De största utrikespolitiska katastroferna har tenderat att inträffa när Storbritannien antingen har ignorerat Amerika - som när landet anslöt sig till Frankrike för att invadera Suez - eller när landet har följt USA alltför blint, som i invasionen av Irak, mot varningar från många i Europa.
Storbritannien har gjort bättre ifrån sig när det har spelat sin traditionella roll som bro mellan de två kontinenterna: att försöka hantera USA:s svängningar mellan isolationism och interventionism och samtidigt försäkra Europa om att USA skulle kunna vara mer än bara en fräck Nato-allierad.
Denna Atlantistiska analys är naturligtvis en förenkling av ett komplext förhållande, men poängen kvarstår: Förenade kungariket har en unik möjlighet på grund av sin historia och geografi att föra samman USA och Europa, inte ta ställning. Och ändå riskerar valet av Donald Trump att göra just det, köra en kil mellan Storbritannien och EU bara när båda sidor behöver det minst.
Sedan den valda presidentens chockval har den brittiska regeringen vacklat, återhämtat sig och börjat göra upp med den framväxande administrationen.
Dess offentliga uttalanden har varit välkomnande och varma. Här är utrikesminister Boris Johnsons senaste beskrivning av den valda presidenten, i en tjeckisk tidning: "Donald Trump är dealmaker, han är en kille som tror fast på värderingar som jag också tror på - frihet och demokrati. Så vitt jag förstår är han i många avseenden en liberal kille från New York."
Detta är långt ifrån den kritik som han och premiärminister Theresa May framförde under kampanjen. Men båda äter nu sina ord utan skam, för de tror att det ligger i det nationella intresset för regeringen att samarbeta med nästa president i Förenta staterna, oavsett hans karaktär, temperament och politiska agenda.
Premiärministerns tal i Guildhall - där man hävdar att alla borde dra nytta av globaliseringen - kan ha utformats för att visa brittiska väljare att hon har en agenda för förändring. Men det sände också en stark signal till Mr Trump att hon förstod de krafter som ledde till hans val och det gemensamma behovet av att hela världen att ta itu med dem.
Däremot har vissa EU-länder slitit sitt hjärta på ärmen och uttryckt sitt missnöje över valet av en man vars åsikter de tycker är motbjudande. Detta var bakgrunden till EU:s utrikesministrars krismöte denna vecka, som Boris Johnson avfärdade som ett "whinge-o-rama".
Vissa brittiska diplomater såg mötet som ett försök av EU:s utrikespolitiska chef, Federica Mogherini, att stå upp och använda Trumps val för att driva fram sin egen agenda för mer EU-försvarssamarbete.
Hon var klart sarkastisk över Johnsons vägran att närvara vid mötet och sade att det var "normalt" för ett land som hade beslutat att lämna EU för att inte vara intresserat av dess förbindelser med USA.
Som om det inte vore nog kom Johnson också i konflikt med sina EU-kolleger om Turkiet och uppmanade dem att inte läxa upp Ankara om dödsstraffet. Och vissa EU-ledare kommer inte att tycka om att May erkänner styrkan i Trumps antiglobaliseringsargument precis som de förbereder sig för att göra valkamp med populistiska partier som flyger samma anti-etableringsflagga.
Så på ytan av det, Storbritannien faller ut med Europa över Mr Trump just när dess överväldigande utrikespolitiska mål bör förbereda vägen för Brexit, i nära samarbete med europeiska allierade för att hitta de områden av gemensam grund där en potentiell överenskommelse skulle kunna göras. Detta bör vara en tid för cool diplomati, inte hetsiga spottar över vem som ska gå till vilket möte.
Och allt detta innan de svåra besluten kommer. Att svara på ett val är en sak. Det är en helt annan sak att välja sida när det finns verkliga politiska dilemman på bordet.
Vad händer om Trump gör närmanden till Ryssland och kräver att sanktionerna mot Ukraina minskas? Vad händer om Trump avslutar USA:s stöd för syriska rebeller och beordrar USA:s militär att gå samman med Ryssland mot den islamiska statsgruppen?
Detta var den enda frågan om substans Herr Trump och Putin diskuteras i deras telefonsamtal denna vecka. Och vad händer om Mr Trump är trogen sitt ord och minskar USA: s engagemang för Nato? Allt detta är politiska val som skulle kunna se Förenade kungariket inte bara vända gamla positioner utan också ställa sig i strid med antingen Förenta staterna eller EU.
Detta är bakgrunden till Mays resa till Berlin på fredag där hon kommer att träffa president Obama och fyra av hennes viktigaste europeiska motparter, från Tyskland, Frankrike, Italien och Spanien. Utmaningen för denna nyutnämnde premiärminister, som inte har testats, kommer att vara att gå den traditionella gränsen mellan USA och Europa.
Hon måste bereda vägen för dessa svåra politiska beslut och uppmana EU att samarbeta med en vald president som inte kan ignoreras. Men även hon kommer att vara under vissa påtryckningar för att göra det klart för de resande amerikanerna att Storbritannien inte kommer att rulla över och acceptera automatiskt vad utrikespolitik kommer fram från en Trump-ledd Washington.
Förhållandet mellan Storbritannien och USA är knappast speciellt för närvarande. Trump har inte visat någon tvekan om att genera fru May genom att ge Nigel Farage en fotomöjlighet på Trump Towers, vilket ger intrycket att UKIP-ledaren fyller ett vakuum som lämnats av utrikesdepartementet.
Barack Obama har valt att besöka Grekland och Tyskland och inte Storbritannien på en Europaturné och i en nyhetskonferens beskrev förbundskansler Angela Merkel som "troligen min närmaste internationella partner under dessa åtta år".
Förgäves vände David Cameron på burgare i Downing Street-trädgården med presidenten. Som USA:s utrikesminister dekanus Acheson en gång skrev: "Det fanns naturligtvis ett unikt förhållande mellan Storbritannien och Amerika... men unikt betydde inte tillgivet."
Så nu är uppgiften för den brittiska regeringen att samarbeta med Trumps begynnande administration och göra vad den kan - om något - för att forma och påverka hans utrikespolitik innan fasta ståndpunkter etableras.
Tjänstemännen inser att det under de kommande veckorna finns en möjlighet som inte får slösas bort och som skulle kunna fastställa villkoren för diskussioner om handel och säkerhet. May yrkar på ett tidigt möte med Trump före invigningen i januari.
Utrikesdepartementet håller redan samtal med Trump laget om möjligheten att Mr Johnson reser till Washington för att träffa vicepresidenten, Mike Pence, och eventuellt andra i Trump laget under de närmaste veckorna. Tjänstemän insisterar på att dessa diskussioner började innan Farage började hävda sin ambassadörsroll med Trump.
Men samtidigt måste regeringen också se till att denna process av engagemang med USA inte gör Brexit svårare genom att förlora det lilla politiska stöd som den fortfarande har i Europas kanslerier.
Den före detta förbundskanslern George Osborne berättade för ITV denna vecka att Storbritanniens fokus borde ligga på Europa. "För första gången verkligen, de viktigaste besluten under de kommande åren kommer att handla om vår relation med Europa, inte om vår relation med USA", sade han.
Under de senaste månaderna har rösterna för Brexit och Donald Trump störtat många av Storbritanniens traditionella utrikespolitiska antaganden.
Regeringen måste reparera förbindelserna med både USA och EU samtidigt som den inte retar upp båda i processen.
Att falla mellan de två geopolitiska pallarna skulle lämna Storbritannien skrubbande mitt-Atlantic utan en paddel.
I historiens båge har Storbritannien sällan blomstrat när det har varit tvunget att välja mellan Europa och Förenta staterna.