Sanktionerna fokuserar på leverantörer till Irans missilprogram och grupper som hjälper till att beväpna vad Washington ser som terrororganisationer i regionen.
Det är svårt att se vilka praktiska konsekvenser dessa sanktioner kommer att få, eftersom få av dessa organisationer eller individer förmodligen gör affärer i Förenta staterna.
Men sanktionerna skickar en tydlig varning till Teheran att vakten har förändrats i Washington.
Obama-administrationen såg sina förbindelser med Iran till stor del genom prisman för behovet av att förhandla fram ett avtal för att begränsa Teherans kärnkraftsprogram.
Irans regionala verksamhet - stöd till Hamas och Hizbollah, militärt stöd till Assadregimen, stöd till Houthis i Jemen och dess växande inflytande i Irak - spelades ned för att se till att kärnkraftsavtalet skulle kunna fortsätta.
För Obama-teamet var det övergripande målet att begränsa Irans kärntekniska verksamhet.
Detta ansågs vara ett självändamål, ett mål som skulle kunna avvärja militära aktioner, men också ett steg som med tiden också skulle kunna leda Iran bort från dess relativa ekonomiska isolering mot ett förbättrat förhållande till väst.
Det rådde stor oenighet om kärnkraftsaffären.
USA och dess stora västliga allierade, tillsammans med Ryssland, såg förtjänster i det kärnvapenavtal som effektivt "kicked burken ner på vägen", skjuta upp varje konfrontation med Teheran över sitt kärnvapenprogram.
Washingtons regionala allierade - länder som Israel, Saudiarabien och andra Gulfstater, som har sett Teherans uppgång med oro - var dock mycket mindre imponerade.
Och många av dem kan mycket väl ha hoppats att Trump laget - som innehåller flera högljudda motståndare till Teheran - kan försöka upphäva avtalet.
Det är lite mer komplicerat än så. Under en resa nyligen till Israels stora årliga säkerhetskonferens förra veckan ansåg många experter och tjänstemän där att en dålig affär, om den genomförs på rätt sätt, kan vara bättre än ingen affär alls.
Det som oroar israelerna är att Iran nu blir en viktig aktör i regionen.
Dess stöd till Assadregimen i Syrien och utplaceringen av dess allierade - Hizbollah och olika shiamiliser, med stöd av officerare från dess revolutionära vaktkår - har gett Teheran åtminstone möjlighet att etablera sina allierade vid en lång gräns med Israel från Medelhavet genom Libanon och Syrien - hela vägen till den jordanska gränsen.
Även Jordanien är oroat, liksom flera av Gulfstaterna, vilket förklarar deras lugna strategiska närmande till Israel.
Ironin i allt detta är att det till stor del var USA:s militära makt som etablerade förutsättningarna för Irans uppgång till regional bemärkthet.
Genom att avsätta sin ärkefiende Saddam Hussein och reducera Irak till en mindre militär aktör med många andra säkerhetsproblem på sin tallrik öppnade Washington dörren till ett ökat iranskt inflytande i regionen.
Ytterligare en ironi är att Förenta staterna, genom att stödja den irakiska regeringens ansträngningar mot den så kallade islamiska staten, objektivt allieras med Teheran, där flera iranska influerade shiamiliser kämpar i samma kampanj.
Obama-administrationens misslyckande med att acceptera det påtvingade avlägsnandet av Syriens president Assad och dess odugliga och halvhjärtade ansträngningar att beväpna och träna Sunnistyrkor där, gynnade återigen den framväxande Shia-axeln.
Så Trump administrationen kommer till kontoret med en önskan i grunden att ändra Washingtons inställning till Teheran. Dessa sanktioner är bara det första steget.
En förklaring om att Iran nu är "med förvarning", med National Security Adviser Michael Flynns ord, kanske låter bra, men det betyder inte en politik.
Vilka verkliga steg planerar Trump laget?
Är den beredd att stödja - om än motvilligt - kärnvapenavtalet samtidigt som den strikt övervakar Irans beteende?
Vilket bredare internationellt stöd kan USA samla för hårdare åtgärder mot Teherans missilprogram - som man insisterar på att man har rätt att fullfölja?
På ytan av det här kanske USA har en poäng. I FN:s säkerhetsråds resolution 2231 uppmanas Iran att inte vidta någon verksamhet med anknytning till ballistiska robotar som utformats för att kunna leverera ett kärnvapen.
Vid en genomgång av Förenta staternas nationella säkerhetsråd tidigare i veckan noterades att ballistiska missiler som utformats för att kunna leverera en nyttolast på minst 500 kg till en räckvidd på 300 km i sig kan leverera kärnvapen.
"Det bör inte råda något tvivel," genomgången fortsatte, "att Förenta staterna är fast besluten att hålla Iran ansvarigt för att följa missilrestriktioner och ansvarig för beteendet i regionen som vi anser vara destabiliserande."
Men vad exakt betyder Trump Administration med fraser som "hålla Iran till svars"?
Det är två länder vars krigsfartyg kan komma i närheten varje dag i Gulfstaternas vatten. Spänningar kan utlösa en stor konfrontation. Är Washington på kollisionskurs med Teheran?
Dess retorik kanske tyder på det. Men det är president Trumps handlingar - och naturligtvis Irans egna svar - som kommer att avgöra var saker och ting går härifrån.
Inom några dagar efter ett iranskt missiltest och en efterföljande varning från Trumpadministrationen har USA nu följt upp med att införa en ny omgång ekonomiska sanktioner.