Född i Malaysia, av sydindiskt arv, kom han hit med sin familj för 22 år sedan, 13 år gammal, och är nu en blivande presentatör på ABC nyhetskanal, News 24. Han är en av de nationella TV-bolagens stigande stjärnor.
Men den senaste veckan, i ett klassiskt fall av en nyhetsman själv göra rubriker, har han varit i fokus för ett nationellt samtal om australiensisk rasism, efter att ha varit offer för den typ av fula rasistiska incident som vanligtvis går orapporterad.
Mr Fernandez åkte buss genom inre Sydney, när en liten flicka började nypa och snärja sin tvååriga dotter.
För att erbjuda skydd från vad han trodde var något ganska harmlöst barn lek, han lade armen om sin dotter, men fortfarande flickan envisas och sedan började snärta honom. "Det var min arm", sa han till barnet, då hennes mamma lät rasist slita sönder.
"Hon började slunga misshandel och anklagade mig för att nå bakom våra platser och röra vid hennes dotter", berättade han efteråt. "Naturligtvis hade jag inte gjort något sådant."
Sedan kom det rasistiska angreppet, som han beskrev som "de längsta 15 minuterna av mitt liv". Hans tvååriga dotter hörde vartenda ord av skriet, som kulminerade i illa munsbiten misshandel.
När han gick av från bussen, beskrev han för föraren vad som hade hänt. "Det är ditt fel, kompis", svarade föraren. "Du kunde ha flyttat."
I veckan då amerikanerna firade 100-årsjubileet av födelsen av en av de stora hjältinnorna i kampen för svart jämlikhet beskrev Fernandez det som hans alldeles egna "Rosa Parks ögonblick". Efter att ha lämnat sin dotter på dagis, grät han.
Jeremy Fernandez delade avsnittet med sina anhängare på Twitter, och det blev snart viralt.
"Den som säger att rasismen är döende har helt fel", skrev han, som en del av en serie tweets. "Det är sorgligt när en färgad man 2013 måste visa sitt barn hur man håller modet i ansiktet på rasistiska hån." Samtalet hade börjat.
– De flesta pratar inte om sånt här, säger Fernandez. "Det är därför jag tror att det rörde en nerv. Jag trodde ärligt talat att det skulle ge upphov till lite diskussion i ett par timmar. Jag hade ingen aning om att den skulle lyfta." Sedan i fredags har han kontaktats av cirka 6000 personer.
Rasism har varit en del av den australiska historien sedan den vita bosättningen 1788. Under Gold Rush i slutet av 1800-talet, fruktar att en överväldigande vit nation skulle kunna invaderas av icke-vita som gränsar till paranoida.
Vita Australiens politik, som begränsade icke-vit invandring och som överlevde fram till början av 1970-talet, blev 1901 en av de första rättsakterna i det nya australiska parlamentet. Den moderna australiensiska historien är emellertid en mångkulturell framgång.
Strax efter andra världskriget var över 90 procent av de 7,5 miljoner australierna av anglo - keltiskt ursprung. Sedan dess har befolkningen tredubblats, och nästan 45 % av befolkningen har minst en förälder som är född i ett främmande land. Nu talas mer än 260 språk i Australien, och landet består av människor med 270 olika förfäder.
Få länder har upplevt en sådan massiv och snabb demografisk förändring med så små våldsamma motreaktioner och raskheter. En av anledningarna till att cronullaupploppet 2005 var så uppskakande, till exempel, var att dessa rasistiska utbrott var så exceptionella.
Uppgången i mitten av 1990-talet av Pauline Hanson och hennes One Nation parti skär också åt båda hållen. Queenslands fisk - och chipsbutiksägare vände upp och ner på sin ryktbarhet för att personifiera den australiska intoleransen. Men Hansonismen visade sig vara ett kortlivat fenomen, och dess engångsfigur är nu en figur av kul.
I dag finns det ingen australiensisk motsvarighet till det brittiska nationalpartiet. Det finns inte heller någon motsvarighet till Nationella fronten, Engelska Försvarsförbundet eller andra europeiska extremhögergrupper.
Rasmissbruk och okänslighet är dock vanligt förekommande, vilket i viss mån förklarar varför landet ofta kastas som en "rednecknation" - inte minst av australiensarna själva. Tabloid och politisk hysteri kring asylfrågan har sitt ursprung i ett förflutet där en övervägande vit nation kände sig osäker i en övervägande icke-vit region.
Komikern Barry Humphries, kanske mer känd som Dame Edna Everage, slog ett ackord när han konstaterade: "Xenofobi är kärlek till Australien."
Men i en viktig ny bok, "Gå inte tillbaka till var du kom ifrån: varför multikulturalism fungerar", den akademiska Tim Soutphommasane hävdar att Australien nu rivaliserar Kanada som världens mest framgångsrika multikulturella land.
Det har aldrig funnits "en numeriskt betydande underklass av invandrare", konstaterar han. Australien är en av de få OECD-nationer där immigranters barn "består av en högre andel människor i högkvalificerade yrken än barn till infödda".
Bostadssegregering är inget problem. Antalet äktenskap mellan olika raser, som är en viktig indikator på etnisk integration, är högt. Av den tredje generationen, en majoritet av australiensare av icke engelsktalande bakgrund gifta sig partners med ett annat etniskt arv.
Soutphommasane beklagar att invandrare är underrepresenterade i styrelserum, högsta ledning, militär och parlament, som bara har tre lagstiftare med icke-europeisk bakgrund, och lyfter fram problemet med diskriminering på arbetsplatsen.
Som invandrare själv - hans föräldrar var flyktingar från Laos - har han också utsatts för övergrepp och förtal, vilket han tydligt beskriver i sin bok. Trots detta argumenterar han: "Australien har gjort mångkulturalismen bra."
"Episoder som Jeremy händer varje dag", säger han, "men de är inte helt representativa för det australiska samhället."
"Det är viktigt att stå emot frestelsen till reflexiv självflaggning mot rasism", tillägger han. "Vi tenderar att se oss själva som de värsta i världen, och det är vi inte. Vi kan ibland ignorera den stora bilden, även om dessa fall understryker sårbarheten i vår prestation."
Jeremy Fernandez håller med om att "Australien inte är ett rasistiskt land", men att denna typ av fula episoder är nedslående. "Även om det är en gång i månaden," säger han, "är det en livstid av det händer 12 gånger om året."
Men det stora offentliga gensvaret, både på nätet och personligen, har fått honom att känna sig uppmuntrad.  "Det har varit ett överväldigande budskap om god vilja", säger han. "Det måste tala lika högt som själva händelsen."
Jeremy Fernandez kan lätt vara ansiktet på det nya Australien, en affisch pojke för invandrarframgångar.