Segern i det kalla kriget gjorde den till hegemon i en enpolär värld.
Få argumenterade när 1900-talet döptes till "American Century", en term som först myntades i början av 1940-talet när landet fortfarande övervann sina isolationistiska instinkter.
Till och med nyårsfyrverkeriet, som belyste obelisken i Washingtonmonumentet på ett sätt som fick det att likna ett jättestort nummer, projicerade landets överhöghet som världens enda supermakt.
Under de senaste 15 åren har USA:s förmögenhet förändrats med svindlande fart.
Först kom skalven: dot-com byst och ett omtvistat presidentval 2000. Sedan kom de massiva konvulsioner: förstörelsen av Twin Towers 2001 och kollapsen av Lehman Brothers 2008.
Långa krig i Afghanistan och Irak har krävt ett enormt blodpris - livet för 6.852 amerikanska militärer - för att inte tala om enorma ekonomiska kostnader, uppskattas vara så högt som $6 biljoner (Â £3.9tn).
Fängelsecentret vid Guantanamo Bay har undergrävt amerikanska ideal, precis som NSA och Wikileaks spionskandaler har underkuvat amerikansk diplomati.
George W Bush, en president med manicheansk världsbild, betraktades allmänt som alltför ivrig att projicera USA:s militära makt, utan att tillräckligt beakta de långsiktiga konsekvenserna.
Barack Obama, som under 2008 förde en kampanj på en plattform för att befria Amerika från dess impopulära och utmattande krig, har dragit kritik för att ha dragit sig ur alltför mycket.
Under båda presidenterna - den första impulsiva unilateralisten, den andra ett instinktivt multilateralistiskt innehåll som ibland leder bakifrån - har USA:s globala ställning minskat.
Undersökningar visar regelbundet att amerikanerna erkänner att deras lands internationella ställning har avtagit.
Bland de unga har denna trend sjunkit kraftigt. Endast 15% av 18-29-åringarna tror att Amerika är det "största landet i världen", enligt Pew, ner från 27% 2011.
Men talande nog har det inte förekommit några stora offentliga skrik.
Det finns inte längre så stor aptit för Amerika att spela sin långvariga roll som global polis, inte ens inför uppkomsten av den grupp som kallar sig islamisk stat.
Kostnaden, mänsklig och ekonomisk, anses vara för stor. Amerikanerna anser i allt högre grad att andra länder bör dela bördan.
Obama fortsätter att basunera "Amerikansk exceptionism", men förordar regelbundet uttalanden om utrikespolitiken genom att erkänna gränserna för USA:s makt, återigen med få offentliga skrik.
Resultatet är att Förenta staterna inte längre är så angelägna om att utöva ledarskap i en alltmer stökig värld.
Men en av orsakerna till att världen har blivit så oordentlig är att Amerika inte längre är så aktivt i att införa ordning.
Under detta århundrade har Washington förlorat sin rädslafaktor.
Världens ledare verkar nu för tiden beredda att provocera Vita husets vrede och är övertygade om att det aldrig kommer att regna ner över dem.
Det förklarar varför Syriens president Bashar al-Assad, efter att ha släppt ut kemiska vapen mot sitt folk, fortsätter att bombardera dem med tunna bomber.
Varför Vladimir Putin annekterade Krim och erbjöd även en fristad för NSA:s visselblåsare Edward Snowden.
Och även varför Benjamin Netanyahu tumlade näsan på Obama-administrationen, genom att acceptera en inbjudan från den republikanska kongressledningen att tala inför en gemensam kongresssession, en plattform som han använde för att lamaast Irans kärnvapenaffär.
Assads förakt för amerikanska varningar är särskilt värt att lägga märke till.
Genom att döda så många civila med kemiska vapen gick han flagrant över den "röda linje" som Obama ålade, men undkom straff.
Presidenten var ovillig att genomföra ett uttryckligt hot, i vad som var den största utrikespolitiska klättringen av hans ordförandeskap och även en av de viktigaste under de senaste 50 åren.
Även anhängare av Barack Obama tror att han gjorde ett fatalt strategiskt misstag, eftersom det visade oändlig flexibilitet och brist på amerikansk beslutsamhet.
Det behöver inte sägas att despoter runt om i världen lade märke till detta.
USA:s motvilja mot att inleda nya militära åtgärder har också haft stor betydelse för kärnvapenförhandlingarna med Iran.
Teheran har lyckats ta fram anmärkningsvärda eftergifter, till exempel den pågående förmågan att berika uran, som hittills uteslutits av amerikanerna.
Den har spelat en svag hand starkt, eftersom den vet att Amerika har vad den utrikespolitiska kolumnisten Thomas Friedman kallar "ett tomt hölster".
Inte heller är det bara Amerikas fiender som inte längre fruktar Vita huset i samma utsträckning som de en gång gjorde.
Under de senaste månaderna har två nära allierade, Storbritannien och Australien, trotsat Obamas administration genom att gå med i Asian Infrastructure Investment Bank.
Genom att ansluta sig till AIIB stöder de i praktiken Pekings ansträngningar att etablera finansiella rivaler till Bretton Woods-institutionerna, Världsbanken och Internationella valutafonden (IMF), som domineras av Amerika.
Genom att söka förbättrade kommersiella och diplomatiska förbindelser med Kina är Storbritannien och Australien också säkra.
De misstänker att Amerika inte kommer att vara den dominerande militärmakten i Stilla havet på obestämd tid, inte heller världens främsta ekonomiska maktcentrum.
Andra amerikanska allierade skulle klaga över att "beroendefaktorn" också har försvunnit.
Israel känner sig svårt sviket av Obama-administrationen över Iranaffären, och förbindelserna mellan Benjamin Netanyahu och Barack Obama är giftiga.
Genom att använda avsiktligt tvetydigt språk har presidenten till och med signalerat att hans administration skulle kunna göra slut på sitt traditionella skydd av Israel i Förenta nationerna.
Precis som Israel har Saudiarabien blivit rasande över den framtida kärnkraftsaffären med iranierna.
Riyadh vet också att Amerika inte längre är så beroende av sin olja, hörnstenen i förhållandet sedan slutet av andra världskriget.
Egypten var arg 2012 när Obama sade Kairo var varken en allierade eller en fiende.
Senare utfärdade utrikesdepartementet en pinsam korrigering, och återinförde Kairo som en "stor icke-Nato allierad".
Kanske Obamas egyptiska misstag, och det lilla det förmedlade, var verkligen ett freudianskt misstag.
Trots allt har han inte investerat samma energivårdande allianser som sina föregångare. Den avskilda luft som har kännetecknat hans ordförandeskap sträcker sig också till utrikespolitiken.
Här, förstår jag, erkänner Obama intellektuellt att han kunde göra mycket mer när det gäller att massera världens ledares egon, men kan inte riktigt förmå sig att göra det.
Ett vanligt klagomål är att Obamas administration har prioriterat normalisering av förbindelserna med sina forna fiender, Iran och Kuba, på bekostnad av att främja långvariga vänskapsförhållanden.
Saudierna inser att Amerika inte längre är så stödjande, och inte längre är så engagerade i Mellanöstern, och de har nyligen vidtagit egna militära åtgärder i Jemen.
Det har också varit en uppvärmning av relationerna mellan Riyadh och Moskva.
Och Egypten lanserade flyganfall i februari mot den islamiska statsgruppen i Libyen.
USA: s ställning i Mellanöstern har utan tvekan avtagit, tillsammans med dess förmåga att forma händelser.
Mer förvånande har varit dess glidning i Afrika, Obamas förfäders hem, och Asien, fokus för hans mycket prisade pivot.
I Asien, USA: s median godkännande betyg under 2014, mätt av Gallup, var 39%, en 6% nedgång sedan 2011.
I Afrika sjönk mediangodkännandet till 59 procent, det lägsta sedan valet inleddes, trots Obama värd USA-Afrika ledares toppmöte i Washington i augusti förra året.
Den föll till och med i Kenya, hans fars födelseort.
USA:s diplomati har också försvårats av dysfunktionen och hyperpartisiteten i Washington.
Republikanska lagstiftare försökte aktivt spåra ur Irans kärnvapenavtal genom att skicka ett brev till den högste ledaren Ayatollah Ali Khamenei.
Talman John Boehner bjöd in Netanyahu att tala inför kongressen, eftersom han visste att det skulle reta Vita huset.
De demokrater som reserverar sig mot frihandeln har försökt sabotera Trans-Pacific Partnership, det största handelsavtalet sedan Nafta.
Det har också varit starkt kongressmotstånd mot en av de stora pjäserna i Obamas andra mandatperiod, närmandet med Kuba.
Bör länder lyssna på presidenten eller kongressen?
Amerika kan inte ens göra anspråk på sitt stora, obestridda skryt sedan 1872, över att vara världens största ekonomi.
IMF uppskattar nu att Kinas ekonomi är mycket större.
Men det skulle vara ett misstag att överdriva den minskade amerikanska påverkan.
USA: s militära utgifter fortsätter att dvärg sina rivaler, och fram till förra året uppgick till mer än de kommande 10 länderna tillsammans.
Under 2014 spenderade Amerika 731 miljarder dollar, jämfört med Kinas $143 miljarder dollar.
Även om Kinas ekonomi nu är större, är USA: s köpkraft per capita i en annan liga - $53,000 till $11,868.
Även om Amerika brottas med uppkomsten av resten - Kina, Indien, Brasilien, Tyskland och Ryssland - har det ännu inte blivit övertaget av framväxande rivaler.
Det finns faktiskt utrikespolitiska tänkare här som förutspår att Amerika kommer att bevara sin preminens i minst 20 år till.
Ändå har det enpolära ögonblick som inleddes vid Berlinmurens fall visat sig vara just detta: ögonblickligt.
Dessutom har förhoppningarna om en ny världsordning efter Sovjetunionens sammanbrott gett vika för den utbredda pessimismen om spridningen, till och med smittan, av den globala oordningen.
Borta är vissheterna i Amerikas kalla krig tänkande, när inneslutningen av kommunismen styrde sina internationella handlingar.
Borta är de doktriner som gav den amerikanska utrikespolitiken en så rigid ram, under hela det kalla kriget och i efterdyningarna av 9/11.
Borta är också uppfattningen att varje kamp är en amerikansk kamp och tillsammans med den en omdefiniering av vad som utgör det amerikanska nationella intresset.
Barack Obama har istället förespråkat pragmatism och diplomatisk fingerfärdighet, försöker styra en väg mellan Amerika är överextended och underengagerad.
Den dominerande utmaningen för USA:s diplomati under de kommande 20 åren är kanske att hitta rätt balans.
Att stå på Washington Mall i början av det nya årtusendet, det var omöjligt att inte slås av USA: s makt och globala pre-eminens.