Som i många av Västindien, cricket här är en mycket älskad nationell sport. Men något är lite annorlunda med den här matchen.
I stället för att kasta bollen rullar fladdermössen den över gräset till den väntande fladdermössen, som knäböjer på marken - förberedd för handling.
Bat möter boll med en tillfredsställande smäll och en cheerupts från den lilla gruppen.
Välkommen till en träningssession i Guyana Blind Cricket Association.
"Det är inte så annorlunda än sedd cricket", säger top player och styrelsemedlem Ganesh Singh, som har varit blind sedan han förlorade synen vid 17 års ålder.
"I sedd cricket handlar allt om ögon- och handkoordinering, här är det öron- och handkoordinering.
"När du en gång är en ivrig lyssnare, du plocka upp raden av bollen och sedan kan du skåla, fält och slagträ effektivt. Det är väldigt instinktivt."
Istället för den traditionella läder-och-kork-modellen använder blind cricket en ihålig plastkula fylld med järnpärlor som skramlar när bollen rör sig, vilket gör spelarna uppmärksamma på sin plats.
"Det är ett mycket sångspel", förklarar Singh.
"Till exempel, om bowlaren är helt blind, kommer djurhållaren att göra någon form av ljud bakom stubbarna så att bowlaren kan få sin riktning och vet var man ska bowla bollen. Det är mycket prat och oväsen."
Idag är pratet särskilt högt, eftersom laget ivrigt väntar på att höra vem som har valts att spela på Regional Blind Cricket T20 mästerskapet i Trinidad.
Schemona Trinidad, som har rest två timmar från Berbice för att komma till stadion - belägen strax utanför huvudstaden, Georgetown - är inte säker på att hon kommer att göra snittet.
"Jag är inte helt säker. Men jag hoppas det!" säger hon.
Den 21-årige gick med i laget i B2 (eller synskadade) kategorin men en försämring i hennes syn innebär att hon har flyttat till B1, kategorin för blinda spelare.
"När jag började kunde jag se bollen lite, nu är det lite mer utmanande", säger hon.
Men den vänliga, skämtfyllda atmosfären gör spelandet mindre skrämmande.
"När du är där ute, måste du ha förtroende för dig själv.
"Vissa helt blinda människor som precis börjat spela är rädda för att springa runt utan guide, men tränaren och andra lagmedlemmar är som 'Go for it! Jaga bollen! " så det hjälper."
En av fyra kvinnliga spelare i laget, Trinidad är fast besluten att nå toppen.
"Jag har hört att de kommer att ha ett kvinnligt [blind cricket] West Indies team från nästa år", säger hon entusiastiskt.
Med tanke på att Västindien nyligen vann sin första Women's World Twenty20 i april, kunde tajmingen inte vara bättre.
Trinidad är inte den enda att vaxa lyrisk om spelet och dess off-pitch fördelar.
"Blind cricket i grund och botten hjälpte mig att förändra mitt liv från att vara någon som var isolerad från samhället, saknade självkänsla och självförtroende, till någon som är fullt kraftfull," entus Singh.
Under 2006 var han och två andra Guyanese cricketers, Oliver Kerr och Patrick Dillon, en del av den första West Indies laget att delta i Blind Cricket World Cup, som hölls i Pakistan.
Även om Singh framgång är kanske ingen överraskning, med tanke på att byn där han kommer från, Unity, också producerade Shivnarine Chanderpaul, tidigare kapten i Västindien cricket laget, och kvinnors cricketer Indomatie Goordyal.
Med en annan Blind Cricket World Cup som ska äga rum i Indien i januari 2017, hoppas laget att göra bra på helgens regionala T20 mästerskap.
Tränaren Bharat Mangru är självsäker.
"Detta är den första säsongen som vi har haft en fullständig komplimang av B3 spelare [de med bättre vision]. De är unga, energiska och det matar de andra spelarna.
"Under årens lopp gick vi ut för att tävla. Men i år tror jag att vårt budskap är: Win."
Ett potentiellt hinder för framgång är bristen på stabilt ekonomiskt stöd.
"Före en turnering eller när som helst vi behöver finansiering, vi börjar skriva brev som begär finansiering från den privata sektorn och myndigheter. Men det är inte pålitligt, säger Singh.
För den kommande resan till Trinidad är de omkring 1.500 kronor korta.
"Men vi hoppas att vi kan få det. Vi är alltid optimistiska, säger Singh.
Men precis som de vägrar att låta lite regn komma i vägen för deras träning, är laget fast beslutet att spela på.
Coach Mangru är inte förvånad.
"I sedd cricket, det första som några av killarna skulle ha sagt, 'Ah Coach, man! Det regnar. Måste vi komma till marken?' Men de här killarna ringde mig hemma från stadion.
"Det är det slags engagemang det finns."
Det är en drizzly söndag morgon i Guyana, och på National Stadium en omgång cricket är i full gång.