De flesta skatterevisorer skulle råda en rik familj om "gåvor" - betalningar av pengar - till sina barn och hur de kan se till att de inte är ansvariga för arvsskatt genom att göra utbetalningar i trancher för att undvika att överskrida skattetrösklarna.
Mr Camerons familj verkar ha gjort detta, och Downing Street säger att betalningarna gjordes av premiärministerns mor för att "jämna ut" de arvsbetalningar som gjorts till hennes barn efter hennes makes död.
Inte för att undvika skatt.
När mr Camerons mor dör blir hennes egendom skattskyldig för arvsskatt. Under "sjuårsregeln", om hon dör före 2018, kommer värdet av den egendomen att inkludera tidigare gåvor till sina barn.
Regeln infördes för att hindra föräldrar från att helt enkelt överföra tillgångar till sina barn strax innan de dog för att undvika skatteskulder.
Somliga kanske hävdar att det är moraliskt fel och att var och en bör ordna sina affärer så att de inte drar fördel av regler som gör det möjligt för människor att betala mindre skatt på sin förmögenhet.
Och naturligtvis är många miljoner människor inte tillräckligt rika för att någonsin behöva begrunda sådana frågor.
Vad kritiker än önskar, så styrs inte Storbritanniens skattelagstiftning av en "moralkod", den bygger på stadgar och är strukturerad så att människor, genom att följa reglerna, inte betalar mer skatt än de är skyldiga enligt lag.
I en del av Camerons skatteärenden har han faktiskt betalat mer skatt än vad som är juridiskt nödvändigt, genom att avstå från den skattefria ersättning på 20.000 pund som premiärministrarna får för att täcka kostnaderna för att inneha ämbetet som statsminister.
Men han ställs fortfarande inför frågor.
Downing Street ger inga detaljer om de 72 000 pund som statsministern fick för att ha sålt "andra aktier" utöver sin investering i Blairmore Holdings.
Eller de 40 000 pund han fick i kontanter från sitt börsmäklare konto.
Vissa hävdar att David Cameron borde avslöja vilka aktier han investerade i och hur han strukturerade dessa investeringar.
Det är också värt att notera att avslöjandet av skattedeklarationer avslöjar mycket lite om en persons absoluta rikedom - som är en helt annan fråga och som den franske ekonomen Thomas Piketty skulle säga är den verkliga frågan när det gäller debatter om ojämlikhet i rikedom.
Som han gjorde i en intervju med mig förra veckan.
Vad statsministern har gjort i dag är att ändra reglerna om vad politiker kommer att tvingas avslöja om sina tidigare privata skatteärenden.
Det är svårt att se hur någon medlem av kabinettet, och faktiskt hela regeringen, kan vägra att ge detaljer om sina egna skatteärenden som går tillbaka sex år.
Att vägra skulle väcka frågan - varför inte?
Medlemmarna i oppositionens frontbänk kommer att utsättas för liknande påtryckningar - påtryckningar som går utöver till exempel det som John McDonnell, skuggkanslern, hittills har publicerat.
På sex korta dagar har premiärministern rest från "detta är en privat angelägenhet" till en personlig skattechock och vördnad.
För politiker, och kanske många andra människor, har han ändrat den långvariga principen att skatt är en privat angelägenhet på ett sätt som kommer att genljuda under många år framöver.
En persons skatteplanering är en annan persons skatteflykt - så om David Camerons skatteärenden är kontroversiella eller inte är egentligen en fråga om var du står på betalningen av skatt.