Mr King är inte den ganska mer kända författaren till skräckromaner (även om hans starka åsikter om farorna med pengastormar kan tendera mot sömnlösa nätter).
Denne King är senior ekonomisk rådgivare på HSBC. Och en expert från Kina.
Skriva om landets ekonomiska avmattning under 2012, sade han: "Kinas skulddrivna expansion var aldrig sannolikt att vara hållbar."
Den bärnsten varningsljus kom tillbaka i morse när kreditvärderingsinstitutet Moody's nedgraderade Kinas kreditbetyg, dess investerare riktmärke för att analysera landets ekonomiska resultat.
Nu är kreditbetyget fortfarande A1 - byråns femte högsta - men ändå belyser växande oro över den skuld som världens folkrikaste land bär.
Problemet är inte regeringens direkta skuld, som är mindre än 40 % av BNP blygsam enligt västerländska normer, eller det i högsta grad hanterliga underskottet på 3 % (den takt med vilken denna skuld ökar).
Frågan är den skuld som bärs av landets företag, eller mer specifikt de "statliga företag" (SOE) som utgör de knotande och ibland föråldrade motorerna i den kinesiska ekonomin.
Och skulderna som bärs av landets lokala regeringar - som, naturligtvis, i en stat lika stor som Kina, är lite mer betydande än de i ett engelskt kommunfullmäktige, säger.
Här är bilden annorlunda.
SOE-skulden ligger på 115 % av BNP, en siffra som stadigt stiger och är mycket högre än, till exempel, jämförbara siffror för Japan och Sydkorea (där jämförbara skulder ligger på omkring 30 %).
Moodys beräkningar att det skulle kosta mer än 400 miljarder euro (308 miljarder pund) att sänka dessa företags hävstångseffekter till en mer hanterbar nivå.
Samtidigt har Kinas eget finansdepartement varnat för att vissa lokala myndigheter kämpar för att klara av de dagliga driftskostnaderna, eftersom de hamnar i kläm mellan att stödja ofta ineffektiva lokala företag - till exempel ståltillverkning - eller finansiera de obetalda skulderna och arbetslöshetskostnaderna i samband med nedläggning eller reformering av de viktigaste pelarna i de regionala ekonomierna.
Kina har verkligen djupa fickor.
Dess valutareserver ligger på mer än 3 ton och dess årliga överskott i bytesbalansen är 200 miljarder dollar.
Hållbarheten i skuldsättningen är alltså inte nära och utgör en fara.
Men om det gamla skämtet är att när Amerika nyser, blir resten av världen förkyld, när det gäller Kina, behöver man bara tänka på att sträcka sig efter näsduken och den globala ekonomin kan drabbas av ångorna.
När Kina meddelade svagare ekonomiska uppgifter än väntat i början av 2016 föll världsmarknaderna fritt och råvarupriserna föll.
Under 2010 var den genomsnittliga kinesiska tillväxten omkring 10 %. Det är nu mellan 6 och 7 procent.
Mer hanterbar än de svåra dagarna för sju år sedan, ja, men det finns farhågor för att bristen på ekonomiska reformer skulle kunna leda till att tillväxten sjunker till 5 procent, eftersom president Xi Jinping balanserar drivkraften för en effektivare ekonomi (med alla de utlokaliseringskostnader och eventuella förluster av arbetstillfällen som skulle kunna uppstå) med behovet av att hålla den politiska spänningen på ett minimum.
I en nervös värld kan Kinas skuldberg torna upp sig större än de grundläggande principerna antyder.
Och Moody's nedgradering är bara ett sugrör i vinden.
Asiatiska börser stannade knappast för att andas när det tillkännagavs tidigare i morse och varningar om en "hård landning" för den kinesiska ekonomin har ofta förutsetts och inte materialiserats.
Men de kinesiska obligationsräntorna stiger när investerare kräver en högre riskpremie för att finansiera statens skulder.
Det finns ingen anledning att rusa för livbåtarna ännu.
Men det är nog värt att veta var de är.
I sin nya bok Grave New World säger Stephen King: "På gott och ont är Kina helt enkelt för stort för att ignoreras."