Miscarriage Association, som kom upp med figuren, vill att folk ska öppna upp om barnförlust för att bryta vad den kallar "det sista tabuet".
En mor har gått ett steg längre och filmat efterverkningarna av hennes missfall för en dokumentär, för att utmana hemlighetsmakeriet kring det.
Lisa Francesca Nand, från Greenwich, har lidit totalt fem missfall, inklusive ett dagen före sin 12-veckors scanning.
"Ena stunden var jag gravid, vi planerade framtiden och funderade på att vara mamma och pappa. Plötsligt, inom loppet av några timmar, skulle vi inte längre vara föräldrar, det var hjärtskärande, säger hon.
Erfarenheten gjorde att hon bestämde sig för att dela med sig av sin berättelse. En scen visar att hennes man David väntar utanför sjukhuset medan hon har kvarlevorna av deras andra ofödda barn borttagna från hennes kropp.
"De hade skickat hem mig för att passera säcken. Det tog en vecka att gå omkring med ett dött barn inuti mig för att det skulle komma ut. Och jag blödde i sex veckor efteråt. Ingen pratar om den fysiska smärtan, så jag väntade mig det inte.
"Jag började filma en videodagbok eftersom ingen pratar om det. Jag vill att människor skall förstå att de inte är ensamma ", tillägger Lisa, som sedan dess har fått två friska pojkar.
Så varför är missfall fortfarande omhöljda i mysterier? Ruth Bender Atik, nationell chef för Miscarriage Association, tror att det är på grund av "regeln" som kvinnor inte bör tillkännage sin graviditet innan deras första skanning.
"De flesta missfall inträffar under de första tre månaderna. Om du inte berättar för människor att du är gravid så tyvärr kommer du inte att få det stöd som du behöver när du sörjer. Det passar inte alla att prata om sin graviditet innan de skannar, men det kan hjälpa.
"Vi berättar inte för folk "ifall något skulle hända", men det kan förstärka tanken på att du ska hålla det hemligt om du missköter dig", sa Bender Atik.
Orsaken till ett missfall är ofta oklar - lämnar kvinnor utan någon att skylla på utom sig själva, tillägger hon.
"De flesta kvinnor får aldrig reda på varför, så de tror att det måste vara deras fel, och detta är en mycket farlig väg att gå."
Familj och vänner kanske inte vet hur man reagerar och kan göra saker och ting värre med okänsliga kommentarer, menar Bender Atik.
"Vi vill att folk ska säga saker som 'Jag är så ledsen för din förlust' och 'vill du prata om det?", snarare än "Oroa dig inte, du kommer att vara gravid igen snart," tillade hon.
Mitt eget missfall inträffade tidigare i år, vid nio veckor efter min första graviditet. Jag märkte några lätta blödningar och skickades till Colchester Hospital för en scanning.
Min man och jag var överlyckliga över att se den första glimten av vårt lilla barn, med starka hjärtslag pulserande rasande bort på skärmen.
Bara ett fåtal vänner och familjemedlemmar visste att jag var gravid, och vi rusade runt för att visa dem bilderna på vårt vackra barn.
Men 24 timmar senare satt vi i samma stol och fick höra att vårt dyrbara barn hade försvunnit.
När vi satt på parkeringen och grät, försökte vi förstå vad som hade hänt. Min man berättade genom tårar att allt han ville var att bli far, och det kändes som om jag hade svikit honom.
Vi hade planerat att berätta för hans föräldrar den kvällen över middagen, så vi gjorde fortfarande resan norrut och behöll vår restaurangreservation.
Vi satt i chockad tystnad under större delen av resan, spelar låtar som jag inte har kunnat lyssna på sedan dess.
Att berätta för dem att vi hade blivit missfallna kändes ännu svårare, eftersom de aldrig hade känt glädjen i min graviditet från början.
Under de följande dagarna började jag klandra mig själv. Det måste ha varit det tunga kamerakitet jag knäppte på jobbet. Eller så var det rommen jag drack på en allomfattande semester innan jag visste att jag var gravid.
Min man var mycket stöttande hela tiden, men jag fann att jag stötte bort honom och sade till honom att han inte förstod hur det kändes.
Jag fick honom att lägga bebisböckerna och mammakläderna jag hade köpt på loftet, för det var för smärtsamt att titta på dem. Hur jag skulle köpa dem, jag blev själv nedvärderad, tittade på sjuksköterskestolen i hörnet som jag visste att jag inte skulle sitta i.
Jag pratade om att skaffa en tatuering eftersom jag kände att jag inte hade något att visa för att vara gravid, som om det aldrig hade hänt alls.
En av mina bästa vänner berättade för mig att hon var gravid och att hon skulle födas samtidigt som jag skulle ha varit det, och jag hatade mig själv för att jag inte kände mig lycklig för henne.
"Jag är verkligen glad att jag inte behövde ha en operation, vissa människor har mycket värre missfall," Jag höll berätta för vänner och familj, för att få dem att må bättre. Men inuti kände jag mig som den olyckligaste personen i världen.
Jag gick direkt tillbaka till arbetet eftersom mina kolleger inte visste, och första dagen var jag tvungen att närvara vid en utredning om ett dött barn. Men det här är helt normalt, intalade jag mig själv. Ingen pratar ju om missfall.
Sex månader senare har jag insett tre saker. För det första att män kan lida lika mycket som kvinnor efter ett missfall, och om något, denna erfarenhet har gjort vårt äktenskap starkare.
För det andra och förmodligen viktigast, att det inte var mitt fel. Och för det tredje, missfallet är så mycket vanligare än jag hade insett.
Jag började långsamt berätta för människor och blev förvånad över hur många som anförtrodde sig åt att även de i hemlighet hade lidit detta öde.
Jag skrev ett meddelande på Facebook som säger att jag skrev denna artikel och vänner jag hade känt i åratal kom i kontakt, efter att aldrig tidigare ha delat med sig av sina berättelser om förlust.
En sa att hon hade missfall på jobbet men kände att hon var tvungen att gömma sig för att hon inte ville berätta för sin chef.
Det går inte en dag utan att en annan av mina vänner tänker på sina barn och vad de skulle ha blivit.
En vän skickade mig en lapp för att säga att hon gick igenom sitt andra missfall just nu.
En annan sade att hon inte kunde berätta för någon eftersom hon skämdes, som om hon hade misslyckats med det enda som kvinnor borde kunna göra.
Ingen ska känna så här efter ett missfall. Om det känns rätt för dig, försök att dela med dig av din berättelse - kanske du blir förvånad över reaktionen.
Första Heartbeat visades första gången den 15 oktober kl. 10.00 på TLC UK - och kommer att upprepas den 17 oktober kl. 21, 19 oktober kl. 21 och 28 oktober kl. 10.00.
Så många som en av fyra graviditeter tros sluta med ett missfall, men de flesta kvinnor talar aldrig om det.