Man kan tillbringa flera timmar med att bli knuffad av franska kamerateam, krossad av italienska snappers, eller helt och hållet knuffad ur vägen av någon av 27 andra länders journalister som EU:s ledare anländer en efter en, och vi försöker desperat ta ett ord med dem när de rusar förbi.
Det kommer att finnas skarpa armbågar i presspennan, krånglande halsar och stretching av mikrofoner, när David Cameron anländer till detta toppmöte, som kan definiera inte bara hans ledarskap, men framtiden för hans parti och hans lands plats i världen.
Men hur i hela friden kunde den man som en gång anklagade de konservativa för att vara orörlig för att ha "slitit på om Europa", hamna i en situation där han redan har "slitit på om Europa" i månader och månader, och kommer att tillbringa de kommande fyra månaderna med att göra just detta?
Sedan han gjorde detta påstående under sin första säsong som partiledare 2006, framträder framför en stor videoskärm smakfullt projicerad med ett gigantiskt träd, har det skett tre stora förändringar, kopplade, som har fört honom till denna tidpunkt, vilket naturligtvis i slutändan är en produkt av hans egen politiska beräkning.
Allteftersom åren har gått har hans parti helt enkelt förändrats.
Eftersom rebellerna i Maastricht inte lyckades få till stånd en offentlig omröstning 1993 om det fördrag som skapade den moderna versionen av Europeiska unionen, har det funnits en klump av konservativa som är djupt engagerade i orsaken, och som är mycket oroad över att EU:s lagar, inte Storbritanniens egna, är viktigare - frågan om suveränitet som är en stor del av de pågående samtalen.
Men deras oro delades av många konservativa partimedlemmar, men ansågs inte vara vanlig i det parlamentariska partiet - balanserad, om inte pressad, av tungviktiga eurofileröster.
Men när EU utvidgades, och generationer av parlamentsledamöter kom och gick, blev en mjuk skepsis mot det europeiska projektet, varken fullt uppsatt stöd eller hårdnackad opposition, allt vanligare, och sympati för idén om en folkomröstning spred sig från marginalerna.
Finanskrisen i euroområdet, och EU:s snavare för att lösa den, gav ny energi till EU-skeptiska parlamentsledamöter som ville kämpa för att lämna landet.
Delvis spred sig denna apati, om inte direkt ogillande, mot EU på grund av den enorma ökningen av antalet människor från hela unionen som kom för att bo och arbeta i Förenade kungariket.
Siffror som helt överraskade det politiska etablissemanget började komma från det ögonblick då nya länder som Polen anslöt sig till EU 2004.
Det finns en komplicerad och känslomässig debatt om effekterna av siffrorna, men få kan ifrågasätta att effekten har varit mycket betydelsefull i vissa delar av landet, med siffror som denna vecka visar att antalet fortfarande ökar och som nu uppgår till mer än två miljoner.
För många människor har denna mycket synliga inverkan av vårt EU-medlemskap gett dem en tankeställare.
Och det var den kraftiga ökningen av EU-invandringen som gav David Cameron hans mest angelägna politiska skäl till - till slut - att lova en folkomröstning.
UKIP:s vädjan ökade parallellt med ökningen av invandringen.
År 2012 nibblade de girigt vid den konservativa omröstningen med en rekorduppvisning i de lokala valen och en ledare som i vissa ögonblick tycktes vädja till allmänheten för hans enkla tal, i en stil som också fjärmade många andra.
En satsning på att ta itu med hotet från UKIP och tillfredsställa växande interna krav på löftet om en folkomröstning ledde så småningom till David Camerons åtagande i 2013 års tal att ge allmänheten en röst om huruvida man ska stanna eller gå.
Det är värt att komma ihåg att, kanske konstigt nog, talet 2013 där han lovade att hålla en omröstning inte nämnde invandring.
Men lägga till ett allmänt val och öka allmänhetens oro i mixen och tre år senare, hans förhoppningar om att begränsa fördelarna för migranter är det centrala i hans omförhandling.
Premiärministern är inte en politiker som är känd för att ha hängt upp sig på det förflutna, hans till synes bombsäkra - om kanske ibland felplacerade - förtroende för sina egna förmågor tenderar att leda honom att se framåt. Han är inte fånge i sitt register.
Men när han kommer till Bryssel på torsdag och kommer ut ur den skinande svarta limousinen för att sopa förbi journalisterna som ropar på att ställa en fråga, kommer han då till och med för ett ögonblick att överväga ironin att han riskerar allt för något som han gång på gång avfärdar som ett yttre bekymmer?
Det blir kallt, mycket kallt och väntar vid ingången till Europeiska rådets byggnad i Bryssel.