Upproret betraktas nu i Kenya som ett av de viktigaste stegen mot ett Kenya fritt från brittiskt styre.
Mau Mau-kämparna hämtades huvudsakligen från Kenyas stora etniska gruppering, Kikuyu.
Mer än en miljon starka, i början av 1950-talet hade Kikuyu blivit alltmer ekonomiskt marginaliserad eftersom år av vit bosättare expansion åt bort på sina mark jordbruksföretag.
Sedan 1945 har nationalister som Jomo Kenyatta från Kenya African Union (KAU) förgäves pressat den brittiska regeringen för politiska rättigheter och jordreformer, med värdefulla innehav i de svalare högländerna att omfördelas till afrikanska ägare.
Men radikala aktivister inom KAU bildade en splittrad grupp och organiserade en mer militant nationalism.
År 1952 anföll Kikuyu-kämparna tillsammans med några Embu - och Merurekryter politiska motståndare och plundrade vita nybyggares gårdar och förstörde boskapen. Mau Mau-anhängare svor edar och band dem till sin sak.
I oktober 1952 förklarade britterna undantagstillstånd och började flytta arméförstärkningar till Kenya.
Så började en aggressivt bekämpad kontra-insurgency, som varade fram till 1960 då undantagstillståndet var slut.
Antalet döda i upproret är mycket kontroversiellt. Officiellt var antalet dödade Mau Mau och andra rebeller 11.000, däribland 1 090 fångar som hängdes av den brittiska regeringen. Bara 32 vita nybyggare dödades under de åtta krisåren.
Inofficiella siffror tyder dock på att ett mycket större antal dödades i kampanjen mot upproret.
Kenyas kommission för mänskliga rättigheter har sagt att 90.000 kenyaner avrättades, torterades eller lemlästades under ingripandet, och 160.000 fängslades under fruktansvärda förhållanden.
David Anderson, professor i afrikansk politik vid Oxford University, säger att han uppskattar att dödssiffran i konflikten har varit så hög som 25 000.
Han sade: " Allt som kunde hända hände. Påståenden om misshandel och våld var utbredda. I grund och botten kan du komma undan med mord. Det var systematiskt."
Afrikanska hemvärnet, som rekryterats av britterna, använde förtryckande våld som ett sätt att kontrollera befolkningen, föreslår Prof Anderson.
Han sade: " Britterna beväpnade milisen, belönade dem, gav dem incitament och lät dem plundra nationalisternas egendom.
"Mau Maus familjer blev plundrade av sina grannar. Människor skulle helt enkelt gå upp till gården och gå iväg med saker."
Förutom sök-och-förstöra uppdrag mot Mau Mau fighter band som är verksamma i skogarna, britterna också strategiskt vidarebosatt Kikuyu i byar. De kvarhöll också omkring 100.000 Kikuyu utan rättegång, ofta under perioder på mellan tre och sju år.
Londons advokatbyrå Leigh Day & Co lämnade in en ansökan i mitten av 2009 för fem äldre kenyaners räkning. En har dött sedan fallet lämnades in.
Byrån säger att dess klienter led fruktansvärt i fångläger eller i händerna på brittiska soldater.
Solicitor Martyn Day sade till BBC: " De sattes i läger där de utsattes för svår tortyr, undernäring, misshandel. Kvinnorna blev sexuellt överfallna. Två av männen kastrerades. Den allvarligaste tortyr du kan tänka dig.
"Många av de inblandade officerarna var vita, de kontrollerade våldet mot dessa Mau Mau. Det var inte bara enskilda officerare. Det var systematiskt. Hela syftet var att bryta Mau Mau."
Förenade kungariket hävdar att påståendet inte är giltigt på grund av den tid som gått sedan missbruket påstods ha ägt rum, och att allt ansvar vilade på de kenyanska myndigheterna efter självständigheten 1963.
Men Leigh Day & Co säger att fallet är en "möjlighet för den brittiska regeringen att komma till rätta med det förflutna och be offren och det kenyanska folket om ursäkt för detta allvarliga historiska fel".
Sydafrikanska ärkebiskop Desmond Tutu har stött deras fall.
"Enligt min mening, den brittiska regeringens försök att sätta skulden på Kenya för brittisk kolonial tortyr representerar en oacceptabel abdikation av ansvar", sade han.
"Britans krav på att internationella människorättsnormer ska respekteras av regeringar runt om i världen kommer att låta allt mer ihåliga om dörren stängs inför dessa kända offer för brittisk tortyr."
Men det är tydligt att brutalt våld utkrävdes på båda sidor.
Professor Anderson förklarar: " Det fanns också mycket lidande på andra sidan. Det här var ett smutsigt krig. Det blev ett inbördeskrig - men den idén är fortfarande extremt impopulär i Kenya idag."
Ett exempel var Mau Mau-räden mot den "lojalistiska" byn Lari, där majoriteten av männen var borta och slogs med det brittiska hemvärnet. Rebellerna dödade mer än 70, mest kvinnor och barn.
Tim Simmonds, som gick med i Kenyas polisreservat som spårare kort efter att ha bosatt sig i Kenya 1954, säger Mau Mau-kämparna "gick på rampen", slaktar tusentals människor och lämnar honom så rädd att han sov under sin säng i ett år.
Samtidigt som han beklagar behandlingen av fångar i lägren, säger han att han inte ångrar att han bekämpade rebellerna i bushen.
"De fick verkligen vad de förtjänade. Jag är rätt tuff på det här. Om jag hade chansen igen i samma situation, skulle de döda människor, skulle jag gå ut och döda dem igen som jag gjorde? Ja, det skulle jag."
Det har länge antytts att förtrycket av Mau Mau var mer brutalt till sin natur än de åtgärder som vidtagits mot andra koloniala uppror över det brittiska imperiet.
En del historiker har hävdat att den vita nybyggarens påtryckningar på den brittiska regeringen och karakteriseringen av Mau Mau-kämparna som ett uttryck för barbari kan ha legat bakom detta.
Kikuyu själv delades, med "har" ofta sida med britterna mot Mau Mau "har-nots" och många glada att ta konfiskerade land av sina medbybor.
Prof Anderson konstaterar att en av de saker som markerar kampen mot Mau Mau var antalet hängningar, med dödsstraff utsträckta under nödsituationen till att omfatta "konsortier" med Mau Mau.
Man ägnade viss uppmärksamhet åt anklagelser om illdåd vid den tiden, och frågor ställdes i parlamentet om elva afrikaner slagna till döds i ett brittiskt läger i Hola.
Bland dem som talade ut var Labour MP Barbara Castle och den konservativa Enok Powell, som nu är mest känd för sitt "älvor av blod" tal.
Han föreslog vid den tidpunkten att om sådana mord skulle gå ostraffade Storbritannien inte förtjänade ett imperium.
"Jag skulle säga att det är en skräckinjagande lära, som måste rygga tillbaka på huvudena på dem som uttalar den, att stå till doms över en medmänniska och säga: 'Eftersom han var sådan och sådan, skall därför de konsekvenser som annars skulle komma från hans död inte flöda.'"
Även om Mau Mau var fullständigt besegrad 1960, var de exakta reformer som nationalisterna hade krävt innan upproret hade börjat och 1963 var Kenya oberoende.
Rättsliga åtgärder mot den brittiska regeringen för att få ersättning för fyra kenyaner som påstås torteras under Mau Mau-upproret kommer att sätta strålkastarljuset på en av rikets blodigaste konflikter.