Men musiken i luften är underskattad nu för tiden. Birdsong och barnens prat har ersatt den tunga industrins högljudda klang och klatsch.
Det är inte förnöjsamhetens hysh, utan tystnaden på en industrikyrkogård.
En rådsledare varnar för att historien upprepar sig. En lokal aktivist uppmanar folket i Wales att visa hjärta och ande och slå tillbaka.
Budskapet till Port Talbot från Ravenscraig är rakt på sak: låt inte detta hända dig.
Ravenscraig stålverk i centrala Skottland stängde 1992 efter en bitter 12-årig kamp.
Det finns fortfarande en domning här, smärtan av en fantom lem fortfarande nästan outhärdligt nästan ett kvarts sekel efter amputation.
De frågor som tas upp - om Förenade kungarikets industristrategi och hur områden behandlas när deras främsta källa till sysselsättning försvinner - är fortfarande råa.
Lyssna på Mark Mardells fullständiga rapport från Ravenscraig på BBC Radio 4's The World This Weekend.
Arbetarna fick generös kompensation och omskolades, enligt en fackföreningsledare, men den utlovade förnyelsen kom aldrig.
The 'Craig, som alla här omkring kallar det med välbekant tillgivenhet, täckte ett område som var dubbelt så stort som Monaco. I dag är det till stor del en ödemark, den största brunfältsplatsen i Europa.
Mycket brunt är det också. Visst finns det en glimmande glasfronterad vidareutbildningsskola, ett sportcenter med dramatisk design, en pub och några nya hem. Men det finns också swathes av curned upp lera, pölar och skrubbigt gräs.
Det fanns ambitiösa planer för den största nya staden i Europa och ett enormt köpcentrum som skulle dra in människor från hela Skottland. Men andra återförsäljare gillade inte idén och det var en lång domstol strid som gick till House of Lords.
När det var över, recessionen och den nya entusiasmen för att handla på nätet sätta betalas till dessa drömmar.
Alla jag pratar med talar som om med ett sinne. Om förnyelsen ska ske bör den vara välfinansierad och omedelbart. Men det är inte svaret. Svaret är "rädda vårt stål".
Det som hände Ravenscraigs folk - vad de fruktar väntar familjer i Port Talbot - går till hjärtat av ett problem som hemsöker västvärlden och ger efter i dess politik.
Det är en del av anledningen till Donald Trumps framgång i USA och partier i den hårda högern och den hårda vänstern i Europa, liksom Labourpartiets belägenhet i många delar av Storbritannien.
Även om globaliseringen kan stimulera världsekonomin, medan dess mästare känner sig som hemma i Peking, Birmingham och Berlin, lämnar den en kvarleva som famlar i ett föränderligt landskap och söker efter säkrare nationella identiteter som är rotade i ett prövat och prövat förflutna.
Det förklarar varför vi hör krav på handelstullar när protektionismen en gång verkade lika gammalmodig som den intensiva striden om Cornlagarna.
Stålverk, som kolbrytning och skeppsbyggnad, var källan till arbetstillfällen i generationer och anständiga pengar. Men mitt besök i Ravenscraig påminde mig om att det handlade om mer än bara kontanter.
Jag började mitt liv som journalist på Teesside i nordöstra England när stängningar alltid var i luften. Det verkade varje vecka labour parlamentsledamöter skulle komma med en ny "dossier av förtvivlan" krönika nedgång.
Inte mycket har förändrats - Redcars stålverk stängdes till slut förra hösten.
Senare som industrireporter täckte jag den långa och bittra gruvstrejken.
Sektorn, som drabbades av flera massutrotningar, bidrog inte bara till en regions ekonomi utan var en källa till stolthet och syfte. Den typ av känsla som människor har för sitt land eller sitt fotbollslag, människor hade för sin industri, sin anläggning, sin grop.
Det kanske är en alltför romantisk generalisering, men det finns en sanning i det.
Man får inte den självkänslan från ett samtalscenter eller en maträtt. Ni får inte heller fackföreningarnas makt eller ett fast engagemang för ett politiskt parti.
Detta är ett fenomen i hela Europa och USA. Rust Belt i USA fortsätter mil efter mil, rader av korroderande skorstenar och torn, inspirera Bruce Springsteens förtvivlade nostalgi för blå krage Amerika.
Du kan se liknande kasserade skal av tung industri över hela Östeuropa.
Men det finns en särskilt brittisk twist till denna historia. Jag kommer ihåg att jag kommer att se hjärtat av den tyska industrin, Ruhr, för sex eller sju år sedan.
Gruvdriften är död, men stålet lever i hög grad. När man står högt uppe i ett stålverks kommandocentral, som en bro på ett fartyg, kan man se ner på ett område som är mycket större än Ravenscraig och som pumpar ut rök och ånga.
Tyskland har en strategi som sätter värde på tillverkningsindustrin.
SNP:s regering i Skottland skulle säga att den också gör det. När Tata tillkännagav den planerade stängningen av de sista återstående stålverken, agerade de. Detaljerna i affären är oklara, men det verkar som om växterna nationaliserades under några korta timmar och sedan såldes vidare.
Det är inte bara industrijättarna Tyskland och USA som tillverkar mer stål än Förenade kungariket. Det gör även Frankrike, Italien och Spanien.
En del skulle kanske hävda att det beror på att de ligger efter med tiden. Men frågan är uppenbar - om jag har täckt nedgången av brittiskt stål hela mitt arbetsliv, vad har på varandra följande brittiska regeringar gjort åt det?
På Ravenscraig får du höra muttrar om "Maggie" och "De konservativa". Men det är odiskutabelt att alla regeringar på senare tid har sett tung industri som det förflutna, och banker och tjänster som den ljusa framtiden - marknaden omfamnades med en entusiasm som inte matchades på kontinenten.
Den nuvarande stålkrisen kommer att gå över, på ett eller annat sätt. Men det väcker stora frågor, inte bara om huruvida stål är en strategisk resurs, utan om arbetets framtid. Det betyder inte att det kommer att resultera i en ny strategi eller ett nytt tänkande.
Men detta lämnar en känsla av bitterhet efter sig. Som en man som arbetade på 'Craig i 30 år uttryckte det: " Du behöver fortfarande stål. Man kan inte göra Forth Bridge av plast."
Sportcentret i Ravenscraig är en hyllning, en "symfoni i stål", säger arkitekterna.