Hon och hennes volontärer kör i en orange och gul skåpbil med orden: "Hunger känner inga hinder" tryckt på sidan.
De klämmer mellan lyxiga lägenheter i centrala Kuala Lumpur för att komma fram till ett husockupanter område som har blivit så permanent, det har sitt eget namn - Bellamy Village.
Khong säger inledningsvis att det var svårt att hitta de behövande eftersom de till stor del var gömda i Kuala Lumpur.
– De är rädda för myndigheterna så de gömmer sig alltid i gränderna, säger hon.
Hennes strävan att hitta och mata de fattiga har lett till grundandet av ett av Malaysias största soppkök som heter Kechara, vilket är ett sanskritord som Khong säger att hon lånat från buddhistiska läror för att betyda en "himmelsk plats".
De malaysiska medierna har rankat Khong som en av de mest inflytelserika malayserna och hennes arbete gav henne en plats bland Forbes tidnings hjältar i filantropisk lista 2010.
Men hennes resa för att bli volontär på heltid har inte alltid varit villig.
Innan hon började i soppköket var det Khongs idé om välgörenhet som innebar att klä sig i balklänningar och donera pengar.
Kanske var det därför Malaysia rankas under sina fattigare grannar som Indonesien och Filippinerna i 2013 World Giving Index, som bedömde ett land baserat på sin donation av både pengar och tid.
Mamman till tre föredrog att äta på lyxhotell, och vid ett tillfälle ägde hon en tropisk ö i Myanmar tillsammans med sin man.
"Hon var en societet. Hon gick ut och klubbade, deltog i fester och evenemang. Hon skulle ha fina middagar med sina vänner och spela tennis. Hon har verkligen hängett sig åt sig själv, säger Khongs son Clifford.
Det är ovanligt att barn i Asien kritiserar sina föräldrar, men ms Khong verkar inte bry sig.
"Jag erkänner det. Att vara yngst i familjen betydde att livet var ganska bortskämt, säger hon och skrattar.
"Det handlade alltid om mig själv, vad jag ville och som fortsatte ett tag fram till 1994", säger hon.
Det året var hon på jakt efter andlig vägledning i Indien och träffade en buddistisk munk vid namn Tsem Rinpoche.
"Jag var utsmyckad från topp till tå i Chanel."
Ms Khong säger att om han hade avskräckt henne från att bära lyxmärken, skulle hon förmodligen inte ha följt honom.
I stället uppmanade han henne att använda sin rikedom och sitt inflytande till att göra mer välgörenhet och föreslog till slut att hon skulle ge mat åt de hungriga.
– Jag var väldigt tveksam till att ge upp mina helger med familj och vänner, säger Khong.
Hon säger att hon bara åtog sig att ställa upp i två helger om året. Det var år 2006.
Att mata de fattiga är hennes heltidsjobb.
"När jag väl börjat kan jag inte dra mig ur eftersom de här människorna är där och behöver oss", säger hon.
Kechara soppkök har grenar över hela landet i huvudstaden Kuala Lumpur, norr om landet i Penang, Johor Bahru i söder och Kuantan i öster.
De tillhandahåller rådgivning och grundläggande sjukvård för hemlösa och matar 10.000 hungriga människor i månaden.
Det är en liten andel i ett land med 30 miljoner människor, men Khongs verksamhet fångar de som faller genom systemet.
Wong Yuk Kei är en av dem. Hon kvalificerar sig inte för några av de 200 statliga ålderdomshemmen för att hennes barn lever.
Landets välfärdssystem är fortfarande rotat i den asiatiska traditionen och förväntar sig att varje generation ska vara ansvarig för sina föräldrar.
Men Wongs barn kämpar med de höga levnadskostnaderna i Kuala Lumpur och kan inte hjälpa det. Hon får mindre än 100 dollar i månaden i socialbidrag. Det räcker bara för att täcka hennes och hennes mans läkarräkningar, men inte mycket mer.
Ms Wong förlitar sig på Kechara soppkök för en varm lunch.
På menyn den dagen i oktober var hårt kokta ägg i curry, gröna grönsaker och potatis med tofukött på en bädd av ris inlindade i pandanblad. De hade även vatten på flaska och kex till dessert.
Detta är mat som kan serveras till muslimer, buddister, hinduer eller någon med religiösa kostrestriktioner i det multitroende landet.
Ms Wong säger att hon njuter av måltiderna och hämtar två rispaket från volontärerna i Bellamy Village.
"Min man och jag har bara ätit lunch från Kecharas soppkök de senaste fyra åren", berättar hon för Khong på den kantonesiska dialekten.
Socialisten ler artigt och nickar trots att hon inte förstår språket.
Ms Khong går längre ner på den osökta vägen med ett par snygga flip-flops, som avslöjar perfekt manikyrerade tår.
Efter åtta år kämpar hon fortfarande ibland i sin roll.
Hon berättade nyligen för en lokal tidning att hon har ett "stort häng upp" om att skaka en främling hand och krama, vilket kan hända när människor är tacksamma för den fria maten.
Hennes son Clifford ser en positiv förändring i sin mor. Han säger att mata de hungriga har gjort henne snällare, tålmodigare och mer givande.
Khongs omvandling kommer vid en avgörande tidpunkt när många malayser känner att landets elit är avskild från människors lidande.
– Det handlar inte om matpaketet utan om att ge det, det visar att vi bryr oss om att kliva utanför vår komfortzon, säger hon.
Det är denna idé som har flyttat societeten från de bakre omslagen av glansiga tidningar, för att pryda framsidan.
I den malaysiska huvudstaden ägnar Ruby Khong sina lunchtimmar åt att leverera mat till de behövande, även när den tropiska värmen och fuktigheten gör det svårt att andas.