De varar i tre månader, vilket är tillräckligt länge för att förstöra de politiska partiernas ekonomi och väljarnas energi, som misshandlas av en ändlös rad billiga skott i billiga internetvideor.
Kampanjen 2015 börjar koka ganska bra nu med de senaste opinionsundersökningarna som tyder på att en center-vänster-allians löper före den hökiska Likud Party ledd av Benjamin Netanyahu.
Det betyder inte nödvändigtvis att han kommer att tvingas bort från ämbetet - han skulle fortfarande kunna bilda en höger koalition. Men valnatten den 17 mars lovar att vara en spännande affär.
Utomstående kan dock bli förvånade över att den dystra fredsprocessen mellan Israel och palestinierna aldrig har känts som en stor kampanjfråga.
Det är där i bakgrunden hela tiden, naturligtvis, som den centrala historiska och strategiska frågan som han ställdes inför detta land sedan Mellanösternkriget 1967 när det erövrade Gaza från Egypten och Västbanken från Jordanien.
Det fångade Golanhöjderna från Syrien också, men det väcker en annan uppsättning strategiska frågor som är skilda från denna särskilda diplomatiska ekvation.
Väljarna vet att den sionistiska unionen - det namn som valts för alliansen mellan Yitzhak Herzog's Labour Party och Tzipi Livnis rörelse Hatnuah - skulle närma sig utsikten att tala med palestinierna om ett "land för fred" hantera mer entusiasm än Netanyahu.
Vid ett tillfälle i kampanjen fanns det en kort kontrovers om huruvida ett anförande av Netanyahu för sex år sedan, som försiktigt omfattade idén om en tvåstatslösning, fortfarande var giltigt.
Hans uppfattning verkar vara att i ett instabilt Mellanöstern där Irak och Syrien håller på att upplösa en nyskapad palestinsk stat snabbt skulle kunna bli ett ostyrt territorium som styrs av islamistiska extremister.
Hans många förtalare kan se i att en ursäkt för att undvika ett avtal som han inte hade mycket entusiasm för i första hand, men en del av Netanyahus pitch till det israeliska folket är att han är försiktig i sådana frågor - en stadig, statsmanlig hand i frågor som påverkar Israels säkerhet.
Så även om fredsprocessen kan vara den prisma genom vilken utomstående tenderar att betrakta israelisk politik, har denna kampanj centrerat sig mycket mer på ekonomin - problem som det sätt på vilket boendekostnaderna överträffar vanliga israelers köpkraft är front och centrum.
Och vad statsvetare kallar den låga deltagarfrekvensen i de ultraortodoxa samhällena i ekonomin och i armén är en stor fellinje mellan sekularister som Yesh Atid-rörelsen och de religiösa partierna som Shas.
Jaakov Peri är tidigare chef för Israels inre säkerhetsbyrå Shin Bet - ett arbete som krävde att han skulle reflektera djupt över sitt lands förbindelser med det palestinska samhället, eftersom han bar ansvaret för att neutralisera hotet från militanta grupper.
Innan den sista koalitionen kollapsade var han minister för vetenskap och teknik och den här gången är han återigen kandidat för centristen Yesh Atid.
Han säger att detta är en fråga där det är upp till regeringen att leda.
"Israelerna bryr sig om kostnaderna för boende och boende och gatan inte känner brådskan av en uppgörelse med palestinierna eller en regional strategi," sade han till mig.
"Det är en verklighet och du bör titta på det när du driver en valkampanj."
Man får en känsla av de spänningar som orsakade den sista koalitionen när man diskuterar samma frågor med Naftali Bennett, ledare för det nationalistiska högerpartiet Habayit Hayehudi som också satt i det utgående kabinettet.
Han har sagt att det aldrig får finnas en palestinsk stat på Västbanken, för att skapa en skulle vara att skapa ett existentiellt hot mot den judiska staten.
"Det skulle," sade han, "kasta olycka för Israels framtid... att lämna över land till palestinierna ger inte fred, det medför katastrof... Denna formel som väst är besatt av, av land-för-fred fungerar helt enkelt inte."
Om rätten vinner valet kommer Bennett säkert att vara tillbaka i kabinettet där han skulle vara skeptisk mot varje internationell diplomatisk manöver för att få de två sidorna tillbaka till förhandlingsbordet.
Det palestinska folket på Västbanken och i Gaza har naturligtvis ingen röst i valet till Israel - även om ett litet antal i östra Jerusalem som framgångsrikt har ansökt om israeliskt medborgarskap är ett undantag från den regeln.
Men själva den arabiska befolkningen i Israel - ättlingar till dem som stannade kvar efter striderna i Israels frihetskrig 1948-49 - har rätt att rösta.
Den utgör omkring 15 procent av väljarna och denna andel kommer att öka när dess ungdomar uppnår rösträttsåldern.
De tre traditionella arabiska partierna har kombinerats till en enad lista som hoppas kunna höja valdeltagandet i denna gemenskap.
Och om de lyckas, sa en av deras kandidater Aida Touma Suleiman till mig, att de tänker sätta tillbaka fredsprocessen på den nationella dagordningen - inte minst för att de ser en tydlig koppling mellan ekonomiska frågor och säkerhetsfrågor.
"Detta bör vara centrum för kampanjen", sade Suleiman. "Det finns inget problem du kan diskutera utan att göra en koppling till fortsättningen av ockupations- och krigspolitiken som olika regeringar har lett under de senaste åren.
"Om du vill prata om boende behöver du lösningar som kommer med resurser och då bör du fråga var resurserna finns i detta land."
Men under kampanjens gång har sådana förbindelser inte dominerat den nationella debatten här.
Hur snabbt frågan upprepar sig beror på om segern går till vänster eller till höger.
Som valdramat säger kan de israeliska valkampanjerna bli ganska långsamma.