På Facebook skrev Vine att han också hade blivit attackerad som 15-åring. Han uppmuntrade pojken att inte försöka vara tuff som sina angripare, säga att det var "ingen skam" i att läsa poesi och lyssna på "våra favoritband".
"Kära Romford 15-åring, som jag ringer Ben."
Jag vet inte ditt namn, och det är bra att jag inte gör det, för jag är säker på att du inte vill förknippas med videon av mobbarna brutalt slå dig till marken.
Mobbare? De är värre än så.
Jag blev verkligen chockad av vad jag såg.
Massor av människor blev äcklade.
Du är bara 15.
Ben, något liknande hände mig.
Jag var en känslig ung tonåring, alltid försöker och misslyckas med att vara cool € € aldrig atletisk nog, aldrig tillräckligt hip, en sen utvecklare, galet hår, med ocool föräldrar som tyckte kyrkan var huvudhändelsen.
Jag dyrkade indieband - Joy Division speciellt - på det sätt som känsliga själar gör.
Jag ville vara en sportfåne, men jag var en nörd.
Du kanske känner igen det.
En dag var jag på en fest och pratade med en flicka.
Hon var tydligen flickvän till någon viktig.
Han skickade sin vän för att slå mig.
Vännen sa: "Ursäkta mig, får jag säga en sak?"
Och eftersom han var kortare än jag var jag tvungen att luta mig ner för att höra honom.
Efter att ha flyttat mitt huvud inom räckhåll slog han mig lika hårt som du blev slagen.
Jag hade aldrig blivit träffad förut.
Chocken var otrolig - våld gör det.
Jag gick ner omedelbart precis som du.
Mina kompisar, även känsliga själar, var för rädda för att hjälpa till.
De blev utslitna efteråt.
Du känner dig förödmjukad. Din stolthet är sårad, ditt huvud är skadat - jag hade ett gigantiskt svart öga.
En person kan bli mycket nere på grund av en misshandel.
Vissa människor tror att depression utvecklades inom oss som ett sätt att hålla oss säkra om vi förlorar en kamp - sinnet och kroppen arbetar tillsammans för att förhindra att du åter in i konflikten för din egen säkerhet.
Det tog evigheter innan jag inte var rädd för att bli träffad igen.
Du tittar över axeln ett tag, och du känner en primär rädsla.
Det är naturligt, Ben.
Så jag tittade på din video och såg mig själv.
Den där killen som distraherade mig 1980 kan vara skurken som slog dig bakifrån 2016 - en sån ynkrygg.
Får jag ge dig ett råd?
Du behöver inte vara hård som dem.
Jag försökte vara en tuff tonåring efteråt och stängde av mig själv som en trumma.
Jag reagerade inte på någonting och kände ingenting.
Sen kom jag till universitetet och hittade folk som jag som aldrig skulle drömma om att slå någon, och mitt liv öppnade sig som en blomma.
En vänlig föreläsare blev chockad när jag stolt och dåraktigt berättade för honom att jag aldrig hade läst en dikt.
Han sa, "Vi ska ändra på det", och hjälpte mig att förstå poesins kraft.
En dag i mitt studentrum läste jag en dikt och grät.
Jag levde igen.
Visst, jag skulle aldrig vinna ett slagsmål - jag har aldrig slagit någon i mitt liv - men du behöver inte slå människor för att lyckas i ditt liv.
Tvärtom.
Domstolarna kommer att avgöra vem som överföll dig och hur de skulle straffas.
I vårt samhälle tas det som hände er tack och lov nu på stort allvar.
Men låt mig berätta något om killarna i videon.
Om 20 år, när du är med personen du älskar och förhoppningsvis i en karriär du har en passion för, kommer de fortfarande att vara avskum.
Deras skåp luktar gymsvett och ostburgare.
Var och en kommer att äga en kostym som han bar på begravningen av en vän som dog göra en wheelie på en motorväg - förresten, de alla bar samma förbryllade uttryck vid begravningen.
De har gått från att göra vädret till att regna på, och de klagar ständigt på det.
De är inte något någon vill vara med - deras liv är redan över.
Fem procent av människorna är bra på att slåss.
Jag är inte en och det är inte du heller.
Det är mycket viktigt att vi låter 5 procent slåss mot varandra.
Lev med svärdet, dö med svärdet: den ligist som slog mig var på sjukhus själv ett år senare efter att någon bröt en flaska över hans ansikte.
Under tiden kan du och jag läsa poesi och lyssna på våra favoritband, och om vi ibland gråter finns det ingen skam i det.
Att gråta är att leva.
De som attackerade dig är de vandrande döda.
Kom till Radio 2 någon gång och jag visar dig gärna runt.
Ditt, Jeremy."
BBC Radio 2 och Crimewatch presentatör Jeremy Vine har skrivit ett brev till en 15-åring efter en video som delas på sociala medier visade pojken attackeras av en grupp tonåringar i Romford, östra London.