För allt som kan låta lockande för skottarna, walesiska och nordirländska att ha större inflytande över sina respektive ekonomiska öden, förmodligen skulle det vara mindre önskvärt om de i ett slag blev fattigare.
Poängen är att när och när det finns ett engelskt parlament för engelskt folk - av det slag som den förre Tory-ministern John Redwood har krävt, och David Cameron verkade medge i dag - kan den finansiella överföringen från England till resten av Storbritannien vara svårare att upprätthålla.
Så dessa konstitutionella reformer kommer att bli knepiga, om inte farliga - om åtminstone en del av det nuvarande limmet som håller samman Förenade kungariket är en omfördelning av resurser från England till resten, och det limmet successivt tas bort.
Att vara britt just nu innebär delvis att offentliga tjänster och levnadsstandard inte är alltför långt ifrån varandra i kvant och kvalitet var man än råkar bo. Men tänk om revideringen av Storbritanniens budgetering eller finanspolitiska konstitution vattnar ner det limmet.
Hur mycket står på spel?
Utgifterna för offentliga tjänster per capita är högst i Nordirland, 10900 pund och lägst i England, 8 500 pund.
Siffran för Skottland - mottagare av den berömda eller ökända Barnett-formeln, som formaliserar en inkomstöverföring från England till Skottland - är 10 200 pund.
Utgifterna för offentliga tjänster i Skottland är alltså en femtedel högre per person än söder om gränsen och 28 procent högre i Nordirland.
I Wales är ökningen av utgifterna för offentliga tjänster 14 procent - vilket walesiska ofta har klagat över är för liten jämfört med inkomstöverföringen till Skottland.
Ett sätt att se på omfattningen av överföringen är att titta på den inkomst - eller det som kallas bruttoförädlingsvärde - som genereras i varje land.
Det engelska bruttoförädlingsvärdet per capita är alltså högst, knappt 22 000 pund, och det är lägst i Wales på 15 400 pund.
Engelsmännen har offentliga utgifter per år motsvarande mindre än 40 % av de inkomster de genererar, medan de årliga utgifterna för offentliga tjänster i Wales motsvarar mer än 60 % av de nationellt genererade inkomsterna per capita.
Kvoterna för Skottland och Nordirland ligger strax över 50 procent respektive inte långt ifrån 70 procent.
I ett Storbritannien med betydande social och kulturell solidaritet som rådde under större delen av 1900-talet var dessa skillnader mellan inkomster och utgifter mellan nationerna relativt okontroversiella: de fångade uppfattningen att alla brittiska medborgare är i det tillsammans, så att säga.
Men i dag verkar det nästan oundvikligt att vissa engelska nationalistiska parlamentsledamöter till höger om spektrumet i David Camerons modiga nya värld med större nationellt skattemässigt självbestämmande i allt högre grad kan betrakta Wales - och Skottland och Nordirland - som de facto socialistiska paradis som alltför fjäderbäddade av engelsmännen.
Med detta sagt, om nationerna får mycket större kontroll över inkomstskatterna - vilket verkar vara vad som erbjuds - skulle de inte kunna betala för de offentliga tjänster som de anser att de behöver av dessa lokalt beskattade skatter?
Inte på distans.
Inkomst och andra direkta skatter per capita i Wales ökar med 5,564 pund, vilket är betydligt mindre än genomsnittet i Förenade kungariket på 7,360 pund, och inte i närheten av tillräckligt för att täcka utgifterna för offentliga tjänster.
Det finns en liknande obalans mellan direkta inkomstskatter och offentliga utgifter i hela Förenade kungariket.
Lån och indirekta skatter, främst moms, utgör skillnaden. Och det finns inte den minsta chans att de nationella parlamenten kommer att få befogenhet att öka mervärdesskatten, eftersom detta skulle vara en administrativ mardröm för företagen och undergräva Förenade kungariket som en friktionsfri inre marknad.
Allt detta innebär att det kan låta spännande och stärkande i Wales, Nordirland och Skottland att göra sina egna val när det gäller beskattning och utgifter.
Men det kan också vara lite nervöst (eller värre) om det ger skydd för Westminster att minska de inkomster som överförs till dem från engelska skattebetalare.
Den stora frågan om premiärministerns plan att ge mer kontroll över skatter, utgifter och välfärd till de fyra nationerna är hur långt detta skulle få ett slut på Englands, Englands, Skottlands, Wales och Nordirlands bidrag, och särskilt Londons och sydöstra länders.