Men för den genomsnittliga backbench MP, chansen att stifta lagar kan tyckas vara en avlägsen möjlighet.
Deras bästa chans kommer en gång om året, i form av en slumpmässig omröstning.
Priset? En chans för parlamentsledamöter att främja sitt husdjursprojekt i underhuset genom att införa det som ett lagförslag för privata ledamöter.
Privatmedlemmars lagförslag kan införas på tre olika sätt. Den första är "Ten Minute Rule" räkningar, där parlamentsledamöter gör ett tal på högst 10 minuter för att beskriva sin ståndpunkt. För det andra presentationer till Commons, där en riksdagsledamot formellt skulle kunna införa titeln på deras lagförslag.
Den tredje och mest sannolikt att göra det på stadgan boken är "Ballot Bills", så kallade eftersom parlamentsledamöter deltar i en slumpmässig dragning för att avgöra vem som får föreslå ett lagförslag i Commons.
Systemet har sina kritiker, bland dem SNP MP som sponsrade "Turn Bill" för att benåda homosexuella män för föråldrade sexuella brott.
"Det är absurt att lagstiftning beslutas av vice talaren som drar bollar ur en burk. Det verkar alldeles för slumpmässigt, säger John Nicolson.
Om det låter förvirrande, är det nog för att det är det.
I en rapport om lagförslag för privata ledamöter kallade kommittén för allmänna förfaranden processen "ogenomtränglig" och "allvarligt skadlig för parlamentets rykte och lagstiftningsprocessen".
Ordförande i kommittén, Broxbourne MP Charles Walker, säger: "En sak du måste göra i detta hus är att acceptera misslyckande, men du måste ha en rättvis spricka på misslyckande, och jag tror inte att de flesta backbenchers nu har en rättvis spricka på misslyckande."
Även om en ledamot av Europaparlamentet har turen att föreslå sina privata ledamöters lagförslag till Commons, är det långt ifrån garanterat att det kommer att bli lag.
Motståndande parlamentsledamöter kan stoppa denna typ av räkningar som går framåt genom att "filibustra" eller "prata ut dem" under debatter som hålls på 13 fredagar under hela året - en process som utskottets rapport beskriver som "att tala på opassande längd på lagförslaget för att säkerställa att debatten inte kan avslutas" före den fastställda tidsfristen.
Nicolsons lagförslag om privata ledamöter, lagförslaget om sexuella övergrepp (Pardons) föll efter att en regeringsminister använt den tid som avsatts för att diskutera det genom att tala i 25 minuter.
Det var rop av "sham" och "shammeful" från vissa parlamentsledamöter som justitieminister Sam Gyimah tal förde debatten till ett slut.
Nicolson, som talade till BBC, sade: " Jag tror att väljarna anser att filibustering är fel. Och jag håller med dem.
"Filibusting är ålderdomligt, och används ofta för att frustrera Private Members' Bill process. Om en minister inte talar ut en proposition, en hård kärna av obstruktionistiska parlamentsledamöter gör ofta det, talar nonsensiskt under långa perioder tills den tid som avsatts för propositionen är över. "
Gyimah försvarade sitt motstånd mot Nicolsons lagförslag och sade: "Jag förstår och stöder intentionerna bakom Nicolsons lagförslag, men jag är rädd att han inte har tänkt igenom konsekvenserna fullt ut."
Den konservativa parlamentsledamoten Philip Davies, som regelbundet deltog i fredagsdebatter om lagförslag från privata ledamöter, fick ett passionerat försvar för att tala ut.
Vid ett möte i utskottet för procedurfrågor sade Chris Davies: " Jag stöder ett lagförslag genom att inte tala alls, och hindra ett dåligt lagförslag från att gå framåt genom att få ont om tid.
"Om syftet med att jag bidrar till debatten är att försöka stoppa räkningar som jag tycker är dåliga, detta är den mekanism som jag måste använda, enligt reglerna", fortsatte han.
"Om det fanns en annan mekanism för att blockera dem som inte involverade mig att tala i debatten, är chansen att jag skulle använda den mekanismen och därför ingen skulle höra en annan åsikt. Du skulle bara höra en sida."
Chris Davies avslutade: "När vi har en debatt, vare sig människor gillar resultatet eller inte, får åtminstone människor höra att det finns en annan åsikt om ett visst lagförslag."
Green Party medledare Caroline Lucas hade en liknande erfarenhet av en lagförslag som talas ut 2015.
Hennes "NHS Reinstatement" lagförslag tog slut efter att parlamentsledamöter tillbringade fyra och en halv timmar med att diskutera två-klausul utländska National Offenders (Exclusion från Storbritannien) lagförslag.
Caroline Lucas berättade för utskottet för arbetsordningen att "vissa parlamentsledamöter har "på hyllan" i syfte att täppa igen lagförslaget på fredagar".
Den Brighton Pavilion MP berättade för BBC: "Det som verkligen avskräcker allmänheten politik är att bevittna barnsliga sätt vissa parlamentsledamöter talar för en enorm mängd tid för att "prata ut" räkningar och förhindra dem från att avslutas och röstas om."
När man talar ut har många motståndare, det finns sätt att klämma ner på den praxis som redan finns.
I sina rekommendationer till ändringar av lagförslaget om privata ledamöter föreslog utskottet för arbetsordningen att talmannen och hans suppleanter som övervakar debatterna om dem i högre grad bör utnyttja sin befintliga förmåga att införa tidsgränser för anföranden.
På samma sätt kan en parlamentsledamot som sponsrar ett lagförslag för privata ledamöter försöka avsluta en debatt innan den tar slut. Problemet är att för att göra det måste 100 parlamentsledamöter vara närvarande i kammaren - ett krav som utskottets betänkande kallade ett "väldigt hinder" för att övervinna på fredagar, när många parlamentsledamöter redan har återvänt till sina valkretsar.
I slutändan kan motståndarna bli besvikna, eftersom utskottet för arbetsordningen slutade med att kräva ett förbud.
För att undvika att fler regler tillämpas på allmänna debatter föreslog utskottet i stället att man skulle begränsa möjligheterna att ägna sig åt denna praxis.
"Ju fler regler det finns, desto större möjligheter att spela dem", sade det.
När ministrarna föreslår nya lagar, kan de fylla i lagböckerna från den relativa säkerheten i sina positioner i regeringen.