Det var 1993 och Muhammad Ali var i Glasgow signera böcker med sin vän, fotografen, Howard Bingham.
Vi stod i den kön i tre timmar eller mer, människor i alla åldrar pratade om Ali och vad han betydde för dem. Det var en gammal man där - kanske 80. Tjugotre år senare och hans ansikte är lika klart i sinnet som det var då, när vi kröp vår väg framåt och lyssnade på hans berättelser.
Det här var ingen braggadocio. Som Ali en gång sa: "Det skryter inte om du kan backa upp det." Och den där Glasgow-mannen kan definitivt backa upp det. Han talade om att vara på Wembley när Clay slog Henry Cooper 1963, om att vara på Earls Court när Ali tog isär Brian London 1966, om att vara i Dublin när Ali gjorde Al 'Blue' Lewis 1972.
Han visste allt. Han talade - tyst och inte alls skrytsamt - om att delta i Alis kamp med Karl Mildenberger i Tyskland. Ingen av oss så kallade Ali aficionados i den långsamt rörliga linjen hade någonsin hört talas om Karl Mildenberger.
Så när Alis folk sänkte boomen om hans död i helgen, var en av de första tankarna för den där lille mannen 1993 och vad som hände när vi så småningom kom till toppen av kön och gick in i bokhandeln, som barn på väg in i Santa's Grotto.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Han bad inte om Alis autograf eller tog hans bild, han bara stod borta vid sidan av och såg Ali göra sin grej. Sedan blev han känslosam. Och Ali märkte det.
Ali var utmattad - han borde ha varit ute ur det timmar innan men han lovade att stanna tills den sista personen lämnade - och han hade inte styrkan att tala, men när han reste sig upp för att lämna han tittade över på den gamle mannen, log så mycket som hans sjukdom skulle tillåta och sedan långsamt sätta upp sina knytnävar, som om utmana honom till en kamp.
Den gamle mannen gjorde samma sak - och log tillbaka. Det är lustigt saker du minns, men att en öm och flyktig bild är omöjligt att glömma.
Inga ord utbyttes, men inga behövdes. Ali var den mest vältaliga mannen i idrottens historia, men även när Parkinsons har berövat honom hans fulla röst han fortfarande flyttade människor med de enklaste gester.
Sedan hans död har minneshögtiderna kommit från världens alla hörn och alla samhällssfärer. Det fanns ingen vrå eller vrånghet på den här planeten som hans legend inte nådde.
Under den bästa delen av ett halvt sekel har han inspirerat inte bara stor idrottsskrivning utan också stor litteratur. Hugh McIlvanney, Tom Wolfe, Gay Talese, Norman Mailer, George Plimpton, Pete Hamill, Hunter S Thompson, Mark Kram, David Remnick, Thomas Hauser - alla tungviktare i sitt eget spel, alla med en kropp av arbete som kommer att hålla Ali komplexitet och den episka svepning av hans personlighet levande i evighet.
När man ser tillbaka på hans liv måste man se på hela livet, inte bara det bästa. Hagiografi hör inte hemma i Ali-historien. Att accentuera storheten på bekostnad av fulheten skulle i själva verket minska vad han var.
Ali var historiens mest anmärkningsvärda idrottsman, men han var också, ibland, en av de mest trångsynta, en av de grymmaste, en som predikade kärlek men gav hat till män som Joe Frazier, en man som försökte hjälpa Ali på hans lägsta ebb och fick lite tillbaka bortsett från rashat.
Ali blev världsmästare 1964 när han skakade om världen i seger över Sonny Liston. Han försvarade sin titel mot Liston 1965, samma år som han kom till Skottland för att slåss mot utställningen på Paisley Ice Rink.
Till och med då var han i islams nations grepp, en skrämmande pöbelhop som delvis bestod av före detta fångar som predikade en lära om separation av svart och vitt. Integreringen av raserna var en synd och de använde Ali för allt han var värd för att få ut sitt budskap. Ingen bättre man, ingen större publik.
Detta var en av Alis många motsägelser. Han var, som han sade, fri att vara den han ville vara, men han var inte alls fri under den perioden i sitt liv, han manipulerades samvetslöst, ideologiskt och ekonomiskt. Nationen kom in i Alis huvud - och hans bankkonto - i en sådan grad att han, i mitten av 1960-talet, antog uppfattningen att varje svart person som hade sexuella förbindelser med en vit person skulle dödas.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Han fortsatte med det där hatiska mantrat i åratal. Du tittar på några TV-intervjuer han gjorde med Michael Parkinson då och du kyls ner till benet av Alis tankar. Han stötte på en Ku Klux Klan medlem i omvänd riktning.
Mannens komplexitet var djup. 1967 - när fortfarande världsmästare - dök han upp framför den amerikanska försvarsmaktens undersöknings- och entréstation i Houston. Armén ville värva Ali till kriget i Vietnam den dagen. Om han hade tagit ett steg framåt när hans namn ropades ut skulle han ha varit på den första bussen från Houston på väg mot Fort Polk, Louisiana och sedan vidare till Vietnam.
Ali tog aldrig steget. Alla visste att han inte skulle ta det. FBI övervakade allt han gjorde. De betraktade honom som en omstörtare.
Så snart Ali samvetsgrant protesterade mot utkastet - "Man, jag har inget otalt med dem Vietcong" - var han medveten om vad som skulle komma.
Motreaktionen var seismisk. Hans titel berövades, hans rykte förstördes av det vita Amerika och hans liv riskerades. Han fick inte lämna landet. Red Smith, en av tidens mest inflytelserika idrottskolumnare, tog fram en litterär blåslampa och lät Ali få den. "Att gnälla över möjligheten att militären kan kalla upp honom, Cassius gör sig själv lika ledsen som de otvättade punkarna som picketar och demonstrerar mot kriget", skrev han.
Ali brännmärktes som en ynkrygg och en bluff. David Susskind, den berömde amerikanske TV-föreläsaren och politiske kommentatorn, gick på TV med Ali och stämplade honom "en skam för sitt land, sin ras och vad han skrattretande beskriver som sitt yrke". Susskind kallade Ali en "simplistisk idiot" som borde fängslas.
Tiden bevisade att Ali hade rätt, förstås. Det kostade honom nästan fyra år av hans karriär och uppskattningsvis 10 miljoner dollar, men hans principiella hållning blev ett kännetecken för hans storhet - eller en av dem.
Ali sa att han var beredd att dö för det han trodde på. Ingen tvivlade på att det fanns människor där ute på 1960-talet Amerika som skulle ha velat ha Ali död.
Ali avbröts från boxning den 28 april 1967 och återvände med en kamp mot Jerry Quarry den 26 oktober 1970. De omkring honom sa då, och de har sagt det sedan dess, att de tre och ett halvt år han förlorade skulle ha varit hans toppår. Ali visste det också. Inte för att det hindrade honom att marschera vidare in i boxningshistorien.
Han gick nu in i Joe Frazier åren - The Fight of the Century på Madison Square Garden 1971, Thrillan i Manila 1975 och, mellan, Rumble In The Jungle - återvinning av sin världstitel mot George Foreman.
Ali kontra Frazier - blodfejdtrilogin - har gett upphov till böcker och filmer och varje ny som kommer ut lägger ytterligare ett lager till det som säkert är den största rivaliteten i idrottshistorien.
Det Ali gjorde mot Joe var skamligt - och han var ångerfull över det till slutet. Joe lånade ut Ali pengar och hjälpte honom att få tillbaka sin boxningslicens. Han gick till Vita huset och bad president Richard Nixon hjälpa Ali.  Joe höll inte med Ali om hans inställning till Vietnam, men han ansåg att det var fel att han blev bannlyst på grund av det. "Inte rätt att ta bort en mans pick and spade", var hans odödliga linje.
Ali glömde allt det där. När han kämpade mot Frazier först, 1971, förringade han honom offentligt. Han kallade honom dum, okunnig och ful. Han kallade honom apmannen och gorillan. Genom hans besvärjelse vände Ali det svarta Amerika mot Frazier. Han sa att alla som stöttade Frazier var förrädare.
"De enda som hejar på Joe Frazier," sa Ali, "är vita människor i kostym, Alabama sheriffer och medlemmar av Ku Klux Klan. Jag kämpar för den lille mannen i gettot."
Frazier presenterades som farbror Tom - en grotesk förvrängning av hans liv, som var förankrad i den typ av fattigdom som Ali aldrig visste. Deras tre strider var grymma. "Det närmaste döden är", som Ali uttryckte det. Frazier var beredd att dö, utan tvekan.
Ända till slutet av sitt eget liv, i november 2011, hyste Frazier agg mot Ali. Han brukade prata om Alis Parkinsons och det faktum att han inte kunde prata mycket längre och han brukade håna honom. Han skulle säga att Gud skickade honom för att fixa Ali. "Han skickade mig för att hämta honom. Jag tror inte det, det vet jag."
Ali sa förlåt till Joe många gånger genom åren. Han kände skuld och försökte gottgöra honom. Det funkade aldrig riktigt med Frazier, inte i den här världen i alla fall.
När han blev äldre handlade Ali om tolerans och kärlek. Alla hårda kanter mjukades upp och försvann sedan. Han levde sitt liv som en kämpe av annat slag, inte Louisville Lip, utan en korsfarare mot rasism, orättvisa, brottslighet, analfabetism, fattigdom. De sakerna var av mycket större betydelse för honom än något han uppnådde i ringen, från sin första professionella kamp mot Tunney Hunsaker i frihetshallen i sin hemstad Louisville till sin sista, mot Trevor Berbick, 21 år senare.
"Det här livet är inget annat än en bråkdel av en sekund jämfört med evigheten", sa Ali en gång. "Du ger Gud en god sekund och Gud kommer att ge dig himlen för evigt."
Köen smög ut från bokhandelns sidodörr, 50 meter ner på gatan, 100 meter ner på ena sidan av en gränd, 100 meter tillbaka upp på andra sidan och nerför gatan igen.