Starr, en före detta oberoende advokat, var författare till vad som förmodligen är den dyraste bit av pornografi som någonsin publicerats, Starr Report som krönikade, i grafiska sexuella detaljer, Bill Clintons affär med en 21-årig Vita huset praktikant, Monica Lewinsky.
Engångspersonsmördaren har blivit ett karaktärsvittne.
Bill Clinton, trots att han blev åtalad för att ha ljugit under ed om denna affär, lämnade kontoret med den högsta godkännandegraden - 66 procent - av varje avgående president.
Han krediterades också med att balansera den federala budgeten och återuppliva den amerikanska ekonomin från början av Nineties nedgång.
Sedan dess har han, som Starr påpekade, följt en återlösande väg. Så han bör vara en främsta tillgång för sin fru Hillary som hon försöker bli den första någonsin första damen att flytta från östra flygeln i Vita huset till väst.
Ironin i Starrs vänliga ord är att de har kommit vid en tidpunkt då Hillary, bland annat, har ett Bill-problem. Mannen som kunde bli "First Dude" - Hillary ord, inte mina - visar sig vara något av en belastning.
En del av den härstammar naturligtvis från det som så småningom blev fokus för Kenneth Starrs undersökning, Bill Clintons kvinnoskap.
Det trubbar hennes attacker på Donald Trump sexism och kvinnohat som, i en tävling där fler kvinnor kommer att rösta än män, borde ha varit hennes ess kort.
Miljardären, i ett jujutsu-liknande drag, har redan lanserat en attack annons med video av Kathleen Willey, som anklagade Bill Clinton för sexuella övergrepp, och Juanita Broaddrick, som anklagade honom för våldtäkt.
"DIRTY BILLS," läsa första sidan i New York Post dagen därpå, conflating Trump attack annons med anklagelserna mot Bill Cosby.
Trump är inte heller beroende av skuld genom association. Han har redan kallat Hillary för "enabler" av hennes mans trohet. "Hon skulle jaga dessa kvinnor och förstöra deras liv", har han hävdat.
Liksom många av Trumps attacker, som kan slå många väljare som skrumpna och överskattade, innehåller det också en kärna av sanning.
Vita huset försökte verkligen förstöra Monica Lewinsky när skandalen först bröt ut 1998, och Hillary Clinton, under sin makes långa fas av offentligt förnekande, beskrev det som en produkt av en "vast högerkonspiration", som frigjorde honom från skulden.
Hillary som lojal "stand-by-man" fru gifter sig inte så bra med Hillary som feministisk trailblazer, bilden hon försöker projicera.
Efter att ha sett Clintons ganska noga i över 20 år har jag en känsla av att de har ett kärleksfullt äktenskap och en djup vänskap. Ett animerat samtal som började på Yale Law School i början av sjuttiotalet fortsätter för dem båda att fascinera och enthral.
Men många kritiker av Clintons tror att det är ett affärsmässigt partnerskap, ett äktenskap av politisk bekvämlighet. För vissa förstärker hennes lojalitet under Clintons mest oroliga fas känslan av att hon är en cynisk politisk aktör, villig att göra vad som helst för att tillskansa sig makt.
Bernie-problemet, hennes svårigheter att få bort sin demokratiska rival, är också delvis ett Bill-problem. Vermont Senators oväntade framgång förklaras inte bara av en motvilja mot Hillary utan också avvisande av Bill.
Sanders anhängare skriker mot hans politiska och politiska arv. Bill Clintons strävan efter en "Tredje sättet"-politik var utformad för att göra demokraterna mer valbara och för att få slut på partiets förlorade strimma i presidentpolitiken.
Fram till hans seger 1992 hade de bara vunnit ett av de sex föregående valen. Men denna övergång till medelklassen, och den centristiska politik som följde med den, fjärmade många på den demokratiska vänstern. Att undanhålla stöd från Hillary Clinton och istället ge det till Bernie Sanders är en form av hämnd.
Oavsett om dess finansiella avreglering, välfärdslagen som Clinton antog med den republikanska kontrollerade kongressen, straffrättsliga reformer som har bidragit till högre nivåer av svart fängslande, den nordamerikanska frihandelsavtalet, eller Nafta för kort, det har varit en arg bakslag mot vad Clinton en gång basunerade som några av hans största inhemska prestationer.
Detta har gjort henne sårbar för en utmaning från vänster, som Sanders har visat. Men det gör henne också sårbar för en utmaning från höger, på grund av Nafta.
Blue-collar väljare, som normalt kan förväntas rösta demokrat, står för att applådera när Donald Trump lovar att omförhandla handelsavtal som har exporterat amerikanska jobb utomlands.
Hillary Clinton antydde nyligen att Bill skulle bli hennes jobb tsar och fokusera sin energi på att återuppliva amerikansk tillverkning.
Hon hoppas tydligt att han kan vädja igen till blue-collar vita, som värmde honom som kandidat och president. Men detta band har allvarligt urholkats, om inte helt och hållet, eftersom han var den president som förhandlade fram Nafta.
Allmänhetens uppfattning om Bill Clinton har också förändrats, på ett sätt som avslöjar brytningen mellan det demokratiska etablissemanget och de demokratiska gräsrötterna.
När han först dök upp på nationalscenen, kunde han rimligen kasta sig som pojken från Hope, hans lilla stad Arkansas födelseplats.
Nu, efter alla de miljoner han har tjänat på den internationella talarkretsen, ser han inte bara som en limousineliberal utan en Lear Jet-liberal. När han står i spetsen för en progressiv elit i storstäderna, har han inte samma gemensamma drag av gammalt.
Clintons, efter alla dessa år som det dominerande maktparet i det demokratiska etablissemanget, projicerar också en ohygglig känsla av rätt. Det förklarar varför Hillary Clintons e-postskandal skär så djupt. Det förstärker den utbredda uppfattningen att paret inte tror att de är bundna av normala regler.
Är Trump och Sanders rätt om handel?
Varför vänder sig USA till protektionism?
Trump, Clinton och 'Ingen av ovanstående' eran
Hillary Clintons problem med kvinnor
De av oss som har sett honom på kampanjstigen har också blivit förvånade över 69-åringens relativa brist på energi.  Den magnetism och karisma som han är känd för finns helt enkelt inte där.
Vid ett möte i New Hampshire råkade jag stå bredvid Clintons biograf David Maraniss, vars realtids Twitter-flöde gjorde för fascinerande läsning.
"När BC introducerades och stod på scen w/Chelsea, visade han ingenting på sitt ansikte, mun agape, ögon till synes tomma... bara bräcklig, som han var tvungen att spara varje uns av energi. Ingen glimt i hans ögon, ingen elektricitet, mutedâ €. Han tände bara när Chelsea pratade om honom. Sedan när det var hans tur att prata lite om sitt gamla jag kom tillbaka, men inte mycket."
Bill Clinton är nu bara en omgivningsnärvaro.
Den tidigare presidenten är inte utan sina fans. Det finns tusentals som fortfarande hejar denna självutnämnda arkitekt av bron till det 21: a århundradet. Vad som också har varit slående är hur afroamerikanska väljare har återvänt till Clinton fold, efter att ha stött Barack Obama 2008, trots demonstranter från Black Lives Matters kampanj riktade mot honom på stubben.
Men det tidigare första parets förhoppningar om att de vilda minnena av Clintons regering skulle leda till en återställelse av Clinton har säkert minskat.
Nostalgi är något som kan ge en avgående president en varm glöd, som Barack Obama för närvarande upptäcker, men svårt för en president aspirant att utnyttja, särskilt när så mycket av landet är argt krävande förändring.
Kenneth Starr, som har lagt till en annan oförutsedd sidosida till detta knasiga val, har hyllat Bill Clinton, citerat hans "äkta empati för människor", kallat honom "den mest begåvade politikern i babyboomergenerationen" och lovordat hans postpresidentiella filantropi, som han noterade var Carteresque i dess välvilja.