Några detaljer om den överenskommelse som ryssarna och amerikanerna kommit överens om har släppts. Det var verkligen något av en nedgång i fientligheterna, även om det inte fanns något omfattande lugn.
Vapenvilan skulle öppna vägen för bistånd till leveranser i Syrien, följt av en samordnad militär kampanj från Moskva och Washington mot så kallade Islamiska statens (IS) mål och andra grupper kopplade till al-Qaida.
I praktiken tycks de senaste attackerna mot hjälpkonvojen och sjukhuset ha fört saker tillbaka till ruta ett. Angreppets cynism mot konvojen är i synnerhet anmärkningsvärd.
Ryssarna har visat drönarbilder av deras övervakning av konvojen, vars rutt och läge tillkännagavs på förhand. Men vad som hände sedan är omtvistat.
Amerikanerna antyder starkt att konvojen attackerades från luften av ett par Sukhoi Su-24 jetplan - antingen ryska eller syriska. Det spelar ingen roll för Washington, som i vilket fall som helst håller Moskva ansvarigt.
Ryssarna förnekar däremot all skuld; de säger att deras flygplan inte fanns i området och att förstörelsen av konvojen var resultatet av åtgärder på marken - konsekvenserna kommer från rebellstyrkor.
Vilket syfte någon hade med att förstöra konvojen är oklart, förutom att äventyra vapenvilan. Men fröna till dess kollaps fanns där från början.
För det första förhandlades vapenvilan inte mellan de stridande parterna på plats utan av två av deras beskyddare - USA och Ryssland - som båda är engagerade i konflikten, på olika sätt och med mycket olika mål.
Den syriska regeringen och de olika rebellfraktionerna var inte inblandade.
För det andra kunde varken ryssarna eller amerikanerna övertyga sina allierade att acceptera avtalet. Moskva hade det lättare att övertyga Assadregimen, som är oerhört beroende av Ryssland.
Amerikanerna lyckades övertyga några av rebellgrupperna att stödja avtalet - men många andra gjorde det inte. Många av dem har faktiskt ingen särskild relation till amerikanerna.
Dessutom försvårades tanken på ett eldupphör redan från början av det syriska slagfältets komplexa och otympliga natur med flera lokala konflikter som pågick i hela landet, och som åtalades av en rad olika aktörer.
Tanken att vapnen skulle tystna i ett krig - mellan Assads regering och en mängd olika rebellgrupper - medan USA och Ryssland satte sin fot på gasen i en annan kamp mot IS är lite bisarr.
All hamring av IS skulle skapa lokala vakuum som en eller annan aktör, regeringen eller rebellerna, kan kliva in i.
I vilket fall som helst var många på Pentagon (och förmodligen skulle man kunna föreställa sig några inom det ryska försvarsministeriet också) långt ifrån entusiastiska över den föreslagna gemensamma militära kampanjen mot IS.
Om förtroendet från början var otillräckligt, då har angreppet på biståndskonvojen och anklagelserna mellan Washington och Moskva nu bara förvärrat situationen.
Konflikten tycks vara på väg mot ett brutalt dödläge när striderna fortsätter. Assadregimen är för svag för att återta alla områden i landet som den har förlorat. Rebelloppositionen är för svag för att på allvar kunna utmana den utanför de områden den redan har.
Kurderna och det turkiska intrånget i Syrien gör problemet ännu mer komplicerat. Och som nämnts ovan kommer det fortsatta angreppet på IS att förändra den strategiska kartan i Syrien vad som än händer någon annanstans.
Även om USA:s utrikesminister John Kerry inte ger upp tanken på ett eldupphör i Syrien är det mycket svårt att se hans ansträngningar bära frukt.