Men det finns många olika nyanser av att förlora. Där är silverliningen, hämta dem nästa gång. Sen har vi "sit-in-the-the-middle-of-the-pitch kapitulation cobra", som överväger-det-bitter-end-av-en-lovande-karriären typ att förlora.
Den republikanska presidentkampanjen 2016 gav oss massor av båda.
Så, från nästan första till värsta, här är hur män (och kvinna) som kom upp kort rang i termer av den relativa katastrofal karaktär av deras nederlag.
Texan gick in i loppet som hans kolleger i Washington ogillade. Han lämnade det â €. fortfarande till stor del ogillas, men med stöd av mer än sju miljoner primära väljare.
Det råder inget tvivel om att Texas senator kommer att ställa upp i presidentvalet igen 2020, och medan han ansågs vara en långdistans i år, kommer han sannolikt att vara en föregångare nästa gång runt. Även om detta år var ett iögonfallande undantag, blir andraplatsmålare vanligtvis "nästan i rad" för den republikanska nomineringen.
Cruz har nu ett nationellt nätverk för insamling av medel, ett starkt namnigenkänning och, tack vare sin ställning som den sista realistiska kandidaten utan stöd från Trump, stöd från Jeb Bush, Wisconsin Guvernör Scott Walker och South Carolina Guvernör Nikki Haley, bland många andra. Även om de inte nödvändigtvis kommer att stödja honom nästa gång runt, kommer det att vara mycket svårare för dem att måla honom som en farlig extremist.
Fördel Cruz.
En man med energinivåerna i en eukalyptusaddled koala lyckades hänga nära toppen av republikanska president preferensundersökningar för flera månader förra året. Han var ett maktcentrum för insamling av pengar och har nu en liten givarlista som kommer att eftertraktas av andra kandidater och konservativa orsaker.
Carson har kastat sin lott med Trump och tjänar som New Yorkers ambassadör till andra republikaner och deltar i sökandet efter en vice presidentkandidat.
Inte så illa för en pensionerad neurokirurg utan tidigare politisk erfarenhet.
För ett år sedan var Fiorina bara känd (om alls) för en spektakulärt misslyckad Senat bud, en klassisk demon-får politisk attack annons och hennes stormiga tenure som chef för dator jätte Hewlett-Packard.
Sedan dess var hon stjärnan i den första underkortsdebatten, den enda match för Trump i den andra stora scenen debatt och allmänt väl mottagna vid otaliga republikanska president boskap samtal under den primära försäsongen. Även om hennes kampanj fizzade när det visade sig att hon var en populär kandidat som ingen egentligen ville rösta på, hon blev en effektiv Cruz surrogat och var till och med utvald till hans vice ordförande kör partner. På sätt och vis. I en vecka.
Men det är ett stort steg i rätt riktning för Fiorina.
Var ska John Kasich vara med på listan? Han avslutade tredje bakom Trump och Cruz i den övergripande folkomröstningen, men det var bara tack vare att vinna sin hemstat Ohio och det faktum att hans quixotiska bud för ordförandeskapet släpade på längre än någon annan kandidat som inte heter Donald Trump. (Han slutade faktiskt också bakom Marco Rubio, som hoppade av mer än en månad före honom, i delegater.)
Hans nya Hampshire-centrerade kampanjstrategi var bra nog för att få honom andra plats i staten och ge sin kandidatur längre liv, men allt som verkligen gjorde var att mucka upp saker för Rubio och, i viss utsträckning, Jeb Bush (som egentligen inte behövde mycket hjälp i mucking avdelningen).
Förutom det hade han massor av intressanta måltider på kampanjstigen och tog till stor del den höga vägen under sin kampanj, undvika de flesta av slem som kommer att hålla sig till andra kandidater. Till skillnad från många av hans tidigare motståndare har han ett heltidsjobb som populär guvernör. Han landar på fötterna.
Rykten om att Chris Christie har en uppstoppad kopia av Rubios huvud monterad på väggen av hans studie är ogrundade, men Christie som kandidat kommer till stor del att bli ihågkommen för sitt ögonblick som en coolögd lönnmördare, knifing Rubio på debattscenen bara dagar före New Hampshire primär.
Oavsett om han hamnar en stor förlorare eller en slags vinnare när allt detta är över, kommer dock sannolikt vila på vad som händer med Trump-stora stjärnan han liftade sin vagn till efter att han hoppade av loppet.
Christie-stödet var en chock för det politiska systemet när det hände i mars, och han har hånats mycket för sin tomma ögonblick medan han står bakom den ledande på kampanjscenen.
New Jersey guvernörens godkännande betyg i sin hemstat har också rasat till ögondämpande lågor. Men inget av detta kommer att spela roll om Trump vinner Vita huset i november och Christie, som en tidig passagerare på Trump tåget, kräver sin belöning för lojalitet.
Rick Perrys andra presidentbud slutade inte med att han kraterade på grund av en stor, pinsam gaffe under en debatt, så det är en seger just där. Men han kom aldrig upp på premiärstadiet, så hans chanser att imponera - eller implode - var begränsade.
Trots sitt långa CV som en populär guvernör i en stor stat, Perry var till stor del en eftertänksam på kampanjspåret. Han gav upp spöket med en blomstrande, kallar Donald Trump en "cancer på konservatismen", och han har sedan bara då och då återuppstått - att stödja Cruz och sedan Mr Cancer själv, Trump.
"Jag har hört några föreslå att jag ska kliva åt sidan och vänta min tur," 43-åriga första-term senator sade när han startade sin presidentkampanj i april förra året. "Men det kan jag inte."
Han kanske borde ha lyssnat. Rubio smordes förra hösten som det stora hoppet om den republikanska etablissemanget och verkade redo för framgång efter en förvånansvärt nära tredje plats i Iowa caucus, men han kom olimmad strax därefter (med lite hjälp av den tidigare nämnda Christie).
Efter att Trump började racka upp segrar i mars, Rubio gjorde den illa lottade och sedan-regreted beslut att efterlikna front-runners ibland ung, hånande stil. Det floppade, och han hoppade av efter att ha förlorat sin hemstat i Florida.
Även om han fortfarande kan ha en lång politisk karriär framför sig, efter detta år kommer han att vara ute ur senaten. Han kunde ställa upp i Florida guvernör 2018, men tack vare att krossa primär nederlag och den "lite Marco" epitet Trump hängde på honom, hans lyster som en stigande stjärna i det republikanska partiet är kraftigt minskat.
När du inte har något att riskera, finns det inget att förlora, eller hur? Det fanns en handfull kandidater i loppet denna gång runt vars chanser började runt noll och inte röra. Visst, de fick lite tid i underkortsdebatten - och Mike Huckabee tog sig till och med till den stora scenen flera gånger - men de hamnade till stor del där de började, eller något värre.
Huckabee och Rick Santorum var båda före detta vinnare av iowa caucus, men de flammade ut i majsfälten den här gången. Sedan, efter att ha hoppat av, Santorum hade en episkt dålig tur som en surrogat för Rubio, som sannolikt kommer att avskärma alla sådana framtida möjligheter.
Tidigare guvernör Jim Gilmore, som slutade med färre röster än skämt kandidat Vermin Supreme i New Hampshire, kunde inte ens vinna en plats som Virginia delegat till den republikanska nationalkonventet.
Lindsey Graham kommer att bli ihågkommen mest för sina folkliga, humoristiska föreställningar under debatterna. George Pataki kommer inte att bli ihågkommen alls.
Alla fem av dessa män betalade inträdesavgiften på 40.000 dollar för att komma till South Carolinas primärval. Ingen av dem var fortfarande i loppet när den tredje-i-nation tävlingen rullade runt i slutet av februari. South Carolina Republikan Party uppskattar deras stöd.
"Flamman som brinner dubbelt så starkt brinner hälften så länge", som ordspråket säger. Och för en kort tid i våras brann Walkers president flamma klart.
Det visade sig dock att flamman var från miljontals dollar som brändes på en uppblåst kampanjinfrastruktur som var ohållbar när dåliga debattframträdanden och Trumps plötsliga uppgång torkade upp Walkers insamling dollar.
Mannen som ansågs vara i toppskiktet av presidentkandidater var ute i slutet av sommaren. Om det finns goda nyheter, är det dock att han inte behövde uthärda det primära blodbadet som ägde rum under de följande månaderna. Han kan tillbringa de kommande fyra åren med att försöka rätta till några av sina mest uppenbara fel, såsom hans knappa utrikespolitiska kunskap, och göra en ny körning 2020.
För Walker, hans bästa kampanj drag kan ha beslutat att inte spela. Konstigt spel verkligen.
Mycket förväntades av kandidaten en gång dubbade "den mest intressanta mannen i amerikansk politik" av Time magazine.
Hans märke av frihetsbejakande konservativ politik blev allt större inom det republikanska partiet, och hans far hade drivit en förvånansvärt framgångsrik, välfinansierad upprorskampanj 2012.
Ack, det skulle det inte vara. Paulus verkade aldrig njuta av sin presidentrunda, och det visade sig. Samtidigt som han hade några ögonblick som stod ut under debatterna, tjänade han till stor del som en folie för andra kandidater att visa sina hawkish utrikespolitik känslighet, som var mycket mer i linje med republikanska primära väljare. Partiets "borgerliga ögonblick" visade sig vara en hägring, och Paul blev lämnad i öknen.
Många trodde att det fanns en möjlighet 2016 för en utomstående att blomstra, och Paul var den troligaste kandidaten att utnyttja. Endast den första delen visade sig vara sann.
Den tidigare guvernören i Louisiana betraktades en gång som en karismatisk politiker som kunde vara ett nytt ansikte för det republikanska partiet och ett möjligt svar till Barack Obama. Sedan fastnade han i Louisianas energi-bust budget ve och blev djupt impopulär i sin hemstat.
Kanske kände han att ett problem-fokuserat president bud inte skulle flyga i 2016, han spenderade större delen av kampanjen tipping hans sociala konservativa meriter till ingen nytta. Höjdpunkten var 7% i en Iowa-undersökning, men Jindal-mentum var flyktig och han var borta i mitten av november.
Nu är han ute ur det offentliga ämbetet, utan någon uppenbar valkrets och liten chans att framgångsrikt komma in i Louisianas politik igen. Han kanske hoppas på en position i en Trump administration, men hans nyligen ljumma stöd för den presumtiva nominerade ringer lite ihålig efter att han fördömde mannen förra hösten som en narcissist och egomaniac som "ser ut som om han har en ekorre sitter på huvudet".
Det finns mer än hundra miljoner skäl till varför Jeb Bush är den största förloraren av 2016 års republikanska presidentkampanj - en för varje dollar han och hans anslutna super-PACs upp i ett försök att vinna nomineringen genom "chock and awe".
Republikanska väljare, visade det sig, svarade med chock och "Åh, fan nej".
Det är lätt att tillskriva Bush katastrofal vändning som den republikanska front-runner till Trump mobbning, men även utan New Yorker konstant förringa och slå fel i kandidaten med presidentens efternamn borde ha varit uppenbart.
På stubben var han ofta bristlös, upprepade gånger begrava sina applåder linjer och leverera kommentarer utan entusiasm. Och han var avgjort out-of-step med den konservativa basen i frågor som invandring och utbildning.
Medan många av de andra kandidaterna på denna lista är unga och har tid att återuppliva sina politiska karriärer, vid 63 års ålder Jeb kör sannolikt över. USA kommer inte att ha Bushes att sparka runt längre - åtminstone tills George P lanserar sitt presidentbud i 2032.
Har du nåt problem med rankingen? Är du en upprörd släkting till Jeb Bush eller Bobby Jindal? Tweet mig på @awzurcher och berätta hur fel jag har.
Tävlingen om den republikanska nomineringen är över, med en vinnare - Donald Trump - och 16 förlorare.