Den söndagsmorgonen, den 27 november 1994, väntade Celtic men också känslan av att en sida som samlats från ungdomsspelare och resande kunde åstadkomma något anmärkningsvärt.
När truppen gick ombord på lagbussen fick ingen sitta vid första bordet på höger sida av gången. "Det är där vi ska sätta bägaren på väg tillbaka," kaptenen, Gordon Dalziel, berättade för sina lag-kamrater. Det var inget hån.
Detta var ett okonventionellt team, men deras maverick natur var avgörande för deras framgång. Tjugo år senare verkar det inte mindre betydelsefullt.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
Raith Rovers, ett lag från den andra nivån av skotsk fotboll som aldrig hade vunnit en stor knockout tävling och hade satts ihop med £ 215.000 i överföringsavgifter, mot Celtic, en av de mest omtalade och framgångsrika klubbar i brittisk fotboll, ett lag som byggdes för att uppnå ära, till en kostnad av £ 5.17m.
Detaljerna om Raiths seger över straff är nu en del av skotsk fotboll. De underdogs gjorde först, Celtic kämpade tillbaka och ledde med sex minuter kvar, bara för Dalziel att utjämna när han skickade bollen i nätet från nära håll med näsan.
Extra tid passerade och sedan båda sidor gjorde sina första fem punkt sparkar. Jason Rowbotam, nu en brandman i Plymouth, slog den första av de plötsliga dödsstraff och skickade den förbi Gordon Marshall. Sedan steg Paul McStay upp.
När den keltiska midfieldern gick framåt vände sig Nicholl till sin assistent, Martin Harvey, och sade att Raith Rovers var en spark bort från europeisk fotboll.
McStay var avgudad, skicklig och kapabel att höja sig över röran i så många skotska fotbollsmatcher. Han var också kapten och detta var den trofé som förväntades signalera att återuppbyggnadsarbetet av Fergus McCann eran hade varit värt besväret. "Otänkbart, säkert", sade Jock Brown, TV kommentatorn, "för skepparen att missa."
Hans prickskytt räddades av målvakten Scott Thomson.
"Efterdyningarna var kaotiska, Thommo gjorde räddningen och vi alla ganska mycket bara bultade i alla riktningar, mot fansen, till varandra, till gaffer," erinrade Stephen McAnespie, Raith Rovers höger-back.
Det fanns aldrig något hopp om att begränsa glädjen. Raiths oortodoxi var en viktig egenskap.
Under försäsongen träningsläger i Nordirland, Nicholl skulle ofta tillåta sina spelare att ha nätter ute umgås och burkar av Guinness skulle ibland tas ut på laget bussen efter försäsongen vänner. Nicholl var inte slapp, han förstod bara att han hade dragit ihop en grupp hårt arbetande spelare som han kunde lita på att vara fullt engagerade i utbildning och i spel - och att lagbindning var också viktigt för att maximera deras potential.
"Vi uppnådde en hel del bra saker under den perioden, vinna [gamla First Division], komma in i Europa, vinna Cup," sade McAnespie. "Vi var tekniskt sett en bra sida, vi spelade bollen på golvet, vi var ett aggressivt, anfallsinriktat lag.
"Vi hade en stor blandning av ungdom och erfarenhet genom mitten av parken med [Steve] Crawford, [Colin] Cameron, [Jason] Dair, [Danny] Lennon och [Gordon] Dalziel och [Ally] Graham framför.
Kamraterna var enorma för oss. Vi blandade mycket utanför omklädningsrummet, vare sig det var golf eller en utekväll efter en match, vi hade en hel del bra karaktärer och Jimmy Nic hade mycket att göra med det. Han visste värdet av ett tätt sammansvetsat omklädningsrum och var en stor del av skämtet, men han visste också när tiden var rätt för att bli instämd och fokuserad.
"Tro det eller ej, vi kände att vi kunde vinna spelet innan vi sparkade iväg. Det var förmodligen för att vi hade några av oss unga killar som var lite orädda och lite naiva till omfattningen av händelsen, som uppenbarligen fungerade för oss. "
Raith tillbringade natten innan matchen på ett hotell i Erskine, där Nicholl berättade för spelarna vad start line-up skulle vara och sedan gav dem lite tid att koppla av. När de spelade dart och kort, kom en servitör med sex pint Guinness och sex pint lager, beställde bara för att lugna ner spelarna. De var dock oklanderliga, och bussresan till Ibrox slutade med spelarna - många av dem Celtic fans - högljutt sjunga Tina Turners "Simply The Best", en låt som regelbundet spelades på Ibrox.
Rovers hade hemmet omklädningsrum och de hade också fått en utbildning session morgonen innan på Ibrox planen, på grund av Nicholls förbindelser med Rangers, hans tidigare klubb. I omklädningsrummet, spelarna hittade också en påse dubbar som var rätt för ytan, vänster av Rangers kit man.
I tunneln vid Ibrox innan kick-off, Raith spelarna skämtade runt medan de keltiska spelarna såg dystert beslutsam. Klubben hade inte vunnit några stora troféer på fem år och chefen, Tommy Burns, var pressad att leverera trofén. Han hann fortfarande skaka Dalziels hand i tunneln och önska honom allt gott.
Tillbaka i omklädningsrummet efter straff shootout, som de keltiska spelarna försökte komma till rätta med nederlaget, Raith laget fick sällskap av några gäster.
"De två första människorna bakom oss var John Greig och Ally McCoist", sade McAnespie. "De gav oss lådor med Rangers etikett champagne. Jag tog två flaskor och gick direkt till entrén, fortfarande i mina stövlar och stövlar, och min familj stod precis där. Jag gav min pappa flaskorna och gav dem en kram och drogs tillbaka av vakterna.
"Jag trodde publiken skulle skynda på dörren. Vi åkte tillbaka till hotellet i Kirkcaldy, där vi möttes av tusentals Raith fans på hotellet med pipers, som vi aldrig förväntat oss.
"Vi firade ett tag, [men] många av killarna var så fysiskt och känslomässigt tömda att många av oss hamnade i sängen tidigt, krossade. Tja, lite spetsig och krossad. "
När Nicholl hade anlänt till Raith som chef, den 27 November 1990, laget var mestadels deltid och spelarna tvättade sitt eget kit. Efter League Cup seger, och den efterföljande foray in i Europa som slutade med en slips mot Bayern München, Raith kunde bygga två stånd i Starks Park.
"Det är trevligt att återuppleva allt", sade McAnespie, som nu är en tränare i New Orleans, "särskilt med de andra spelarna, eftersom ibland kommer vi att påminna varandra om något som vi hade glömt bort efter 20 år."
Det fanns inget utrymme för tvivel att följa med Raith Rovers spelare som de gav sig av för League Cup finalen på Ibrox.