Många favoriter utplånades helt enkelt: Ed Miliband, Nick Clegg, även Eric Pickles. Var Boris Johnson deras enda tröst?
Det var inte bättre för kvinnliga imitatörer: medan Nicola Sturgeon var en välkommen ny röst, grydde den dystra verkligheten: det skulle inte längre vara möjligt att skjuta upp Theresa May.
"Mitt liv blinkade innan jag och Miliband inte var i det," Rory Bremner berättade BBC Radio 4's The Westminster Hour.
"Jag förlorade Galloway, vilket var en tragedi för imitatörer överallt", säger Lewis Macleod, Dead Ringers.
När han tänkte på sina andra förluster den kvällen, skämtade han: "Jag led ett stort nederlag och jag fick inte ens ett avgångsvederlag."
Politiker är naturligtvis inte skyldiga impressionister ett levande liv, men deras konst har blivit ett så etablerat inslag i brittisk politik att det skulle vara synd om en brist på starka karaktärer på de gröna Commons bänkar var att döda den.
Allt började med Peter Cook i Beyond the Fringe. Hans befudled ta på Harold Macmillan, den patrician grouse heat Tory som berättade för Britons att de hade "aldrig haft det så bra", sågs som en spännande utmaning till den gamla, etablerade ordningen vid födelsen av den "mättliga boomen" i början av 1960-talet. Ingen hade vågat imitera premiärministern tidigare.
Till Cooks irritation satt Macmillan i båsen en kväll och puttrade bort eftersom hans egen manér och röst skoningslöst sändes upp och uppmanade satirikern att avvika från sitt manus och sade i Macmillans pompösa toner: "Det finns inget jag tycker bättre om än att vandra över till en teater och sitta där och lyssna på en grupp satirister med ett dumt stort leende över hela mitt fåniga ansikte."
Historien skriver inte om detta utplånade leendet från Macmillans ansikte. Men om Cook trodde att hans barbs skulle stoppa politiker försöker komma in på skämtet, han hade underskattat tjockleken på deras hud eller deras till synes patologiska önskan att ses som en bra sport.
Att sitta med ett fånigt leende i ansiktet, på en chatshowsoffa, när en komiker härmar era konstiga manér är nu en övergångsrit för Storbritanniens politiska ledare.
Det var Mike Yarwood, med sina tillgivna men dödliga, exakta ta-offs av karaktärer som Ted Heath, med sina tunga axlar och tandkött flin, och Denis Healey, alla buskiga ögonbryn och bluff bonhomie, som gav politiska intryck till en vanlig TV-publik. Han gav även Healey en catchfras - "silly Billy" - som blev associerad med honom i verkliga livet.
Yarwood banade också väg för att imitera politiska journalister - som var (och fortfarande är) precis lika excentriska, eller större än livet, som de de förhör - med sin gnälliga ta på den obstreperous Sir Robin Day.
Rory Bremner tog upp Yarwoods mantel på 1990-talet, även om hans handling var mer skyldig den gyllene tidsåldern av politisk satir än lätt underhållning. Han rekryterade till och med två stalwarts från 1960-talets scen, John Bird och John Fortune, för att lägga till extra bett till hans uppskjutningar av Tony Blairs regering och den upplevda galenskapen och snurren av New Labour.
Det enda som alla dessa imitatörer har gemensamt är att de hade stort material att arbeta med.
Behovet av att se bra ut på TV har stadigt slitit de hårda kanterna från våra politiska ledare. Det är inte medieträning - Gordon Brown hade gott om det, men var fortfarande en rik söm av sång och ansiktsdrag för nationens impressionister, mer en biprodukt av den managementism som har smittat de övre delarna av det offentliga livet.
Tidvattnet kan dock vända.
Allmänhetens förkastande av släta, identikerade politiker - bevittnar uppkomsten av Jeremy Corbyn, Nigel Farage och Donald Trump - kan ännu förebåda en ny gyllene tidsålder för impressionister.
"När Clinton var president tror jag att han hade blivit åtalad innan jag hade bemästrat hans röst", säger Lewis Macleod, som har kommit in tidigt med en Trump imitation.
Hans Dead Ringers kollega Jan Ravens berättar Westminster Hour hon arbetar på sin Hilary Clinton, med sina folkliga, "nedåt hemma" toner och försök att komma över som en vanlig "gramma".
Rory Bremner säger att hans Jeremy Corbyn är ett pågående arbete - hans utgångspunkt är den ineffektiva, välmenande Warder Barraclough, i klassiska fängelse sitcom Porridge.
Men veteranen impressionisten har utvecklat en förkärlek för att utge sig för att vara David Cameron, trots premiärministerns brist på någon uppenbar vokal excentriskitet.
Och om allt misslyckas finns det alltid Boris, eller de politiska programföretagen, att falla tillbaka på.
Politikerna var inte de enda i chock när den allmänna valundersökningen kom ut, det var också ett oförskämt uppvaknande för Storbritanniens impressionister.