I 70 år har min far levt med skammen av vad som hände med hans skepp, HMS Hebe, i juni 1940.
Under evakueringen av Dunkerk var han chefsingenjör ombord på Hebe, en minsvepare som sändes till Dover som ett kontrollfartyg.
Hebe korsade kanalen till Dunkerque tre gånger under dessa kaotiska dagar mellan den 27 maj och den 4 juni.
"Det var irriterande, farligt och nervvrakande med hela dagen långa tyska luftattacker", säger Harold Biles som fyllde 28 år under bombardemangets höjd.
"Hebe låg ungefär 200 meter från stranden vid Dunkerque, och det var bara en sjudande massa soldater. Allt vi visste var att vi var på vattnet, de var på stranden och försökte komma åt oss.
"Det var ständiga bombningar och granateldar.  Vi brukade bara vänta på mörkret när det blev avslappning, och vi kunde kanske få lite sömn."
Under de tidiga timmarna den 29 maj 1940 skickade kaptenen på HMS Hebe ett gig i land till stranden i Dunkerk. Det var för att samla Lord John Gort, överbefälhavare för den brittiska expeditionsstyrkan och ta honom till England.
"När vi skyndade tillbaka till Dover, Jag minns att se Lord Gort stå i midjan av fartyget, hålla skyddsräcket för att kompensera uppgång och svallvågorna. Han var praktfull i sin röd-trimmade uniform, men han var orörlig, med huvudet sänkt i bröstet".
"Det var inte upp till honom att ta emot något bifall för evakueringen av omkring 330 000 män och rädda dem från nazistiska krigsfångars läger. I hans ögon var det bara nederlag. Han hade förlorat en armé."
Den tyska bombardemanget, traumat och tröttheten tog ut en avgift på besättningen på HMS Hebe, och utan tvekan andra fartyg inblandade i evakueringen.
Min far beskriver hur han på morgonen den 1 juni bevittnade de första tecknen på vad vi nu vet är posttraumatisk stress, men på den tiden kallades ibland en "brist på moralisk fiber".
"Vi gick in i fler butiker och ammunition i Dover. Ett RAF-plan som flög lågt över huvudet var utgångspunkten. En sjöman tittade upp, skrek och råkade i hysteri. Det var smittsamt och han fick sällskap av tre eller fyra andra.
"Senare på dagen utfärdades en order, förbluffande och illa dömd. Alla som kände stressen den senaste veckan blev tillsagda att lämna fartyget och sätta ihop på kajen för att förbereda sig för sjukhusvistelsen.
"Omkring 20 män lämnade skeppet och jag kan fortfarande se deras flin när de gick över landgången. Majoriteten var malingerers men i rättvisans namn, utsikterna för den sista resan var skrämmande eftersom tyskarna var nästan på de franska stränderna. "
Hebe kapten skickade efter Harold Biles som chefsingenjör, och Coxswain.
"Vi var båda tvungna att berätta för honom att fartyget var så utarmat av besättning att en ytterligare segling var omöjligt. Och så vi stannade vid sidan av medan andra farkoster gjorde resan, några aldrig att återvända."
Till min fars bestörtning spelade HMS Hebe ingen ytterligare roll i Operation Dynamo.
"Det här var det största slaget som jag känner än i dag", säger han, strax före sin 98-årsdag.
BBC:s världskorrespondent Peter Biles har talat med sin far, Harold, om sina minnen av evakueringen av Dunkerque.