Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Föreställ dig för ett ögonblick du är privilegierad nog att vara på väg till Monaco för att bevittna F1 största ras på något sätt du väljer. Hur gör du det?
Står på en av Monte Carlos neoklassiska verandor med utsikt över Casino Square - champagneflöjt i handen?
Kanske ta in lite hummer och fint vin som bilarna tävlar med på någon viss restaurang som kantar kretsen?
Kanske Paddock Club, för en läktarstol och en plats i hamnen på Monaco Yacht Club....
Eller att vara böjd över de kokande avgaserna från en Formel 1-bil när du bär en tävlingsdräkt i 80 graders värme?
"Jag fick bära min egen kostym och hjälm i garaget. Jag ville verkligen inte göra VIP-grejen, så jag var ansvarig för Eddie Irvines right-rear däck, "kommer ihåg Jordan mekaniker, och multi-million album-säljande, car-themed sångare-låtskrivare Chris Rea. "Jag gjorde det några gånger, men den enda gången det var svårt var på Monaco."
Det är 1995 års Monaco Grand Prix och Eddie Irvine återvänder till groparna med ett problem med sitt högra hjul. "Mitt hjul. Det var mycket varmt och det är ett bra sätt att springa i den utrustningen, förmodligen för att jag hade en hemsk baksmälla.
"Tack, Eddie Jordan."
För möjligheten. Och baksmällan.
Och det var Monaco där allt började för Rea. Men inte bland F1 och nöjesvärldens kognoscenti. Som det gör för alla. Hemma framför tv:n.
"Det var söndag eftermiddag, en mycket liten sändning live från Monte Carlo - och Stirling Moss lämnade alla för döda och som Moss gick som ledare, nere på botten av kullen och du skulle se dessa konstiga små saker, och du säger till din pappa: "Vad är dem?" Och han skulle säga: "Squale" - hajar.
"Jag var bara runt åtta. Vad är det för färg? Jag säger, och han får sitt vin, och han säger: "Blod rött, son, blod rött."
"Och vem är chauffören?" Han är som en godartad Darth Vader med sin moderna hjälm på, och hans namn är Wolfgang Alexander von Trips, och han bor i ett slott.
"Där var det. Efter den kvällen fanns det inget annat än hajnäsan Ferrari."
Men det skulle dröja flera år innan Rea förvandlade en passion för F1 och Von Trips till den verklighet som han kunde bevittna i första hand...
"När du växer upp har den delen av ditt liv försvunnit - som om du har hjärnskakning, för du har inte råd med det."
Det var inte pengar, eller berömmelse och tillgång som kommer med det som gav Rea en uppenbarelse som skulle leda honom att bevittna några av F1: s största ögonblick med sina egna ögon.
"Många år senare går du genom Köln på din lediga dag från arenan, och runt hörnet ser du detta museum för Wolfgang von Trips. De har precis fått ner allt detta från översta våningen, inklusive en låda med burkar av film - av alla hans semesterfilmer från 1957 till 1960.
"Jag har aldrig sett bilder på Von Trips förut. Det är av honom att plocka sina äpplen i slottet och backstage i varje större lopp. Det hade aldrig setts förut och de lät mig få det, vilket är där jag fick pojkens drömidé."
Som ett sätt att dela denna tillgång till Von Trips arkiv och att fira en av F1: s mest ikoniska förare - som tragiskt dödades på Monza 1961 tillsammans med 15 åskådare i en av sportens mörkaste ögonblick - Rea har återutgett sin dubbel-album och DVD La Passione 20 år efter "för många människor blev inblandade första gången runt".
Den innehåller nu de bilder som han fick i Von Trips hemstad, och som tog Rea på en F1-odyssey från ett dammigt museum loft till Eddie Irvines vita heta avgasrör.
Vad Rea minns och har samlat på sig längs vägen tävlar om väggrum med vad han åstadkommit i musiken.
Reas demostudio i sitt hem ser väggar fodrade med gitarrer begåvade av Paul McCartney och The Smiths' Johnny Marr, samt vad som verkar vara hundratals av hans egna - inklusive en beguiling orange Fender Stratocaster ("det är den jag skrev Road To Hell on").
Men med verktygen i en handel som har tjänat Rea en global profil i årtionden hänger de ödmjuka prestationer och anmärkningsvärda misslyckanden i en racingkarriär - bilder av honom att köra i olika amatörmöten med Historic Racing Drivers Club, inklusive en seger i Donington och bilder av hans nuvarande bil av val - en polistema Morris Minor.
Plus en böjd kolv från en Porsche han körde i Monaco ett år, skadad efter att ha missat en växel på väg till Rascasse hörnet.
"Jag tror att jag har förlorat den förmågan att sakta ner saker - att förmåga förare måste beräkna vad som kommer av dig i enorm hastighet. Jag brukade ha den. Men jag var tvungen att dra in i groparna häromdagen - det var blött och jag var i vägen [för de andra bilarna]."
Men det är denna intuitiva känsla och skicklighet där världen av motorsport och musik kolliderar - där människa och maskin intertwine att producera något som aldrig kan tillverkas. Och ofta aldrig upprepat.
"Jag spelade på spelning på Montreax Jazz Festival en gång och på en låt som heter It's All Gone - jag var tvungen att göra fri form slide solo. Det är det bästa jag nånsin gjort, för jag tänkte inte på det. Jag har till och med sett det på YouTube och jag har tänkt: "Jag kan inte göra det."
"Det är som att titta på ett kvalificerat knä - saker du kom undan med när du verkligen var på gränsen. Folk säger att jag har gjort det igen, men jag tror inte det. Det händer alltid en blöt natt i Dresden. Om jag visste att någon filmade det skulle jag falla för bitar."
En man som uppnådde ett kvalificerat varv som han omöjligt kunde förklara var Ayrton Senna efter sin "av kroppserfarenhet" 1988. Men precis som så många av de stora förarna var det när den brasilianska legenden inte fanns i det bästa maskineriet som hans talang strålade igenom. Och det är Monaco igen där Rea tar ett av sina vackraste F1-minnen.
"Vi gjorde ett gig. Senna brukade vinna en sekund på alla på Loews hårnål. Det var i första växeln, allt var mekaniskt. Han brukade vinna en sekund på alla andra där.
"Det är min favorit McLaren år, med MP4/8 [den första bilen för år att förlora McLaren sin skicklighet i den arkiverade och spår bakom den framväxande Williams Renaults]. Att titta på Senna inuti var fantastiskt. Någon visade mig hans handske efter Monaco - han hade burit genom sin handske.
"Jag kom hem med fäktningsmärken i ansiktet från Donington 1993," en annan ikonisk Senna prestanda i underdrivna maskiner och i skyfall.
"Jag stod där för hela loppet. Han skulle köra genom floder - jag vet inte hur det gjorde det."
Även om det kanske inte är förvånande att höra att en man som såg Senna och spelade på F1 under 90-talet känner mindre koppling till sporten nuförtiden, det ger mer trovärdighet till argumentet något behöver förändras i sporten.
"Titta på Formel 1 nu - det är Scalextric. Det ser inte ut som om folk som jag blev så upprörda när de tittade på det och tänkte: "Jag kan inte göra det. Killar utan Armco, men träd, telegrafstolpar, bilar som bara var mekaniska. Det gjorde det mer speciellt.
Två unga pojkar frågade mig om en YouTube-video från 1996 av Ferraris som gjorde tester. De kom inte ihåg det - de ville veta vad fan det var, eftersom de inte kunde komma över skriket från de bilar som gick över 16.000 rpm, med V12 motorer.
"Det är inte där nu. Istället är det drönaren. Bilarna låter som en ostämd saxofon. [F1] är i en jävla röra nu.
De går alla upp varandras rumpor - regler skapas av forskare och det relaterar inte till allmänheten. "
Det finns alltid Ferrari, eller hur?
Och Reas älskade Ferrari? De röda bilarna som drog in honom i drömmen för 55 år sen? Deras mini-revival bleknar av loppet.
"De skulle försöka så hårt. De skulle dyka upp med något så fantastiskt, men då skulle det bryta ner. Vilket är så italienskt.
"Men många Ferrari ägare är miljardärer nu för tiden. Och du förlorar några av de galna männen i en by utanför Modena som försöker vinna.
"Du kan inte ha F1 utan Ferrari - du kan bara inte få det. Det är en del av temat som är den röda bilen, och en hel del av det har att göra med färgen. Om ett barn blir kär i Ferrari i helgen, när han så småningom köper en blir det rött. Och när han blir äldre blir det metalliskt rött - och han kommer att ha en förklädnad på när han kör det så ingen känner igen honom."
Rea ler. Hans humor kan vara anekdotisk.
"Jag har gett upp min Ferrari - tanken på att gå genom min by i en 488... Du kan inte köra dem på engelska vägar.
"Jag hade en F12, men jag hade en hel del problem med det. Det största problemet var hur stora de blodiga sakerna är. Jag brukade säga till Luca [de Montezemolo, f.d. Ferrari president]: "När kan vi ha mindre bil? I stället för detta slagskepp."
För mer än 60 år paddock, och varje veranda som linjer Monte Carlo Formula 1 kretsen svämmar över med de rika och berömda - lockas av den fina champagne, mat, bultande yachter och mild mistral av Cote D'Azur, samt kanske några högljudda bilar som stör nätverkandet.
Men ett namn, vars minnen inbegriper gamla styrhjul, hjälmar och motordelar i ett skjul, fanns där för en sak: racingen.
Vad är Chris Rea för F1-fan? En riktig en.
Vilken typ av F1-fan är du?