I drygt ett år, när jag var 14 år, led jag av anorexia nervosa. När jag vägde en liten mängd, köpte jag barnkläder och åt mindre än 500 kalorier om dagen.
Anorexia nervosa är långt ifrån bara en kamp av testamenten för att motstå att äta en chokladkaka. Det är en allvarlig psykisk sjukdom. En ägodel. Som att utveckla en delad personlighet - dig själv och anorexi. Det var precis vad som hände mig.
Före sjukdomen hade jag varit en lycklig flicka och haft ett bra förhållande med mina föräldrar, men det försämrades när anorexia inbäddade sig i mitt huvud. Jag utvecklade tekniker och bedrägliga sätt att få det att se ut som jag hade ätit när jag inte hade.
Jag skulle göra mig av med mat på alla sätt jag kunde. Jag blev lömsk och desperat, och jag ljög hela tiden, fruktade när som helst från skolan eftersom hemmatid betydde mattid.
"Jag har ätit" tekniker inkluderar sprinkler brödrostar smulor på en tallrik för att få det att se ut som jag hade haft rostat. Jag gömde all mat i ärmar, i fickor, i behåar, i kinderna, allt för att slippa svälja den. Jag skulle moppa upp mjölk från mina flingor med vävnader.
För en flicka som avskyr matte mer än hon hatar livet för närvarande, blev jag mycket skicklig på kaloriberäkning.
För en flicka som avskyr matte mer än hon hatar livet för närvarande, blev jag mycket skicklig på kaloriberäkning. Och jag visste hur mycket allt gav mig.
Min mamma var omedelbart på min svans när jag började bli smal. Jag motionerade tvångsmässigt — bokstavligen vad som helst för att bränna kalorier. Jag skulle tycka om att komma bort från mina föräldrar så att jag kunde bränna kalorier när jag tränar. Jag minns löpning varv av lekplatsen under Girl Guide timmar på kvällen eftersom det var den enda gången jag kunde springa och bränna kalorier. Min patrull måste ha tyckt att jag var väldigt konstig.
Nu när jag var under en sund vikt, hade mina mens slutat, och jag var på besök varje vecka på ungdomssjukhuset och träffade en dietist och en psykolog. Jag var kliniskt deprimerad och tillbringade varje dag med att tvångsmatas av mina föräldrar medan jag skrek och grät som en banshee vid hotet om att få två skedar glass.
Jag kunde se att mina lår var större i spegeln efter att ha ätit något kalori. Den villfarelsen för mig var lika verklig som själva glaset.
Kroppens dysmorfi var fruktansvärd. Jag kunde se att mina lår var större i spegeln efter att ha ätit något kalori. Den villfarelsen för mig var lika verklig som själva glaset. Jag tror att jag fortfarande lider av denna dysmorfi lite till och med nu, mer än tio år senare och med en mycket sundare vikt.
Min återhämtning var till stor del ner till min mamma, vars envishet i att övervaka varje min rörelse så småningom tvingade rösten i mitt huvud att säga "Jag kan inte vinna detta", och långsamt börjar krympa tillbaka. Jag minns det ögonblicket som om anorexia faktiskt erkände nederlag och avgick.
Än i dag kan jag se en tjej i gymmet och veta att hon kämpar. Jag tror att det är i armarna. Det finns en på mitt gym just nu. Jag ser henne arbeta med sina små lemmar som en demon på cykeln, men hon har knappt någon riktig muskel att driva sig själv.
Kampen för att skapa en mer mångsidig mode- och skönhetsindustri är fortfarande en kamp som fortsätter obevekligt idag. ALLA friska kroppar är vackra i alla former, alla storlekar och alla former.
Det handlar inte om att förvisa provstorlekar från landningsbanor, TV och tidningar, det handlar om att skapa kroppsmångfald. Unga flickor behöver se modeller gå ner för catwalken med friska kroppar som liknar den genomsnittliga kvinnans. De ska inte behöva märkas som "plus storlek", för det är de inte. De är bara kvinnor.
Obs: BodyPositive har tagit bort några av de mer känsliga aspekterna av denna berättelse.  För hjälp och råd, besök din läkare och/eller någon av de välgörenhetsorganisationer som anges nedan.
Varning: Denna artikel innehåller information som kan utlösa för personer med ätstörningar.