När vi körde genom de första små byarna på väg till huvudstaden Port-au-Prince, kunde vi se den skada orkanen fortfarande orsakade.
Vägarna var redan fulla av rusande leriga flodvatten, de människor vi passerade försökte täcka sig själva så gott de kunde, men de kämpade bara för att röra sig mot hällregnet.
Haitis huvudstad är förvirrande. Du förlorar all känsla av att vara på en tropisk ö i Karibien. Det är en stad full av människor. Dess trasiga byggnader, avlopp och skräpgator är tuffa och det dåliga vädret som stormen för med sig gör dem bara mer ogästvänliga, men livet fortsätter.
Vi körde förbi livliga gatumarknader, folk lastade på sina cyklar eller gick med sin shopping. Det här är ett land som brukade ödeläggas. Det såg ut som om haitierna i Port-au-Prince var fast beslutna att fortsätta.
Vi började bara se den verkliga destruktiva kraften av orkanen Matthew när vi flyttade mot sydvästra delen av landet.
Träd som fallit, bananodlingar upprotade och tillplattade, hus under vatten och män och kvinnor som försöker få bort skräpet.
Det märktes hur de vi passerade klarade sig ensamma. Det fanns ingen armé eller polis som kunde hjälpa till. Till och med hjälporganen kämpar för att flytta runt detta skadade hörn av landet.
Som om orkanen inte hade skadat folket och deras liv tillräckligt, förstördes en avgörande väg till dem som drabbades hårdast av stormen. En bro spolades bort och lämnade en bred lerig flod mellan dem som överlevde och människorna som drabbades i söder.
Folket i den här staden som delades av den rusande bruna floden försökte göra sin del också. En man med en spade grävde hopplöst ett hål i marken, andra högg bort träd som hade fallit på vägen.
Vi var på flodstranden och tittade på eländet, bara för att få veta att vi faktiskt stod där fyra familjers hem hade stått bara några dagar tidigare. Mer regn föll på nu hemlösa människor. En mor berättade för oss att hennes barn just hade börjat skolan och att deras nya uniformer hade tvättats bort.
Bland tårarna från dem som förlorade livet till floden fanns det också skratt och jubel från människor på stranden när andra försökte korsa floden. På den livliga gatan hade en buss sina dörrar öppna och spelade musik och påminde oss om var vi befann oss.
Innan jag kom hit hade jag fått höra att människorna här var motståndskraftiga. De kommer att behöva vara för att klara av denna nya naturliga tragedi.
Vi korsade gränsen från Dominikanska republiken och himlen mörknade och himlen öppnades, vilket dumpade mer elände på ett land som har lidit så mycket.