Någon hade placerat en garnering av färska blommor på den rostande vraket av en tank. Män dog här och blev ihågkomna. Även om fälten var tomma kunde man föreställa sig att de var fyllda med arbetare som skördade solrosskörden.
Detta var lugnet, utrymmet mellan bombardemangen när landet påminde oss om dess verkliga syfte: inte ett slagfält utan en plats av överflöd.
Jag sade till en kollega att lugnet var vår största fiende här. Den förpassade oss till en falsk känsla av lätthet.
Och sen började det. Jag hörde rop på "Go, go, go" på engelska och ukrainska.
Det fanns högljudda sprickor och blixtar på fälten i närheten, sedan vågen av binjure; rädslan - omöjlig att förmedla - för att fångas i det öppna av artilleri.
Ännu ett litet ögonblick i ett krig som vi har rapporterat om det senaste året.
Mycket av den tiden har tillbringats i byarna runt Donetsk flygplats, som Pisky.
Av en befolkning på 3000 personer före kriget finns det nu bara omkring 40 personer kvar.
Vi hade kommit tillbaka till Pisky för att tillbringa en natt i sällskap med ett par som vägrade att lämna en av de mest omstridda platserna på den ukrainska fronten.
Anatoliy och Svetlana Kosse, som båda var 68 år, var bland de få som fortfarande bodde här.
Runt omkring dem låg ruinerna av hus som hade drabbats av granateld.
Deras dagar och nätter avbryts av ljudet av artilleri, raketer, granatkastare och skottlossning. Men vid sidan av detta mordiska fram och tillbaka fanns det en mer hoppfull soundtrack.
Vi hörde det i trädgården där Anatoliy vårdar sina bin, i köket där Svetlana lagade middag åt oss från grönsakerna hon odlade och äggen från hennes hönshus. Det var den ohejdade men beslutsamma musiken i livet som vägrade att ge efter inför kriget.
Byn satt nära Donetsk flygplats och på frontlinjen mellan regeringen och rebellarméer.
Det fanns varken elektricitet eller vatten. Matförråden var magra: paret överlevde på vad de producerade och på enstaka hjälpleveranser.
"Det är skrämmande", sa Svetlana. "Innan jag bara hade några grå hår här. Och nu kan du se. När jag ser på mig själv med glasögonen på är det skrämmande."
Så varför stannade de? Varför åkte de inte till staden? Jag ställde dessa frågor till Anatoliy när han skötte bikuporna.
"Jag tar hand om dem, de är här, hur kan jag bara lämna dem?" svarade han.
Det här var hemma. Att ge sig av skulle vara att överge allt de hade arbetat för.
Svetlana flyttade faktiskt till staden i flera månader. Anatoliy stannade kvar för att ta hand om hemmet de hade skapat tillsammans med dess gröda fyllda trädgård, bikupor och prydliga rader av blommor.
Vi satt över middagen när Svetlana beskrev vad som hände efter att hon hade gått.
"När han var ensam här ringde vi varandra varje morgon och kväll. Jag hade en stark smärta i min själ och det gjorde han också. Han var en ensam man här eftersom alla grannar flyttade."
Så hon återvände. De beslöt sig för att uthärda faran och stressen.
Jag frågade Anatoliy vad hans fru betydde för honom. "Hur kan jag förklara vad hon betyder för mig?" sade han. Sedan log han och lutade sig över och lade huvudet på hennes axel.
De skrattade båda två.
Skottlossningen fortsatte. Det var en klar himmel. Under stjärnorna kunde vi se de obemannade drönarna söka efter mål på marken.
När vi gick följande morgon sa jag till Anatoliy och Svetlana att jag i krig hade träffat alla möjliga människor men de var bland de trevligaste och modigaste jag någonsin stött på.
"Du gör för mycket av oss", svarade Anatoliy.
De skrattade igen.
Jag blev träffad av hur mycket skratt det fanns i det här hemmet. Varje dag läser jag nu om att slåss i Pisky; jag tänker på biodlaren och hans fru och jag förbannar det krig som hotar sådana anständiga människor.
Det var en perfekt eftermiddag i försommaren.