Inledningsvis arbetade de självständigt, möttes slutligen, kombinerade sitt verk och publicerade 1984 en bok kallad Subway Art, en Tome som skulle definiera eran, och utan tvekan se till att genren levde vidare för att återfödas som en del av den globala konströrelsen årtionden senare.
I slutet av 80-talet tvingades graffitikulturen att anpassa sig, eftersom New Yorks transitmyndighet då hade infört förfaranden som gjorde det svårare att få tillträde till bangårdarna. Nya modeller med beläggningar som var motståndskraftiga mot färg, och snabbare rengöring av alla som var täckta av graffiti innebar också att konstnärernas verk var kortlivade och spänningen i att se arbetet ströva omkring i staden gick förlorad.
Under åren sedan dess har några av konstnärerna klarat sig bra i USA och Europa, andra har suttit i fängelse, man har blivit polis och en del har dött.
Konsten själv är nu en del av mainstream, inte längre reserverad för stadsmurar utan en vanlig del av en designers vapenförråd.
För Cooper är graffitiverket en viktig del av hennes tid i New York, som producerar de bilder hon är mest stolt över, snarare än de som filmas på uppdrag för tidningar eller tidskrifter.
Ibland tillbringade hon timmar med att vänta och titta, för det ögonblick då gott ljus kombinerat med ett kraftfullt konstverk passerade genom en intressant del av staden.
Halvanten närmade sig graffitin från en annan vinkel och koncentrerade sig på själva verket och fotograferade ofta en serie överlappande bilder med hjälp av motordriften på kameran. Han skulle sedan skarva ihop bilderna i sin ateljé. Han sade då: "Jag var mer intresserad av att fånga det vackra, efemära konstverket än av att ta en vacker bild som fotograf."
Här är ett urval av fotografierna av Cooper och Claphant.
Subway Art av Martha Cooper & Henry Chalfant publiceras av Thames & Hudson.
I slutet av 1970-talet och början av 80-talet dokumenterade fotograferna Martha Cooper och Henry Claphant graffitikonstnärernas verk på tunnelbanan i New York.