Vi fick en försmak för ett par veckor sedan när Europaminister David Lidington gjorde ett uttalande från Commons om regeringens krav på en omförhandling av Storbritanniens EU-medlemskap.
Reaktionen från den hårda kärnan av backbench "outers" sammanfattades av Bernard Jenkins avfärdande kommentar: "Är det så?"
Regeringens utlovade folkomröstning inom EU var en röstvinnare vid valet, och förmodligen avgörande för att hålla locket på Tory Euro-tension i det senaste parlamentet. Men som 2017 deadline visas på horisonten, det driver några Commons Tories att knota av en "Corn Lagar-stil split" i partiet.
Naturligtvis har det konservativa partiet historiskt sett alltid kunnat förlita sig på en kraftfull enhetsinstinkt, född av en lika mäktig maktinstinkt.
Men festens historia ger också en del varningar. Frågor som går till hjärtat av vad det konservativa partiet handlar om kan splittra det och har delat det.
På 1840-talet var det jordbruksskyddet och flytten att överge Cornlagarna som skyddade jordägarnas inkomster.
På 1900-talet var det kejsarskydd och tanken på att gå från frihandel till en tullunion med imperiets länder.
Och ända sedan Storbritannien anslöt sig till EU har en växande - kanske nu majoritet - partifraktion velat ut.
Dessa splittringar förstörde Tory regeringar - frammana spökena av Robert Peel eller AJ Balfour, fråga John Major om hans kabinett rebeller - och kom ihåg att partiledningen aldrig har varit David Camerons starkaste kostym.
Nästa gång tyder dynamiken i den utlovade folkomröstningen på att den skulle kunna splittra det konservativa partiet igen.
Scenariot fungerar så här: omröstningar tyder på att den brittiska allmänheten kommer att rösta för att lämna EU - med invandringen som ett särskilt viktigt område utan någon större förändring av villkoren för Storbritanniens medlemskap.
Men de flesta människor kommer inte att bedöma de små utskrifter som anger förändringar i en invecklad och föga förstådd institutionell struktur.
I stället kommer de att titta på siffror som de litar på för att tala om för dem om tillräckligt har förändrats. Och i synnerhet, det betyder Mr Cameron.
Han kommer att vara den avgörande rösten i alla försök att övertyga väljarna om att han har gett godtagbara villkor. Den här veckans hårda samtal med andra EU-ledare om fördelar för EU-medborgarna är en offentlig uppvisning av politisk hård boll, för konsumtion i Storbritannien, samt ett försök att understryka hans beslutsamhet.
Men om han gör en kampanj för att hålla Storbritannien inom EU, kommer folkomröstningen att vända sig mot hur väljarna reagerar när han säger till dem: "Lita på mig."
Den "ut" sidan av argumentet kommer inte att ha något annat val än att attackera hans personliga trovärdighet. Tory tår redan kryper över denna linje.
Om man lyssnar noga på intervjuer av vissa "yttre", berömmer de hans tidigare framgångar och berättar om hur hans plats i historien har säkrats genom hans seger i maj. Det är en subtil poäng, men vad de inte gör är att knulla den normala party Gong och hoppas att han kommer att härska för evigt. Och snart kommer de att gå längre än så.
Och för premiärministern och hans presumtive arvtagare, förbundskansler George Osborne, kommer folkomröstningen att bli en kamp för överlevnad om de gör - vilket verkar nästan säkert - en kampanj för att behålla brittiskt medlemskap.
Vad de än säger, idén att de skulle kunna kämpa för att stanna kvar, då, efter en omröstning för att lämna, plocka upp sig själva, damma ner sig och förhandla om villkoren för en så kallad Brexit, möts med uppriktig otrohet.
I EU-fientliga led är de ganska tydliga - om deras lag vinner, kommer de att hissa trofén, springa segervarvet och ge kaptenen.
Kombinera säkra attacker på statsministerns personliga trovärdighet med kampen för fraktionell överlevnad som står inför den nuvarande magiska cirkeln av det konservativa partiet, och du har en olycksbådande brygg av illvilja och ambition säkert att korrodera Tory enhet.
Ju mer så är det om Labour försmäktar i opinionsundersökningarna med egna problem.
Förvänta er att utrensningar och straff skall vara ordningen för dagen. Och oavsett resultatet av folkomröstningen vet vi att det kommer att bli en kampanj för Tory-ledarskap i slutet av detta parlament - som detta gift kommer att sippra in i.
På sätt och vis är det värsta scenariot för Tory enighet en snäv röst för att stanna.
Skottland utgör inget uppmuntrande prejudikat - ett nej till oberoende med 11 procents marginal har gett näring åt SNP snarare än dödats.
Ett stramare resultat i en EU-omröstning skulle kunna göra det möjligt för "ut" sidan att upprätthålla en "vi wiz rånade" mentalitet och behandla det kommande ledarskapsvalet (Herr Cameron har sagt att han inte kommer att tjäna en annan term som statsminister) som en fortsättning av folkomröstningen på andra sätt.
En konservativ parlamentsledamot påminde mig häromdagen om att Labourpremiärminister Harold Wilson år 1975 kämpade för och vann ett mandat att hålla Storbritannien i det dåvarande EEG i en folkomröstning - men åtta år senare kämpade hans parti för ett allmänt val på ett manifest åtagande att lämna landet.
Han sade att parterna kan sätta på en sex pence när de måste, även om en sådan handbroms sväng kan kasta ut vissa passagerare ur fordonet helt och hållet.
Allt detta väcker frågan, eftersom landet vacklar inför det allmänna valet 2020, kommer det då att finnas några fungerande brittiska politiska partier kvar?
De rent pyrotekniska effekterna av labours interna fejder har förtrollat Westminster, men konservativa parlamentsledamöter bör inte ge sina motståndare för mycket besvär - de har sina egna inbördeskrigsbryggor.