Hon invigde sig mot en "drakonisk åtstramningspolitik" som gynnade "globaliserade eliter på folkets bekostnad".
Talaren var inte ett brandmärke från vänster, utan ledaren för den längst till höger nationella fronten, Marine Le Pen.
Fronten framträdde först på 1980-talet som en huvudsakligen anti-invandringsgrupp. Le Pen är noga med att inte försumma denna kärnfråga, men i dag sätter hon upp sitt nationalistiska budskap mot globaliseringen.
Under både höger och vänster, hävdar hon, har Frankrike överlämnat sina suveräna befogenheter till EU:s byråkrater som fastställer räntor och river gränser till förmån för storfinansen.
"Bryssels gravgrävarna", som Le Pen uttryckte det, " sätter Frankrike på väg mot underutveckling".
Hon fann en mottaglig publik bland de kämpande arbetare som hade kommit från hela Frankrike för att höra henne tala.
Roger Denis, en 41-årig transportör från den östra staden Nancy, känner att hans jobb är hotat.  "Mitt företag använder många polska förare", säger han.  "Jag har inget emot dem, men de arbetar för 800 euro i månaden (650 pund; $1,100).  De har polska nummerplåtar, men naturligtvis arbetar de i Frankrike."
Patrick Cathala är i en ännu mer otrygg situation. För fem år sedan förlorade han sitt byggjobb, och även han ser sig själv som ett offer för EU:s politik för öppna gränser.
"Jag är arbetslös eftersom företag föredrar att anställa arbetstagare från Rumänien, Bulgarien, Portugal eller Spanien. De släpper in alla.  Vad ska jag göra?"
Frontens omvandling från fransgrupp till Frankrikes ledande arbetarparti är inte plötslig. På 1980-talet riktade Jean-Marie Le Pen - grundaren av FN och den nuvarande ledarens far - in sig på stadsväljare som lämnade kommunistpartiet i massor.
Det var han som bestämde sig för att hålla frontens årliga marsch den 1 maj - den traditionella arbetardagen som firas av fackföreningarna. Det är nu den överlägset största händelsen i Paris den dagen.
Under Marine Le Pen har satsningen på att fånga röster längst till vänster utvidgats till moderata socialister, säger Guillaume Bernard från Katolska institutet för högre studier.
Hur FN vann i det socialistiska hjärtat
– Dessa väljare är vanligtvis offentliga arbetstagare och pensionärer och dessa människor är känsliga för ett budskap som betonar statens roll, säger Bernard.
Detta har inte bara inneburit en förskjutning av tyngdpunkten i FN:s budskap - ohämmade marknader har allt annat än ersatt okontrollerad invandring som sin främsta björn - utan också ett nytt geografiskt fokus.
Studier har visat på en växande klyfta i Frankrike mellan stadsbor och dem som bor på landsbygden. Den första tenderar att göra bra ifrån sig och dra nytta av globaliseringen; den andra gruppen känner sig utanför.
Förra året gick Marine Le Pen på en "turné av bortglömda Frankrike" ("Tour de France des Oublies"), med sitt budskap till landsbygdsområden och små städer som lider social misär och dåliga offentliga tjänster.
Hon berättade för de boende att hon kände deras smärta - medan tjänstemän från Paris och Bryssel hade offrat "små människor" till multinationella företag som ville ha en utarmad arbetskraft. Hennes ansträngningar lönade sig i de senaste lokalvalen, när fronten gjorde stora vinster.
Dess mest anmärkningsvärda framgång var i den norra staden Henin-Beaumont, ett före detta socialistiskt fäste som FN erövrade i den första omgången.
Olivier, 43, talar för många invånare när han säger att han är "öppen" för frontens budskap. Efter att ha arbetat 21 år som underhållstekniker har han inte det bättre än många som lever på förmåner eller minimilön. "Jag glider mot botten", säger han.
Miljontals människor känner samma sak upp och ner i landet. Vissa opinionsundersökningar tyder på att fronten kan vinna en fjärdedel av rösterna i månadens val till Europaparlamentet.
Och dess överklagande kan stiga ännu mer.  Enligt en undersökning tillhör så mycket som 60 % av befolkningen "perifera Frankrike". Inte alla kommer att stödja FN, men det utgör fortfarande en stor del av de potentiella vinsterna, särskilt om Frankrikes ekonomi försämras ytterligare.
Frontens skiftande fokus väcker två frågor - den ena om inrikespolitik och den andra om EU-omfattande betydelse.
För det första, kan ett massparti som FN fortfarande beskrivas som "extreme-right", som det är av franska kommentatorer, eller till och med "far-right"?
Partiet är "extremt" i relativ bemärkelse att det inte finns någon betydande kraft längre till höger, men dess huvudbudskap är inte extremist i sig, konstaterar analytikern Bernard Guillaume.
Tanken att arbetstagarna måste skyddas från utländska konkurrenter - "nationella preferenser" i modern FN-parlance - accepterades av alla franska partier fram till andra världskriget. Frankrike har till och med nyligen hävdat att en liberalisering av handeln med jordbruks- eller kulturprodukter skulle vara en katastrof.
Frontens centrala påstående - att det fria flödet av varor och människor är lika farligt inom Europa som globalt - är kontroversiellt. Men den har konsekvens på sin sida om man tar en dunkel syn på frihandel - vilket är standardsynen i Frankrike.
Partiets hållning kan idag bättre karakteriseras som "populistisk" eller "nationalistisk", snarare som "extrem".
Den andra frågan gäller kopplingar som FN vill skapa med likasinnade grupper i hela Europa - som Storbritanniens UKIP, FPO i Österrike, Geert Wilders parti i Nederländerna och andra i Central- och Östeuropa.
Många av dessa partier delar inte frontens fientlighet mot "neoliberalismen". Kan de bilda en sammanhållen kraft i EU-parlamentet?
Ludovic de Danne, en euro-MP som talar om internationella frågor för FN, anser det.  Han insisterar på att EU-skeptiska partier kommer att ignorera sina meningsskiljaktigheter för att fokusera på den fråga som förenar dem: "Vi bildar en allians om europeiska frågor."
Hur som helst kommer den största populistiska offensiven mot EU förmodligen inte att äga rum i Europaparlamentet utan på nationell nivå.
UKIP har till exempel stora förhoppningar om en planerad folkomröstning om Storbritanniens medlemskap. I Frankrike kommer FN att fortsätta att utnyttja nationens atavistiska fasthållande vid staten och misstron mot marknaderna.
Vid majmötet anklagade politikern regeringen för att "hjälpa de rikaste 1 procenten, för att lugna kreditvärderingsinstitut och internationell finansiering".