De var brutala, omänskliga regimer som leddes av män med ökända rykten om våld och förtryckande opposition - Augusto Pinochet i Chile, Alfredo Strössner i Paraguay, Jorge Rafael Videla i Argentina och så vidare.
En av de stora framgångssagorna i regionen, under de mellanliggande tre eller fyra decennierna, var hur de flesta av dessa diktaturer drevs ut - vanligtvis av den överväldigande kraften av fredliga, folkliga påtryckningar - och ersattes av valda demokratiska regeringar.
Det allmänna samförståndet bland observatörer, politiker och den latinamerikanska allmänheten är att demokratin är här för att stanna.
Detta är verkligen fallet här i Brasilien, ett land som har vuxit till en av världens tio största ekonomier, där en kraftfull politisk debatt är den dagliga normen och där arméns plats, sedan det civila styret återvände 1985, utan tvekan har varit tillbaka i kasernerna.
Så inte ens i dessa tider av social oro och ekonomisk kris i Brasilien finns det något verkligt hot om militärt ingripande. Men många beskriver avlägsnandet av landets första kvinnliga ledare som en kupp, om än en kupp som genomförs av politiker snarare än generaler.
Det är verkligen så Dilma Rousseff själv ser saker efter en omröstning i landets senat utlöste hennes avskedande på grund av anklagelser om att hon olagligt manipulerade offentliga konton för att dölja omfattningen av budgetunderskottet.
För Martine Rousseff var erfarenheten inte lika fysiskt smärtsam som tortyren och övergreppen hon utsattes för som fånge under den tidigare diktaturen, men hon kände lika starkt en känsla av orättvisa och maktmissbruk.
Dilma Rousseff förnekade kraftfullt de anklagelser som i det stora hela skulle kunna karakteriseras som relativt små.
Hon har upprepade gånger beskrivit processen som en sammansvärjning av sina politiska motståndare för att tvinga henne från ämbetet och utan val ersätta en vänster-, socialistisk regering med ett center-höger-, marknadsvänligt alternativ.
Med andra ord, säg att Rousseff och hennes anhängare också tror att det var en kupp.
Men om termen "coup" beskriver ett plötsligt och olagligt maktövertagande, så är det nog inte vad som hände i Brasilien.
Dilma Rousseffs bortförande var en utdragen juridisk affär, övervakad av landets högsta domstol.
Påföljd är en bestämmelse i den brasilianska konstitutionen, liksom i många andra demokratier. Hur bräckliga eller irrelevanta anklagelserna än var, kunde den [nu] tidigare presidenten försvara sig genom rättsliga argument och hela tiden med råd.
Lagen kan vara en åsna, men det är fortfarande lagen.
Dilma Rousseff har aldrig blivit formellt anklagad för korruption eller självberikning, till skillnad från många av de män som har suttit till doms över henne i den brasilianska kongressen under de senaste turbulenta veckorna och månaderna.
Hon har inte heller varit inblandad i den omfattande "biltvätt" korruptionsskandalen, som innebär betalning av miljarder dollar i mutor i samband med kontrakt hos den statskontrollerade oljejätten Petrobras.
Flera högt uppsatta politiker, däribland medlemmar av Martin Rousseffs eget arbetarparti, har snärjts i skandalen.
En allmänt utbredd uppfattning är att den övergripande oron för Brasiliens välhövdade politiska elit är att hitta ett sätt att stänga ner eller, kastrera, korruptionsutredningen innan den går djupare.
Fernando Gabeira, som en gång var senator på vänsterkanten men som nu kommenterar brasiliansk politik säger att det som har hänt är "bra för Brasilien".
"Reglerna följdes, konstitutionen övervägdes och det innebär att Brasiliens demokrati kommer att bli starkare än tidigare."
Andra, däribland Gleisi Hoffman, en före detta minister i den senaste Rousseff regeringen håller inte med.
Hon beskrev avlägsnandet av en demokratiskt vald ledare som "en skamlig och sorglig affär".
Dilma Rousseffs största misstag, och kanske den verkliga anledningen till att hon blev åtalad, var hennes ovilja eller oförmåga att göra de avtal och allianser som krävs för att driva en effektiv regering i Brasiliens splittrade flerpartisystem.
Hennes två senaste år i tjänst har plågats av en ekonomi i recession, stigande inflation och arbetslöshet.
Brasilianarna har blivit oroliga för att många av de vinster som gjorts under arbetarpartiets första tio år skulle kunna gå förlorade under hennes förvaltarskap, i skarp kontrast till åren av överflöd, som drivs av höga oljepriser, övervakade av hennes mer karismatiska, politiskt skarpsinniga och men kanske mindre samvetsgranna föregångare, president Lula da Silva.
I form av Martine Rousseffs ersättare och tidigare ställföreträdare Michel Temer har Brasilien nu en centerhögerpresident som har lovat att skydda de populära sociala program som införts av Rousseff/Lula-regeringarna.
Men Temer, som lovar att få landets trasiga ekonomi på rätt spår igen, vill också skära ner på statsbudgeten och ändra prioriteringarna. Det är en välbekant gåta och inom en timme efter att ha svurits in flög den nya ledaren till Kina för G20-toppmötet.
Den brasilianska demokratin har skadats och besudlats i mångas ögon av det som hände i Brasilia.
Förräderi, svek och korruptionens ständigt närvarande spöke? Ja, det är det.  Men en kupp?  Förmodligen inte.
På 1970-talet, när jag först bodde i Latinamerika och var fast i en fascination för denna region som aldrig har lämnat, styrdes praktiskt taget varje land här av en militärdiktatur.