Louisiana guvernör, en sannolik utmanare för sitt partis president nominering i 2016, sade ett antal republikaner hade "skadat varumärket" genom att göra "offensiva och bisarra" kommentarer.
Han pratar förstås om kommentarerna om "legitim våldtäkt" och om att våldtäkt inte kan leda till graviditet.
Republikanerna som gjorde dessa kommentarer tycktes gå ur vägen för att stödja John Stuart Mills kommentar från 1866: "Jag menade aldrig att säga att de konservativa i allmänhet är dumma. Jag tänkte säga att dumma människor i allmänhet är konservativa. Jag tror att det är så uppenbart och allmänt erkänt en princip att jag knappast tror att någon gentleman kommer att förneka det."
Okej, det är rubrikgriparen. Men det är knappast en uppenbarelse att påpeka att de som gör konstiga ljud under en valkampanj bör hålla tyst.
Så det är värt att titta på Gov Jindals recept i sin helhet. Det är trots allt bland de första bidragen från ett stort namn på det republikanska partiet om hur man inte går ner till nederlag för tredje gången i rad.
Han är orubblig att partiet inte ska ändra sina principer. Inte på skatteområdet eller på den stora regeringen, förstås. Men inte om abort eller homoäktenskap heller.
Han avvisar Romneys uppenbara påstående att 47 procent av väljarna var utom räckhåll för republikaner, vilket alltid, när man tänker efter, var ett råd av förtvivlan.
Gov Jindal identifierar ett kärnrepublikanskt problem: de är överväldigande vita i ett land som blir mer av en smältdegel dag för dag.
"Vi måste förkasta uppfattningen att demografi är ödet, den patetiska och förenklade uppfattningen att hudpigmentering dikterar väljarnas beteende", sade han.
Han är en bra människa att säga det här. Hans föräldrar kom till USA från Indien 1970. Det säger en hel del om hur Amerika har förändrats att han har blivit guvernör i en stat som motstod medborgerliga rättigheter och försvarade segregation till det bittra slutet.
Jag vill inte underskatta hur viktigt det är - men hans tal säger inte hur republikaner kan nå den snabbast växande etniska gruppen - latinos - utan att ändra sin inställning till invandringsreformen.
Dessutom är jag förbryllad över vad som verkar vara kärnan i hans budskap. Han avvisar den stora regeringen - men verkar också förkasta striderna om den i Washington.
Han kallar inte bara debatterna om vapenkontroll, utan också de på skatteklippan och skuldtaket "sideshows".
"Dessa är i verkligheten sideshows i Washington att vi har tillåtit att ta centrum i vårt land - och som konservativa, vi faller i sideshow fälla," sade han.
Detta är inte en isolerad punkt.
"Vi verkar vara besatta av regeringens bokföring", säger han. "Vi som republikaner måste acceptera att regeringsnummer som knaprar - även konservativt antal knaprande - inte är lösningen på vår nations problem."
Naturligtvis understryker han en inneboende ironi i konservatismen - de politiker som ogillar regeringen lägger all sin tid och ansträngning och vilja och pengar på att bli en del av regeringen, så att de kan göra sig av med mycket av det.
Oundvikligen gillar de att vara en del av det, och stanna kvar i åratal och försöka banta ner något de ogillar, fanatiska bantare insisterar på att äta på de bästa restaurangerna så att de bättre kan kontrollera portionsstorlekarna.
Det är en ironi, eftersom man kan skratta åt det, men det är inte en paradox. Det är, skulle jag ha trott, ganska viktigt för konservativa som vill kontrollera statliga utgifter att ha kontroll över den regeringen.
Hans argument verkar vara att republikanerna bör använda sin tid till att uppmuntra den "riktiga ekonomin" och lämna det till staterna att spendera de små offentliga pengar han anser nödvändiga.
Kanske är detta bara en kodad attack på republikanerna i representanthuset, som verkar tro att de vann valet.
Om han identifierar dem som en stor del av partiets bildproblem har han rätt, men han pekar inte ut en väg ut ur deras komplexa dilemma - valet mellan att vara quislings till trogna republikaner eller obstruktionister i de flesta amerikaners sinne.
Så ett "A" för ansträngning, greppa rubriker, och identifiera det uppenbara, men ett "C" för en ganska förvirrad ekonomisk strategi, som ser mer ut som en önskan att säga något stötande än ett allvarligt bidrag.
Jag ser fram emot att höra senator Marco Rubio och New Jersey guvernör Chris Christie beskriva vägen framåt.
Men Gov Jindal har börjat konfrontera sitt chockerade och ganska självbelåtna parti.
Bobby Jindal varnar för att republikanerna måste sluta vara "det dumma partiet".