Platsen är centralt men insalubrious - squashed mellan snabbmatsbutiker vid den klumpiga änden av Nemanjina Street, inom synhåll för stadens viktigaste järnvägsstation.
Den hubbub runt dörren och skyltar i fönstret handskrivet i arabiska manus indikerar att ankomster från Mellanöstern fortfarande kommer till Serbiens huvudstad.
Inuti finns det organiserat kaos. På bottenvåningen, unga män sitter obekvämt i hårt backade stolar, väntar på sin tur på datorer radade upp på ena sidan av rummet. De som står framför maskinerna har headsets och håller uppmjukande Skype-konversationer.
På övervåningen är atmosfären helt annorlunda. Förvirrade familjer samlas i ett täppt "säkert utrymme" som drivs av Rädda Barnen. Föräldrar för sina barn över till en hög med leksaker, medan en liten pojke gråter otröstligt. Den karakteristiska doften av flyktingstigen - fuktiga, otvättade kläder - börjar fylla rummet.
– De är Yazidi-folk från Irak, säger Marjan, en översättare som kämpar för att hitta ett gemensamt språk med de nyanlända.
Det finns mer än två dussin människor i denna utvidgade familjegrupp. De följde inte den klassiska vägen till Serbien via Grekland och Makedonien, utan kom över landets östra gräns mot Bulgarien.
I centrums strip-lighted, fönsterlösa mötesrum, de överflödande askfat och halvdränkta muggar av turkiskt kaffe tyder på att det har varit en stressig morgon. Centrets chef, Vladimir Sjekloca, bryter ihop för att förklara situationen.
"Det finns alltid människor i Belgrad", säger han. "Omkring 400-500 om dagen."
Vladimir säger att de ökande restriktioner som införts av länder längs Balkanrutten - och slutligen dess officiella stängning (även om hundratals människor har hittat en väg genom gränsstängslet för att korsa Grekland till Makedonien) - inte har stoppat människor som söker en väg till Västeuropa. De har just ändrat medlen.
"Komma in genom Bulgarien - det är en gammal smuggling rutt och det kommer att användas oftare. Afghanerna säger oss: "Det är billigare att komma den vägen [än att gå över havet från Turkiet till Grekland] och i alla fall kan vi inte simma."
Innan den stängdes hade länder längs rutten samordnat transporterna så att människor skulle föras från Makedonien till Sloveniens gräns till Österrike på officiellt tillhandahållna tåg och bussar. Det var en tämligen smidig process som kraftigt minskade möjligheten för flyktingar att hamna i händerna på människosmugglare.
Men nu handlar människor som är desperata eller beslutna att nå Västeuropa återigen om skrupelfria element.
– Resan genom Bulgarien är full av misshandel, säger Vladimir.
"Folk lider av maffian och människosmugglare - och de får inte skydd från systemet. I själva verket kan de bli illa behandlade av den bulgariska polisen eller hamna i fängelse. De har satt hundar på flyktingar - vi har sett människor med hundbett som har blivit svårt slagna av maffian eller polisen."
En del av personerna på asylinformationscentret har lärt sig den hårda vägen att människosmugglare och inte ens myndigheterna kanske har sitt bästa för ögonen.
Ali Hashem Zade, en 27-årig infödd i Teheran hade hoppats hitta arbete i Europa för att hjälpa till att stödja sina två små döttrar.
Men när Makedonien blockerade inträdet till iranier, satte han sitt förtroende till en smugglare från Pakistan.
"Smugglarna var vårt enda hopp efter att de stängt gränsen till iranier. Han tog 250 â ¬ (195) från mig - men han hade ett annat pris för alla. Han laddade några människor â ¬ 1.400 - men han faktiskt sprang iväg, och jag slutade vandra längs gränsen i två dagar - Jag var tvungen att bränna några av mina kläder för att starta en brand, säger han.
Ali säger att han hittade över gränsen med hjälp av sin telefons GPS - men samma metod fungerade inte när han försökte korsa från Serbien till Kroatien. Han hävdar att den kroatiska gränspolisen slog honom och hans vänner när de fångade dem.
Men han menar ändå att försöka igen.
"Jag har inga pengar - så jag kommer att lita på Guds vilja. Det är bättre att lita på Gud än smugglare."
Andra personer på asylinformationscentret beslutar att stanna i Serbien - åtminstone för tillfället. Taxin anländer för att ta familjerna till ett annat asylcentrum i Krnjaca, i Belgrads förorter.
I den jugoslaviska eran, denna nedslitna anläggning med känslan av en militär barack brukade vara arbetarboende för en intilliggande fabrik. Nu spärrar en våning hus asylsökande väntar på att deras fordringar ska behandlas. De delar faciliteten med en handfull flyktingar som fördrivits i konflikterna på Balkan under 1990-talet.
Ivan Miskovic från regeringens flyktingkommissariat förklarar att människor som är strandsatta när Balkanrutten stängs har ett antal alternativ. Förutom asyl i Serbien omfattar de repatriering, vidarebosättning i ett tredjeland eller en ansökan som ska återförenas med familjemedlemmar som redan har tagit sig till Västeuropa.
"Jag tror att vi gjorde vårt jobb genom att erbjuda dem alla möjligheter", säger han. "Men vår tidigare erfarenhet säger oss att Serbien inte är deras destination, utan deras transitland."
Serbien har konsekvent intagit en pragmatisk hållning till flyktingkrisen - oavsett om det har inneburit att hjälpa människor på väg när gränserna var öppna eller, på senare tid, att spegla grannländernas inreserestriktioner. Nu finns det en känsla av realism om vad de kommande veckorna kan medföra.
– Gränserna är inte hermetiskt stängda, säger Ivan Miskovic. "Det är oundvikligt att fler människor kommer in. Även om de kommer på ett oregelbundet sätt måste de registreras - och vi kan hjälpa dem att bli mindre sårbara.
"Men även om de inleder asylförfarandet [för att stanna i Serbien], köper de helt enkelt tid för att lämna landet när de hittar en lämplig förbindelse."
Med andra ord fortsätter Balkanrutten.
Balkanrutten må vara officiellt stängd, men asylinformationscentrumet i Belgrad är mycket öppet - och bedriver en rytande handel.