Efter att ha blivit den första indiska sprinter att nå en final på en global idrottsevenemang 2013 var 18-åringen redan nationell mästare på 100m och 200m, och en Asian Games bronsmedaljör.
Sådan var spänningen om hennes potential att Sport Authority av Indiens chef general Jiji Thomson beskrev henne som en "säker skott olympisk medaljör" av framtiden, och en plats i en final på hennes Samväldesspel debut såg inom räckhåll.
Men sedan, mindre än två veckor före invigningen i Glasgow, "misslyckades" hon med ett test som inte hade något att göra med kondition, form eller ens dopning, och drogs dramatiskt tillbaka från landslaget.
Liksom South African 800m sensation Caster Semenya innan henne, Chand upptäckte - i djärvt tidningstryck - att hennes naturliga nivåer av hormonet testosteron normalt endast hittades hos män. Det dröjde inte länge förrän reportrar var utanför hennes föräldrars enkla hem och frågade dem och hennes sex syskon om hon var pojke eller flicka.
Hon har nu fått klartecken att tävla genom en milstolpe som ifrågasätter giltigheten av så kallade könstester runt naturligt höga testosteronnivåer hos kvinnliga idrottare.
Arbitrationsdomstolen för idrott (Cas) har upphävt International Association of Athletics Federations "hyperandrogenism" regler i två år. Reglerna kommer att skrotas om International Association of Athletics Federations (IAAF) inte kan tillhandahålla nya bevis till stöd för dem.
Chands karriär har dock legat i förvar i ett år, vilket lett till att hon missat både Samväldesspelen och Asiatiska spelen efter att hon vägrat att utsätta sig för den "korrigerande" behandling (hormonsuppression terapi och ibland även genital kirurgi) som föreskrivs av IAAF, International Olympic Committee (IOC) och andra ledande idrottsorganisationer.
"Jag är den jag är", sade Chand med en blandning av trots och bestörtning på den tiden.
Istället för den sprinter hon har tillbringat år utbildning att vara, blev hon i fokus för en utmaning för idrottens regler om kön, en orsak fira och bevis i en vetenskaplig debatt om testosteron.
Oron över att män maskerar sig som kvinnor för att vinna medaljer har funnits nästan lika länge som kvinnor har tillåtits att spela sport, vilket är förvånande med tanke på hur sällsynt det är. Faktum är att det sista de flesta kan komma överens om är den tyska höghopparen Dora/Heinrich Ratjen. Han vann nästan en bronsmedalj vid OS 1936.
Oavskräckt av osannolikheten hos en man som framgångsrikt avvisade sig själv som kvinna, började IOC omfattande "genderverifiering" tester 1968.
Inledningsvis gjordes detta genom att be kvinnliga idrottare att släppa sina underkläder, men så småningom en mindre förödmjukande metod hittades: kontrollera svabbprover av kindvävnad för kromosomer, kvinnor är XX, män XY.
Tyvärr, Moder Natur är inte så svart-och-vit som din typiska blazer skulle vilja att hans tävlingar att vara, och det visar sig att det finns ett dussin olika villkor som en gång skulle ha klumpats under "hermafrodit", men nu hänvisas till av den mindre nedsättande termen intersex, eller störningar av sexuell utveckling.
Sporten förblödde till detta när den spanske barriären Maria Jose Martinez-Patino 1985 fick höra att hon var en XY "man", men vägrade att sluta eller låtsas skada (som man allmänt tror att många hade tidigare) och tillbringade de kommande tre åren med att bekämpa okunnighet och hån för att rada upp sig tillsammans med kvinnor igen.
Hon kom dit till slut och bevisade att hennes Y-kromosomer var en produkt av ett sällsynt genetiskt syndrom. Hon kunde också visa att hennes tillstånd innebar att hon var okänslig för testosteron: det var i hennes blod, men det var inte bra för henne.
Tyvärr låg Martinez-Patinos mest konkurrenskraftiga år bakom henne. Det är inte känt vad som hände med de 13 kvinnor som "misslyckade" könstester vid OS mellan 1972 och 1984.
Men idrotten verkade ha lärt sig något, framför allt att den inte visste tillräckligt om dessa komplicerade frågor, och i slutet av 1990-talet könskontrollerades, förutom i fall av extrem misstänksamhet.
Sen brast Semenya in på scenen.
En junior mästare 2008, den muskulösa tonåringen tog sju sekunder av sitt personliga bästa för 800m under de kommande nio månaderna, bryta Sydafrika rekord och sätta en världsledande tid i processen. IAAF kände sig "förpliktad att undersöka", om så bara för att utesluta doping.
Timmar före starten av 800m finalen på 2009 World Athletics Championships, en race Semenya skulle vinna med en enorm marginal, det läcktes att sportens styrande organ hade också bett om ett könstest.
Efter Semenyas förkrossande seger på 2009 Världarna, en rysk rival klippte, "bara titta på henne".
En ung flicka med ett sällsynt tillstånd, och en ännu ovanligare talang, utsattes för en medicinsk undersökning av media.
Semenya, nu 24, återvände till racing 2010, och vann silvermedaljer vid 2011 Worlds och 2012 OS. Men hon har aldrig sprungit lika fort som hon gjorde som en 18-åring.
Bruce Kidd, 1962 års samväldesmästare i den kejserliga versionen av de 10.000 meterna, de sex kilometerna, har tillbringat det senaste halvseklet som en ledande akademiker inom fysisk utbildning och hälsoundervisning. Kanadensaren är också en självbekännelse Olympian "av den gamla skolan", en mästare på idrottens förmåga att förena.
"Vilken märklig historia Semenya borde ha varit", sade Kidd.
"Skulle det inte ha varit bättre om myndigheterna hade lyft hennes hand som en stor ny mästare? Istället tryckte de på den moraliska panikknappen.
"Det har funnits en lång ström inom modern idrott att det måste vara något fel med starka kvinnor. Under de senaste 20 åren har det blivit en sorts biologisk rasism."
Semenyas fall provocerade olympiska nivåer av handvred.
Förfärad över läckorna och bristen på vetenskaplig stringens, men hämmad av reaktionen på Semenyas fysik från vissa håll, bad IAAF en expertgrupp att komma med en plan för kvinnor med "överdrivna androgena hormoner", eller hyperandrogenism.
Androgent hormoner är någon naturlig eller syntetisk substans som kontrollerar utvecklingen av manliga egenskaper - allt från bildandet av testiklar, till manliga mönster skallighet - med den mest kända är testosteron.
Det finns vissa meningsskiljaktigheter om det normala spektrumet av testosteronnivåer för män och kvinnor i allmänhet, men alla håller med om att det vanligtvis finns en skillnad som uppstår mellan könen under puberteten.
Som vi har sett finns det dock några kvinnor med tillstånd som ger dem maskulina mängder testosteron, som IAAF:s arbetsgrupp, i samarbete med IOC:s medicinska kommission, beslutade var något över botten av manliga intervallet, 10 nanomol per liter (nmol/l) av blod.
I april 2011 trädde de nya reglerna i kraft. Från och med nu kan en konfidentiell utredning göras av alla idrottare där det fanns "rimliga skäl". Detta kan vara ett klagomål från en rival, eller som ett resultat av en anomali i ett drogtest.
Processen skulle hanteras av experter, och "en effektiv terapeutisk strategi" skulle erbjudas alla idrottare som befunnits ha förhöjda nivåer av androgen.
En del av denna undersökning skulle omfatta att ta reda på om idrottaren drar nytta av testosteron. Som setts i Martinez-Patino fallet, androgen insensitivitet syndrom (AIS) innebär att förhöjda nivåer av hormonet kan ge en falsk bild av vad som faktiskt händer.
Men även om allt detta håller på att etableras, är idrottarna inte berättigade att tävla. Det låter rimligt, eller hur?
Peter Sonksen är professor i endokrinologi (studien av hormoner) vid St Thomas' Hospital i London. Det var hans forskning för IOC som så småningom ledde till utvecklingen av en anti-dopning test för humant tillväxthormon, men han är långt ifrån imponerad av sitt arbete med testosteron.
"De har fått det helt fel med denna idiotiska regel," Sonksen berättade för mig.
"Denna regel är orättvis, grov och ovetenskaplig. Det är en tydlig diskriminering."
Sonksen främsta invändning mot 10 nmol / L tröskeln är att den forskning han gjorde för sin HGH studie fann 16% av hans manliga idrottare hade lägre än förväntat testosteron, medan 13% av hans kvinnliga idrottare hade höga nivåer av testosteron "med fullständig överlappning mellan könen".
Med andra ord, gapet som finns för testosteron mellan män och kvinnor i den allmänna befolkningen finns inte bland elitidrottare.
Denna forskning har skjutits på av en växande kropp av kampanjer som ifrågasätter premissen att testosteron är en betydande faktor i alla diskussioner om skillnader mellan könen idrottsprestationer.
För dem, mäns högre längd, smalare kroppsmassa, smalare höfter och högre antal syrebärande röda blodkroppar är alla mer övertygande än testosteron.
Men det är här vi kommer in i omtvistat territorium, och ett antal experter reagerade ilsket på vad de såg som missbruk av Sonksens HGH data. För dem finns det inget tvivel om testosteron inverkan, även om de flesta erkänna att det är en del av blandningen, i motsats till att vara den enda ingrediensen.
David Epstein är en prisbelönt författare för den amerikanska tidningen Sports Illustrated, men han är kanske mer känd som författaren till "The Sports Gene", en myt-debunking titta på "natur kontra näring".
Boken beskriver de många fysiska skillnaderna mellan män och kvinnor, inklusive testosteron, som, när du lägger till dem alla, förklarar varför unisex sport är en icke-startare för de flesta idrottsaktiviteter. Som han förklarar, elit mäns löptider är ca 11% snabbare än kvinnors, med ännu större skillnader i hoppning och kasta.
"Av många goda skäl har vi bestämt oss för att ha en klass av idrottare som inte är män", förklarade Epstein.
"Men biologiskt sex är inte binärt. Det betyder att vilken gräns du än drar mellan män och kvinnor så kommer det att vara godtyckligt."
För nu, Epstein håller med IAAF: s experter att testosteron är förmodligen "den bästa linjen vi kan dra", även om han skulle föredra om dessa experter åtminstone medgav att de gjorde en utbildad gissning.
Joanna Harper är en medicinsk fysiker baserad i Oregon som kunde köra två-timmars 23-minuters maraton som "en ung man", men är nu en åldersgrupp nationell mästare som "en gammal dam".
Som en del av hennes könsförändring 2004 hade hon terapi för att undertrycka sina testosteronnivåer. För henne finns det inga verkliga argument om testosteron effekt.
"Kvinnor sport är som en testosteron-handikapp händelse," Harper berättade för mig.
"Men man kan inte ha jämställdhet utan kvinnors idrott, så man har ett dilemma utan en perfekt lösning."
Det finns två saker som alla är överens om: kvinnorna i fråga förtjänar att behandlas med känslighet och förtroende, och varje samtycke de ger till behandlingen måste informeras.
En rapport från 2013 visade att fyra kvinnliga idrottare från "utvecklingsländerna" nyligen hade kommit till Frankrike för hormonbehandling och omfattande genital kirurgi.  Dessa fall behandlades anonymt, och så vitt alla vet konkurrerar de fortfarande.
Men bekräftelse på att unga kvinnor opereras för att följa idrottens regler om hur "normala" kvinnliga könsorgan ska se ut har framkallat upprördhet. Är manliga idrottare föremål för samma granskning?
Detaljerna i Chands tillstånd har inte publicerats eller läckt, tack och lov, men man tror att hon erbjöds hormonbehandling och "feminiserande" kirurgi.
Det är ironiskt då att hennes underlåtenhet att kryssa i "anonymitetslådan" på hennes testformulär räddade Chand från att rusas in i medicinska procedurer en förmodligen traumatiserad tonåring kan inte förväntas förstå. Den uppmärksamhet hon har fått i media har ibland varit påträngande, men den har också uppmärksammat intersex-kämpar på hennes öde.
Den första som kom till Chands hjälp var Dr Payoshni Mitra, forskare i genusfrågor, och hon hjälpte till att galvanisera åsikten bakom att ta Chands mål till Skiljedomsdomstolen för idrott.
"Vi kunde övertyga (The Sports Authority of India) att dessa regler är oetiska och behöver avskaffas", säger Mitra. "Institutionell könsstympning är skrämmande."
Chands utmaning lämnades in på CAS i oktober förra året, då SAI betalade räkningen. Hennes anhängare hoppades få henne återinsatt omedelbart och IAAF-reglerna revs upp inom sex månader. En online kampanj "Let Dutee Run" fick 5 646 underskrifter och de indiska medierna samlas bakom henne.
I slutet var det i slutet av juli 2015 då Chand vann sitt mål och fick köra ännu en gång, med IAAF "hyperandrogenism" regler suspenderade i två år i väntan på ytterligare utredning.
Det är omöjligt att forska i Chands berättelse utan att utveckla en enorm sympati för den position hon befann sig i. Hennes liv vändes upp och ner.
Det är också tydligt att elitidrott alltid har handlat om orättvisa fördelar, vare sig de är Usain Bolts långa ben, Michael Phelps oproportionerliga vingbredd, eller Sir Bradley Wiggins hjärt-kärlsystem. Idrott är inte rättvist.
Men om kvinnoidrotten ska ha en mening måste det finnas vissa gränser. Och om testosteron är så irrelevant, hur förklarar vi det faktum att många av de bästa prestationer som någonsin uppnåtts av kvinnor kom under en era när de pumpades full av det som en del av en ideologisk kamp mellan öst och väst?
Det finns inga enkla svar här.
Som Harper, med sin speciella insikt i testosteron effekt, uttrycker det: "En jämn spelplan är förmodligen omöjligt att någonsin uppnå, men en mer lika spelplan är värt att sträva efter."
Denna funktion publicerades första gången i oktober 2014 och uppdaterades i kölvattnet av Dutee Chand rensas för att tävla den 27 juli 2015.
Livet såg ganska bra ut för Dutee Chand i juli förra året.