Han sade att en rugbyspelare har många sätt att göra ett försök, men den väg han så ofta valde var den kortaste vägen: "Rakt över en kille. Ibland måste man springa på folk snarare än runt dem - man måste vara lite hyfsad mot dem."
Foley - eller Axel till sina kompisar - dog plötsligt på söndagen i Paris och spelet på Irland, och sedan, kommer att ta lite tid att försöka förstå denna skandalösa förlust.
När nyheten kom, tänkte du förstås på hans familj. Du tänkte på alla dessa människor på hans älskade Shannon RFC, där allt började för honom. Du tänkte på hans legion fans på Munster, som håller upp honom som en av deras största och mest inflytelserika söner.
Antalet av hans spelkarriär är imponerande - 201 framträdanden för Munster och 62 Tester för hans land, 86 europeiska band, tre europeiska finaler, tre semi-finaler.
Ingen lista på hans prestationer skulle vara komplett utan katalogisering de fem All Ireland League titlar han vann med Shannon. De segrarna betydde lika mycket för honom som vad som helst. Hård rugby spelade inför passionerade rugbymänniskor. Det var här Foley var som lyckligast. Det var vad Foley föddes till att göra.
Och ändå var antalet som hoppade ut mot dig på denna dystra dag 42 - hans ålder. Det är ingen ålder.
Han hade tagit sina första steg i coachning med Munster - han var huvudtränare och i Paris för Munsters öppningsfixtur av Champions Cup mot Racing 92 - och även om han hade mycket att lära, historien om hans spelkarriär berättade med eftertryck att en dag han skulle lära sig allt och uppnå storhet som tränare, också.
Mediauppspelning stöds inte på den här enheten
För tio år sedan skrev han: " Om jag skall bli ihågkommen skulle jag vilja bli sedd som en envis spelare, någon som inte skulle ge upp. Det fanns tillfällen under min karriär när jag kunde ha sagt att det slutade och gick iväg och gjorde andra saker - men det fanns alltid ett mål där, alltid något att uppnå.
"När det väl finns nåt att jaga, så jagar jag det."
Foley undervärderade sin förmåga. Han var en envis back-row framåt, en nummer åtta som aldrig skulle ta ett steg bakåt för någon. Men han var intelligent. Hans läsning av rugbyspel var extraordinär ibland.
"Den smartaste rugbyspelaren jag någonsin haft äran att spela med eller emot", säger Keith Wood, den tidigare irländska kaptenen och Foleys pojkeskap vän.
Det var lätt att se var Foley fick det ifrån. Han föddes i en rugbyfamilj - eller i synnerhet en Shannonfamilj.
Shannon folk kommer att säga att det är skillnad. De kommer att säga att det inte finns någon rugby familj är som en Shannon rugby familj - och där ligger skönheten i rugby i Limerick eftersom unga Munster människor säger samma sak om sig själva, som de i Garryowen, Old Crescent, Bohemians och många andra klubbar i denna rugby-galna stad.
Foley älskade intercity rivalitet. Det växte upp i honom.
Långt innan han förde sin kompromisslösa vilja till Shannon och Munsters omklädningsrum hade hans far redan gjort det.
Brendan Foley hade inte mycket som barn, men vad han hade var en hängivenhet till spelet, en hunger att bli bra på det och en förmåga att vidarebefordra sina glädjeämnen till sin son och dotter, Rosie, som vann 39 kapsyler för Irlands kvinnolag.
"Som en liten pojke jag skickades till spel med honom," Foley återkallade. "Jag bar hans väska in i omklädningsrummet på Thomond Park [Shannons och Munsters hemmaplan] och jag brydde mig om platsen där han brukade gå ut - jag var mycket beskyddande av det."
När Foley började spela för Munster i oktober 1994 satt han på samma plats där hans far hade suttit.
Han utmärkte sig. Han var aldrig den snabbaste eller mest atletiska back-row framåt - långt ifrån det - men han hade, med Woods ord, "en sjätte mening, en kuslig förmåga att vara på rätt plats vid rätt tidpunkt".
Han flackade in och ut ur Irlands lag under årens lopp, en rad tränare som inte uppskattade hans egenskaper. I Munster älskade de honom villkorslöst.
Hans ledarskap var legendariskt. När Munster fick ett bakslag sa han åt sina lagkamrater att hålla minnet av förlusten i vad han kallade "bittersbanken". Han använde bitterhet på ett stort sätt. De använder den fortfarande i Thomond Park.
I början av EM 1995 var Munster en irrelevans. Deras form i björngropen mitt i Limerick tenderade att vara åska och många stora segrar uppnåddes, men det fanns ingen konsekvens, inget uppenbart hopp om att de skulle uppnå någonting.
Foleys och Mick Galweys och Peter Clohessys - Munster totems - körde laget framåt. Foley ingöt sina principer i den nya vågen - Alan Quinlan, David Wallace, Ronan O'Gara, Peter Stringer, John Hayes, Paul O'Connell, Donncha O'Callaghan.
Ett team i Foleys egen bild hade skapats.
Munster gjorde Heineken Cup finalen 2000 och 2002, förlorade båda. De gjorde semifinalerna 2001, 2003 och 2004 och förlorade dem också. Folk i provinsen undrade om de någonsin skulle uppnå sitt slutliga mål.
Foley undrade aldrig eller hade aldrig tankar på att kapitulera. Han körde vidare, lika ärlig och våldsam som alltid.
I 2006 Heineken Cup final han kapten laget till seger mot Biarritz på Cardiffs Millennium Stadium och skrev sitt namn i Munster historia precis som hans far gjorde när han spelade i sidan som slog All Blacks på Thomond Park 28 år tidigare i den mest omtalade irländska rugby spel av dem alla.
Hans förlust är djupt chockerande. Hans lista över prestationer är lång, men inte alls lika lång som kön på människor som vill förklara vad han gjorde och vad han menade.
Anthony Foley beskrev en gång rugby som "en gatustrid med en boll".