"Reglerna för spelet förändras," premiärministern förklarade.
Och han lanserade en 12-punktsplan med hårda åtgärder för att hantera hotet om terrorism. Jag minns att jag skrev ner dem i min anteckningsbok och undrade när denna förbryllande lista över policyer skulle sluta.
Kaos följde. Oppositionspartierna protesterade mot att de inte hade rådfrågats. Den dåvarande Labourordföranden i utskottet för inrikes frågor avfärdade politiken som "halvbakad".
Och Tony Blair åkte på semester och lämnade sin inrikesminister Charles Clarke för att plocka upp bitarna.
Dag efter dag hölls det akuta nyhetskonferenser då politiken förtydligades, skrevs om och förskönades.
En del blev tyst bortglömda - till exempel nya makter att stänga moskéer - och andra provocerade fram splittrande parlamentariska strider, till exempel att låta polisen hålla kvar misstänkta utan åtal i 90 dagar.
Attackerna förändrade sommarens politik.
Men den viktigaste punkten är följande: Tony Blair hade redan vunnit sitt tredje val i maj med en sund majoritet på 66.
Däremot tar Theresa May itu med sin terrorism medan valkampanjen fortfarande pågår.
För premiärministern finns det flera lärdomar som hon kan dra av erfarenheterna från sin föregångare inom Labour.
Anti-terror lagar som består på hoven i hettan i ögonblicket är inte alltid de bästa.
Och lagar hjälper inte alltid. Sedan 2000 har det också funnits en hel del lagstiftning mot terrorism som antagits av parlamentet och ändå finns hotet fortfarande kvar och är mycket verkligt.
Ändå kände May tydligt behov av att säga något i Downing Street som svar på attacken i London Bridge som gick utöver det vanliga fördömandet av våldet, sympatin för offren och deras familjer och beröm för säkerhetsstyrkorna.
Det faktum att hon tillkännagav vissa politiska recept visade att behovet av att göra något uppvägde den oundvikliga kritiken av att politisera reaktionen på händelsen. Och naturligtvis var en fyrapunktsplan bättre än Tony Blairs tolv.
Detta var ett erkännande av premiärministern att säkerhet nu är en viktig fråga i detta val. Långt efter att raden av denna kampanj är över den regering som väljs kommer fortfarande att stå inför hotet om islamistisk terrorism.
Där de sista dagarna av valet en gång kunde ha varit fokuserade på Brexit eller skatt eller utgifter, kommer mycket tid och utrymme nu att ägnas åt polisnummer, underrättelsekapacitet och extremistisk ideologi.
Det är en politisk truism att säkerhetsfrågor tenderar att gynna de etablerade, vilket gör det möjligt för dagens premiärminister att se ut och bli premiärminister.
Det lyfter dem tillfälligt från den småaktiga partisan point-scoring till Olympian höjder av statsmannaskap och allt som en Downing Street podi kan konferera på dem.
I osäkra tider ser status quo ut att vara attraktivt. Som Belloc rimmade, "Håll alltid ett grepp om sjuksköterska av rädsla för att hitta något värre".
Men för fru May är detta ett tveeggat svärd.
Hennes säkerhetsbakgrund ger henne erfarenhet och kunskap att låta övertygande och trovärdig i kampen mot terrorism. Men det ger också hennes motståndare ett rekord att attackera och fråga vad i hela världen hon har gjort som hemsekreterare under de senaste sju åren för att ta itu med hotet. Har hon till exempel ökat eller skurit ned polisbudgeten?
Säkerheten är också dubblerad för Jeremy Corbyn. Dessa attacker har gjort det möjligt för hans motståndare att återuppliva tidigare kommentarer som avslöjar hans motvilja mot att använda vapen, att anklaga honom för att umgås med medlemmar av IRA, och att påminna väljarna om hans motstånd mot många lagar mot terrorism.
Men frågan gör det också möjligt för labourledaren att överraska väljarna med ett motintuitivt löfte om att ge polisen full auktoritet att använda våld.
Det ger honom också utrymme att ifrågasätta några av Storbritanniens allianser med länder i Mellanöstern varifrån någon islamistisk ideologi uppstod.
Sanningen är att effekterna av sådana incidenter på valen inte är enkla.
I Israel till exempel, vad som anses vara terrorattacker tenderar att gynna högerpartier framför vänsterpartier.
Men bevisen på annat håll verkar inkonsekventa och oklara.
Terrorattacken i Paris i april hjälpte inte Front Nationals ledare, Marine Le Pen.
Men i Spanien 2004 hjälpte attacken på Madrids pendeltåg som dödade 192 personer - bara tre dagar före valet - inte till att rädda det styrande centerhögerpartiet från nederlag.
Slutsatsen är kanske att många väljare i Storbritannien tidigare har sett terrorism.
Och de kommer att se det som bara en fråga bland många som de kan grunda sin röst på.
De vet också att val handlar om att välja en regering för potentiellt fem år och knä-jerk beslut är inte alltid bäst på lång sikt.
Efter bombattackerna mot London i juli 2005 kallade Tony Blair medierna till Downing Street för en nyhetskonferens.