Efter presidenterna Ben Alis skamliga fall i Tunisien och Hosni Mubarak i Egypten, noterades det allmänt att dessa händelser motbevisade det "arabiska undantaget" - tron att araber inte ville ha demokrati, trots berg av motsägelsefulla bevis.
Men det överväldigande fokuset på "efterfrågans sida" av ett uppror förlorade ur sikte något viktigare: att "revolutionsmarknaden" inte kan klargöra om armén både kan och är villig att använda överväldigande kraft. Med andra ord kontrollerar arméerna revolutionens "försörjningssida".
Historien är full av aborterande uppvaknande, där försörjningsbegränsningen har kvävt bort förändringen: Europa 1848, Ungern 1956, Prag 1968, Peking 1989, och - vad som kan förvandlas till den tragiska fotnoten till den arabiska våren - Bahrain 2011. Syrien skulle kunna fogas till denna förteckning i kort ordning.
Detta handlar om mycket mer än rå tvångskapacitet. Både Sydkoreas armé 1987 och Egyptens i år kunde ha satt upp starkt motstånd mot de rörelser som svepte bort dominerande diktatorer. Varför sköt de inte?
Svaret ligger i civil-militär dynamik. Arméer som har sin egen identitet, som har en företagsexistens som är skild från sina politiska herrar, väljer ofta att hantera politisk övergång snarare än att helt enkelt trycka ner den. De ser en framtid bortom regimen.
I Turkiet, Pakistan och nu Egypten har armén bedömt att den kan åtnjuta sina ekonomiska och politiska privilegier genom att kontrollera omfattningen och riktningen av förändringar.
I själva verket skulle ett direkt förtryck förringa de ovärderliga nationella meriter som varje institution åtnjuter, till stor del till följd av sin egen mytbildning och manipulation.
Egyptens armé försökte få bort massorna på Tahrirtorget. Men när den insåg att den inte kunde göra det utan en enorm blodsutgjutelse som också skulle skölja bort institutionens fanér, drog den sig undan.
Å andra sidan vet arméer som bara är utväxter av en enväldig regim att de inte har någon institutionell framtid om demonstranterna får sin vilja fram.
I Syrien har 70 % av yrkessoldaterna och 80 % av officerarna hämtats från den styrande minoriteten Alawite-klanen. De enheter som arbetar med tillslag och massakrer, såsom den fjärde divisionen som kontrolleras av president Bashar al-Assads bror, är all-alawite, liksom viktiga underrättelseorganisationer och miliser.
Dessa arméer - liksom Bahrains säkerhetsstyrkor och Libyens elitbrigader - kan vara disciplinerade och sammanhållna, men de är inte professionella. Eftersom deras öde är förknippat med regimernas öde, har de inte så stor självbelåtenhet när det gäller att släppa lös våld.
Det är denna distinktion, mellan oberoende och servila arméer, som är en av de viktigaste parametrarna för att bestämma banan för ett uppror.
En oberoende, professionell armé, oavsett hur mäktig, kommer att ha tilltalande alternativ till blodsutgjutelse. Det garanterar inte en demokratisk revolution - se de ledsna vägarna från 1980-talet eller 1990-talet Pakistan - men det möjliggör en förändring.
Arméer med en tydlig företagsidentitet kan skapa farliga pretorianska stater - där militären utövar otillbörligt inflytande över den politiska regimen - men de kan också möjliggöra fredliga övergångar.
För de arméer som väljer våld spelar kapacitet roll. Det arketypiska fallet förblir Himmelska fridens torg. Även om 3.500 PLA-officerare inte lydde order 1989, var detta bara en bråkdel av den totala summan som användes för att slå till.
Det hjälpte till att PLA:s 27:e armé låg i framkant; denna förbands trupper var från norra Shaanxi-provinsen, talar en annan dialekt än studentprotesterna.
Bahrain lärde sig denna läxa väl, och tillbringade år med att importera sunnisoldater från Pakistan. De har visat sig vara redo att skjuta på Shia demonstranter.
Den irakiska armén, som till största delen var en sunnistyrka, hade på liknande sätt föga nöjsamhet med att brutalt sätta ner upproret 1991 i Shia och kurdiska delar av landet.
I Syrien använder Assadregimen cyniskt kristna och drusiska trupper mot sunnimål.
UAE har gått ett steg längre, enligt uppgift anställa Blackwater grundaren Erik Prince för att hjälpa till att etablera en all-legal styrka på cirka 800 utländska fighters.
Etnisk skillnad är viktig.
Trots detta åtnjuter de flesta arméer inte Tianmen-alternativet. En svag armé, eller en där endast utvalda enheter är utrustade och leds av regimlojalister, kommer snabbt att upplösas till lapptäckesmiliser.
I Libyen avlägsnade sig de östra enheterna från Gaddafi i början av konflikten och sådde fröna till ett inbördeskrig. Vad som kunde ha varit en annan Hama - massakern 1982 som begicks av en tidigare inkarnation av Assadregimen i Syrien - blev något mycket mindre enkelt.
Allt detta är inte att försumma revolutionens efterfrågesida. När allt kommer omkring har Saudiarabien och Qatar alla varit i stort sett tysta, och inte bara på grund av rädsla.
Men med den förståeliga romantiken av råa protester förlorar vi ur sikte det faktum att stora skaror bara är en ingrediens i en framgångsrik regimförändring.
För dem som tittar in i dessa restiva stater är detta en påminnelse om att kapacitetsuppbyggnad utan professionalisering bara leder till effektivare slakt.
Storbritannien utbildade och utrustade några av de libyska specialstyrkorna som tillfogade sådana fasor till städer som Misrata. Väststaterna fortsätter att träna saudiska styrkor, och detta kan mycket väl få ungefär samma effekt.
För dem som anser att detta är osannolikt, anser ni att Bahrain för sex månader sedan betraktades som ett humant och avreglerande land vars parlamentariska institutioner undanröjde behovet av ett ingripande.
De mer omedelbara lärdomarna kan vara dessa: delar av Jemens splittrade styrkor har visat sig vara tillräckligt flexibla för att manövrera bort från Salehregimen, och kan ändå hamna i linje med en övergångsregering som växer fram.
Syriens sekteristiska armé, å andra sidan, kommer inte att gå under utan en hård kamp - en som de har en utmärkt chans att vinna.
Shashank Joshi är biträdande forskare vid Royal United Services Institute (RUSI), en försvarstanke-tank i London och doktorand i internationella relationer vid Harvard University.
I den våg av oliktänkande som sveper över arabvärlden lär man sig en gammal läxa: att arméer är nyckeln till att frigöra en revolutions potential.