De avlades 1944 vid en konferens i Bretton Woods i delstaten New Hampshire i USA.
Genom att främja ekonomiskt samarbete och hjälpa länder med betalningsbalansproblem hoppades grundarna undvika en upprepning av 1930-talets stora depression.
IMF strävar efter att bevara den ekonomiska stabiliteten och att ta itu med - eller helst förhindra - finansiella kriser. Med tiden har dess fokus övergått till utvecklingsländerna.
Världsbankens föregångare - Internationella banken för återuppbyggnad och utveckling - inrättades för att driva på återhämtningen efter kriget.
Nu är det världens ledande utvecklingsorganisation som arbetar för tillväxt och fattigdomsminskning.
Banken ägs av regeringarna i sina 187 medlemsstater och kanaliserar lån och bidrag samt ger råd till låg- och medelinkomstländer.
IMF finansieras av en avgift - känd som en "kvot" - som betalas av medlemsländerna. Kvoten baseras på ett lands välstånd och den bestämmer rösträtten inom organisationen; de som ger högre bidrag har större rösträtt.
IMF fungerar som långivare av sista utvägen och betalar ut sina valutareserver under korta perioder till alla medlemmar i svårigheter.
Sedan de skapades har IMF drivits av en europé och Världsbanken av en amerikansk medborgare.
IMF och banken har fungerat som en samlingsplats för olika orsaker - från miljöaktivister till anarkister - och möten har ibland åtföljts av våldsamma gatuprotester.
Protester och kritiker citerar exploateringen av de fattiga och miljön och hävdar att friare handel hotar miljontals människors försörjning.
IMF har medgett att det kan öka risken för finansiella kriser om utvecklingsländerna tvingas öppna sina marknader för utländska investerare.
Dess tidigare verkställande direktör Horst Koehler sade 2002 att globaliseringens fördelar inte hade delats lika. Men han tillade att "målet inte bör vara mindre globalisering utan mer och bättre globalisering".
Övertygad: Bretton Woods, New Hampshire, USA
Datum: 1944
Huvudkontor: Washington DC
IMF-Världsbankens medlemskap: 187 länder
Världsbankens personal: 10 000
IMF-personal: 2.500
IMF:s verkställande direktör: Christine Lagarde
Christine Lagarde är den första kvinnan som leder IMF under de 65 åren av organisationens historia.
Hon utbildade sig till advokat och arbetade i mer än två decennier på en internationell advokatbyrå i Chicago, där hon specialiserade sig på stora arbets- och antitrustärenden.
Hon tjänstgjorde som fransk handelsminister 2005–2007, när hon blev finansminister och blev den första kvinnan som innehade en sådan tjänst i något av G8-ländernas stora industriländer.
Lagarde tog över IMF:s rodret i juli 2011 vid en tidpunkt då organisationen stod inför mycket svåra utmaningar, med euroområdet i ett tillstånd av djup kris och farhågor om att länder som Grekland skulle kunna försumma sina lån.
Hon har aldrig varit rädd för att säga sitt, hon har skyllt 2008 års globala finanskris delvis på den mansdominerade, testosterondrivna kulturen på globala banker.
Hon betraktas med stor respekt på den internationella arenan och 2009 utsågs till Europas bästa finansminister av Financial Times.
Hon har lovat att förbättra mångfalden inom IMF och driva på med reformer för att ge tillväxtekonomierna större inflytande i organisationen.
Hon tog över efter den förra chefen, Dominique Strauss-Kahn, som var tvungen att avgå för anklagelser om sexuella övergrepp. Han har därefter blivit godkänd.
Världsbankens ordförande: Jim Yong Kim
Jim Yong Kim valdes till ny president för Världsbanken i april 2012.
Den koreansk-amerikanska hälsoexperten var ordförande för Dartmouth College i delstaten New Hampshire.
Han ställdes inför en stark utmaning för posten, som traditionellt har gått till en amerikan, från den nigerianska finansministern Ngozi Okonjo-Iweala.
Dr Kim efterträdde Robert Zoellicks femårsperiod.
Jim Yong Kim är en läkare hyllad för sin banbrytande roll i behandlingen av hiv/aids och minska effekterna av tuberkulos i utvecklingsländerna.
IMF och Världsbanken försöker hjälpa länder eller regioner i ekonomisk turbulens - och fungerar ofta som långivare av sista utvägen för nationalstater.
Tidigare insatser från IMF har innefattat att tillhandahålla medel till länder som drabbats av den asiatiska finanskrisen 1997 och lån för att hjälpa länder i Sydamerika som Argentina och Brasilien att avvärja skuldkriser.
I oktober 2008 aktiverade IMF ett system för nödfinansiering av länder som drabbats av ekonomiska svårigheter till följd av den globala finanskrisen.
I augusti 2010 hade banken åtagit sig att låna ut omkring 200 miljarder dollar till ett antal ekonomier som drabbats av krisen. De största låntagarna då var Ungern, Rumänien och Ukraina.
Den senaste krisen i euroområdet utlöste också omfattande IMF-ingripanden, bland annat kraftiga räddningsaktioner för länder som Grekland, Portugal och Irland tillsammans med Europeiska unionen.
Den bidrar för närvarande till Greklands andra internationella räddningsaktion och diskuterar ytterligare lån till Ungern.
IMF kan också bevilja nödlån efter naturkatastrofer, bland annat den asiatiska tsunamin 2004.
Utvecklingsländerna har uttryckt missnöje med vad de säger är deras brist på inflytande i IMF och Världsbanken.
Detta inbegriper de så kallade Bric-länderna - Brasilien, Ryssland, Indien och Kina - vars ekonomiska makt har ökat avsevärt.
De har krävt ändringar i kvotsystemet där röster i IMF viktas i linje med medlemsstaternas finansiella bidrag.
Enligt detta system har USA 17 procent av rösterna i IMF, medan Indien, med mer än tre gånger så många invånare i USA, har mindre än en tredjedel. Och eftersom de konstitutionella förändringarna i IMF kräver 85 procent av rösterna har USA ett veto.
Det långvariga arrangemang som IMF vanligtvis leds av en europé, medan Världsbanken leds av en amerikan, har också ifrågasatts.
Lagarde utnämnde snabbt Zhu Min - en f.d. vice guvernör för Kinas folkbank - till den nyinrättade posten som vice verkställande direktör när hon tog över.
Internationella valutafonden (IMF) och Världsbanken inrättades för att förvalta den globala ekonomin efter andra världskriget.