Så vad är avgiften? Vad är det egentligen som står på spel? Och varför höja räntan nu?
Vad är bankavgiften?
Det är en årlig skatt på värdet av alla de brittiska bankernas skulder (inklusive pengar som deponeras hos bankerna), med undantag för följande:
Ursprungligen hade statskassan planerat att ta ut en lägre skattesats på 0,05 % under 2011, men i februari ändrade den sig och övergick till normalskattesatsen på 0,075 % från maj.
Standardräntan fastställdes ursprungligen till 0,075 procent, men höjdes något i mars till 0,078%, och höjs nu igen, till 0,088 procent, från januari.
Vad är den till för?
Regeringen tror att det kommer att avskräcka bankerna från att förlita sig på riskabla låneformer, som fick skulden för att ha gjort krisen 2008 mycket farligare.
Skatten kommer också att samla in mycket pengar till regeringen.
Kommer detta att bidra till att hantera budgetunderskottet?
Finansdepartementet hoppas att skatten kommer att föra in 2,6 miljarder pund varje år.
Det motsvarar 2,1 % av budgetansvarsbyråns prognos för budgetunderskottet i år.
Det är inget litet belopp för bankerna heller. Det motsvarar ca 19% av de rapporterade vinsterna före skatt av de fem stora brittiska bankerna under de 12 månaderna till september i år - även om skattebördan kommer att bäras av mer än bara dessa fem.
Vad är riskabelt med den typ av lån som regeringen vill avskräcka?
Traditionellt sett kommer de flesta av de pengar som bankerna lånar ut från de insättningar de får från vanliga människor och företag.
Men under det senaste årtiondet har bankerna hittat nya och mer komplexa sätt att låna biljoner pund från internationella marknader.
Till skillnad från vanliga insättningar finns det ingen naturlig gräns för tillgången på dessa pengar, eftersom de kan komma från var som helst i världen, och samma pengar kan återvinnas mellan bankerna om och om igen.
Många av de skulder som skapades var mycket kortsiktiga - vilket innebär att bankerna behövde gå tillbaka till marknaderna för att återlåna med några dagar.
När finanskrisen slog till började investerarna oroa sig för att bankerna kanske inte skulle kunna betala tillbaka sina skulder.
Detta orsakade ett slags bankrutt, där investerare vägrade att låna ut pengar.
Oförmögen att refinansiera alla sina kortfristiga skulder hotades till och med lönsamma banker med misslyckanden.
Varför är icke-professionella insättningar befriade från avgiften?
Bankrundor är populärt förknippade med långa köer av vanliga insättare som vill tömma sina bankkonton - precis som hände med Northern Rock.
Men sedan 1930-talet har regeringarna försäkrat de flesta av de pengar som deponerats av deras medborgare för att avskräcka dessa insättarbanker. Regeringen reagerade faktiskt på Northern Rock-krisen genom att lova att garantera alla sina insättningar.
I Storbritannien är de första 85.000 punden av en individs pengar försäkrade (det brukade vara 35.000 pund före finanskrisen).
Detta innebär att de flesta insättare inte behöver oroa sig för säkerheten för sina pengar under en finansiell kris, och bankerna behöver inte oroa sig för att alla dessa insättningar tas ut.
Så varför inte bara försäkra alla bankernas lån?
Bankavgiften föreslogs faktiskt först för alla länder av Internationella valutafonden (IMF) som en typ av försäkringssystem.
IMF sade att de insamlade pengarna borde kanaliseras till en särskild fond som skulle kunna användas för att betala kostnaderna för att rensa upp i framtida bankkriser.
Den brittiska regeringen ansåg dock att dessa lån i sig är riskabla och ville avskräcka dem helt och hållet genom att beskatta dem.
Om skulderna var försäkrade, skulle långivare se dem som mindre riskabla, vilket gör dem till ett billigare och enklare sätt för bankerna att låna.
Regeringens rädsla är att bankerna då bara skulle fortsätta att ta på sig mer och mer skuld, tills de blev ogenomförbart stora för att rädda - vilket bevisade fallet i Republiken Irland eller Island.
De brittiska bankernas totala skulder hade redan före krisen nått en svindlande 4,5 gånger så stor som hela den brittiska ekonomin.
En del kanske också påpekar ett annat skäl till att regeringen valde att inte satsa på ett försäkringssystem.
Genom att göra det till en skatt i stället, kan de inkomster som tas upp kanaliseras direkt till statskassan, hjälpa till att betala för regeringens egna utgifter.
Varför är de första 20 miljarderna pund av skulder befriade från skatten?
Regeringen vill uppmuntra bankerna att krympa.
Tanken är att en stor banks kollaps skulle kunna hota stabiliteten i hela det finansiella systemet, medan en liten banks misslyckande inte borde göra det.
Siffran 20 miljarder pund är ungefär lika stor som Coventry Building Society. Det betyder alltså att bankerna bara betalar skatten i den mån de är större än så.
Varför är skattesatsen lägre på långfristiga skulder?
Långfristiga skulder är till sin natur mindre riskfyllda.
Finanskriser - åtminstone den mest intensiva delen av dem - tenderar att vara över om några veckor eller månader.
Om en bank inte behöver betala tillbaka sina skulder på mer än ett år, då kan den förmodligen rida ut krisen.
Kommer avgiften verkligen att avskräcka bankerna?
Skatten kommer att öka kostnaderna för "riskfylld" kortfristig upplåning för bankerna med knappt en tiondels procentenhet.
Detta kan verka litet, men det kommer att sluka bankernas dyrbara marginaler - skillnaden mellan den ränta de betalar på sina insättningar och vad de tjänar på sin utlåning - som är deras huvudsakliga inkomstkälla.
Bankerna kan dock överföra en del av skattekostnaden till sina sparare (genom en lägre inlåningsränta) eller sina låntagare (genom en högre utlåningsränta).
Men för att få 0,088 % i sitt sammanhang sänkte Bank of England de kortsiktiga lånekostnaderna med 5,2 procentenheter som svar på finanskrisen.
Varför ville regeringen fasa in avgiften?
Den ursprungliga planen var att ta ut 0,05 % för 2011, innan man gick upp till hela 0,075 % nästa år (ökade till 0,078% i mars).
Regeringen ville inte höja bankernas upplåningskostnader vid en tidpunkt då deras finansiella stabilitet fortfarande ifrågasattes.
De ville inte heller förstöra bankernas vinster alltför snabbt.
Bankerna kan behöva använda alla de vinster de kan få för att återuppbygga sitt kapital - sin buffert mot framtida förluster - för att uppfylla de tuffa nya internationella standarder som Baselkommittén för banktillsynsmyndigheter fastställer.
Så varför ändrade sig regeringen?
I februari sade statskassan att den ville ta ut hela 2,6 miljarder pund i år trots allt.
Det pekade på Bank of Englands senaste Financial Stability Report, som målade en mycket ljusare bild av de brittiska bankerna.
Dessutom kommer de nya Baselreglerna om bankkapital inte att få full effekt förrän 2019, vilket ger bankerna hela åtta år för att uppfylla de högre kraven.
Det bidrog förmodligen också till att bankerna hade rapporterat mycket bättre vinster än vad många hade förväntat sig för ett år sedan.
Och marknaderna verkade mindre och mindre oroade över risken för utlåning till banker - åtminstone tills skuldkrisen i euroområdet bröt ut sedan sommaren 2011.
Varför höjer regeringen takten igen?
Kanslern höjde takten till 0,088% i sitt höstuttalande.
Enligt finansministeriet var skatten inte på väg att öka de 2,6 miljarder pund som ursprungligen planerades för detta år.
Finansdepartementet sade att man helt enkelt hade överskattat hur mycket lån som görs av utländska banker i Storbritannien - och därför är föremål för skatten.
Det kan också vara så att bankerna har minskat sin upplåning. Utländska banker kan flytta sina lån till utlandet för att undvika skatten.
Och alla banker kan minska sina upplånings- och utlåningskrav till följd av recessionen, den finansiella krisen i euroområdet och strängare lagstiftningskrav.
Vilka banker måste betala mest?
Finansdepartementet säger inte hur mycket av sitt mål på 2,6 miljarder pund som den förväntar sig att varje bank ska betala.
Brittiska banker står inför en större börda än utländska banker som gör affärer i Storbritannien, eftersom de brittiska bankerna måste betala avgiften på all sin upplåning i hela världen, och inte bara på sin upplåning i Storbritannien.
Detta har lett till förslag om att vissa banker - kanske Standard Chartered, HSBC och Barclays - kan flytta sitt huvudkontor till ett annat land för att minska sin skatteskuld.
Dessutom är sannolikheten att skatten kommer att drabba Royal Bank of Scotland och Lloyds Banking Group hårdast.
Det kan verka perverst att beskatta de två banker där regeringen har störst andel.
Men en av anledningarna till att regeringen till slut ägde dessa banker är just för att de (i fallet Lloyds, på grund av sammanslagningen med Halifax) hade blivit alltför beroende av riskabla finansieringsformer och måste räddas under krisen.
Regeringen säger att den kommer att höja bankernas avgift från 0,078% till 0,088% från och med den 1 januari.