Förrättaren på kursen i Gailes kallade Monty att beväpna sig för sin andra omgång.
Hans första gick bra, exceptionellt bra. Den åttafaldiga europeiska nummer ett som rullade tillbaka åren för att kortge en fem-under-par 66.
Som skotten lemlästade, före detta BBC kommentator David Begg, som var på rangerling tjänst, informerade mig om att: "Monty sätter vackert." Han tillade: "Tio putter på baksidan nio."
Mer av samma och Monty skulle vara en sko-in för en sista Openhurrah på hans hemmabana av Royal Troon, säkert. När allt, avslutade han sin första runda ett skott utanför ledningen och det finns tre kvalificerade platser upp för grepp.
Inte undra på att Monty, som en mogen iakttagare säger mig, är "all sötma och ljus".
Varar det?
Det finns bara ett sätt att ta reda på det. Att sätta sig i Montys fotspår, eller åtminstone följa honom runt banan.
Den tidigare Ryder Cup kaptenen är med i 10 av Sam Robinson, från Market Raven, och John Henry, från Clydebank. Men förutom ett kotteri av familj och vänner till de två yngre männen, är puntrarna här för att se om Monty kan göra det.
Det måste finnas minst 150 redo att följa den store mannen runt.
"Det blir inte mycket bättre än så här", berättar en ung golfentusiast. "Du kan gå rakt bakom honom på fairways, inga rep eller något liknande, och spelarna ens prata med dig."
Som sagt, det finns en typ av 10-yard de facto uteslutningszon runt Monty när han stjälkar fairways med loping steg. Du vill ju inte komma för nära, för säkerhets skull.
Monty börjar bra, hittar grönt med sitt andra skott och lämnar honom en 12 fot putta för fågel. Den är inne! Idag verkar det som om han har den magiska beröringen.
"Han är i bra form, chattar bort," en äldre gent informerar mig innan en annan observatör, även av mogna år, chips i: "Nej det är han inte."
Man kan inte säga att det finns mycket kärlek i luften för Monty. Mer som djup beundran och respekt för en av våra största golfare någonsin och, ja, lite rädsla.
"Stå fortfarande snälla", tillrättavisar han ett par golf fans som avviker in i hans ögonlinje som han förbereder sig för att tee off. De fryser, lite generade, tills ögonblicket går över.
Tyvärr är Montys andra omgång inte samma sorts fågelfest som hans morgonsession.
Putten faller inte som de gjorde före lunch, men han kämpar för varje slag. Detta betyder mer för honom än någon annan på fältet - en sista chans att kvalificera sig för en Open på sin hemmakurs.
Om han missar här ute, kommer han ändå in med topp fyra på Scottish Open!
Monty klarar bara en fågel till i sin andra omgång och ett par bogeys, båda på par tre, betyder att han slutar på nivå par.
Men det finns blixtar av briljans, särskilt på den 15: e, där han övervinner en hemsk lögn för att rädda par. Och det finns ingen av de "orättmätiga" förutsägelserna av en domedagsmonger.
När Monty kommer till 18: e gröna, finns det ett par hundra åskådare som tittar på. När han är ute efter par, finns det ingen ovation. Hans efterföljare är alltför angelägna om detta.
"Räcker fem under? Är den unga svensken fortfarande tio? Hur är det med den avslutande flocken."
Du förstår, med tanke på de demografiska av mina medresenärer runt 18 hål i Gailes, de vill inte att den här resan ska sluta.
De har följt Montys triumfer och vedermödor i åratal och i viss mån delat med sig av dem - har vi inte alla.
När Monty går in på inspelningsbyrån, samlas en liten folkmassa utanför. Mediamän och åskådare.
När han kommer ut skriver han autografer åt ett par unga fans och talar med reportrar och säger: " Jag hoppas och ber att jag har gjort tillräckligt. Vi får vänta och se."
Slutar med detta löfte: "Om jag klarar det, kommer jag tillbaka och pratar med dig."
Ja, han gjorde det, bara, att tränga ut landsman Jack Doherty (inte tv-serien) med ett slag för att avsluta tredje bakom Oskar Arvidsson av Sverige och Scott Fernandez av Spanien.
Min dag med Monty - och 200 andra människor - började med orden: "Spel nummer 10, på tee från Royal Troon, Colin Montgomerie."