I januari var den lojala protestkampanjen mot Belfasts stadsfullmäktiges röst för att begränsa unionsflaggans flygning till bestämda dagar fortfarande på sin höjdpunkt.
I december fångade dissidenternas försök att störa handeln före jul rubrikerna.
I en chockerande händelse tände en man eld på sig själv, tydligen när en brandbomb han tänkte plantera detonerade i förtid.
Men de som ville vålla störningar hade inte allting på sitt eget sätt. Fermanagh spelade värd för det som allmänt erkändes ha varit den mest fredliga sammankomsten av G8-ledare under de senaste åren - en händelse som var helt otänkbar under Problemen.
I Belfasts Waterfront Hall, USA:s president. Barack Obama berättade för 2.000 skolelever att fredsvillkoren skulle kunna förhandlas fram av politiska ledare, men fredsprocessens öde var upp till alla, unga och gamla.
Under tiden tillbringade Londonderry året med att sola sig i sin ställning som UK City of Culture. Tidig rädsla för att irländska republikanska kval om staden av kulturens "UK" etikett skulle överskugga året tillbaka när extraordinära procession av händelser, såsom en musikalisk varm luft ballong överflygning, en lumière belysning upp staden, och den massiva loppor cheoil irländska folkfestivalen kom igång.
Utan allmänna val kunde 2013 ha varit ett år då relationerna mellan de största Stormontpartierna underlättades, vilket gjorde det möjligt för maktdelningsdirektören att göra framsteg på ett antal fronter.
I själva verket förhindrade de spänningar som uppstod genom konflikten om Belfasts fackföreningsflagg varje avspänning på medellång sikt, vilket gjorde det omöjligt att överbrygga politiska klyftor i kvarstående frågor som välfärdsreformer.
Under påtryckningar från Nordirlands kontor och Downing Street gjorde de första och de första biträdande ministrarna en ambitiös ljudande förklaring - att sätta 2023 som måldatum för att störta Belfasts fredsmurar.
Peter Robinson och Martin McGuinness tillkännagav också planer för nya gemensamma utbildningsområden, och planer som syftar till att föra unga protestanter och katoliker samman på arbetsplatser eller sommarläger.
Hämnden från London kom med bekräftelse på att G8-toppmötet skulle äga rum i Nordirland och ett paket med ekonomiskt stöd till den verkställande makten eftersom de försökte skapa välstånd och stabilitet.
Men det stora pris som Stormont-politikerna fortfarande strävar efter, decentraliseringen av bolagsskatten, kom inte då statskassan valde att skjuta upp något beslut till efter den skotska självständighetsomröstningen.
Även när de tillkännagav sitt tioåriga mål för att få ner fredsmurarna, erkände de första och de biträdande första ministrarna att de inte hade kunnat lösa de "tuffa frågorna": flaggor, parader och det förflutna. De behövde hjälp av en neutral skiljedomare, så närmade sig det respekterade amerikanska sändebudet dr Richard Haass.
Innan dr Haass fick möjlighet att börja arbeta slog förbindelserna mellan Nordirlands ledare till en ny nivå.
Under sommaren var det förnyade spänningar över Orange Order och andra parader i Belfast, och en Sinn Féin minneshögtid för döda republikaner i Castlederg, County Tyrone.
I ett brev från hans semesterhem i Florida satte Robinson chefens prestige Maze Peace Centre-projekt i beredskap. Beslutet gjorde McGuinness rasande och tog en jobbig vecka i New York som de två politikerna lobbade tillsammans för nya investeringar och gjorde sitt bästa för att dölja sina uppenbara meningsskiljaktigheter.
För ulsterfacket var beslutet att stoppa Maze-centret en anledning att fira. De hade kämpat mot centret som en potentiell "shrine" till IRA, och deras ledare, Mike Nesbitt, började sitt årliga konferenstal med en bild av Maze bakom hans podi, bara för att köra hem sin taktiska seger.
Ulsterunionisternas hårda linje mot Maze följde förlusten av två av deras mest liberala församlingsmedlemmar.
Basil McCrea och John McCallister motsatte sig sitt partis beslut att stödja en fackföreningskandidat i ett val till Westminster i mitten av Ulster i mars. Sinn Féins Francie Molloy vann valet och ersatte McGuinness som parlamentsledamot med röstnedläggelse.
Den artikulerade duon av McCrea och McCallister bildade ett nytt liberalt fackligt parti, kallat NI21.
NI21 är nyanlända - de traditionella unionisterna har funnits lite längre. 2013 var ett bra år för TUV-ledaren Jim Allister, som lyckades få igenom sin specialrådgivare Bill.
Med anledning av skriken över utnämningen av en Sinn Féin-rådgivare som dömts för sin del i mordet på domarens dotter Mary Travers förhindrade lagförslaget alla med en sådan allvarlig övertygelse att få ett liknande arbete.
Allister imponerade också på sin korsförhörning av DUP:s socialminister Nelson McCausland, som ställdes inför frågor om hur han hanterade vissa bostadsexecutive-kontrakt.
Både SDLP och DUP främjade några yngre ansikten under 2013.
DUP ersatte sin East Antrim MP Sammy Wilson med sin Strangford MLA Simon Hamilton på finansavdelningen. Om Wilson beslutar sig för att avstå från sitt Westminster-säte eller sin Stormont-post 2015 kommer att bli en intressant pekare inte bara för DUP:s framtid utan också där högre politiker tror att tyngdpunkten nu ligger.
SDLP ersatte sin miljöminister Alex Attwood med en av deras Foyle MLA, Mark Durkan, brorson till partiets riksdagsledamot med samma namn. Den unge ministern visade prov på mod när han drog tillbaka en stor planeringsproposition i stället för att låta DUP och Sinn Féin ympa på stora ändringsförslag som han motsatte sig.
Den mest oväntade utvecklingen när det gäller SDLP var dock inte Durkans främjande, utan den dramatiska nedgången från det offentliga livet för en man som i stor utsträckning förutspåddes vara en framtida partiledare.
När BBC först frågade Conall McDevitt om att använda sin frus firma för montering forskning, verkade frågan lite lokal svårighet. Men när det visade sig att McDevitt inte heller hade avslöjat några intäkter från ett PR-företag i början av sin karriär i församlingen, beslutade South Belfast MLA att han inte hade något annat val än att helt sluta med politiken.
Ekonomin och traditionella gröna/orange-frågor dominerade Stormont-förfarandena. Men hälso- och moralpolitiken riktade också stor uppmärksamhet.
Hälsominister Edwin Poots från DUP kritiserades för planer på att stänga äldreboenden. Han fann också sig själv i centrum efter att ha förlorat ett rättsfall som utmanade hans policy att förhindra blodgivning från homosexuella män.
Sedan blev det hans avdelnings försening med att utfärda nya riktlinjer för abort - och den rättsliga förvirring som belystes av att gravida kvinnor måste resa till England för uppsägningar trots att de hade fått veta att deras barn inte hade någon chans att överleva.
Frågan innebar utmaningar inte bara för Poots utan också för förbundsjustitieministern David Ford, som tillkännagav sin önskan att samråda om ändringar av abortlagen.
En annan moralisk fråga som involverade både Ford och DUP var människohandel och prostitution. DUP kamrat Lord Morrow är angelägen om att införa ett svensk stil förbud mot att betala för sexuella tjänster, men Ford är fortfarande oövertygad.
Sinn Féin-presidenten Gerry Adams kanske inte längre sitter i församlingen, men hans namn fortsatte att ha en stark plats i Stormonts utbyten.
Många av dessa koncentrerade sig på att Adams bror Liam var övertygad om att hans dotter Aine hade våldtagits och misshandlats. Unionist MLA anklagade Adams för att inte göra tillräckligt för att anmäla sin brors övergrepp - ett påstående som han starkt förnekade.
Adams kritiserades också för sitt påstådda engagemang i IRA:s bortförande och mord på en av de försvunna, Jean McConville, och hans kommentarer om "laissez faire"-inställningen hos två RUC-officerare vars död utreddes av Smithwick-tribunalen.
Utgivningen av Smithwick-rapporten och utsändningen av en kraftfull BBC/RTE-dokumentär om familjerna till de försvunna tjänade som en påminnelse om de mörkaste dagarna av problemen.
Dessa minnen visades också i deras mest råa bemärkelse som överlevande och anhöriga till offren markerade 10:e årsjubileet av IRA:s Shankill bomb och UFF Greysteel skytte.
När dr Haass började sitt arbete på allvar i september trodde de flesta kommentatorer att han och hans medordförande Meghan O'Sullivan kunde göra framsteg på två punkter på deras dagordning, flaggor och parader.
Men att ta itu med det förflutna verkade alltför traumatiskt och alltför komplicerat. Detta intryck stärktes av den furore som följde på ett förslag från justitieministern, John Larkin, om att åtal mot problem skulle få ett slut.
Men som 2013 kom till ett slut, en överraskning dök upp i butik. Stormontpolitikerna förblev låsta över flaggan. Men det verkade finnas mer enighet om att ersätta den mycket kritiserade Paradeskommissionen och utforma en helt ny arkitektur för att ta itu med det förflutna.
Haass-ritningen sammanförde flera olika organ som tog itu med aspekter av det förflutna till en enda "Historisk undersökningsenhet". Vid sidan av enheten skulle en oberoende kommission för informationsinsamling ha befogenhet att, när en familj av offer gav klartecken, erbjuda begränsad immunitet till alla som gav sig till känna med information som skulle kunna besvara familjens frågor.
Trots många besvärliga förhandlingstimmar kunde det amerikanska samtalsteamet emellertid inte komma överens om en kompromiss. Både Sinn Féin och SDLP angav att de skulle stödja Haass-förslagen, men fackföreningsmedlemmar var fortfarande bekymrade över en ny uppförandekodex för parader och den föreslagna granskningen av breda teman relaterade till problemen, såsom samverkan.
Dr Haass hoppades att hans förslag så småningom skulle accepteras, men han gick ombord på sitt plan hem till New York utan nyårsafton fredsavtal han verkligen måste ha velat uppnå.
Försök att störa Belfast centrum bokade 2013.