som en VHS, och det blev ganska snabbt den mest framgångsrika rugby video som hade varit. Man kan aldrig veta hur världen kommer att reagera, men vi visste att vi hade något speciellt."
DH: "År 2005 filmade jag en annons med Jonno och Brian O'Driscoll. Brian blev tillfrågad vad som fick honom in i rugby. Han svarade att filmen Living With Lions hade varit en av de stora anledningarna.
"Jonno började skratta. Den här killen klarade sig. Brian tog min hand, skakade på den och sa: "Tack så mycket."
JB: "Alla runt omkring mig sa att det skulle ha kallats 'Living with John Bentley'.
"Jag hörde från turnén pressofficer när filmen hade satts ihop, och fick höra att jag skulle ta en titt innan det kom ut. Så jag gick in i trädgården, och berättade för min fru om vad jag hade gjort.
"Hon blev galen. Du skulle ju leka rugby! Vad fan gjorde du? Varför måste du titta på det? "
"En vecka eller så senare var jag borta och lekte med Newcastle. Jag ringde hem för att se hur barnen mådde. Min fru berättade för mig att ett paket hade kommit för mig.
"Verkligen?" "Ja, det är en video från din resa till Sydafrika."
"Åh Gud... "
"'Jag har sett det, John, och det är bara du som är en idiot. Som vanligt."
IM: " Min fru berättar för mig att när hon känner sig deprimerad, är Living With Lions en av de filmer hon sätter på. För den stunden var det vattendelaren. Lejonen var här för att stanna."
Det kan vara den bästa sportdokumentären som någonsin kommit ut ur Storbritannien.