En av de mest chockerande aspekterna av regeringens beslut att spendera 9 miljoner pund på en kampanj för att främja Storbritanniens EU-medlemskap - att döma av reaktionen på sociala medier - är att den bygger på informationsblad.
Bipacksedlar verkar vara ett häpnadsväckande ineffektivt och låg hyra sätt att få ut ett budskap i dagens nätverkade värld.
Även en 16-sidig glansig broschyr, av det slag som produceras av regeringen, har en mycket "gamla skolan" känsla om det.
De flesta av dem kommer förmodligen att gå rakt i soptunnan, tillsammans med take-away flygblad och kreditkort erbjudanden, säger kritiker.
Men David Cameron måste känna att tillräckligt många människor kommer att ta en titt på vad regeringen har att säga för att göra det värt sin tid.
Han har insisterat på att kampanjen på 9 miljoner pund är "väl spenderade pengar" - kanske lite för tidigt, med tanke på att vi inte vet resultatet av folkomröstningen ännu.
I själva verket kommer båda sidor i debatten att ha rätt till en gratis postbild när den officiella kampanjperioden väl har kommit igång.
Det som orsakar så mycket kontroverser är att regeringen inte skulle ha fått spendera 9 miljoner pund på flygblad under kampanjen, på grund av utgiftsregler.
Så varför är alla så desperata att peppra landet med olästa broschyrer?
Ungefär en tredjedel av £9m kommer att spenderas på en kampanj på nätet och sociala medier - men tryckt material är fortfarande där det är, säger Philip Cowley, professor i politik vid Queen Mary University i London.
"Politiska partier skulle inte spendera miljoner pund varje val lägga ut dessa saker om det inte fungerade.
"Det är fortfarande den viktigaste mekanismen genom vilken väljarna hör från politiska organisationer. Den dvärgar varje annan form av kontakt."
En personlig pratstund på tröskeln var fortfarande den mest effektiva metoden att konvertera väljare till din sak, han berättade BBC Radio 4's The World at One, men det var tidskrävande, så att skicka ut broschyrer var ett "billigt" och "relativt enkelt" alternativ.
Han tillade att sociala medier kom som ett "dåligt tredje" verktyg för övertalning.
Bipacksedlar når den tysta majoriteten av människor som inte är limmade på sina smarta telefoner dag och natt, särskilt äldre människor som tenderar att rösta i stort antal och kan svänga folkomröstningen i en nära tävling.
En annan stor fördel med mailshots över sociala medier är att dina påståenden inte omedelbart skjutas ner och förlöjligas av dina motståndare.
Regeringens broschyrblad finns på nätet, där världen kan plocka isär broschyren.
Men när du hämtar det från din dörr, och ta en titt på dess innehåll på den korta resan till kökskorgen, kommer din brevlåda inte att börja spy ut spoof versioner av det och arga motbevis. Många av dem blir mer intressanta än originalet och mycket roligare. Till skillnad från på sociala medier.
Regeringen har försökt rättfärdiga sin kampanj genom att säga att människor är sugna på fakta om EU:s folkomröstning. Vi vet från vår egen inkorg på BBC hur sant detta är.
Problemet är att det finns mycket få fakta. Nästan allt i EU:s folkomröstningsdebatt kan ifrågasättas, så snart den ena sidan producerar ett "faktum", utmanar den andra sidan det med ett motsägelsefullt "faktum".
Det beror på att mycket av det är baserat på hypotetiska scenarier. Vad skulle hända om Storbritannien lämnade EU, vad skulle hända om det förblev? Inte undra på att folk säger att de är förvirrade.
Broschyren är ett sätt för regeringen att ta sig igenom det. Ledighetskampanjer skickar också ut broschyrer med "fakta" om Storbritannien och EU, även om deras inte kommer att finansieras av skattebetalarna.
De andra motiveringsministrarna har använt sig av för sin kampanj är att det finns ett prejudikat för den. Harold Wilsons Labour-regering skickade också ut en broschyr till varje hushåll där det angavs att det var lämpligt att stanna kvar på den "gemensamma marknaden", som EU då kallades.
Argumenten i Wilsons dokument, inför EU:s folkomröstning 1975, har en mycket välbekant klang för dem.
Men en avgörande skillnad är att Wilson själv finns där i flygbladet och ger sin personliga rekommendation till landet.
David Cameron är mer än glad att göra det när han står inför en publik vid en frågestund.
Men hans ansikte finns ingenstans att se i regeringsbroschyren.
Har de inte hört talas om internet?