Har media tappat intresset? Är det en fråga om kronisk politisk trötthet? Är våra hjärnor helt enkelt inte kopplade för att tänka långsiktigt?
BBC World Service's The Enquiry hör av fyra expertvittnen.
Max Boykoff grundade Media Climate Change Observatory för tio år sedan.
"Vi övervakar 50 källor runt om i världen i 25 länder på sex kontinenter. Vi försöker sätta fingrarna på pulsen av ebb och flöden av täckning av klimatförändringar över tid, månad till månad.
"Det är inte en uttömmande läsning av alla mediekonton överallt runt om i världen över alla plattformar, utan snarare ett sätt att få oss att prata produktivt.
"Under 2004 var täckningen relativt låg. Runt 2006, in på 2007 var det en uppgång. Det fanns ett högt vattenvärde 2009 [vid tidpunkten för FN:s klimatkonferens i Köpenhamn].
"Från den höga vattenstämpeln till 2014 har täckningen minskat: 36 % globalt, 26 % i USA och så mycket som 55 % i Storbritannien.
"Inom det senaste året här i USA minskade National Public Radio sitt miljörapporteringsteam från tre till en reporter.
"Vi ser exempel på detta som utvecklas ganska regelbundet. Det är verkligen press på nyhetsrummet. Det finns krympande tid till deadline, det finns minskade resurser för att täcka komplexa frågor som klimatförändringar som kräver en viss grad av utredning, en viss grad av förtrogenhet med konturerna och nyanserna i ämnena.
Jennifer Morgan är Global Director för klimatförändringsprogrammet vid World Resources Institute.
"Köpenhamn skulle vara det ögonblick då över 190 länder samlades och kom överens om ett nytt rättsligt bindande avtal för att ta itu med klimatförändringarna. Det var i hög grad en stor upphetsning och förväntan att äntligen försöka få till stånd en global överenskommelse efter Kyotoåren.
"Jag minns att jag gick in med en kollega till mig, och sa 'Okej, vi måste göra det.  Vi måste få detta gjort, dessa stunder händer inte särskilt ofta ".
"Men det blev snart klart att förhandlingarna inte skulle planera:
"I mitten av den andra veckan normalt vad som händer är alternativen börjar bli smalare, och du kan se paketet växa fram. Det hände inte, och det var då vi alla började bli mycket oroliga."
Kinas chefsförhandlare hindrades av säkerhet under de första dagarna, sessionerna avbröts rutinmässigt i syfte att avsluta i tid, utvecklingsländerna sade att de ignorerades, och EU saknades från ett slutmöte där en icke-bindande överenskommelse i sista minuten utarbetades.
"Det var hemskt. [Vi kände] ett utmattat nederlag, bara en djup trötthet, särskilt från den europeiska sidan, av att bara vilja ta en paus. Den personliga uppoffringen - det låter galet - men att tro och försöka få något att hända, jag tror att det var ett trauma, bara för att lägga så mycket blod, svett och tårar i det.
"Efter Köpenhamn fanns det en känsla av att det behövde bli lite av en tid ute på världens ledares sida av saker. Så det gick definitivt in i en mycket låg nivå av uppmärksamhet under några år. Förbindelserna mellan några av statscheferna efter Köpenhamn var ganska ansträngda.
"Även månader efter det var det nästan som om [de] hade blivit psykologiskt brända av detta.
"Det har haft en verklig inverkan på dessa individers vilja att förbli engagerade."
Miljöpsykologen Robert Gifford undersöker varför även de som accepterar en koppling mellan mänskligt beteende och klimatförändringar är ovilliga att agera.
"Vår hjärna har inte utvecklats mycket fysiskt på omkring 30 000 år. På den tiden vandrade vi mestadels runt på Savannah, och våra främsta bekymmer var mycket omedelbara: mata oss själva just nu, oroa sig för alla som kan försöka ta vårt territorium. Man tänkte inte mycket på vad som skulle kunna hända om fem år, 10 år eller 100 km bort.
"Vi har fortfarande samma hjärna. Självklart är vi kapabla att planera, men den typ av standard är att hålla sig till här och nu, vilket inte är särskilt bra för att tänka på klimatförändringar, vilket är ett problem som, för många människor, är mer i framtiden och längre bort, eller åtminstone vi tror att det är.
"[Och] som alla annonsörer vet, om du inte ändrar ditt budskap människor bara kommer att stämma ut. Och så miljödomningar är "ja, jag har hört det budskapet förut". Vi är alltid öppna för nya meddelanden, och ägna mer uppmärksamhet åt nya meddelanden. Så om regeringar eller beslutsfattare upprepar samma budskap alltför ofta, människor bara sluta efter ett tag. "
Vi tenderar också att trimma ut när vi känner oss hjälplösa:
Utredningen sänds på BBC World Service tisdagar från 13:05 GMT
Lyssna på programmet
Ladda ner programmet
"Vad kan jag göra åt detta globala problem? Jag är bara en person, och det finns 7+ miljarder människor på planeten. Jag har bara inte mycket kontroll över detta, så därför kommer jag inte att göra mycket åt det, eftersom mitt bidrag, även om jag gjorde allt, inte skulle göra någon större skillnad. "
– De flesta av oss som försöker göra något åt detta har till exempel insett att isbjörnsmetaforen inte är en stor sådan. Ja, vi har viss sympati för denna stackars isbjörn, men det är inte tillräckligt nära våra egna liv.
"Osäkerhet är ett riktigt stort problem. Vi har lärt oss i mitt eget laboratorium av experimentella bevis att när människor känner sig lite osäkra på ett miljöproblem - om den framtida temperaturen kan variera från en halv grad ökning till en och en halv grad ökning - kommer människor att säga "ja, det kommer förmodligen bara att vara en halv grad ökning, så jag kommer att fortsätta flyga till någon tropisk plats".
"Det är en naturlig mänsklig tendens att tolka information på ett sätt som passar våra personliga intressen.
Joe Smith undervisar i geografi vid Open University och menar att berättelsen om klimatvetenskap måste utvecklas.
"Jag är inte säker på att människor behöver engagera sig i klimatförändringarna alls. Det är mer eller mindre orapporterat om man bara beskriver det på sidan.  Det är komplext, tvärvetenskapligt, fynden rinner ut över tiden, och gränsen mellan vetenskap och politik och politik är mycket stökig. Det är en verklig utmaning för media.
– Tanken att vi ska mobilisera fler människor med rädslomeddelanden är fel.  Jag tror att vi har knackat på dörren till alla som kan svara på en sådan sak, men du måste också fråga om det är ett korrekt sätt att berätta vetenskapen.  Jag tror att det är mer respektfullt för vetenskapens natur att säga att det är en av mänsklighetens mest ambitiösa frågor.
"Det var ett taktiskt felsteg att föreslå att vi genom att insistera på att debatten är över kan gå vidare till handling. Det antydde på något sätt att vetenskapen var fullständig, och att det naturligtvis lämnade mycket utrymme för de människor som har argument om åtgärder mot klimatförändringarna att stå i vägen för oss att ha en ordentlig offentlig konversation om dessa åtgärder eftersom de kunde plocka isär mindre detaljer i vetenskapen.
"Det är inte bara det att klimatvetenskapen inte är färdig, den är faktiskt ofinishable.
"Resten av vetenskap - partikelfysik, kosmologi - är tillåten att vara ganska saucy. Jag skulle älska att komma till den punkt där vi tillåter klimatförändring vetenskap att helt enkelt vara intressant, förtrollande även, lika fascinerande som alla områden av vetenskap eftersom det är ett enormt ambitiöst och övertygande uppdrag.
"Om du vill prata med en affärsperson, du talar om energitrygghet för deras företag eller energitrygghet för deras nation.  Om du vill prata med en förälder vid skolporten, du talar med dem om hälsan hos deras barn, deras erfarenhet av resan till skolan - skulle de inte vara lyckligare promenader och cykling?
"Att tala om klimatförändringar behöver inte innebära att "prata om klimatförändringar" för att leda oss till några verkligt omfattande åtgärder.
"Vi behöver inte ha på oss en klimatförändringströja."
Utredningen sänds på BBC World Service tisdagar från 13:05 GMT. Lyssna online eller ladda ner podcasten.
Eftersom majoriteten av världens forskare är eniga om att temperaturen stiger - troligen driven av mänskligt beteende - varför tycks klimatförändringarnas täckning torka ut?