En av deras egna var att komma hem för att få friheten av burgh efter att ha uppnått vad som var något liknande till månen landning av sin tid.
Kapten James Anderson, då Sir James Anderson, hade befälet över skeppet som lade en telegrafkabel under Atlanten.
Den 14 december 1866 satte hans medmänniskor Doonhamers på en festmåltid som var värd en sådan betydelsefull bedrift.
Menyn för de 200 inbjudna gästerna i mötesrummen var av hög kvalitet - och skala - endast reserverad för de mest speciella tillfällen.
"Maten var riklig, rik och väl diversifierad", rapporterade Dumfries och Galloway Standard.
"Prisnotan inkluderar fyra sorters soppa, lika många olika sorters fisk, en hanch av hjortdjur, stekt nötkött, bräserat nötkött, fårost och kokt, duvpaj, viltpasta, kanincurry, kycklingcurry, cutlets, blackgame, grouse, fasaner, träfåglar och många andra artiklar.
"En andra kurs följdes av puddingar, souffles, mince pajer, syrsor, krämer, geléer, blancmanges, tryffel och andra bakverk.
"De viner som levererades var champagne, holk, portvin och sherry."
Det krönte en otrolig resa för en pojke född i sydvästra Skottland med en passion för havet.
Dumfries och Galloways arkivarie Graham Roberts förklarade: " Han föddes 1824, han var son till en bokhandlare som hade en butik på High Street nära toppen av venneln, John Anderson.
"Han var den fjärde sonen - så han skulle inte gå in i familjeföretaget.
"Han hade en kort lärlingstid som skrivare - han blev helt trött och sa att han ville gå till sjöss."
En passion - och lämplighet - för att vara ute på vattnet hade varit med honom sedan hans tid som skolpojke i staden.
"Det var när han var på akademin som han gick in i Dumfries regatta men han hade ingen båt", förklarade Mr Roberts.
"Allt han hade var en plåttunna - som blev känd som Andersons behållare - och han vann fortfarande loppet."
Hans familj, något motvilligt, så småningom tillät honom att gå T&J Brocklebank i Whitehaven där hans karriär gick från styrka till styrka.
Hans förmågor som navigatör och ledare erkändes snabbt.
"Han sköt genom leden och blev en mästare på ett fartyg i början av 20-talet och på 1840-talet eller 1850-talet blev han i princip huvud jagad", säger Roberts.
"Du gick inte från segel till ånga men han gjorde det och ångfartygen var de största."
Innan han nådde 40, fick han ansvaret för den största av dem alla.
"År 1862 eller 1863 blev han huvud jagad till att vara kapten för Great Eastern där de försökte lägga den transatlantiska kabeln", sade Roberts.
"Den Stora Östern var fem gånger större än något annat skepp.
"Det förblev det största fartyget fram till den serie av fartyg som inkluderade Titanic.
"När du var kapten fartyget det var inte bara ett litet steg upp navigeringsmässigt - det var mycket svårt att manövrera det."
Och ändå verkade Anderson ha de färdigheter som krävdes.
"Många människor som kände honom anmärkte på hans lugn", sade Roberts.
Bill Burns, som driver hemsidan för Atlantic Cable and Undersea Communications, sade att Anderson var en anmärkningsvärd person involverad i en av de största logistiska operationer för dagen.
"Efter den partiella framgången med Atlantkabeln 1858, som bevisade projektets genomförbarhet, 1865 och 1866 expeditioner var utan tvekan de viktigaste händelserna i branschens historia fram till den tiden och under många år framöver", sade han.
"Atlantisk kabel, som det fortfarande är idag med flera fiberoptiska linjer, var den viktigaste i världen för handel, finans och regering."
Burns sade att det framgångsrika slutförandet av projektet - som kostade motsvarande 100 miljoner dollar i dagens pengar - var Samuel Canning, den ingenjör som ansvarade för expeditionen.
Men han sade att Anderson, som kapten, hade "många ytterligare ansvar" för att säkerställa framgången av operationen, inklusive styra den komplexa manövrering av fartyget som krävs när man lägger och återvinna kablar på stort djup.
"Lägg till det faktum att Anderson var vid rodret av Great Eastern (det största fartyg som någonsin byggts på den tiden och under många år efter), som redan hade överlevt många katastrofer och hade gått i konkurs sina ägare, och du kan förstå att han var ingen vanlig kapten," sade han.
Hans första försök att lägga kabeln skulle testa hans förmågor till fullo.
"År 1865 gick allt som kunde gå fel fel - de fruktade faktiskt sabotage på den tiden", sade Roberts.
"De var mycket oroliga att det fanns någon sabotör ombord från någon rivaliserande firma."
Uppdraget slutade med att kabeln gick förlorad, men historien hade gripit nationen.
"Eftersom de lade kabeln kunde de fortfarande hålla kontakten med fastlandet och rapporterna var ständigt i tidningarna", sade Roberts.
"När de kom tillbaka istället för att bli behandlade som förlorare behandlades de som hjältar."
Det föranledde en stor ansträngning för ett förnyat försök 1866.
"Det var världsnyheter - det var första gången som en riktigt lång kabel lades under havet", sade Roberts.
"Detta var långt, mycket större än någonting tidigare och de hade så många utmaningar.
"Alla visste att om de kunde göra det så skulle hela världen vara sammankopplad.
"Vi hade järnvägsåldern på 1840-talet - det var det stora, det var verkligen historien om 1860-talet i tekniska termer."
Berättelsen om resan från Valentia Island, en av Irlands mest västligaste punkter, till Heart's Content, skapade Newfoundland stort intresse.
Försöket 1866 lyckades inte bara, de kunde också hämta den förlorade kabeln från föregående år och fylla i två telegraflänkar under havet.
Andersons roll i uppdraget, den amerikanske affärsmannen Cyrus Fields hjärnbarn, gav honom både erkännande och visade sig ha en lönsam sida.
Han sågs som den idealiska personen att vara chef för ett stort antal telegrafföretag, inklusive företaget som så småningom skulle bli Cable och Wireless.
Han hedrades av drottning Victoria men erkännandet i hans hemstad betydde mycket för honom.
"Jag skulle vilja låta dig veta, om jag bara kunde, hur djupt jag känner detta din vänlighet", sade han.
"Jag vet mycket väl att så länge mitt liv varar, skall jag komma ihåg det, och jag skall inte göra något för att förverka den godhet och lovprisning som ni nu har gett mig."
Även om han bodde i London vid den här tiden, hade han fortfarande en svag plats för sydvästra Skottland att göra regelbundna resor tillbaka hem.
"Han byggde huset på Kirkconnel Lea nära Glencaple 1872, det var hans roliga plats," sade Mr Roberts. "Han kom också tillbaka för att hålla tal."
Hans död, i maj 1893, var föremål för en stor dödsruna i de lokala tidningarna, och hans kropp fördes tillbaka till Dumfries för begravning på St Marys kyrkogård.
"I hans död, Dumfries måste sörja förlusten av en framstående och hängiven son", skrev Dumfries och Galloway Standard.
"Hans livshistoria är dessutom en lärorik illustration av de möjligheter som väntar på ihärdig, självsäker och intelligent riktad ansträngning."
Inte illa för en pojke som en gång var tvungen att arbeta övertid för att spara ihop de pengar som behövdes för att köpa en metall "tub" för att tävla i en regatta.
En särskild utställning om Sir James Anderson går upp i arkivet och den lokala studiedelen av Ewartbiblioteket i Dumfries med start torsdagen den 15 december.
Folket i Dumfries var på humör för att fira 150 år sedan.