När Ron Jones, från Newport, förbereder sig för att fira Förintelseminnesdagen på fredag med en gudstjänst i stadens katedral, säger han att bland alla hemska minnen kommer det också att finnas några som får honom att le.
Han tillfångatogs 1943 i Mellanöstern, och efter nio månader i Italien överfördes han till tvångsarbetsläger E715, en del av Auschwitz-komplexet.
Där tillbringade han 12 timmar om dagen, sex dagar i veckan, med farliga kemikalier i IG Farben verk, men på söndagar tilläts de att spela fotboll.
"Jag tror att tyskarna tyckte att låta oss spela fotboll var ett snabbt och enkelt sätt att hålla oss tysta", sade han.
"Röda korset skulle ge oss matpaket, och när de hörde talas om vår fotboll, lyckades de få oss remsor för fyra lag: England, Wales, Skottland och Irland. Jag var alltid Wales målvakt.
"Det höll oss friska, det var lite av normalitet, men det låter fel på något sätt att säga att jag har glada minnen av att spela fotboll, med tanke på vad som pågick precis över staketet."
Förutom att hålla andan spelade fotbollen en viktig roll för hans överlevnad, och för många av hans medfångar, när de tvingades på en av de extremt långa marscherna västerut från PoW-lägren under de sista stadierna av konflikten.
Många av Jones vänner dog under marschen, men han anser att det inte är någon tillfällighet att de som hade varit inblandade i Auschwitz fotbollsligan klarade sig bättre.
"Man kan säga att fotbollen vi spelade räddade våra liv. Fotbollspojkarna var bättre, ja, men mer än så, de tillhörde en grupp som höll varandra igång på marschen."
E715 låg nära Auschwitz III, Monowitz, som huvudsakligen hade polska motståndskämpar, politiska dissidenter, homosexuella och några tillfångatog sovjetiska trupper.
Även om detta inte officiellt var ett dödsläger, säger Jones att det inte tog lång tid för honom att inse att fångarna i Monowitz var långt ifrån säkra.
"På nätterna kunde man höra skott komma från Monowitz", sade han.
"Inte spricker som du hade när du kämpade, men avsiktlig, regelbunden varannan sekund; som om de hade ett system igång.
"Vi visste inte vilka de var eller varför de hade dödats, och vi kunde inte låta bli att vara rädda att vi skulle bli nästa."
Men när de brittiska PoWs tilläts att spela fotboll, skulle de föras till fält bredvid Auschwitz II, Birkenau, där dödandet skedde i en helt mer industriell skala.
"Första söndagen gick vi till spelplanen, vi såg dessa människor - välgående skelett de verkligen - gräva diken," sade han.
Vi frågade: "Vilka är de där stackarna?" Och de tyska vakterna ropar "Juden", judar, som om det hade varit en dum fråga.
"Vi kunde bara spela på sommaren, eftersom allt var täckt av snö under vintern. Men när det var varmt, skulle denna hemska stank gå tvärs över krematorierna.
"Din fantasi fyllde i luckorna för dig, men vi skulle fortsätta spela fotboll.
"Att göra mål, spara eller gräla om en offside var det enda sättet du kunde stoppa dig själv från att bryta ihop."
Jones säger att han har tillbringat en hel del tid sedan kriget undrar hur mycket hans tyska vakter hade känt till och brytt sig om vad som pågick i Birkenau.
"Du måste komma ihåg att våra vakter inte var SS som i Birkenau; de var värnpliktiga grupper som oss", sade han.
"Dussintals av dem skulle komma och heja våra fotbollsmatcher och ha ett skratt med oss, och om du fick dem på egen hand, kunde du se att de var vanliga, anständiga killar.
"Men om du frågade dem om Birkenau skulle de bli arga och rädda. 'Vi behövde inte veta', 'de visste inte', 'det var ingenting', och även om det var, 'då var det inte deras fel, de var inte SS'."
"Jag hade mardrömmar om Auschwitz i åratal efter kriget, men jag slår vad om att mina var ingenting jämfört med vad tyskarna måste ha gått igenom.
"En del skulle säga att de förtjänar det, men troligen kunde de inte ha gjort mer åt det än vi kunde ha gjort själva."
När Röda armén stängde in, den 21 januari 1945 bröt sig tyska vakter in i Mr Jones hydda mitt i natten, och beordrade honom att omedelbart ge sig av med allt han kunde bära.
Sovjet befriade Auschwitz den 27 januari 1945 och bekräftade för första gången berättelserna om Förintelsens massmord, som de allierade hittills hade sopat bort som alltför extrema för att vara möjliga.
Men när ryssarna anlände var Mr Jones långt borta; som en del av dödsmarschen västerut, som dödade någonstans mellan 3.000 och 8.000 allierade PoWs.
"Vi var på väg i 17 veckor, och Gud vet hur många hundratals mil vi travade, genom Polen, Tjeckoslovakien, Tyskland och Österrike."
"Jag var 13 sten (82kg) när jag blev tillfångatagen, och när jag befriades av amerikanerna i april 1945 vägde de mig, och jag var sju sten."
Mr Jones anser sig vara en av de lyckliga.
"Jag hade tur. Jag kom hem till en bra fru som hjälpte mig att komma över det. Men massor återhämtade sig aldrig alls", sade han.
"Jag tror att jag är den sista nu. Det var en annan fotbollsspelare som jag fick julkort av, men det fanns inget i år. Så vid 94 är det nog dags att berätta historien innan det är för sent."
En 94-årig man som överlevde en krigsfånge bredvid Auschwitz-Birkenaus utrotningsläger tror att en fotbollsliga som vakterna lät dem sätta upp kan ha hjälpt till att rädda hans liv.