Vissa hävdar att afrikaner aldrig har haft så mycket konstnärlig frihet, med en mångfald av böcker, målningar och filmer sedan tillkomsten av flerpartidemokrati på 1990-talet, och den enorma framsteg i teknik som har gjort det möjligt för alla med en smartphone att publicera sina åsikter över hela världen.
Men kritiker säger att konstnärer fortfarande är föremål för hård censur och påpekar att ett sydafrikanskt galleri tvingades ta bort en målning av president Jacob Zuma under politiska påtryckningar, medan en pjäs om homosexuella rättigheter förbjöds i Uganda.
Så, hur gratis är Afrikas konstnärer - i film, litteratur och musik - att berätta sina egna historier? Här är några av deras erfarenheter:
Efter att ha fötts och fötts upp i Uganda var det den bästa platsen att vara på. Det var mitt hem och allt.
Jag minns att jag gick med i filmindustrin 1999 - allt var fortfarande bra. Du behövde ingen licens för att filma, ingen censurkropp för att titta på ditt manus.
Allt du behövde göra var att få en kamera, springa ut på gatorna, skjuta något och låsa in dig i redigeringssviten - och senare sätta ditt arbete ute för världen att se.
Idag har jag vuxit till att förstå att inte alla historier kan berättas och inte vilken film som helst kan göras här.
Det finns ämnen som du måste tänka dig för två gånger innan du tar itu med eller som, för din säkerhet, är bättre lämnas outtalade. Ämnen som får till och med skådespelare att säga: "Jag tror inte att jag är rätt person för den rollen" även när man vet att de kan klara det.
Här vaknar man inte bara för att säga att man gör en film om det homosexuella samhället, en film om den politiska situationen, eller en film som målar en dålig bild av Uganda.
En dag var jag tvungen att lämna en berättelse som inspirerades av utövandet av kvinnlig könsstympning bland vissa samhällen i Uganda.
Jag hade starka intervjuer och hade gjort noggranna efterforskningar, men alla fortsatte att säga att det inte var säkert att gå vidare. Men det är fortfarande mitt hem, min Uganda, mitt allt.
Jag tror inte att någon är fri att utöva sin konst. Och det inkluderar konstnärer.
Det finns en kostnad för denna frihet. Konstnärer skiljer sig inte från entreprenören genom att det krävs ekonomiska resurser för kapitalutlägget av "arbetet" eller manuskriptet.
Bara för att kunna ägna sig åt arbetet är det tid att skapa en produkt utan den omedelbara nyttan av ekonomisk avkastning.
Då måste arbetet produceras beroende på format och genre, vilket kräver ytterligare resurser.
När det gäller en författare ges den sedan till en förläggare, som spenderar ännu mer resurser för att finjustera manuskriptet med en redaktör, korrekturläsare, typsättare, grafisk formgivare etc. som skulle kunna ta avsevärd tid innan den placeras på detaljhandelshyllan.
Eftersom arbetet nu blir en gemensam investering är det oundvikligt att kompromissa. Så, jag antar att konstnärer är fria att berätta sin historia om de har resurser att hänge sig åt denna frihet.
Det finns en förutfattad uppfattning och förväntningar om afrikanska filmer. Först på senare år har unga filmskapare börjat bryta formen och göra mer experimentella filmer.
Finansiärer har en klar uppfattning om de afrikanska filmer de vill ha. I de flesta fall är de som skildrar afrikaner i ett okonventionellt ljus inte de berättelser som finansiärer och internationella festivaler vill se.
De är nöjda med att se Afrika som en kämpande kontinent, som är korrumperad och sjukdomsbenägen.
Många afrikanska stadshistorier når aldrig utanför Afrika på grund av frågan: " Är det verkligen afrikanska historier?".
Bilden och uppfattningen av afrikansk film är fortfarande mycket snäv.
Jag vill berätta afrikanska fantasier och surrealistiska filmer, men reaktionen är: "Varför? Har du inte viktigare frågor som du behöver ta upp i dina filmer?"
Varje afrikansk filmskapare har sin egen historia att berätta och vi måste tillåta att "orange for Africa"-filmerna samexisterar med dem som talar om identitet, kulturella och moraliska orättvisor, krig, hiv/aids etc.
Men saker och ting har förändrats något och filmskaparna hittar alternativa finansieringskällor - till exempel privata investerare - för att berätta historier som de brinner för.
Är konstnärer fria att berätta sina egna historier? Detta är ett medvetet val som varje konstnär måste göra.
Men i utvecklingsländerna, där de flesta konstnärer enbart förlitar sig på sin praktik för sitt levebröd, tvingas de kompromissa med en "fabricerad verklighet" som är säljbar.
Detta drivs vidare av den allmänna uppfattningen att försäljningen är lika framgångsrik, vilket gör att vi hinner med i att skapa sagor till salu.
I förtryckande miljöer skräms konstnärerna och lever i rädsla för censur eller trots.
I Kenya, efter att nyligen ha bytt från den stereotypa afrikanska diktatur som pressade ner på kreativa (främst författare) till en mer liberal regering, konstnärer vars arbete inspirerades av dåligt styre, som härrör från semi-illiterat ledarskap, har nu svårt att förbli relevant.
Tune in till BBC World Service på 1900 GMT på fredag 1 Mars för att lyssna på BBC Africa Debatt - Är konstnärer fria att berätta sina historier? - Sändning från Ouagadougou.
Eller delta i Twitter - med #bbcafricadebatt - Facebook eller Google+
Debatt om Afrika
Hela finansieringssituationen komplicerar scenariot ytterligare.
Det finns en stor del av "utveckling" bistånd och "mänskliga rättigheter" finansiering kanaliseras genom icke-statliga organisationer.
En handfull mycket produktiva konstnärer har blivit legosoldat. De har slutat att göra bra konst och har börjat kämpa för orsakerna till det civila samhällets grupper eftersom pengarna är bra.
Konstnärer är mycket fria att berätta sina historier. Många faktorer kan avgöra om de gör det, men i områden med stor fattigdom kan mycket få stå emot frestelsen av en knytnäve dollar att berätta någon annans historia.
Konstnärer måste bara tro att deras egna historier är bra nog.
Filmskapare, till skillnad från andra konstnärer som målare och dansare, behöver pengar för att öva sitt hantverk.
Och afrikanska filmskapare är särskilt belastade av brist på pengar eftersom våra samhällen är ekonomiskt fastspända och historiskt undervärderade konst.
Våra regeringar har olika prioriteringar och våra affärsmän ser inget ekonomiskt värde i att stödja konst.
Afrikanska konstnärer finner det därför ofta omöjligt att berätta sina egna historier.
Ett sätt runt den svårigheten, tycker jag, är gräsrotsfinansiering. Med många människor som gör små donationer, en konstnär kan samla in tillräckligt med pengar för att se igenom en vision som annars skulle vara omöjligt att förverkliga.
Det var så jag avslutade min debut, Ninahs hemgift. Men bristen på en snabb internetstruktur och begränsad tillgång till kreditkort gör fortfarande gräsrotsfinansiering till en utmaning på kontinenten.
En annan icke-så-uppenbar avskräckande faktor för en konstnärs frihet är kravet från vissa regeringar att konstnärer lämnar in manus för godkännande innan filmningstillstånd beviljas.
Det är förståeligt att min älskade Kamerun t.ex. är känslig för militära platser som visas på skärmen. Det är en trovärdig nationell säkerhetsfråga.
Men vad händer om konstnärens manus är kritiskt mot hans regering eller land?
Tillhör ett mycket traditionellt samhälle med konservativa kulturella värden måste jag alltid se till att det jag säger eller det jag gör inte förolämpar vissa känslor. Vilket inte är lätt när man inser att festivalen i öknen, samtidigt som man blickar utåt mot den moderna världen, organiseras av ett urfolk från en mycket traditionalistisk miljö.
Med ockupationen av en stor del av Mali och förbudet mot alla former av konstnärliga uttryck som musik, blev saker och ting mycket svårare.
Uttryck i sig själv var extremt riskabelt eftersom du utsatte dig själv för olika straff från ockupanterna - inklusive fängslande.
Till och med på internationell nivå, att fördöma det som hände skulle kunna ge dig problem.
Först kan du märkas som "en fiende till islam" med allt som innebär konsekvenser för ditt dagliga liv.
Detta skrämmer oss emellertid inte, eftersom vi är övertygade om att det vi gör inte är mot islam.
Vår kamp är att visa de värden som majoriteten av muslimerna i världen har, värderingarna att dela med sig och toleransen.
I sin jämförelsevis korta historia har afrikansk film betraktats med stor apati och nedlåtande både hemma och utomlands.
Ingen postkolonial afrikansk stat på kontinenten har försökt utveckla en kultur- eller filmpolitik som innefattar kritiska debatter, politiska och poetiska, sedan den f.d. sen senegaliske presidenten Leopold Senghors 1960-tal försök med sin idé om "Negritud".
Med finansiering som är sammanflätad i olika statliga avdelningar och internationella utvecklingsresurser tvingas filmskapare ofta att undvika att göra filmer som handlar om deras närmaste omgivning.
Istället producerar de filmer som varken är kritiska mot sociala problem eller nationell politik eller underhållande.
Med detta sagt, digital storytelling har presenterat filmskapare med viktiga verktyg för att kämpa för friheten att skapa och distribuera sitt arbete.
Under de senaste 10 åren har unga afrikaner tillfört fantastisk energi till drama genom att omfamna digital teknik och därför producera arbete som har kunnat nå sin publik över flera plattformar ger filmskapare frihet att föreställa sig och fri från den globala hegemonin.
Fespaco, Afrikas premiärfilmfestival, äger rum i Burkina Faso denna vecka, mitt i debatten om konstnärlig frihet på kontinenten.