För medierna - både i Pakistan och utomlands - är frågan tillräckligt tydlig: talibanerna i Pakistan gjorde det.
Organisationen har inte bara gjort anspråk på attackerna. Men underrättelsetjänsten ISI spelade också in realtidsmeddelanden från handläggare till skyttarna i skolan.
Dessa meddelanden, som ISI har berättat för journalisterna, kom från de afghanska, pakistanska talibanorganisatörernas telefoner.
Men i Peshawar tvekar till och med människor som bevittnade attacken att skylla på talibanerna vid namn.
De är inte bara rädda för repressalier utan följer också tveksamheten hos en politisk elit som fortfarande i stor utsträckning är ovillig att namnge och fördöma talibanerna i Pakistan i otvetydiga ordalag.
Inte ens samma dag som skolmassakern i Peshawar, premiärminister Nawaz Sharif, fördömdes talibanerna vid namn. Han hänvisade endast till "terrorister".
En alternativ berättelse om skolattackerna håller redan på att dyka upp: rykten cirkulerar på sociala medier och på gatorna om att det var det arbete som utförs av indiska eller afghanska underrättelsemyndigheter.
Det faktum att några av angriparna verkar ha kommit från Centralasien ger tyngd åt förslag om att det fanns en utländsk hand i attackerna.
Den nya analysen av massakern i skolan visar vad som hände efter mordet på Malala Yousafzai.
Initial chock så småningom omvandlas till nästan mainstream vy i Pakistan idag att Malala är en västerländsk tooge.
Det betyder inte att massakern i skolan inte har påverkat den allmänna opinionen.
När en radikal präst försökte rättfärdiga attacken denna vecka samlades demonstranter utanför hans moské i Islamabad och sjöng antitalibanernas slagord.
Det är nytt. Men det finns fortfarande ingen stornamnspolitiker som öppet är beredd att leda människor med den åsikten.
Det beror delvis på att Pakistans civila och militära eliter är så splittrade och dysfunktionella.
Politikerna har flera skäl att lämna kampen mot talibanerna i Pakistan till armén.
Privat hävdar statsministrarna att arméns totala kontroll över säkerhetspolitiken innebär att det är orimligt för generalerna att förvänta sig att civilbefolkningen tar ansvar för vad armén beslutar sig för att göra.
Politikerna är ändå djupt misstänksamma mot en armé som ofta har satt igång statskupper för att störta valda regeringar.
Den nuvarande premiärministern Nawaz Sharif, sparkades ut ur makten, sattes i en fängelsehåla och sedan landsförvisades av den sista militärhärskaren Pervez Musharraf.
Sharif tror att armén trots hans överväldigande folkliga mandat aldrig har accepterat hans politiska comeback 2013 och återigen planerar att ta bort honom från makten.
Dessutom fruktar många politiker talibanerna.
Det enda parti som under de senaste åren har försökt utmana talibanerna, den nationalistiska nationella ANP, har utsatts för obevekliga attacker mot högre partikadrer.
ANP:s ståndpunkt var också politiskt katastrofal.
I stället för att uppfatta partiet som en tapper försvarare av liberala värderingar drog väljarna slutsatsen att ANP var svag och oförmögen att försvara sig. Partiet har nu bara en medlem av nationalförsamlingen.
Men om politikerna avskyr generalerna, känslan är helt ömsesidig.
Många officerare betraktar pakistanska ministrar och parlamentariker som korrupta och depraverade, ovilliga att lägga sin lust efter pengar åt sidan och istället fokusera på landets belägenhet.
Det råder djup förbittring i armén att när soldater dör i kampen mot talibanerna gör ministrarna inte offentliga tal som uppskattar deras uppoffringar.
Ministrarna går sällan till militära sjukhus för att trösta soldater som skadats i kampen mot talibanerna.
Det uppskattas att så många som 50.000 pakistanier har dödats i politiskt våld sedan 9/11.
Medlemmar av säkerhetsstyrkorna, inklusive både armén och polisen, står för omkring 10 000 av dessa dödsfall.
Successiva arméhövdingar har sagt att om de ska vinna kriget mot TTP behöver de politikerna för att leda den pakistanska allmänna opinionen för att stödja sin militär kampanj.
Men medan armén klagar över politikerns underlåtenhet att inta en tydlig hållning mot talibanerna, undrar andra hur tydlig militärpolitik är.
Det finns nu över 30 betydande militanta grupper med närvaro i Pakistan, var och en med olika ledarskapsstrukturer, finansieringsarrangemang, ideologiska stiftelser och politiska mål.
De tre mäktigaste är de afghanska talibanerna, TTP och den Punjab-baserade Lashkar-e-Taiba som koncentrerar sina ansträngningar på Kashmir och Indien.
Med tanke på omfattningen av de problem som Pakistans armé står inför är det kanske inte förvånande att den har beslutat att endast bekämpa de grupper som direkt konfronteras med den.
Det betyder att många pakistanska militanter är fria att organisera attacker på mål utanför Pakistan. Till exempel, den anti indiska Lashkar-e-Taiba verkar i Pakistan med liten svårighet.
Västerländska och indiska kritiker av Pakistans armé tror att armépolitiken i själva verket går mycket längre.
De hävdar att armén inte bara ger vissa grupper ett fritt pass, utan faktiskt effektivt kontrollerar dem och använder dem för att främja militärens utrikespolitiska mål.
Genom att stödja exempelvis de afghanska talibanerna ser den till att makten över vad Pakistan anser vara fientliga element såsom Tajikerna hålls till ett minimum eller genom att stödja Lashkar-e-Taiba kan den främja Pakistans sak i den omtvistade regionen Kashmir.
Militären förnekar starkt dessa påståenden.
Även om armén tydligt skiljer mellan olika militanta grupper kan det inte råda något tvivel om att den under några år nu har konfronterat TTP.
Och dess ibland brutala kampanj har haft stor framgång.
I 2009 TTP hade en hög grad av kontroll av 18 administrativa enheter i nordvästra Pakistan inklusive några hela stamområden.
Armén kampanj de senaste månaderna drev TTP ur sin sista stora redoubt i Pakistan; North Waziristan.
TTP är nu instängt i små fickor av territorium i avlägsna områden nära den afghanska gränsen, och dess ledarskap har tvingats ta sin tillflykt till Afghanistan.
Strax efter skolmassakern gick Pakistans arméchef Raheel Sharif till Kabul för att kräva åtgärder mot den afghanska TTP-ledaren Mullah Fazlullah.
Han tog avskrifter från de avlyssnade skolmassakersamtalen med honom.
Men general Raheel Sharifs begäran är nästan säker på att stöta på ett betydande hinder.
I gengäld för att ha gått emot TTP:s ledarskap på sin mark kommer Afghanistan att förvänta sig att Pakistan kommer att gå emot alla afghanska talibanledare som gömmer sig i Pakistan.
Man tror att höga afghanska talibanledare under många år nu har sökt fristad i och runt den pakistanska staden Quetta.
Så återigen kan pakistanska regionala mål undergräva dess kamp för stabilitet hemma.
Arméns önskan att vinna mer inflytande i Afghanistan genom de afghanska talibanerna skulle kunna äventyra dess segrar hemma mot TTP.
Den stora majoriteten av pakistanierna kan vara förenade i sorg för skolbarnen mördade i Peshawar - men många säger att de fortfarande inte vet vem som utförde attackerna.