Den italienska första säsongen i ledningen, efter ett möte hälsade med en våg av likgiltighet, slutade med en framgång som trotsade historia, logik, oddsen och spelets naturliga ekonomiska ordning, när han förvandlade en Leicester lag som snävt undvek nedflyttning till mästare.
Den dag då Ranieri, på en stadion som var dramatiskt täckt av stormmoln men som drevs av outspädda känslor, ledde den blinde tenoren Andrea Bocelli till centrumcirkeln för att starta titelfirandet, verkade en tidsålder bort när Leicester brutalt sparkade den man som gav klubben sitt största ögonblick.
Så hur har fotbollens största saga hamnat i en mardröm på bara nio månader?
Det är nästan tanken som inte vågar säga sitt namn mitt i vågen av chock, upprördhet och avsky över Leicesters beslut att skoningslöst avfärda den enormt populära 65-åringen, som vann alla supportrars hjärtan med sin goda humor, klass och värdighet när han ledde rävarna till titeln.
Dagens presentatör Gary Lineker, en före detta Leicester- och Englandstrejkare, twittrade: "Efter allt som Claudio Ranieri har gjort för Leicester City, för att sparka honom nu är oförklarligt, oförlåtligt och magknipande sorgligt."
Lineker ekade tankarna hos majoriteten som visade sina åsikter offentligt - men finns det egentligen metod i vad många ser på galenskapen hos klubbens thailändska ägare?
Leicesters fall har varit mer dramatiskt än något de kunde förutse i sina värsta mardrömmar. En seger för någon av Sunderland, Crystal Palace och Hull City denna helg skulle sätta Foxes på nedflyttningsplatserna. Vinster för alla tre och de skulle vara botten när de möter Liverpool på vad som nu kommer att vara en högt laddad tillfälle på King Power på måndag.
Efter 26 matcher förra året var de topp på 53 poäng, två före Spurs. Den här säsongen är de 17 efter 25 matcher, med bara 21 poäng. Förra säsongen hade de bara förlorat tre matcher jämfört med 14 i denna kampanj, och medgav bara 29 mål jämfört med 43 denna term. Faktum är att de bara medgav 36 under hela säsongen 2015-16.
Skillnaden är stark och, mycket tydligt enligt Leicesters ägare, farlig.
Den tydliga och nuvarande faran var hotet om nedflyttning, som vice ordförande Aiyawatt Srivaddhanarabha sade när han sade: "Det var aldrig vår förväntan att de extraordinära bedrifter av förra säsongen bör replikeras denna säsong. Överlevnad i Premier League var vårt första och enda mål i början av kampanjen."
Skulle Leicester fans ha tackat styrelsen för att vara sentimental hela vägen in i mästerskapet? Skär bort romantiken, sentimentaliteten och minnena från förra säsongen och de kommer att känna att detta beslut har tagits för att avvärja det mest dramatiska fallet av alla Premier League mästare.
Det kommer dock fortfarande att vara en mycket hård försäljning med tanke på Ranieris historieskapande insats förra säsongen.
Ingen manager kan någonsin vara unsackable - men Ranieris kreditreserv var så nära gränslös som det blir efter att ha utfört ett sportmirakel att vinna titeln förra säsongen.
Det är den andra säsongen i följd en Premier League-vinnande manager har misslyckats med att överleva följande kampanj. Jose Mourinho fick sparken av Chelsea efter att han var mästare 2015.
Mourinho var dock på en klubb med en hög omsättning av chefer som hade haft enorma framgångar - han hade inte dragit fleråriga kämpar från nära botten till toppen av bordet på ett ögonblick.
Massor kommer att betrakta Leicesters behandling av Ranieri som en skär-hot handling från ett ägande som bör vakna upp och tacka honom varje dag för att ge dem en framgång och en historia som de skulle ha betraktat som fantasi när de utnämnde honom.
Ranieri tog Leicester från 14th till första med en stil byggd på solid försvar, våldsam organisation och en spännande motattack stil baserad runt Jamie Vardy och Riyad Mahrez. Han var den mästerlige mannen som tog all press och lät sina spelare flyga.
Det råder ingen tvekan om att Leicesters fans är riktigt oense om Ranieris avskedande, och hur det reflekterar över bilden av klubben som stöds så ivrigt av neutrala - och nästan vilken klubb som helst som inte kunde vinna titeln - förra säsongen. Leicester ville ha dem i sociala medier på torsdag av dem vars hjärtan de vann förra året.
Det sätt på vilket Ranieri har visats upp i lokalerna har väckt frågor om grundläggande lojalitet och anständighet i fotboll, och hur en manager som gjorde Leicester till en världsomspännande feelgood sporthistoria kan behandlas på ett sådant sätt.
Och säkert hans framgång förra säsongen bevisade att han fortfarande kunde hålla Leicester i Premier League?
Ranieri är erfaren, upp för kampen och hade en reservoar av goodwill förra säsongen att anropa.
Sorgligt nog för denna mest älskvärda och eleganta män, reservoaren gick torr på torsdag.
Förtroendevotumet betraktas alltid som "dolt" - men Leicesters för Ranieri kan komma att bli känd som ökänd.
Det var den 7 februari, 16 dagar innan yxan föll, och efter ett 3-0 hem nederlag av Manchester United, som de meddelade "oavlåtligt stöd" för den italienska, betona styrelserummet lojalitet ytterligare genom att lägga "den aldrig tidigare skådade framgång som uppnåtts under de senaste säsongerna har varit fast baserad på stabilitet, sammanhållning och beslutsamhet att övervinna även de största utmaningarna".
Vad har då hänt sedan dess för att åstadkomma en sådan förändring?
Leicester slog Derby i en FA Cup fjärde omgången replay följande dag men sedan vände i en fruktansvärd uppvisning för att förlora 2-0 på relegation rivaler Swansea innan du går ut ur FA Cup med en understyrka team på League One Millwall.
En Champions League förra 16 förlust på La Liga kraftverk Sevilla var ett relativt acceptabelt resultat men prestandan var dålig - var Leicester ägare helt enkelt ser inga tecken på förbättring?
Grim reality, för att inte tala om rädsla, kan också ha stigit ner på styrelserummet vid åsynen av Hull City visar framsteg under Marco Silva som klubben kände den kalla handen av nedflyttning på axeln.
Vad som är klart är att något har förändrats dramatiskt, och det är den olycksbådande utsikten att gå från mästare till Championship i 12 månader.
Leicesters spelare skulle ha gjort bra för att undvika sociala medier efter nyheter om Ranieris avsked. Det fanns en utbredd sympati för chefen och svidande kritik för de spelare vars standarder har fallit genom golvet.
Något har varit fel från dag ett denna säsong efter en sommar av stora nya kontrakt för titelvinnarna och en mycket avgörande avgång.
Jamie Vardy, topp målskytt med 24 mål förra säsongen, förkastade en £22m sommar flytta till Arsenal för att underteckna en lukrativ ny fyra-års affär. Gunners kan betrakta detta som en kula undvek eftersom han har gjort endast fem liga mål denna säsong, inklusive en hatt-trick i 4-2 seger mot Manchester City.
Årets PFA-spelare Riyad Mahrez, eftertraktad över hela Europa, undertecknade ett fyraårigt kontrakt, medan målvakt Kasper Schmeichel, efterlyst av Everton, undertecknade ett femårigt avtal tillsammans med mittfältaren Danny Drinkwater.
Mahrez gjorde 17 liga mål förra säsongen men har bidragit bara tre denna termin, medan Drinkwater har misslyckats med att reproducera formen som förtjänade honom en England call-up.
Leicesters spelare verkar ha förlorat hungern, liksom överraskningsmomentet, som gjorde det möjligt för dem att bestiga berget förra säsongen.
Och i vissa fall, som kapten Wes Morgan och Robert Huth, har de helt enkelt återvänt till den arbetsdag Premier League centrala försvarare de var innan de bars tillsammans med en ostoppbar fart förra säsongen.
Det har också varit sniping bakom kulisserna som inte har hjälpt Ranieri, med viskningar som utgår från inne i lägret att han hade blivit avlägsna från sin backroom personal mitt växande orolighet från hans ledningsgrupp och spelare.
Samma berättelser kom ut om Ranieris taktiska tillvägagångssätt - vilket gav intryck av att spelarna var glada att ta hyllningen förra säsongen men var bara alltför villiga att peka fingret på skulden på sin manager efter det gick fel.
Han utsattes också för en offentlig attack från den strejkande Leonardo Ulloa, som anklagade Ranieri för förräderi som ett drag till Sunderland höll på att falla igenom.
Om dessa spelare har använt Ranieri som en sköld för sina egna brister, då har detta tagits bort. De har nu inga ursäkter eller syndabock.
Och ändå den största faktorn av alla kan vara en spelare som inte längre är på Leicester.
N'Golo Kante, Football Writers' Association Footballer of the Year förra säsongen, tog sin obevekliga tackling, arbets-rate och list till Chelsea i sommar i en £ 32m affär. Foxes har aldrig varit samma - medan han är på rätt kurs för en annan titel på Stamford Bridge.
När chockvågorna har avtagit, kommer Ranieri att bli ihågkommen som den manager som gav Leicester, staden och fotbollsklubben, dess största sport ögonblick. Han gjorde Leicester till en världsomfattande god nyhet.
Han kommer att bli ihågkommen som en man av hyfs och värdighet men med ett stål bakom leendet som gjorde det möjligt för honom att leda Foxes till kanske den mest osannolika triumf i brittisk sport.
Ranieri kommer också att bli ihågkommen av många som någon som behandlades sjabbigt och utan tacksamhet i slutet - ett exempel på hur känslor aldrig kommer att existera i fotboll.
Men när allt kommer omkring kommer han att minnas Leicester som en god man som utförde en stor bedrift. Och kommer att bli ihågkommen för evigt.
Man måste anta att Leicesters ägare har en ny man i åtanke för att göra ett sådant seismiskt drag som att avskeda Ranieri.
Förbränningsbar före detta chef Nigel Pearson var till och med kopplad till en återkomst, men en levande utmanare verkar vara Ranieris landsman Roberto Mancini.
Han är tillgänglig, hade en kort stavning som en Leicester spelare 2001 och har Premier League erfarenhet som chef. Mancini ledde Manchester City från december 2009 till maj 2013, vinna FA Cup 2011 och deras första titel i 44 år 12 månader senare.
Den som står på tur är säkerhet snarare än att efterlikna Ranieris titelvinnande bedrifter.
När Claudio Ranieri - omgiven av sin triumferande Leicester City-trupp - lyfte Premier League-trofén på King Power Stadium den 7 maj förra året, avslutade den utan tvekan den största historien inom brittisk idrott.