Det är inget naturligt Labourterritorium. Partiet har förlorat alla val här sedan 1950. Vid årets allmänna val återvände de konservativa med 18.000 röster.
Men folket i Chelmsford, i Essex, köade runt kvarteret utanför stadens medborgarteater för att höra Jeremy Corbyn.
Om detta hade varit en fotbollspublik, skulle det ha funnits purveyors av heta pajer. Om det hade varit en publik som väntade på att få se den senaste filmbilen, skulle det finnas popcornförsäljare.
Men det är det 87:e Corbyn-mötet i Labours ledarskapskampanj. De produkter som paraderades på platsen var därför mat för tanketidningar från partier och fraktioner till vänster eller till vänster av Labour - Socialist Worker, Socialist Appeal, Labour Briefing.
Det fanns nästan lika många människor här som Corbyns uppror mot sitt eget partiledarskap. Så varför gav 500 upp sin kväll för att höra veteranen vänster ytter?
"Han är en frisk fläkt", säger Helen Davenport, en lärare som lämnat Labourpartiet för De gröna. "Jag gav upp hoppet", säger hon. "Men nu finns det ett alternativ. Jag gillar hans idéer om att åternationalisera järnvägen och han har en mer sympatisk invandringspolitik. Han har Tony Benns visdom."
Sasha McLoughlin håller med: " Det är första gången en Labourledare har representerat mig på åratal. Du röstar Labour för det är vad du gör, men det är så spännande att ha en vänsterledare, inte en Tory i förklädnad."
Längre fram var Gerard Darcy. Han säger att han inte var en naturlig Corbyn supporter men fann honom vara "straight-talking".
Han fortsatte: " Det finns ingen konst. Inget snurr. De andra kandidaterna är preparerade, formade. Han ser ut som en 70-talssociologiföreläsare men nu är folk inne i frågorna, inte i bilden - ingen bryr sig om hur hans leende ser ut."
Han säger att Andy Burnham skulle vara "utmärkt" men är nu hans andra val.
Och fenomenet Corbynmania fortsatte inne i platsen. I de medier som nu omger honom överallt han går, blev han ombedd av den finska televisionen att ge råd till deras socialdemokrater, och av Le Monde att kommentera den franske presidenten Francois Hollandes steg åt höger.
För övrigt svarar han att Hollande "inte har känt sig tillräckligt kapabel att utmana åtstramningar".
Inte en kritik han skulle rikta mot sig själv. Så hur har en vänsterflygare som hade försmäktat på bakbenen - någon som Ed Milibands tidigare stabschef Lucy Powell medger att han aldrig har talat - blivit något av en internationell kändis?
Han verkar ganska illa tilltygad men inte överväldigad av uppmärksamheten. Han behövde stöd av 35 Labourparlamentariker för att komma med i omröstningen och han påpekar att han bara fick tillräckligt med nomineringar med bara en minut femton sekunder till deadline. Det här var ingen långvarig vänsterkonspiration.
Han var tvungen att "maximera ut" sitt kreditkort för att få igång kampanjen och medan han har fått donationer från fackföreningar som Unite och kommunikationsarbetarfacket CWU, verkade han ha fångat en zeitgeist med sina mål för "crowdfunding" från individer som överskridits.
Oavsett sin politik ser han annorlunda ut och låter annorlunda än sina Oxbridgeutbildade motståndare, som alla var rådgivare till labourpolitiker innan de blev parlamentsledamöter.
Han är en generation äldre, till att börja med. Vid 66 års ålder var han ledamot i Haringeyrådet på 70 - och 80 - talen innan de andra tävlande ens gick på universitetet.
"Jag har mycket få kvalifikationer", säger han - han hoppade av North London Polytechnic - "men jag har en fascination av läsning och läsa en hel del. Jag tillbringade mycket tid i skolbiblioteket och det lokala biblioteket och jag har den här uppfattningen att alla jag träffar vet något jag inte vet och vi kan lära av varandra."
Han avvandes från socialistisk litteratur. Inte för honom den berömde fem: "Min mor gav mig Ragged Trousered Philanthropists att läsa." Detta var Robert Tressells roman om arbetarklassens liv i Mugsborough - eller Hastings - före första världskriget, och titelns filantroper är de människor som är alltför villiga att göra bakslagsarbete till förmån för sina "bättre".
Hans mamma gav honom George Orwells dagböcker. Han tillbringade två år på volontärtjänst utomlands i Karibien, men blev först aktiv i politiken i Shropshire.
Han grundade Wrekin Young Socialists - labourpartiets ungdomsflygel - i mitten av 60-talet. Han var organisationens sekreterare och lockade regelbundet 40 till 50 ungdomsaktivister till söndagskvällsmöten.
Han producerade en tidning och organiserade protester mot kärnvapen och Vietnamkriget - kanske den perfekta stamtavlan för någon som skulle fortsätta att bilda en koalition för Stop the War med CND-stealwart Monsignor Bruce Kent 2001 - även om det är värt att komma ihåg att det inledningsvis var en protest mot intervention i Afghanistan, inte Irak.
Han är i princip inte emot utplaceringen av brittiska trupper, men han kan inte tänka på de nuvarande omständigheterna där han skulle göra det.
Han kämpade först framgångsrikt med sitt Islington North på plats 1983, när partiet gick ner till ett katastrofalt nederlag nationellt under Michael Foots ledning på en plattform för unilateral nedrustning och tillbakadragande från EU.
Labour hade bestämt flyttat till vänster i London också, men med större framgång. Ken Livingstone stod i spetsen för det dåvarande större Londonrådet, som senare avskaffades av Thatchers regering.
Det hade bokstavligen varit en splittrande tid för hans parti, med några tidigare ministrar som skiljdes åt för att bilda SDP. Under tiden några av dem till vänster försökte avsätta MPs de betraktade som alltför höger-wing, men som inte hade hoppat fartyg. Corbyn hade stött Tony Benns misslyckade försök att bli partiets vice ledare - han var mycket snävt besegrad av Denis Healey.
Vad hade han då lärt sig av denna period av splittring?
"Det lärde mig i London att vi uppnådde en hel del - om transporter, om miljön - men det lärde mig också att bildandet av SDP var katastrofalt för valmöjligheten för Labour.
"Den konservativa så kallade triumfen 1983 berodde mer på splittringen av oppositionens röst än på en rörelse åt vänster. Men det lärde mig också att ni måste ta med er samhällen."
Det har varit mycket fokus på Jeremy Corbyns illojalitet mot sitt eget parti. Han gjorde uppror på en fjärdedel av alla röster under regeringen 2005–2010.
Men jag undrade varför han hade förblivit lojal mot Labour i stället för att flytta till någon av en myriad av partier till dess vänster när en del av den politik han höll kär - om kärnvapen och åternationalisering - hade övergetts?
"Jag vill se ett mer jämlikt, mer rättvist samhälle och Labourpartiet har alltid varit ett redskap för att uppnå detta, särskilt med sin organiska koppling till fackföreningarna. Jag har argumenterat för min sak i många frågor och jag tror att saker och ting håller på att förändras."
Och detta är hans dom om valet 2015: "En av anledningarna till att vi förlorade är att vi inte erbjöd något tillräckligt annorlunda."
Du kan inte anklaga honom för att inte vilja ställa det till rätta.
Han berättar för en uppskattande om inte alltför entusiastisk publik i Essex att regeringens välfärdsproposition "är absolut brutal" och han kommer att motsätta sig bidragstaket.
Kostnaden för välfärden är så hög, säger han, delvis på grund av höga hyror - vilket i sin tur är ett symptom på att inte bygga tillräckligt prisvärda bostäder. Han gjorde uppror mot sitt partis avstående från att rösta om välfärdslagen medan Yvette Cooper och Andy Burnham, trots sina tvivel, fastnade med kollektivt skuggansvar. De ser det avsnittet som katalysatorn för Corbynmania.
Han argumenterar mot terminsavgifter, men motsätter sig också dem i hans parti som vill se en examensskatt. Han sade att den "visste" gamle Tony Benn hade sagt till honom: "Du bör beskatta människor för att de är rika, inte för att de är utbildade."
Och han försvarar sin politik att använda kvantitativa lättnader - där Bank of England skulle öka tillgången på pengar i ekonomin - för att finansiera infrastrukturprojekt. Hans kritiker säger att det skulle driva upp inflationen och urholka levnadsstandarden.
Han svarar: " Om ni sade till människor i Tyskland att jag har en radikal ny idé om en nationell investeringsbanken skulle de bara rycka på axlarna och säga att vi gör det redan. Vad är det som är extremt med det?"
Och när han utmanar åtstramningens agenda, säger han att hans parti måste vara djärvt. Den skuldtyngda regeringen 1945 - när t.o.m. Chelmsford efter ett val helt kort hade en riksdagsledamot i Labour - "inte retrencherade, det investerade".
Men det finns en känsla av att om hans kampanj inte håller på att ta slut, är han i viss mån - proppfull i offentliga möten, möten och mediaframträdanden.
"Det är socialism", säger han när han utan att fråga får ett glas vatten mitt i talen när hans röst slutligen vacklar.
Han avslutar med att fördöma arvet från Irakkriget och lovar "vad resultatet av ledarskapsvalet än blir" att partiets gräsrötter kommer att stärkas.
Uppdrag för förändring
Och han fortsätter att få en stående ovation.
Men jag frågar honom hur han skulle kunna stå i spetsen för ett skuggskåp som inte håller med honom i grundläggande frågor - till exempel förnyelsen av Trident - eller faktiskt leda ett parti vars politik i vissa viktiga avseenden skiljer sig mycket från hans egen?
"Den som är vald ledare kommer att ha ett mycket stort mandat från ledamöterna och det parlamentariska labourpartiet - viktigt som det är - jag hoppas att det åtminstone finns ett mandat för en fullständig debatt inom partiet."
Andy Burnham har sagt att han inte skulle vara en del av ett skuggskåp som inte åtog sig att förnya Trident. Jeremy Corbyn ser detta som en fråga om partidemokrati: "Jag känner starkt för kärnvapen. Vi måste ha den debatten ganska snart när regeringen kan komma fram till ett beslut 2016."
Kanske så snart som på en konferens för labourpartiet i denna månad.
Jeremy Corbyn är den ledande i kampanjen, men hans kritiker kommer att säga att hans ledarskap skulle domineras av de interna debatter inom Labour som skulle lämna lite tid - även med bästa vilja i världen - för att ta kampen till regeringen.
Men Corbyn insisterar på "att det finns en törst efter att göra politik annorlunda". Vi ska ta reda på hur många som dricker i hans idéer om en vecka.
I den tredje av en serie djupgående profiler av de fyra Labourledarkandidaterna kommer Iain Watson ifatt Jeremy Corbyn i Essex senast i sina kampanjmöten.