Min förvirring beror på de förslag till skatte-, förmåns- och ekonomiska reformer som den grekiska regeringen har lagt fram för att i sista minuten av den senaste timmen säkra ett avtal från sina fordringsägare för att undvika att de faller ut ur euron.
Efter att ha fått en kopia av detta dokument med rubriken "Grekland: Tidigare åtgärder – Politiska åtaganden och åtgärder som ska vidtas i samråd med Europeiska gemenskapernas/ECB:s/IMF:s personal" känner den sig mycket bekant.
Denna förtrogenhet beror på dess stora likhet med de räddningsförslag som fordringsägarna - regeringarna i euroområdet, Europeiska centralbanken och IMF - lade fram till Grekland förra månaden.
I stort sett allt som fordringsägarna vill ha finns där - med den udda tweak eller mjukning, men ingenting som ser ut som om det borde vara skadliga för dem.
Så det finns ett löfte om budgetöverskott som ökar i steg till 3,5 % av BNP eller nationella inkomster till 2018, momsen skulle höjas till tre nivåer på 23 % (standardsatsen), 13 % (för livsmedel, energi, hotell och vatten) och 6 % (för medicin och böcker) - ökningar som skulle öka intäkterna motsvarande 1 % av BNP, och Aten äter dammet från omfattande reformer av pensioner för att göra dem mer överkomliga, och så vidare.
Så det här är varför jag är lite förbryllad.
För bara några dagar sedan vann den grekiske premiärministern Alexis Tsipras ett överväldigande mandat från det grekiska folket, i en folkomröstning, att förkasta mer eller mindre dessa räddningsvillkor.
Och idag, på baksidan av den folkomröstningen, skriver han på för den förment hatade räddningsaktionen.
Detta är en stor politik som skulle göra Lewis Carroll stolt.
Betyder det att euroområdet kan återgå till livet som vanligt, av otillräckliga ekonomiska resultat men det grekiska Harmageddon uppskjutet (igen)? Är en räddning klar och dammad?
Inte än.
Tsipras måste få dessa förslag genom det grekiska parlamentet i dag - även om hans pax av tidigare denna vecka med de viktigaste oppositionspartierna säkert kommer att leverera detta (till priset av att några av hans egna anhängare splittras bort).
Sedan har vi den lilla frågan om huruvida ministrarna i euroområdet kommer att skjuta upp de 35 miljarder euro som Grekland begärt från den europeiska stabilitetsmekanismen för att klara av skuldåterbetalningar fram till den 30 juni 2018.
Och Aten vill ha en nick om att det kommer att bli ordentliga förhandlingar om att minska dess helt oöverkomliga skuldbörda med cirka 30%, enligt IMF:s senaste hållbarhetsanalys (som skulle uppnås genom bakdörren vägen för omläggning återbetalningar närmare tidens ände, snarare än genom de direkta avskrivningar som så förolämpar tyskar och östeuropéer).
Slutligen, och mest problematiskt, måste något göras för att få bort bankerna från intensivvården. Med tanke på att den grekiska ekonomin nyligen smälte samman, säger mina källor att det nu finns ett solvensproblem för grekiska banker, för att öka deras obehag att de nästan har slut på kontanter.
Här är poängen. Om man inte finner ett sätt att tillåta bankerna att öppna på nytt inom några dagar - och ECB bara upprätthåller akut likviditetsstöd kommer inte i närheten av att uppnå detta, men ECB har förlorat all aptit på att kasta mer bra pengar efter dåligt - kommer den grekiska ekonomin att implodera så att alla räddningsavtal som överenskommits i helgen kommer att bli irrelevanta i veckor.
Eftersom den grekiska ekonomin skulle vara så smältande att skatteintäkterna skulle kollapsa och Aten skulle behöva ännu fler allmosor i euroområdet.  Grekland och euroområdet är ännu inte fast, inte ens nära.
Inte för första gången under de fem åren av Greklands eurokris - eller euroområdets Greklandkris - är jag förvirrad.