Efter årtionden av kamp för ett mer jämlikt samhälle förutsätts det nu att varje handikappat barn kommer att få möjlighet att gå i en vanlig skola där det är möjligt.
Men vad innebär verklig inkludering i praktiken och är systemet en framgång? Eller driver handikappade barn längst bak i klassen?
Ingår jag i min dokumentär? - som visas i veckan 19:30 på onsdag på BBC One Scotland - jag får möjlighet att ställa denna fråga inte bara till proffsen, utan också till studenterna och deras familjer.
När jag tänkte tillbaka på min egen skolerfarenhet i slutet av 1960- och 1970-talen var det mycket annorlunda för funktionshindrade.
Det fanns inga tekniska lösningar som skulle hjälpa, som att prata datorer, video förstoringsglas och myriad av telefon apps som kan berätta för dig färger, räkna dina pengar, ge dig resebeskrivningar och så vidare.
Skolbyggnaderna var i allmänhet otillgängliga för många ungdomar med fysiska funktionshinder. Det var inte förrän de senaste 15 åren, när vi började bygga nya skolor, som tillgängligheten faktiskt förbättrades.
Så det är mycket lättare idag att inkludera barn med funktionshinder i sina lokala skolor, vilket bör möjliggöra en rättvisare utbildning.
Men ingår det bara att kunna komma in genom ytterdörren? Betyder detta att du på rätt sätt är inbegripen i alla sidor av skollivet?
Frågorna är naturligtvis ytterst komplicerade. Det handlar om en lång rad faktorer: funktionshindert självt och vilken inverkan det har på barnet, hur de bedöms, lärarnas och hela personalens och barnens attityder och skolans etik.
Har lärarna erfarenhet av att lära ett barn med funktionsnedsättning livsfärdigheter? Är finansieringen där för att få det att hända? Plus, och detta är verkligen viktigt, är barnet verkligen frodas inom skolan?
Som blind känner jag att jag kan tala med lite erfarenhet, eftersom jag har upplevt tre olika typer av utbildningssystem: mainstream primärutbildning; en specialistgymnasium för en rad barn med olika funktionshinder; och, senare, en collegeutbildning som uteslutande riktar sig till synskadade studenter.
Royal National College for the Blind i Hereford var bäst för mig. Det är en institution som inte bara riktar sig till den akademiska världen, utan också till att utveckla en person som kan fungera så självständigt som möjligt i sitt eget samhälle.
De fokuserade på rörlighet, färdigheter i det dagliga livet, sociala färdigheter och akademiska kvalifikationer. De lärde mig till och med blindskrift som för en 18-åring var alldeles för sent - jag borde ha fått lära mig hur man använder den från fem års ålder!
Det var bristen på stöd från en kamratgrupp som jag missade under hela min grund- och gymnasieutbildning.
Det var inte förrän vid 18 års ålder som jag träffade andra människor som hade en synnedsättning som min.
Att få reda på världen med andra synskadade människor var nödvändigt för att jag skulle förstå mitt eget värde.
Det hjälpte mig att förstå att min erfarenhet av världen kunde förstås av mina kamrater. Jag passade in med lätthet och vi hade ett gemensamt band som gjorde oss starkare.
I grund och botten fick jag synpunkter från personer som förstod mitt handikapp.
Det finns uppenbarligen många barn med funktionshinder som klarar sig mycket bra i vanliga skolor i hela Skottland, men det finns också många som kämpar.
Jag vet att dokumentären kommer att ställa fler frågor än den besvarar.
Om den inte gör något annat hoppas jag att den återupptar debatten.
Är jag med? kommer att sändas på BBC One Scotland kl 19:30, och senare tillgänglig på BBC iPlayer.
Vi har nu haft 16 års allmän utbildning för barn med funktionshinder i Skottland.