Han trotsade oddsen i varje skede av sin karriär, frammanade omöjliga segrar vid valurnan och utmanövrerade sina politiska motståndare med en varumärkesblandning av ofog och list.
Eftersom han avgår som skotsk partiledare och förste minister efter att ha förlorat Skottlands självständighetsomröstning är det svårt att tro att vi har sett sist av Alex Salmond.
Han har studsat tillbaka många gånger tidigare under sin extraordinära 20-åriga karriär i spetsen för Skottlands självständighetsrörelse.
Och även när han tillkännagav sitt beslut att sluta, att göra plats, sade han, för en ny generation av ledare, fanns det antydningar om att vi inte hade sett den sista av honom.
Så vad var det med den uppseendeväckande, snabbtänkta före detta ekonomen, som aldrig verkade förlorad för ord - förutom kanske när han funderade på att förstöra allt han arbetat för sedan hans studenttid - som gjorde honom till en så effektiv politisk ledare?
Trots sin offentliga image beskrivs Salmond ofta som en mycket privat person. Ingen har någonsin tvivlat på sitt engagemang för den nationalistiska saken och den otroliga drivkraft och energi han ägnat den under sin långa karriär. Men var kom det ifrån?
De flesta letar efter ledtrådar i hans blygsamma uppfostran.
Det finns fortfarande "något av chippy, arbetarklass pojke som tog sig till St Andrews [universitet] och har varit fast besluten att visa hur mycket smartare han var än alla andra," en före detta Salmond aide berättade David Torrance i sin 2010 biografi om SNP-ledaren Mot Odds.
Alexander Elliott Anderson Salmond växte ju trots allt upp på en kommunalegendom i Linlithgow, en liten stad i Skottlands centrala bälte, ett traditionellt Labour Party-fäste. Den andra av fyra barn, hans far, en statstjänsteman, röstade Labour och hans mor var, med Salmonds ord, en "Churchill Conservative".
Alla fyra av de laxade barnen gick på universitet och det var ett politiskt medvetet hushåll. I en intervju med The Independent 2008 minns Salmond med glädje hur Hogmanay-firandet, som föll på hans födelsedag, alltid slutade i en politisk debatt på småtimmarna.
Hans entusiasm för idrott - och hjärtat av Midlotian fotbollsklubb - förebådade hans intresse för politik, även om hans astma begränsade hans skicklighet på fotbollsplanen. Han fick sin livslånga passion för golf från sin far och, enligt David Torrances bok, spelade de flesta lördagsmorgnar från fem års ålder.  Resultatet, berättade han för The Independent, är "en vacker swing, en underbar swing, men jag kan inte chip eller putt längre".
Hästkapplöpning var en annan tidig passion. Salmond gillar att minnas sin första satsning, vid nio års ålder, när hans farbror satte en halv krona på Arkle, vinnaren av 1964 Cheltenham Gold Cup, och de trängde runt familjens svarta och vita TV-apparater för att titta på loppet. Salmond skrev en tippkolonn för The Scotsman och fortsätter att njuta av en fladder.
Han citerar alltid sin farfar, som fyllde honom med berättelser om skotsk historia, som en inspirationskälla. Familjen bodde en kort promenad från Linlithgow Palace, Mary Queen of Scots födelseort, och det var här som den unge Salmond började lära sig om sitt lands blodiga förflutna.
"Den viktigaste personen i mitt liv var min farfar", berättade Salmond nyligen för programföretaget Derek Bateman.
"Han var rörmokaren i Linlithgow. Och min farfar var en lokal historiker. Han var nationalhistoriker. Han tog mig runt Linlithgow. Han visade mig var alla stora saker hade hänt. Jag fick mod från farfars knä."
Salmond påminner ofta om den tid då en arbetarpartidukare kom till dörren. "Det är okej", sade labour mannen, när berättade om Mrs Salmonds Tory lojaliteter. "Bara hon inte röstar på de skotska nosplockarna." Hans far, som var vän med en SNP-supporter, var så uppretad över att han bytte till den nationalistiska sidan, och hans unge son följde efter. Eller så är det så.
Hans politiska rötter, Salmond tog till kampanj för SNP från tidig ålder, även vinna ett hån val för partiet på hans grundskola genom att lova att ersätta gratis skolmjölk med glass.
Men han bröt inte sina band med Labour och gick med i SNP officiellt förrän han kom till St Andrews University, där han studerade medeltida historia och ekonomi. Han engagerade sig i studentpolitik men blev alltmer desillusionerad av Labours engagemang för unionen.
"Jag hade en flammande rad med en [arbetar-stödd] flickvän från Hackney och hon sa 'om du känner så - gå och gå med i den blodiga SNP', så jag gjorde," sade han till The Guardian i 1991.
Enligt David Torrances biografi gick Salmond och en vän till årsmötet för studentnationalisternas universitetsavdelning följande dag och eftersom de var de enda två fullbetalda SNP-medlemmarna på campus var de vederbörligen valda till president och kassör.
Salmond var "mycket seriös om politik" vid universitetet, säger BBC Scotland politisk redaktör Brian Taylor, en St Andrews samtida, men han var också "motiverad av ofog", något som fortfarande är uppenbart i SNP-ledaren idag, tillägger han.
Efter att ha lämnat St Andrews var Salmond arbetslös i sex månader. Han uppges ha övervägt att bli minister i Skottlands kyrka och försökt få ett arbete i journalistik med BBC, innan han avlade examen i offentlig förvaltning och började arbeta som ekonom vid ministeriet för jordbruk och fiske i Skottland, i Edinburgh.
Det var här han träffades och blev kär i sin blivande fru Moira.
Mycket har skrivits om den 17-åriga klyftan mellan paret - han var 27 år och hon var 44 år när de gifte sig - och det faktum att hon har hållit sig borta från rampljuset.
Vissa laxskådare ser betydelse i det faktum att paret inte har barn. Gjorde det honom ännu mer besluten att lämna något bestående bakom sig?
Salmond är snabb att avfärda sådant tal och lika snabb att prisa Moiras lojalitet och nåd.
I sin enda medieintervju för nästan 25 år sedan sade hon: " Jag gifte mig med Alex, inte med politik. Det är hans liv och jag är glad att vara i bakgrunden."
Hon avslöjade också att de tyckte om att spela Alfapet tillsammans i hemmet de delar i Aberdeenshire byn Strichen, även om de ibland föll ut eftersom Salmond fortsatte att ändra reglerna.
Hon är, enligt alla uppgifter, en omtyckt figur i partiet och anses av dem som står närmast Salmond vara en nyckelfaktor i hans politiska uppgång.
Hon tillskrivs ofta att hon knackar några av de grova kanterna från Salmond och ger honom en mer mogen syn. Hon lärde honom till och med att köra bil strax efter det att de hade gift sig.
Salmond var en engagerad socialist i detta skede och började göra vågor som brandmärkestalare vid SNP:s sammankomster.
Frustrerad av livet i statsförvaltningen lyckades han få en prestigefylld roll som ekonom vid Royal Bank of Scotland, som specialiserat sig på olje- och energimarknaderna.
Hans nya jobb stärkte hans engagemang för självständighet ytterligare, sade han till The Guardian 1991, "utgå för mig en mytologi som jag växte upp med: att Skottland var ett litet, fattigt, beroende land som var beroende av ödmjukhet utifrån".
Detta är ett vanligt tema när man frågar Salmond om rötterna till hans nationalism - hans tro på att Skottland har vad som krävs för att gå ensam som "ett land som kan hålla upp huvudet".
Men SNP i början av 1980-talet var i ett bedrövligt tillstånd.
Partiet hade fått ett slag i kroppen av resultatet av den skotska devolutionsomröstningen i mars 1979. Majoriteten av skottarna som deltog i omröstningen stödde hemmastyret - men labourregeringen hade satt en tröskel på 40 procent av den totala väljarkåren för att resultatet skulle stå.
I det allmänna val som följde förlorade SNP nio av sina 11 parlamentsledamöter och såg ut som om det kunde han på väg mot utrotning som en politisk kraft.
Salmond hade knutit sin stjärna till "79-gruppen", en liten grupp av vänsterrebeller som ägnade sig åt att förvandla Skottland till en oberoende socialistisk republik.
De lyckades få upp näsan på partiets traditionalistiska flygel, som höll makt under Gordon Wilsons moderata, centristiska ledarskap. 1982, efter ett reklamtrick för många, och kontroversiella försök att skapa band med laboursupportrar, blev sju i gruppen, däribland Salmond, utdrivna ur partiet.
Den ultranationalistiska - vissa skulle säga nyfascist - Siol nan Gaidheal-fraktionen uteslöts ungefär samtidigt som Wilson kämpade för att stoppa partiet från att dela sig.
Salmond blev bara återupptagen när han undertecknade en lojalitets ed - men han fortsatte att vara frustrerad över partiets brist på politisk ledning. Dess konferenser förde fram en märklig blandning av arga socialister i läderjackor, bredsvärdiga män i kilts drömmer om William Wallace och tweedy tidigare konservativa.
"Eftersom vi inte var förankrade i en politisk bas, var vi sårbara för att kallas alla möjliga löjliga namn; tartan Tories och tartan Trots på samma gång.  Om du inte äger en viss identitet kan du inte klaga om någon sätter en på dig, säger Salmond 1991.
Hans uppdrag var att utskära en tydlig, vänsterpolitisk identitet för SNP. Något som skulle tilltala de traditionella arbetarröstarna i västra och centrala Skottland - väljare som skulle vara nyckeln till alla framtida folkomröstningar om oberoende.
1987 besegrade han Tory MP Albert McQuarrie i Banff och Buchan för att vinna en plats i underhuset. Nu, äntligen, hade han den nationella scenen han behövde för lite varumärke Salmond ofog.
Året därpå tog han rubriker runt om i världen genom att avbryta den konservativa förbundskanslern Nigel Lawsons budgettal.
"Vad jag sa, även om de stängde av min mikrofon, var "Pull skatt för de fattiga, skattesänkningar för de rika, ingenting för National Health Service - en obscenitet!" Det var mitt lilla tal," minns Salmond tidigare i år i en intervju med Derek Bateman.
Sammanträdet avbröts i mer än 20 minuter eftersom parlamentsledamöterna röstade - med 400 till 23 - för att utesluta SNP:s bråkmakare. Han kom fram till en syn som snart skulle bli mycket bekant för honom - en mediaskrams som tiggde om en ljudbit för kvällsnyheterna.
"Jag gick ut från total nonentity till notority", påminde han årtionden senare, fortfarande njuta av ögonblicket.
"Det var en mycket skarpsinnig sak att göra, men det var Alex Salmond", säger Murray Ritchie, tidigare skotsk politisk redaktör för The Herald. "Han var en opportunist av stor talang."
Hans nästa mål var partiledningen och 1990 fick han det, efter en splittrande strid med den enda andra utmanaren, SNP grandee Margaret Ewing.
I en tidig kupp övertalade han sin golfkompis Sean Connery att spela i en partipolitisk sändning - hans ekonomiska stöd för partiet hade enligt uppgift nästan kostat James Bond skådespelaren hans riddarskap.
Salmond började föra SNP i en mer moderat riktning genom att lätta på en del av sin tidigare vänsterretorik och tala om hur ett oberoende Skottland skulle försöka ansluta sig till Europeiska unionen. Han började göra det ekonomiska argumentet för självständighet mer högt, och skifta uppfattningarna om partiet som ett gäng smala "liten Skottland" nationalister.
Han avslöjade nyligen att han hemsöks av Michael Foots förvissning nedlagt av David Steel, att han "gick från pojke under till äldre statsman utan någon mellanliggande period alls." Han tog beslutet att växa till en mer statsmansk figur, någon som kunde leda ett land inte bara en påtryckningsgrupp.
Många av de tungviktare som kunde ha visat sig utgöra ett hot mot hans överhöghet i Skottland, till exempel Gordon Brown, Charles Kennedy eller Alistair Darling, valde att göra sina karriärer i London och lämnade fältet klart för Salmond att dominera.
Han behöll partiets engagemang för ett helt oberoende Skottland men förenade sig med den skotske labourledaren Donald Dewar och den skotska Lib Dem-ledaren Jim Wallace för att kämpa för decentralisering i 1997 års skotska folkomröstning.
Partiets fundamentalistiska flygel - "fundierna" - doftade svek. Deras ilska väcktes ytterligare när nyheten kom att Salmond hade tackat ja till en inbjudan att tea med prins Charles. SNP-mannen förklarade sina idéer om en "nedlimmad monarki" till tronarvingen. Medan Salmond kanske trodde att han spelade det långa spelet, för hans växande armé av interna kritiker såg det ut som han umgås med Skottlands fiender och hans "gradualistiska" filosofi var bara ett artigt sätt att säga att han hade sålt ut.
Och det fanns ett annat problem.
SNP-ledaren hade alltid varit något av en ensam operatör. Trots sin klubbbild hade han aldrig en stor krets av vänner eller ens mycket av en fanklubb inom själva partiet. Han beskrevs av kritiker som "aloof" och "intellektuellt arrogant". Nu kallade de honom "diktatorisk".
Det hjälpte inte Salmond att partiet kämpade för att göra framsteg mot Labour vid valurnorna. Det bästa den kunde klara av i det första valet till det nya skotska parlamentet 1999 blev den största oppositionen mot koalitionsregeringen Labour-Lib Dem.
Självständighetsdagen hade satts tillbaka igen. "Fri från '93" hade en gång varit SNP:s stridsrop. Nu pratade Salmond om 2007. Vissa nationalister trodde att deras nypragmatiska ledare skulle ha nöjet att nöja sig med mycket mindre.
År 2000 kom Salmond in i ett spott med en av hans mest högljudda kritiker över partiets ekonomi och sedan - till de flesta observatörers förvåning, för vilken SNP var Alex Salmond - avstod han som ledare.
Han berättade för media att han var "knackrad", han slutade sin skotska parlamentspost för att koncentrera sig på livet som parlamentsledamot på Westminster.
Hans exil varade bara fyra år - under vilken tid John Swinney ledde partiet - innan gräsrotsmedlemmar bad honom att återvända.
"Jag förväntade mig inte att någonsin göra jobbet igen, men tid och omständigheter förändras", berättade han för en nyhetskonferens med sitt val av vicesheriff, Nicola Sturgeon, vid sin sida.
"Jag lanserar inte bara en kampanj för att bli SNP-ledare", berättade han för reportrar. "Jag lanserar min kandidatur för att bli den första ministern i Skottland."
Den gamla swaggern fanns fortfarande kvar - men det fanns allvarliga tvivel om huruvida han någonsin skulle kunna vinna majoriteten som han skulle behöva för att få till stånd en folkomröstning i ett skotskt politiskt system som var särskilt utformat för att förhindra ett enda partistyre.
Inte för första gången underskattade Salmonds motståndare, särskilt de i det skotska labourpartiet, honom.
SNP bröt systemet. Om Labour chockerades över att förlora till nationalisterna genom ett enda säte 2007, och inledde en minoritet av SNP:s regering i Holyrood med Salmond som förste minister, var det ingenting jämfört med vad som skulle komma.
Med 15 poängs ledning i vissa val, 2011 års skotska val var Labours att förlora - och det är precis vad de gjorde.
Alex Salmond gjorde historia genom att bli förste minister i en majoritet av den skotska regeringen, och efter alla årtionden av frustration, falska starter och stridigheter stod nu en folkomröstning på bordet.
Det enda problemet, hävdade puddingarna, var att Salmond, någonsin kaninstrateg, egentligen inte ville ha en. Åtminstone inte nu, med det globala finansiella systemet i härdsmälta och alla förhoppningar om att ansluta sig till euron, bli nästa "Keltiska tiger", efter att ha försvunnit ner i avloppet.
Premiärminister David Cameron var så övertygad om att Salmond inte ville ha en folkomröstning som han tog för att håna honom från konferensen i det konservativa partiet för att nämna ett datum.
När de två männen slutligen satte sig ner för att få till stånd en överenskommelse om folkomröstningen, trodde många Westminster att Cameron hade överlistat Salmond genom att vägra att tillåta en tredje fråga på röstsedeln.
Cameron var övertygad om att SNP inte kunde vinna i en rak ja/nej-tävling, så avvisade Salmonds krav på ett tredje "devo max"-alternativ - fler befogenheter för det skotska parlamentet i stället för full självständighet - som ska läggas till röstsedeln.
"Han [Salmond] kan mycket väl tvingas hålla en folkomröstning i vetskap om att han kommer att förlora. Den största politiska trollkarlen på senare tid kommer att ha slut på tricks," skrev kommentatorn Steve Richards i The Independent.
I händelse av detta kom Salmond mycket närmare att vinna folkomröstningen än någon trodde var möjligt när den tillkännagavs. Kampanjen Yes sena uppsving i opinionsundersökningarna chockade Westminster etablissemanget till att erbjuda vad som kan uppgå till en form av "devo max" trots allt, innan en enda röst hade avlagts.
Kanske den gamle trollkarlen har några trick kvar i ärmen trots allt.
Salmond kallade folkomröstningen en gång i livet för det skotska folket. Han kommer snart att fylla 60 och kanske inte få en chans till.
Det var, föreslog han, en anledning till varför han hade beslutat sig för att avgå som SNP-ledare. 20 år som SNP-ledare, med fyra års paus, och sju år som förste minister, något som har varit "privilegiet för mitt liv" var, sade han, en "rättvis trollformel".
Men med karakteristisk trots, sade han Skottland "kan fortfarande dyka upp som den verkliga vinnaren" och föreslog hans arv var de tiotusentals "energiska aktivister" som hade dragits in i politiken genom Ja-kampanjen, "som jag förutspår kommer att vägra att gå ödmjukt tillbaka in i de politiska skuggorna".
Han kan ha lämnat scenen men, sade han till reportrarna, han skulle "fortsätta att bidra" och sade drömmen om skotsk självständighet "kommer aldrig att dö".
Han är mannen som tog en trasa av politiska misspassningar till randen av att uppnå sin dröm om ett självständigt Skottland.