Det är en hård reflektion över hans spelkarriär, dock eftersom Simeone var en magnifik midfielder, vinna 106 internationella kapsyler och huvudroll i Serie A för Inter Milano och Lazio samt vägleda Atlantico till en liga och kopp dubbel 1996 (deras senaste La Liga triumf).
Och nu, Simeone är snidning en ny karriär som en av spelets hetaste ledningsegenskaper, med hans sätt att coacha speglar blandningen av vinnande attityd och teknisk lämplighet som kännetecknade hans speldagar.
Om du frågade Diego Simeone hur hans Atletico Madrid laget har övervunnit alla oddsen att gå vidare till Champions League semi-finalen, där de kommer att möta Jose Mourinhos Chelsea, samt toppa La Liga med bara sex matcher kvar, skulle han ge dig ett enkelt svar: "Svårt arbete och ödmjukhet."
Det är faktiskt exakt det mantra han har predikat varje vecka den här säsongen, eftersom fotbollsvärlden fortsätter att undra när - eller om alls - hans ångvält i ett lag äntligen kommer att få slut på bloss.
Fram till nyligen antog de flesta att det helt enkelt skulle vara en tidsfråga. När, inte om. Men onsdagens berömda seger över Barcelona, där Atlantico lyckades slå ut det katalanska laget ur Champions League innan de sista fyra för första gången sedan 2007, skickade ett högt och tydligt budskap: Attetico Madrid är på riktigt.
Simeones bedömning av sitt atletiska teams största styrkor - hårt arbete och ödmjukhet - är i stor utsträckning helt rätt.
Atlantico var bara fyra punkter ovanför La Liga nedflyttningszonen när Diego Simeone blev tränare i december 2011. Inom 18 månader hade han guidat dem till Europa League, Uefa Super Cup och Copa del Rey titlar.
Disciplin, intensitet och ren, kompromisslös ansträngning i deras pjäs är oöverträffad. Det var aldrig mer uppenbart i öppningsskedet på onsdag, när Atteticos virvelvind av anfallande tryck helt enkelt blåste Barcelona bort, vilket resulterade i Koke nät det enda målet för spelet och David Villa dumping skott mot träarbete två gånger inne i öppningen 20 minuter.
Hårt arbete och ödmjukhet - liksom att använda Simeones andra favoritfras, gå från spel till spel - har gjort det möjligt för Atleticos gäng av i stort sett ohämmade resande, av vilka ingen (med undantag för Villa) var superstjärnor innan de anlände till Vicente Calderon, att pråma sig utan inbjudan in i de övre echelonerna i världsfotboll.
För alla fotbollsfanter som har blivit cyniska om det moderna spelets tendens att styras av enorma dollops av pengar, har Atteticos ostoppbara uppgång varit en fläkt av frisk luft.
På arabiska shejkers, ryska oligarkers och amerikanska affärstykoner är lågbudgetlag som Atlantico helt enkelt inte tänkta att göra detta bra. Men här är de, med mindre än sex veckor av säsongen kvar, fortfarande i stark strid för de två mest prestigefyllda priser som erbjuds.
Detta beror i hög grad på den obarmhärtiga arbetsmoral som Simeone ingjutit. Men det skulle vara mycket fel att påstå att Atlanticos nuvarande framgång helt enkelt beror på att de springer runt en hel del, eftersom det också finns en enorm mängd kvalitet och intelligens inom deras led.
Det börjar på träningsplatsen, där Simeone och hans gruff assistent Mono Burgos förbereder den perfekta taktiken för att passa deras lags styrkor.
Enligt Simeones instruktioner är Atlantico defensivt disciplinerad, oöverstigligt organiserad och spelar med stor spelmedvetenhet, vet när man ska trycka våldsamt i antal och när man ska sitta djupt, väntar på rätt tillfälle att kasta sig över sina olyckliga motståndare och starta en snabb, prickig motattack.
Som den vältaliga argentinska chefen förklarade i uppbyggnaden av hans lags senaste triumf, Barcelonas styrka ligger i att kontrollera innehav; Atteticos ligger i att kontrollera rymden.
Simeones uppmärksamhet på detaljer och hans förmåga att tydligt kommunicera sina planer säkerställer att hans spelare har behärskat konsten att spela spelet där de vill, samtidigt som de tvingar sina motståndare in i områden där de känner sig obekväma.
Men mer än något annat har Simeones obegränsade positivitet och orubbliga tro på att goda vanor, när de konsekvent tillämpas dag för dag, kommer att leda till att vinnande föreställningar har lyckats vända Atlanticos bild på huvudet.
Under flera år led Madrids andra team av ett svårt mindervärdeskomplex när grannlandet Real styrde tuppen och resten av Spanien hånade dem som olyckliga bugglers som alltid lyckades på något sätt förstöra allt.
Detta rykte fångades mest känt i en ökänd TV-annons, när en förtvivlad ung pojke frågade sin rynkande far: "Porque somos del Atleti?" Varför är vi Atlanti-fans? Det var en sorts spansk motsvarighet till "Accrington Stanley...vem är dey?" Och illustrerade den ofrånkomliga känsla av oundviklig undergång som vanemässigt uppslukade Atlantico fans när de lurades från katastrof till katastrof.
Under Simeone, Attetico slutligen splittrar denna uppfattning; deras manager är även en bild av levande självtro när han bultar peklinjen under spel, ständigt vänder sig till publiken och kraftfullt uppmana dem att applådera spelarna för deras helhjärtade ansträngning.
När domare Howard Webb blåste sista visselpipan på Vicente Calderon på onsdag, enorma scener av jubileum släpptes, med hemfans - sjungande och sjungande med en obeveklig nästan matcha deras lag - vägrar att lämna skaka stadion tills deras hjältar återupprepade från tunneln för att ge sig ut på ett firande varv av heder.
När spelarna äntligen gav vika för dessa krav och släpade sina trötta kroppar tillbaka till planen, för att idrottsligt hälsas även av de resande Barcelona fans, var en man iögonfallande av sin frånvaro. Diego Simeone fanns tydligen ingenstans att se.
Men han var där alla rätt, gömmer sig på baksidan av utgrävningen, tyst titta på scener av firande han hade hjälpt till att skapa med uppenbar stolthet, till synes kämpar för att tvinga tillbaka tårar. Efter det hårda arbetet, ödmjukheten.
Tidigare Liverpool och Republiken Irland framåt Michael Robinson, som avslutade sin spelkarriär i Spanien och nu är landets främsta tv-pundit, avslutade sin rhapsody över Atteticos uppträdande genom att entusiastiskt: "Det är omöjligt att inte beundra dem."
Robinson har rätt. "Varför är vi Atlantico-fans?" Just nu är den mer relevanta frågan varför ingen skulle vara det.
I Storbritannien är Argentine Diego Simeone bäst ihågkommen som den man vars reaktion på en petulant kick av David Beckham resulterade i att England stjärnan berömda skickas iväg under en VM-match 1998.