Han släpptes av Norwich City som skolpojke och gick in i semiprofessionell fotboll och blev kung Lynn och Staines stad, som spelar i Ryman Premier Division.
Det var där, i foten av det engelska spelet, som han såg västerut och bestämde sig för att flytta till USA.
Dwyer anmälde sig till ett företag som mot en avgift hjälper till att organisera fotbollsstipendier på amerikanska högskolor för unga, begåvade brittiska fotbollsspelare.
Att få ett stipendium innebär att högskolan betalar en del, eller alla, av studentens studieavgifter och kostnader.
Byrån, Soccer Icon USA, höll en rättegång på QPR: s träningsplats, för att se om de som hade anmält sig var bra nog för college fotboll.
"Jag tror att jag gjorde en hatt-trick i de första 10 minuterna", minns Dwyer, nu 25.
Tränarna tog av mig tidigt och sa: "Så - var i Amerika vill du åka?"
Dwyer tillbringade två år på Tyler Junior College i Texas, innan han flyttade till University of South Florida.
Medan han var där, undertecknades han av Major League Soccer Club Sporting Kansas City. Han har sedan gjorde mer än 30 MLS mål, namngavs i 2014 All Star laget tillsammans Thierry Henry och, 2015 är på en garanterad lön på mer än £ 300,000 per år.
Han är också gift med Sydney Leroux, som var medlem i USA:s VM-vinnande damlag tidigare i år.
"Det är ganska fantastiskt", säger Dwyer. "Jag är ett litet barn från England, och förra året var jag på Vita huset [efter att ha vunnit 2013 MLS Cup].
"Jag tänkte bara: "Vad gör de, släpper in mig här?"
Dwyer är inte den enda brittiska spelare som har gått från amerikanska college till MLS.
Matt Watson - som studerade vid University of Maryland, efter att ha släppts av vargar som ung - spelar för Chicago Fire.
Otis Earle, son till före detta Wimbledon Midfielder Robbie Earle, är vid FC Dallas, via University of California, Riverside.
Preston-födde Luke Mulholland, som studerade i North Carolina, är vid Real Salt Lake, medan Andy Rose, som en gång var en ungdom i Bristol City, gick från University of California i Los Angeles till Seattle Sounders.
Få britter kommer att efterlikna sina karriärer. Men allt fler försöker.
Enligt Fulbright-kommissionen var nästan 11.000 brittiska studenter på amerikanska högskolor under det senaste läsåret - en ökning med 21% under de senaste 10 åren.
Även om antalet fotbollsstipendier inte registreras (det finns ingen amerikansk motsvarighet till Ucas, den organisation genom vilken ansökningarna behandlas i England och Wales) är det tydligt att de blir mer populära.
Chris Cousins, som driver Sport Rekrytering USA, gick till Illinois på ett fotbollsstipendium 2003.
"Jag var förmodligen ett av ett dussin som åkte till Amerika, om det", säger han.
Nu beräknar han att mer än 600 brittiska studenter - manliga och kvinnliga - kommer att korsa Atlanten för att starta fotbollsstipendier i år.
Cousins anser att de stigande studieavgifterna i England är en faktor som har ökat från 1100 pund 2003 till maximalt 9 000 pund om året nu. Han tror också att sociala medier har spelat en roll.
"När du ser din kompis på Twitter eller Facebook spela i Kalifornien eller Florida, det gör det mer frestande," sade Cousins.
College fotboll är verkligen attraktiv: under 2013, mer än 30 lag hade genomsnittliga närvaro på mer än 1000, 10 med mer än en 2.000 genomsnitt, med några derbies locka över 10.000 fans. För att sätta det i perspektiv, förra säsongen English League Två sidor Morecambe och Accrington båda i genomsnitt mindre än 2.000.
De största spelen visas på nationell TV, och det finns en tydlig väg till att vända pro: varje år, MLS klubbar ta sina val av de bästa collegespelare via superutkastet.
Men det finns en annan anledning till att fler britter är på väg till amerikanska högskolor - ökningen av företag, eller mellanhänder, som ordnar fotbollsstipendier.
Pass4Soccer, som började 2003, var en av de första. Enligt deras senaste årsrapport har de nu 40 konkurrenter.
"Det verkar som om de under de senaste 12 åren har sprungit upp till vänster, höger och centrum", säger Daniel Gray, chef på företaget.
"För fem år sedan fanns det 10 eller 15. Nu är det 40. Folk hoppar på bandvagnen."
Varje företag är olika, men i stort sett är modellen densamma. Studenter betalar en avgift, och företaget får dem en plats på en amerikansk högskola - om de är tillräckligt bra på planen och kan få en examen.
Företagens avgifter varierar. Sport Rekrytering USA, en av de billigaste, avgifter £999; Pass4Soccer är £1.295; andra tar mer än £ 2000.
Företagen hävdar att det är väl spenderade pengar - de säger, med kontakter och erfarenhet, att de kan få bättre stipendier för sina studenter.
Pass4Soccer, till exempel, uppskattar att 15% av sina studenter får full stipendier - vilket innebär att högskolan betalar alla studentavgifter och levnadskostnader.
Sport Rekrytering USA säger att deras studenter i genomsnitt får 90% stipendier - vilket lämnar studenter att betala bara 10%.
När ett år vid en amerikansk högskola kostar den genomsnittliga internationella studenten mer än 20 000 pund, skulle det kunna vara en klok investering att betala 1 000 pund eller 2 000 pund till ett företag.
Men, som en QPR-spelare vet, behöver inte alla en mellanhand.
När Tyler Blackwood var 18 hade han - med egna ord - gett upp.
Som skolpojke sa Tottenham Hotspur att han var för kort. Watford sa samma sak, som Northampton Town.
Efter en tillväxt spurt, Blackwood, som nu är över 6ft, var inbjuden till en rättegång spel på lägre League Barnet.
Men, på dagen för matchen, direktören Paul Fairclough avgick och hans rättegång aldrig hänt. Istället började han arbeta i sin pappas bar i Oakwood i norra London.
"Det var ett hemskt år", minns Blackwood. "Jag hade vänner i proffsspelet, och jag såg dem göra sina debuter.
"Fotboll hade alltid varit min plan, sedan insåg jag plötsligt - det kommer inte att hända."
När hans pappa uppmuntrade honom att kickstarta sin karriär på ett amerikanskt college, betalade de för en firma för att ordna ett stipendium.
– Men erbjudandena kom från dåliga skolor i hemska stater, säger Blackwood. "Till slut fick jag tillbaka mina pengar och gjorde det själv."
År 2011 åkte familjen på semester till Florida, så Blackwood mejlade fotbollstränaren vid universitetet i Tampa och bad om en rättegång.
Universitetet tog emot honom, men erbjöd bara ett 25-procentigt stipendium.
"Min pappa lånade pengar, tog lån, för att se till att han kunde betala resten", säger Blackwood, nu 24.
"Jag sa till honom att han bara skulle behöva betala för första året, och sedan skulle jag få ett fullt stipendium. Och det gjorde jag."
I somras återvände Blackwood till England för en rättegång på QPR. Det var framgångsrikt, och han gjorde sin debut i augusti, bort till Yeovil i League Cup.
Han avlägger sin fyraåriga examen i London, tar sin laptop på lagbussen för att hinna ifatt med arbetet.
"Jag hade nyligen en examen som började klockan 20, Florida tid," säger Blackwood.
"Det var klockan ett i Storbritannien. Jag ser fram emot att ta examen, uttryckt på det sättet."
Som Blackwood visar ökar kvaliteten på brittiska spelare på väg till Amerika, liksom mängden.
Cousins säger att, för 10 år sedan, var det "county spelare får de bästa stipendierna - nu är det människor som släpps från Chelsea och Manchester City".
Men vad erbjuder brittiska spelare som amerikaner - eller andra nationaliteter - inte gör?
"Arbetsmoral skiljer dem åt", säger Steve Clements, som coachade Dom Dwyer på Tyler Junior College i Texas.
"Jag måste ha haft 100 brittiska spelare, och de har alltid varit hårt arbetande. Till exempel, ingen överarbetade Dom.
"Fantastisk spelare, fantastisk person, och en god vän. På julafton kom jag in på mitt kontor och där var han på ett överraskningsbesök.
"Han sa inte ens att han skulle komma." Han är en sån kille."
Och, säger Clements, britterna föra något annat till laget, såväl som hårt arbete.
"Britterna har fantastisk humor. De är sarkastiska. Och de kan leka."
För dem som inte klarar sig professionellt är collegeexamen en anständig tröst.
Utexaminerade från fotbollsstipendier flyttar in i en rad karriärer: en av Clements tidigare brittiska studenter arbetar för Bank of America, en annan levererar souvenirer till stora ligasporter ("Om du behöver ett finger vet jag vem du ska ringa", säger han).
Joe Prince-Wright gick på ett fotbollsstipendium till universitetet i Pittsburgh och kom tillbaka med två grader: en i kommunikation och en i engelsk skrift.
Dessa kvalifikationer hjälpte honom att bli en webbredaktör för det amerikanska nätverket NBC i London.
"Cademiskt sett var college en ögonöppnare", säger han.
"Du fokuserar bara på ditt huvudämne under de senaste två åren, så jag gick algebra klasser, astronomi klasser, allt.
"Vi skulle ha lektioner, träna i tre timmar om dagen, sedan ha fler lektioner. På en fredag kan du flyga tre timmar till Tampa, och ha en match där.
"På en lördag skulle du flyga fyra timmar till Chicago, tåg, spela på söndagen, flyga tillbaka och sedan börja en vecka till.
"Det var som att vara heltidsstudent och professionell fotbollsspelare."
En man som värdesätter en universitetsutbildning är Dwyer, som blev professionell innan han avslutade sin examen i kommunikation och psykologi.
Men trots sin berömmelse och förmögenhet planerar han att slutföra sin kurs, ta examen och avsluta det äventyr han påbörjade för sex år sedan.
För sex år sen gick Dom Dwyers karriär ingenstans.