Föreställ dig en situation där de flesta människor med ett vanligt tillstånd är odiagnostiserade och där tillfällen upprepade gånger saknas att identifiera problemet och erbjuda god vård.
Vad är det för villkor? Den är döende.
Varje år tror man att 92 000 människor i England behöver slutvård men inte får den.
Som praktiserande läkare har jag sett oroliga släktingar efter att en patient har dött på sjukhus.
Ofta har de inte haft en chans att träffa sin släkting innan de dog och var omedvetna om allvaret i tillståndet, trots upprepade antagningar med försämrade förhållanden.
Många sådana patienter är aldrig formellt identifierade som i riskzonen för att dö och inte bedömda för slutvård.
En släkting sade något som hemsöker mig än i dag: "Jag önskar att läkarna hade sagt till mig att min mor var döende."
Som ett resultat av detta dör alltför många människor fortfarande i nöd med okontrollerade symptom, eller drabbas av meningslösa ingripanden när detta inte kommer att göra någon skillnad.
Vi måste alla, även läkare, göra mer för att tala om att dö.
En ny ComRes-forskning för den döende materiens koalition bekräftar att det finns en utbredd motvilja mot att tala om död och död.
Därför vill vi uppmuntra människor att tala mer öppet om att dö och sörja och att göra upp planer kring livets slutskede.
De flesta människor har inte gjort en plan för sina val och önskemål i händelse av en allvarlig sjukdom.
Människor tror ofta att det finns gott om tid när situationen uppstår, men ofta är det inte så och det kan vara för sent.
Läkare utbildas för att bota, men eftersom människor lever med långsiktiga tillstånd, måste läkarkåren ändra hur det fungerar med döende patienter.
Vi måste föra tillbaka döden till människors hem i stället för på sjukhus, vårdhem eller hospice.
Allteftersom allt fler människor utvecklas och lever med demens, är det viktigt att läkare talar om vilken typ av slutvård människor skulle välja, medan människor är friska.
Det krävs en enorm förändring i vår kultur, till att börja med läkaryrket.
Efter att ha lärt mig mycket av den kanadensiska kommunikationsexperten Prof Stephen Workman, skulle jag vilja uppmana läkare att göra tre saker.
Var först medlidsam men direkt när du talar om att dö.
Läkare som talar med släktingar om en sjuk patient som ger anledning till oro, bör inte bara säga "din man är allvarligt sjuk", utan bör lägga till "Det är möjligt att han kan dö". Detta gör det möjligt för alla inblandade att förbereda sig.
För det andra, var ärlig och ge inte falskt hopp.
Tänk två gånger på att erbjuda ett falskt val av förfaranden som hjärt-lungräddning (CPR) när någon faktiskt är döende och chanserna till återhämtning är minimala.
Erbjud i stället stödjande vård för att hålla patienten bekväm och låta dem dö en naturlig värdig död.
Och för det tredje, när läkare diagnostiserar en allvarlig sjukdom bör de fråga patienten om de skulle vilja tala om vad de kan förvänta sig och vad som sannolikt kommer att hända.
De flesta människor dör av skörhet på ålderdomen och kommer att vara välkända för hälso- och socialvården.
Viktigt är att detta ger möjlighet att tala om önskningar i livets ände och förhandsplanering av vården.
Min ambition är att minska rädslan för att dö och öka kunskapen och medvetenheten om palliativ vård.
Det är mycket viktigt att varje person som kommer till slutet av sitt liv upptäcks tillräckligt tidigt och stöds för att göra en bra förhandsvårdsplan.
Jag vet precis hur svårt det är att ta itu med sådana här problem i frenesi av upptagna operationer och avdelningar.
Men vi som läkare måste förbättra vårt spel.
Vi kan alla, i synnerhet läkare, bidra till att se till att alla kan få en god död.
I denna veckas Scrubing Up yttrandekolumn, Prof Mayur Lakhani ordförande i Dying Matters koalition, uppmanar läkare att vara mer öppna och uppriktiga om att förbereda patienter och deras familjer för livets slut.