En syrisk pojke visar glatt en modell som han har gjort av kartong - ett prydligt hus, komplett med ett glänsande rött tak, ljusa blå väggar och små fönster som svänger upp.
Det är en bitter söt prestation.
Han har ritat sitt drömhus från minnet av en tid innan, för det finns inga fönster att öppna här.
Vi är i Bekaadalen i Libanon, och skolrummet i detta läger, liksom alla de omkring 40 andra byggnaderna, är gjort av träramar på betonggolv, täckta av plastplåt.
Mycket av den är dekorerad med okongruenta reklambilder, svartvita bilder av män i solglasögon och designer stubb.
Storbritanniens premiärminister David Cameron vill ta flyktingar direkt från läger som detta i Mellanöstern, snarare än att absorbera de människor som redan har gjort resan till Ungern, Grekland eller Italien.
Logiken är att det kommer att hindra människor från att göra den farliga resan över Medelhavet.
Det låter vettigt. Men det kan redan vara för lite, och alldeles för sent. Att ta ytterligare 4 000 personer per år fram till 2020 kommer knappast att lösa problemet.
Gränsen till Syrien är bara några kilometer över kullen som reser sig ovanför lägret.
Folket här kan fortfarande höra kriget de flydde, när president Bashar al-Assads bomber landar på en belägrad stad.
Livet är definitivt säkrare på den här sidan av gränsen. Men det är inte bekvämt.
Det finns råttor, dricksvattnet är smutsigt, och medan det nu kvävs under September Sun, på vintern snön är 3ft (1m) hög och de fryser.
Ännu viktigare är att livet blir värre och pressen att lämna Libanon ökar hela tiden.
En man, Mzead al-Ali, säger att han är på gränsen till att följa dem som har gjort den farliga utvandringen och lämnat sin fru och fyra barn, inklusive två sju månader gamla tvillingar, bakom lägret, så att han kan skicka dem pengar.
Hans bror åkte för tre dagar sen till Turkiet. De har inte hört av honom sen han åkte, och vet inte om han är säker.
Hans mamma vill prata om det men måste fortsätta trycka händerna mot ansiktet för att stoppa tårarna.
Enligt regeringen här är detta inte ett flyktingläger utan en tillfällig bosättning, och det finns tusentals sådana.
Libanon är ett land med fyra miljoner invånare, och det är nu värdar för över en miljon flyktingar från sin krigshärjade, större granne.
En tredje lever i läger som detta, men livet är svårt också för andra som har mer konventionellt boende.
Bördan på Libanon är nästan outhärdlig, som en minister sade till mig, och spänningarna ökar.
Flyktingarnas närvaro sätter press på den redan tvivelaktiga effektiviteten hos vatten och elektricitet, skolgång och hälsovård.
Välgörenhetarna håller på att få slut på pengar, och livsmedelsbiståndet har skurits och skurits ned igen. Den kommer snart att skäras igen.
Flyktingar kan inte få arbetstillstånd så kan inte tjäna pengar för de papper de behöver för att förnya varje år - $200 (130) är utom synhåll för de flesta av dem.
Nästan otroligt, de måste betala hyra för sina läger, och de får inte utöka dem, även om befolkningen stadigt växer.
Gränserna är stängda, så de kan inte återvända och släktingar kan inte ansluta sig till dem.
Skolrummet finansieras med hjälp av Storbritannien.
Det är en del av den brittiska regeringens fall att även om det tar färre flyktingar än andra länder, spenderar det mycket mer på att hjälpa människor i Mellanöstern.
Men det märks att skolrummet är dekorerat med kritor i svart, gult och rött - den tyska flaggan.
"Nästa gång du kommer har vi en brittisk flagga", säger Al-Ali, något generad.
Han vill att förbundskansler Angela Merkel skickar ett stort skepp till Europa.
Det finns ilska här som de rika Gulfstaterna och Saudiarabien har gjort näst intill ingenting för att hjälpa flyktingar att bosätta sig och som verkar omedveten om att vissa kanske tror att det är deras ansvar inför EU.
För denna kris väcker några intressanta frågor om ledarskap.
Tysklands senaste ingripande är fascinerande, vilket återspeglar en attitydförändring som innebär att man är mer övertygad om att göra utrikespolitiska gester avsedda att visa ledarskap i Europa, och som visar en önskan att förändra världen genom andra instrument än krig.
Det finns också en ny otålighet med andra EU-medlemmar och en vilja att föregå med gott exempel i stället för att vänta på en överenskommelse.
Tyskland, där utländska arbetstagare under lång tid har fåtts att känna sig oälskade, vill visa sig öppet för världen, en framgångsrik och dynamisk ekonomi som verkligen kan absorbera en ny arbetskraft.
Men det kan få oavsiktliga konsekvenser.
Tidigare i veckan hade Libanons morgontidning, Daily Star, en annons från den danska regeringen, som varnade för att den hade skärpt sina asylregler och minskat förmånerna för migranter.
Danskarna kommer inte att vara de enda som oroar sig för den tyska generositetens nackdel.
Människor som jag träffade i Libanon säger att de som skulle vilja lämna Irak och Afghanistan har hört ett budskap - nu är det dags att åka till Europa, innan det sker en ny förändring och vindbryggan går upp igen.
Det är därför inte så konstigt att människor i icke-statliga organisationer anser att Cameron kan vara på något sätt - det är vettigt att behandla människor här, snarare än att lura dem till en farlig resa.
Men medan den brittiska politiken tillkännagavs förra veckan och kompletterades i Commons i måndags, har ingen i Libanon hört något officiellt.
Den generösa känslan det kommer att ta ett tag, den cyniska att det handlar om rubrikerna.
Onsdagens tillkännagivande om migrantkvoter inriktades enbart på att hantera krisen i Europa, men det har inte ens viskats om en samordnad europeisk strategi med hjälp av lägren i Mellanöstern, vilket verkar vara det mest förnuftiga.
Det är döden för ett litet barn på en turkisk strand och synen av tusentals människor som släpar sig över Europa som har fokuserat politikernas sinnen på denna kris på vår kontinent.
Det finns ett tydligt behov av att på något sätt absorbera - eller, kanske vissa hävdar, återvända - dessa människor.
Men den mycket större krisen är någon annanstans, och den är faktiskt också i framtiden.
Massmigration är inte bara en biprodukt av ett enda fruktansvärt krig, eller till och med flera konflikter och avskyvärda regimer, utan är delvis resultatet av de växande ambitioner, förståelse och möjligheter som globaliseringen medför.
Biafra skickade inte tusentals av de fördrivna till Europa.
Den 30 maj 1967 förklarade chefen för den östra regionen Nigeria, överste Emeka Ojukwu, ensidigt den oberoende republiken Biafra.
Biafranstyrkorna drevs tillbaka efter de första militära vinsterna.
Mer än två år senare, efter det att en miljon civila hade dött i strid och av svält, återabsorberades Biafra till Nigeria.
För trettio år sedan producerade den etiopiska hungersnöden Live Aid - det innebar att tusentals människor packade in på en konsertplats i centrala London under en dag, inte tusentals människor som trängde sig in på tåg och lastbilar i åratal.
När miljoner människors städer och odlingar försvinner under vågorna, kommer det inte att bli så.
När nationer utkämpar krig om dyrbart vatten, kommer befolkningen att marschera, inte i protest, utan till lyckligare länder.
Det är verkligen svårt för politiker i demokratier att tänka längre än fyra års cykler, och nästa dags rubriker.
Men det kanske är dags att börja.
Du kan lyssna på vårt program från Beirut här.
De små barnen som släpar sig runt bakom oss rusar framåt i sin upphetsning och förser mig in i deras provisoriska skolrum.