Många fler fann att deras liv för evigt förvandlades av naturkatastrofen. Här delar några med sig av sina historier.
Louis Cryer var 18 år och i Sri Lanka med sin mor Zoe och bror Felix
Vi bodde i en idyllisk strandby som hette Unawatuna i Galledistriktet. Det tog bara några sekunder för en vattenvägg på omkring 5ft (1,52m) i höjdled att börja komma in. Det var en typ av våg som nådde första våningen av vårt hotell.
Zoe Cryer, Louis mor, Sri Lanka
Överlevnadsinstinkten slår in. Jag tänkte att vår balkong skulle kollapsa. Mitt största bekymmer var för min 13-åring som inte var så stark som simmare.
Vi tog vad vi kunde och tog oss ut så fort som möjligt. Min yngste son, Felix, hade studerat tsunamier i geografi. Han var den förste som insåg vad som hade hänt. Han såg öarna försvinna.
När vi återvände hade alla byggnader framför gästhuset dragits bort. En folkmassa samlades runt en kvinna som hade kollapsat. Jag är kvalificerad för första hjälpen så gick för att hjälpa till. Vi försökte ge mun på mun, men hon dog. Jag hade aldrig sett en död kropp förut.
Många turister hade möjlighet att flyga ut omedelbart men jag kände starkt att vi behövde sluta fred med vad som hade hänt - med landet och med folket. Vi skulle resa till södra Indien men åkte hem istället. Jag tyckte inte att det var rätt att vara där. Det dröjde ett tag innan jag kunde titta på havet och känna mig bekväm.
Den tillplattade murar, träd och byggnader runt omkring oss, innan den reste sig högre och högre. Vi försökte få ut folk. Underligt nog började gäster som hade varit i rummet under oss dyka upp ur vattnet.
En kvinna satt fast i sitt låsta rum för att hon inte kunde hitta sin nyckel. Hon sa att rummet fylldes snabbt med vatten och hon tog vad hon trodde skulle bli hennes sista andetag. Lyckligtvis hittade hon nyckeln och öppnade dörren som sedan sprack i bitar under trycket.
Byggnader kollapsade runt omkring oss. Vi försökte dra ut folk som var fångade i strömmarna.
När vattnet till slut avtog sprang vi mot högre mark och ett tempel som hade blivit ett säkert flyktingområde. Vi slog läger på ett hotell uppe på en kulle och när det var säkert att göra det, gick vi tillbaka ner för att rädda allt vi kunde. Jag minns att jag såg rum fulla av lera och fisk.
Folk kom upp till templet med döda kroppar. Vi bar en italiensk kvinna med en misstänkt bruten tillbaka genom spillrorna till ett annat hotell för att få medicinsk hjälp. Jag träffade en kille som hade varit ute och surfat och svepts några kilometer upp längs kusten. Han var tvungen att gå igenom all död och förstörelse för att hitta sin familj. Som tur var hittade han dem alla.
En av de enda positiva som kom ut av det hela var mänskligheten av det. Det spelade ingen roll om din nationalitet eller religion. Alla tittade till varandra.
Några dagar senare, när vägen var klar, skickade Höga kommissionen tränare för att ta oss tillbaka till ett flyktingcenter i Colombo. Vi matades, vattnades, erbjöds kläder och flyg hem, men vi valde att inte åka direkt. Vi ville stanna för att försöka förstå verkligheten av vad som hade hänt.
Det viktigaste vi kände var skuld. Efter att ha sett förödelsen hade vi turen att ge oss av, men många hade ingenting kvar.
Väl i Storbritannien satte jag på en utställning med foton jag tagit, talade om det på vår skola och höjde 3500 pund för att skicka tillbaka till byn.
Jag fick en nyfunnen respekt för havet. Jag insåg aldrig dess kraft. Det har inte avskräckt mig från att gå i vattnet, men jag är mycket mer medveten om vad det kan göra.
Vi åt frukost på hotellet på en terrass, med utsikt över poolen, stranden och Andamanhavet. Min man Tom lade märke till att servitörerna alla pekade på havet som snabbt drog sig tillbaka. Det var en fascinerande syn. Folk fick ut sina kameror och gick mot den torra havsbottnen. Stranden var full av solande turister.
Tom hade en obehaglig känsla. Han bodde i två år på stranden i Kalifornien och hade aldrig sett ett hav bete sig så här. Sedan klickade det: den skakningar han hörde tidigare var en jordbävning. Det avtagande vattnet var upptakten till en tidvattenvåg.
Tom tog tag i min hand och skrek: "Kör!" I samma ögonblick såg han en hög vattenvägg störta över revet mot oss med en hastighet av 40-50 mph. Vi sprang snabbt uppåt. Vattnet var precis bakom oss. Ljudet var öronbedövande.
Tom tittade bakom och såg stranden och poolområdet var en kokande massa av vatten. Palmer, strandstolar och delar av bungalower slingrade sig runt och människor försökte frenetiskt hålla fast vid något. Vi fortsatte mot högre mark, uppför den branta kullen in i djungeln bortom den. Vi väntade i två timmar och visste att bara ett fåtal människor skulle ha överlevt anfallet nedanför.
När havet såg lugnt ut igen kom vi ner till hotellet och fann många svårt skadade människor. Vi hjälpte till att få upp dem på baksidan av lastbilarna och föra folk till sjukhus.
Sen varnades vi för att en annan tsunami var på väg så vi klättrade upp i djungeln igen, där vi väntade tre timmar till.
Vi kom sedan ner till vägen där det fanns bilar och lastbilar lastade med de sårade. Ingen visste vad man skulle göra eller vart man skulle ta vägen. Vi ville inte gå ner till den lägre nivån och se alla lik som skräpade ner stranden.
Det fanns ingen elektricitet, inget mobilnät eller radio, så vi tillbringade natten på ett litet restaurangstånd.
Nästa dag var vägen klar, och vi kunde börja den långa hemresan. Golvet på busstationen var täckt med sårade människor som alla väntade på bussen till Bangkok. Folk grät nästan över möjligheten att använda vår mobiltelefon och nå sina familjer för att säga att de levde.
Skuldkänslorna var svåra att bära. Jag förlåter mig aldrig för att jag inte åkte till sjukhuset med de sårade utan främst för att jag kom tillbaka oskrymtad.
Tio år senare och vi ser fortfarande på livet med mycket mer uppskattning. Vi känner samhörighet med Thailand så det är därför vi fortsätter med en thailändsk djur välgörenhet.
Min partner och jag hade vunnit en snorklingsresa på ett lotteri på julafton på vårt hotell, Phi Phi Charlie på Koh Phi Phi. Det där lotteriet räddade våra liv.
Vi hade snorklat i vattnet när de thailändska guiderna började kalla tillbaka alla till båtarna. Vattnet hade snabbt dragit sig tillbaka från strandlinjen och ingen visste vad som hände. Vi hade tur att vi lyckades ta oss upp på båten igen när vågorna kom in och båten snabbt omplacerade sig några hundra meter från kusten. Men när märkliga strömmar började utvecklas och vågorna började påverka bukten, såg vi människor svepas bort.
Långstjärtbåtar som hade varit närmare strandlinjen snappade och sjönk som kvistar. Vi kan inte fatta vilken tur vi hade att komma tillbaka ombord på båten eftersom vi inte vet vad som hände med de människor vi hade snorklat med och som hade sopats bort.
Vi trodde bara att någon lokal missfoster incident hade ägt rum men 30 minuter senare fick båtguiderna ett samtal från vänner som berättade för dem Phuket och Phi Phi Don hade drabbats hårt av en tsunami.
Det stod klart att Koh Phi Phi, där vi hade bott, var förkrossad av vågorna. Vårt hotell förstördes, och det var först nyligen vi fick reda på att över hälften av de människor som bodde där dödades. Vi stannade i öppet vatten resten av dagen och väntade på fler råd om vad vi skulle göra.
Det var inte förrän sent på eftermiddagen som båten tog oss tillbaka till Koh Phi Phi Don. Det var då som tragedin blev uppenbar.
Vi seglade i en soppa av skräp från ön som innehöll TV-apparater, kylskåp, semesterböcker och ännu värre. Det var hemskt. Vi kunde se att ön var förkrossad och infrastrukturen var förstörd.
En man ombord hade en mobiltelefon. Vi tog det i tur och ordning för att försöka ringa hem. Till slut kom jag fram till min svåger. Jag har aldrig hört någon tala med sådan oro och lättnad. Han berättade att alla var så oroliga och fruktade det värsta.
Vi bestämde oss alla för att stanna på båten den natten, förtöjda till havs. Båten var för liten för att ha tagit oss ända till Phuket. Det enda alternativet vi hade var att vänta på hjälp att komma fram på morgonen. Det var den längsta natten i mitt liv och om det inte vore för kamratskapet av dessa passagerare ombord och den underbara generositeten av det thailändska folket som ägde och bemannade båten, skulle det ha varit outhärdligt.
När solen gick upp tog vi båten in till hamnen igen och väntade på att de större båtarna skulle anlända. Det var hemskt. Från vår position på vattnet såg vi hundratals människor alla desperata att komma bort från ön. De var sammanflätade på piren i hamnen.
Vi fick så småningom färjan till Phuket den morgonen och efter en lång väntan gick vi ombord på ett arméplan tillbaka till Bangkok och ett flyg hem.
Vi hade förlorat alla våra ägodelar men brydde oss inte, vi var så tacksamma för att vara vid liv. Det var en så hemsk situation och en sådan slumpmässig tragedi. Varför tog vi båtturen den dagen? Tänk om vi hade försovt oss? Varför skulle vi vara de som överlevde och inte så många andra som vi som inte gjorde det. Det är meningslöst och slumpmässigt och så sorgligt.
Var 26 december sedan tsunamin tar min partner och jag en promenad på en strand och reflekterar över den förödande dagen. Vi kommer att minnas dem som dog igen i år.
Producerad av Sherie Ryder och Helen Dafedjaiye
Den 26 december 2004 utlöste en jordbävning med 9.1 magnitud utanför Banda Acehs kust i Indonesien en dödlig tsunami som dödade mer än 230 000 människor och gjorde miljoner hemlösa.