Jo, den första delen, att det inte finns några åtaganden i manifestet som kräver ytterligare lån, är bindande fram till den 7 maj - i den meningen att Labour inte erbjuder godsaker till väljarna utan att säga vilka tjänster eller förmåner som kommer att skäras ned eller vilka skatter som kommer att höjas för att betala för dessa godsaker.
Ed Miliband var mödosamt att kontrastera denna putativa försiktighet mot Tories löfte att öka NHS-utgifterna med 8 miljarder pund eller deras löfte att höja 40 procents skattetröskeln och den skattefria tröskeln - som också skulle kosta omkring 8 miljarder pund - utan att säga varifrån de 16 miljarderna udda skulle komma.
Så i den meningen har Labour underkastat sig disciplin som Tories har beslutat att de inte behöver (till stor del för att de tror att väljarna kommer att ge dem förmånen av tvivlet, baserat på de nedskärningar de har levererat i det nuvarande parlamentet).
Men för att säga det självklara kan detta första element i låset bara hålla Labour skattemässigt hederligt fram till valet. Därefter, och om de sitter vid makten, skulle de i teorin kunna inleda ett antal initiativ på en tacksam eller otacksam nation som inte skulle finansieras genom skattehöjningar eller motsvarande utgiftssänkningar.
Ed Miliband erbjuder oss oöverkomliga mutor för att bli vald. Men det är de andra delarna av låset som skulle vara viktiga för att hålla en Labourregering - om den kommer efter den 7 maj - finanspolitiskt begränsad (vilket kan vara eller kanske inte är bra, förresten).
Vad är det?
Det första - att underskottet kommer att minska varje år - skulle enligt nuvarande prognoser för ekonomisk tillväxt tillåta en hel del ytterligare utgifter: det totala underskottet skulle fortfarande minska som en andel av BNP så länge de totala utgifterna ökade marginellt långsammare än BNP, allt annat lika, och det skulle också minska i absoluta termer så länge den ekonomiska tillväxten gav upphov till en ökning av skatteintäkterna som var marginellt större än utgiftsökningen.  Så denna regel igen skulle inte binda händerna på Ed Balls desperat hårt, om han blev kansler.
Det lämnar den tredje och viktigaste pinnen och hävstången i låset, att labour skulle "få statsskulden att falla och ett överskott på den nuvarande budgeten så snart som möjligt i nästa parlament".
Nu när det händer förväntar sig den nuvarande regeringen att statsskulden kommer att minska som andel av BNP, med en smidgeon, i år - från rekordhöga 80,4 % av BNP till 80,2 % av BNP - till stor del eftersom den planerar att sälja fler aktier i halvnationaliserade Lloyds Bank och andra banktillgångar som finansdepartementet förvärvat under bankkrisen 2007–8.
Eftersom Labour redan har förbundit sig till utgiftsmålen för 2015–16, och eftersom det förmodligen också skulle sälja dessa banktillgångar om marknadsvillkoren tillåter, kunde Ed Balls nå sitt mål att minska skulden inom månader efter det att han tillträdde.
Med andra ord är det förmodligen den allra sista delen av locket - att uppnå ett överskott på den nuvarande budgeten "så snart som möjligt" före 2020 - som är viktigast.
Men även där har Ed Balls behållit en betydande skattemässig flexibilitet.
Därför att enligt Institutet för skattestudier skulle omfattningen av skattehöjningar eller utgiftsnedskärningar han skulle behöva göra dramatiskt fall ju senare i parlamentet han balanserar den nuvarande budgeten.
Nu vill jag påminna er om att den nuvarande budgeten är alla dagliga utgifter, exklusive investeringar.
Och IFS säger att om det var balanserat under 2017-18 - vilket är när Tories och Lib Dems har åtagit sig att balansera det - skulle Labour behöva göra 18 miljarder pund nedskärningar.
Men det skulle falla till 6 miljarder pund av nedskärningar, om saldot sköts upp till 2018-19, och noll nedskärningar om saldot sköts upp till det sista året i nästa parlament.
Vilket utan tvekan kommer att få Tories att hävda att Ed Balls inte är engagerad i seriösa public service-reformer alls.
Till vilken han skulle säga tre saker:
Med andra ord har Ed Miliband och Ed Balls valt en politik för begränsad diskretion snarare än absolut begränsning.
Och det kommer att ske till ett politiskt pris, vilket är att de av deras kritiker som ser dem som oåterkalleligen spenderade pengar kommer att tro att budgetansvarslåset kommer att väljas när det politiska arbetet blir tufft.
Nu kommer naturligtvis Tories och LibDems att försöka karakterisera Labour som mindre allvarligt när det gäller att minska underskottet än de påstår sig vara. Men den största skillnaden är utan tvekan att dessa två regeringspartier har lovat att generera ett överskott på den nuvarande budgeten till 2017-18.
Efter 2017-18 är LibDems finanspolitiska tillvägagångssätt identiskt med Labours.
Däremot skulle Tories vara mer hårskjorta.
De har åtagit sig att balansera den totala budgeten under alla "normala" år. Det innebär t.ex. att Labour kunde låna 32 miljarder pund för att finansiera investeringar under 2019-20 (det belopp som skrevs in för den nuvarande regeringens planer) medan Tories inte kunde låna det beloppet.
Vilket kan tyckas vara en stor grej. Men det finns åtminstone lika många trovärdiga ekonomer som argumenterar för Labours sätt att låna för att investera - vilket de ser som att stimulera tillväxten och därmed göra en högre absolut skuldnivå mer överkomlig - som för Tories preferens för att minska rekordskulden lite tidigare och lite snabbare.
Så hur begränsande på arbete är dess självpåtagna "Budget Responsibility Lock"?