"Min första instinkt var att öppna vingutgången och smita ut med så många passagerare jag kunde, men jag insåg att detta skulle lämna resten av passagerarna sårbara," sedan flygvärdinnan Nupoor Abrol berättade BBC News.
Säkerhetsstyrkorna belägrade New York-flyget i 16 timmar på Karachi flygplats efter att jetplanet togs över av palestinska militanter den 5 september 1986. Det var ett blodigt slut - 22 människor dödades och omkring 150 skadades.
Den chockade världen och är föremål för en nyutgiven film, men de överlevande har hittills varit tysta.
Medan de vidarebefordrade händelserna till ett privat FBI-möte en vecka efter kapningen, och till en frigivningsförhandling för den ledande kaparen 2005, är detta första gången de har delat detaljer med media. De kastar också ljus över de sista timmarna av Neerja Bhanot, deras kollega som dog i attacken och är föremål för den nya filmen.
De bryter denna tystnad nu, säger de, eftersom de vill hedra och erkänna de viktiga roller som spelas av alla ombord, av vilka de flesta inte är kända för allmänheten.
" kapningen är långt ifrån över för mig och mina kollegor. En del av oss, både passagerare och besättning, kämpar fortfarande med det förflutnas skelett och försöker lösa problemet med incidenter, sekvenser, människor som var inblandade i händelsernas kedjor, säger Nupoor.
"Historierna kan skilja sig åt, men anden förblir densamma."
Det var strax före 06:00 och Pan Am Flight 73, på en mellanlandning i Karachi från Mumbai, planerades att fortsätta till Frankfurt, på väg till New York. Det fanns 14 flygvärdinnor ombord, varav 12 förberedde sig för start.
Utanför hade fyra beväpnade män skyndat sig till asfalten i en skåpbil förklädd till flygplatsvakt. Männen gick in i Boeing 747 och sköt i luften.
Nupoor såg dem skjuta nära en kollegas fötter och skrek åt henne att låsa dörren.
Flygvärdinnan Sherene Pavan, som var utom synhåll för militanterna, hörde upproret, sträckte sig efter intercomen och tryckte nödnumret till cockpit. Piloten upptäckte sitt andra försök och hon vidarebefordrade koden.
Medhjälpare Sunshine Vesuwala såg en av kaparna ta en kollega, Neerja Bhanot, och sätta en pistol mot hennes huvud.
Och sedan en annan militant, hans AK-47 och granater i klar sikt, instruerade Sunshine att ta honom till kaptenen.
Cockpiten var tom.
"Jag märkte omedelbart att utrymningsanordningarna i cockpit hade satts in. Jag märkte att evakueringsluckan i cockpit var öppen, men jag låtsades inte göra det. Jag ville ge piloterna tid att fly ifall de fortfarande var i färd med att klättra ner för repen utanför planet. Kaparen verkade inte veta mycket om planet så han letade inte efter det, säger Sunshine.
"Många har kritiserat piloterna för att de lämnat resten av besättningen bakom sig, men jag blev lättad när jag såg piloterna vara borta, eftersom vi alla var säkrare på marken än vi skulle vara i luften. Och i vilket fall som helst var åtminstone de tre piloterna säkra. Tre liv skulle räddas."
Dilip Bidichandani, en annan förvaltare, är övertygad om att piloternas flykt faktiskt räddade fler liv.
"Piloterna evakuerade flygplanet" "menade att vi inte var i händerna på terroristerna, som kunde ha instruerat planet att flygas in i en byggnad, eller ens sprängas i luften under flygning."
Vapenmännens plan var att tvinga piloterna att flyga dem till Cypern och Israel, där andra medlemmar av deras militanta grupp satt fängslade på grund av terroranklagelser.
Utanför på asfalten använde Pan Ams Karachi regissör Viraf Doroga en megafon för att börja förhandla med kaparna. Han berättade för de fyra männen att flygplatsmyndigheterna letade efter piloter att flyga dem dit de behövde gå.
Under tiden drogs 29-årige amerikanska passagerare Rajesh Kumar upp från sin plats och tvingades knäböja framför en av de öppna dörrarna, med en pistol mot huvudet. När ingen pilot dök upp inom en timme, blev Kumar skjuten och sparkad ur planet.
"Det här förändrade allt. Det visade att de var hänsynslösa mördare, säger Sunshine.
Omkring fyra timmar in i belägringen började kaparna försöka identifiera amerikanerna ombord. Abu Nidal-organisationen (ANO), som de var medlemmar i, motsatte sig USA:s och Israels politik i Mellanöstern.
Sunshine, Madhvi Bahuguna och en annan flygvärdinna började samla in pass och i tysthet undvika att samla in något som var amerikanskt.
De gick sedan igenom påsarna med pass som de hade samlat in, i hemlighet sållat ut några kvarvarande amerikanska och stoppat dem under sina säten eller gömt dem i sina kläder.
Mike Thexton, en passagerare på planet, beskriver handlingen i sin bok Vad hände med The Hippy Man? Som "extremt modig, osjälvisk och smart".
"Jag må vara partisk men jag känner att dagen bevisade att flygvärdinnorna ombord var några av de bästa i branschen."
Efter att ha misslyckats med att hitta en amerikan bosatte sig militanterna efter någon brittisk. Mike fick sitta på golvet, och som de andra passagerarna höll han händerna ovanför huvudet. Bortsett från en skarp spark, säger han, blev han inte fysiskt illa behandlad och flydde så småningom med andra i det senare kaoset.
Sherene och Sunshine var kabinbesättningen som tillbringade mest tid med ledarkaparen Zaid Hassan Abd Latif Safarini. Han ledde gång på gång antingen Sunshine eller Sherene under pistolhot upp till övre däck cockpit, och använde dem som mänskliga sköldar medan han kikade runt dem för att ta en titt utanför.
"Ibland höll han mitt hår, tvingade mitt ansikte till fönstret och frågade vad jag kunde se på asfalten. Han sa att han letade efter amerikanska stridsflygplan, säger Sherene.
Meherjee Kharas, en 28-årig Pan Am-mekaniker ombord, var tvungen att göra radiokontakt med förhandlare utanför. I detta skede trodde kaparna fortfarande att en pilot skulle flyga planet åt dem.
Under de närmaste timmarna på övre däck, Safarini svikit sin gard flera gånger, säger Sunshine. Han skämtade och flörtade, bjöd in henne att följa med honom till Cypern och lovade att lära henne simma.
Sunshine förblev alert. Vid ett tillfälle tittade hon längtansfullt på nödyxan i en glaslåda i sittbrunnen. Safarini, mitt på skämtet, fångade henne och riktade genast pistolen mot hennes huvud.
"Tänk inte ens tanken", sa han.
Så småningom hotade militanterna att en passagerare skulle skjutas var 15:e minut, eftersom en pilot inte hade materialiserat sig.
Nupoor försökte trösta passagerarna runt omkring henne medan hennes kollega Dilip Bidichandani tog runt smörgåsar och Neerja distribuerade vatten.
"Den dagen, medvetet eller omedvetet, samlades vi som ett lag och spelade våra roller efter bästa förmåga", säger Massey Casper, en annan förvaltare.
Även om kaparna hade stängt dörrarna och sänkt fönsterluckorna tidigare, hade luftkonditioneringen och lamporna varit tända. När kvällen började, började strömförsörjningen ombord att minska, lamporna fick dimmer och den svala luften slutade cirkulera.
Meherjee, mekanikern, sade till Safarini att nödkraften skulle vara i 15 minuter eller så innan flygplanet skulle störtas i mörker. Sherene sa att hon visste att tiden höll på att ta slut.
När ljuset slocknade var alla flygvärdinnor och passagerare i mitten av kabinen, flera satt på marken i gångarna och nära dörrarna. Vapnen placerade sig på båda sidor om gångarna.
"De hade förlorat tålamodet. De släppte ut ett krigsrop, säger Sunshine, "och började skjuta in i folkmassan. Det fanns stora ljusstrimmor som krossade mörkret. Och skriker."
Sherene såg att Meherjee hade blivit dödad.
I kaoset och mörkret hade åtminstone tre dörrar öppnats, även om det inte är klart av vem. Dörren närmast vingen hade öppnats manuellt, vilket innebar att nödrutschkanan inte utplacerades. Det var ett kort hopp att nå flygeln. Många satsade på det. Nupoor och Madhvi halkade av kanten av vingen, spräckande ben när de träffade asfalten runt 6 meter nedanför.
Sunshine och Dilip var också på vingen, men i mörkret kunde inte mäta avståndet av droppen. De såg att en annan dörr hade satts in automatiskt, vilket innebar att nödrutschkanan var uppblåst.
De klättrade tillbaka in genom dörren de hade kommit igenom, och tillsammans med Sherene och en annan kollega, assisterade och omdirigerade passagerare till den uppblåsta bilden.
Massey hade redan lämnat rutschkanan några ögonblick tidigare och tagit med sig tre ensamkommande barn.
Sedan, när alla passagerare var utanför flygeln, gjorde besättningen något anmärkningsvärt. De hörde inga fler skottlossningar, men utan att veta var de var, återvände de till det mörka planet för att leta efter överlevande.
Det var då Sunshine såg Neerja.
Neerja hade blivit skjuten i höften och blödde kraftigt, men var vid medvetande. Sunshine ringde Dilip för att hjälpa till, och de två bar Neerja till nödrutschbanan. De knuffade ner henne först, sen hoppade de ut själva.
Sherene, och en kollega till Ranee Vaswani, var de två sista gisslan som lämnade planet. Tre av kaparna flydde från flygplatsen när de fångades av flygplatssäkerheten. Safarini var fortfarande ombord när Pakistans säkerhetsstyrkor gick in i planet.
Neerjas kollegor säger att hon fortfarande levde när hon anlände till Karachis sjukhus i Jinnah.
"Det var kaotiskt, som en krigszon, där inne. Neerja kanske fortfarande lever om hon hade blivit omhändertagen direkt, säger Sunshine.
"Jag såg inte medicinska anläggningar på flygplatsen förutom mindre första hjälpen" Sjukhuset var flera kilometer från flygplatsen, säger Dilip. "Neerja sattes in i ambulansen utan bår."
När de äntligen kom till sjukhuset fortsatte kaoset, säger Sherene.
"Neerjas liv kan ha räddats var bättre förhållanden på sjukhuset."
Efter en kort paus återvände hela besättningen till Pan Am i minst några år.
De arbetade då och då samma flyg och sprang på varandra vid rastplatser. De diskuterade inte kapningen.
Alla har klarat sig på olika sätt. Två av de sex finns kvar i branschen.
Under sina intervjuer med BBC betonade de att det inte fanns någon enda hjälte den dagen, att besättningsmedlemmar som inte intervjuade spelade en lika viktig roll, och att de vill att överlevande från terrorattacker som 9/11 och Paris ska veta att livet fortsätter.
De vill också att folk ska veta att de verkligen saknar sina kollegor Neerja Bhanot och Meherjee Kharas.
– Överlevare [av sådana grymheter] lever varje dag med minnena, säger Madhvi. Hon hoppas att, genom att tala ut, "vi alla kan ansluta genom våra överlevnadshistorier och bilda ett tyg av kraft och styrka framöver".
Nästan 30 år efter kapningen av Pan Am Flight 73 på Karachi flygplats har sex av planets besättning talat med media för första gången.