Detta är två av de frågor som debatteras på en ny utställning på National Library of Wales, Aberystwyth.
Från uråldrig Brythonic krigsherre till mytisk chivalrisk kung med en domstol någonstans från Wales till Glastonbury eller så långt norrut som Skottland - det är svårt att skilja myt, legend och fakta.
Enligt curator dr Maredudd ap Huw ligger dessa okända i hjärtat av kung Arthurs varaktiga vädjan.
"Skönheten med Arthur är att han var - verkligen, enligt någon "är" - vem du vill att han ska vara," sade Dr ap Huw.
"Det finns några tidiga bevis som tyder på att det fanns en Arthur i 4: e eller 5: e Centuries.
"Även om han med all sannolikhet var mycket långt borta från de romantiska skildringarna av (författarna) Thomas Malory och Alfred, lord Tennyson."
Men precis hur walesisk han skulle ha varit är en "moot point", tillade Dr ap Huw.
Innan saxarna körde det Brythoniska folket (Celtic Britons) västerut och norrut fanns det ingen erkänd enhet i ett oberoende Wales, vilket gjorde hans nationalitet svår att fastställa.
Utställningen samlar alla viktiga texter som har informerat vår uppfattning om Arthur i mer än ett årtusende.
En av utställningarna är 13th Century Book of Aneirin, som innehåller en 6th Century dikt som beskriver en strid nära vad som nu är Catterick i North Yorkshire.
Dr ap Huw sa att en hänvisning i den är extremt talande.
En ung Brythonisk hjälte som heter Gwawrdddur beskrivs som stridande tappert mot saxarna "även om han inte var Arthur".
"Det är möjligt att dra slutsatsen (av detta) att legenden om Arthur som en skräckinjagande krigsherre redan var väletablerad av 6th Century," Dr ap Huw tillade.
Men mannen som drog ihop alla trådarna och introducerade Arthurs fru Guinevere, hans svärd Excalibur och riddarna av runda bordet var Geoffrey av Monmouth.
Dr ap Huw beskriver den 12th Century författaren som "den mest inflytelserika författaren i Wales historia".
"Glöm Dylan Thomas, vad Geoffrey skrev hade en mycket mer djupgående inverkan på världstänkande och uppfattningen av Arthur som en walesisk hjälte", sade han.
"Han skrev på latin, hans idéer spred sig snabbt över hela Europa, och via Chretien De Troyes, matas in i fransk-norman ideal chivalriska kungadömet.
"Geoffrey hävdade som sin källa ett uråldrigt walesiska manuskript som sedan gick förlorat, aldrig kunde hittas.  Läs in i det vad du vill, men vad som verkligen är sant att säga är att det fortfarande i huvudsak är Geoffreys version av kung Arthur som vi undervisas som barn, ända fram till idag."
Arthurs slott Camelot och andra karaktärer som trollkarlen Merlin hänvisas sedan till i 13th Century Black Book of Carmarthen.
Där beskrivs han som "en krigsveteran som har förlorat förståndet i strid i Skottland och har utvecklat gåvan att kunna tala med djur".
Men det var inte förrän på 1400- och 1500-talet som "Arthur Mania" nådde sina höjder efter att William Caxton publicerade Thomas Malorys Le Morte d'Arthur.
Medan Geoffrey av Monmouth satte Camelot i Caerleons före detta romerska fäste, nära Newport, förankrade Malory det som en grundligt engelsk berättelse.
Så mycket att kung Henrik VII döpte sin äldste son Arthur till legendens ära.
År 1534 hade Polydore Vergils Anglica Historia avslöjat mycket av Geoffrey av Monmouths verk och kastat tvivel över själva existensen av en historisk Arthur över huvud taget.
"Virgils konto var inte helt accepterat. John Prise - en advokat för Thomas Cromwell - publicerade ett genmäle till försvar för Arthur, men vid det laget var det historiska intresset för Arthur redan ödesdigert skadat.
"Det är inte att säga att vi hade glömt honom helt och hållet. Edmund Spencers Faerie Queene drog tungt på Arthurian tradition och, när den presenterades för drottning Elizabeth I i 1590, var hon så glad att hon gav honom en pension på Â£50 per år för livet," Dr ap Huw sade.
"Men då Arthur hade blivit en Britannia eller Gloriana-type galjonsfigur för en nation.
"Den historiska Arthur var död" "trots att det finns några som säger att han aldrig dog, och bara väntar på att vakna igen när hans land behöver honom."
Vem var kung Arthur och hur walesisk var han?