Jag blev lite förvånad över allt krångel.
På det hela taget måste man dock medge att Indien inte är främmande för komiska märkesnamn.
Miljontals män över hela landet har marscherat in i knarkaffärer och bett om kondomer från Manforce. Under tiden har hemmafruar köpt Stay On-kapslar till sina män, i hopp om att de ska göra det. Vi har använt Cock brand fyrverkerier i åratal.
Men det betyder inte att människor från andra håll kan håna oss. Varje nation är hem för några tyvärr namngivna produkter.
Om du bor i England, bör du veta att din nation producerar Heinz Microwavable Spotted Dick, och har gjort det i många år. Nån måste köpa den. Dina finare stormarknader lager Original Bröst Munchies, som också kan beställas online.
Under tiden äter människor i Ghana sina pommes frites med skittosås och tvättar ner den med Pee Cola. Man hör dem inte bråka om det.
Tänk om det indiska bilnamnet lät som ett dödligt virus? Vem är du att döma oss?
I stället för att hänge sig åt onödig smutskastning, är detta ett bra tillfälle att granska historien om varumärken i Indien, för att se hur vi kom fram till Zica.
Man kan till och med hävda att det är viktigt, eftersom historien om dessa namn, och deras utveckling, på sätt och vis är historien om en nations själ.
Vår historia börjar 1947, då vi trodde att vi var fria. Men det var inte så lätt. Britterna visade sig vara extremt svåra att bli av med. Många av dem lurade på klubbarna och vägrade att släppa in andra. Andra trampade på handelskamrarna som kolossi, tills vi slog dem med gin och släpade bort dem när de föll ner på golvet, medvetslösa.
När vi var unga och sårbara som nation, var deras illvilliga inflytande starkt.
Våra favoritmärken var kex och drycker, den typ som khansamas (kooks) serverade sina memsahibs, som Bournvita och Thin Arrow Root och Horlicks.
Tiden har gått, men Rajs skugga har dröjt kvar.
När vi växte i förtroende, köpte vi Indian-ljudande Mysore Sandal Soap och Rooh Afza Syrup och Taj Mahal Tea, men en Raymond kostym var fortfarande bättre än en Dinesh.
Ibland kunde detta stigande självförtroende skapa olyckliga hybrider, som Premier Padmini. Det var en bil som lanserades 1974, och vi marscherade modigt in på 1950 - talet. Det enda indianerna sa var Padmini.
Padmini var också namnet på en populär skådespelerska, som sköt genom våra liv som en komet, och dominerade drömmar många ungdomar. Som pojke kom jag ihåg att jag var mycket generad över att vår bil kallades Padmini.
När vi blåste in i 70- och 80-talen, fortfarande märkligt självsäkert, kände vi oss starka nog att utmana Coca Cola makt, och kom upp med Thums Up, som ett resultat av vilket nästan ingen i Indien kan stava ordet "tumme".
En annan lokal mästare av tiden var Vijai Super Scooter, som sprang på en blandning av bensin och fotogen, och ibland gjorde fisljud.
Allt detta gav er det nationella perspektivet, men det fanns också regionala egenheter.
I mitt hemland Bengal har de flesta märken alltid varit ätliga. Mat är en viktig prioritering, kanske för att historien har lärt oss att man aldrig vet när det tar slut.
Min barndom dominerades av märken som Dulal's Palm Candy, Ganesh Brand Mustard Oil och Jalajog Sweet Curd, som fick stöd av poeten Rabindranath Tagore: "Efter att ha ätit Jalajog Sweet Curd var jag oerhört nöjd."
Gastronomiska och farmaceutiska går hand i hand, vilket är varför magmediciner som Gelusil, Digene och Pudin Hara också är en del av vårt subnationella psyke.
När vi flyttade in i 90-talet breddade resten av landet, inte lika besatt av magar, sina vyer.
Vi förblev övertygade om att utländska var bättre än indiska, men vår definition av utländska utvidgades bortom Hyde Park och Piccadilly Circus.
Vi omfamnade märken som lät som om de var utländska, som Monte Carlo från staden Ludhiana, Da Milano från Kapashera (nära Delhi), och La Opala från AJC Bose Road i Kolkata (Calcutta).
En framväxande subkultur eller subrutin var kategorin "Might be Japanese", med namn som Onida och Okaya som lämnade precis tillräckligt med utrymme för tvivel. På detta sätt lärde vi oss gradvis världen.
Vi lever nu i en djärv ny era, där gamla regler är meningslösa och antaganden ifrågasätts. Dagens produkter har förkastat grammatikens och logikens tyranni. Jag bor precis intill en Kutz och Kurlz, och det finns flera badrum Shoppees inom gångavstånd.
Tata Motors beslut att kalla sin nya bil Zica måste ses i detta sociokulturella och grammatiska sammanhang. Det var lite av en bu boo, utan tvekan, men kontextuellt korrekt.
Det finns ingen anledning att oroa sig. Ingen skada kommer att uppstå av detta. Tata Motors tillverkar fina produkter, liksom alla andra tillverkare som nämns i denna artikel. Vilket namn de än väljer att ge sitt nya fordon, kommer det säkert att lukta lika sött.
Dessutom bör vi inte vara så förhastade när det gäller att kritisera namn. Vi talar på många språk. Alla namn är öppna för tolkning, inklusive våra egna.
I Indien är namn som Chokalingam, Vellasamy och Terry Mardi helt acceptabla i vissa delar av landet, men väcker en mängd olika frågor i andra. Så försök att inte förhasta dig till doms. Var tacksam för att du inte heter Anal Singh.
Shovon Chowdhurys senaste bok, Mord med bengaliska egenskaper, är satt i en Calcutta ockuperad av Kina.
Det var en mindre sensation i Indien nyligen när Tata Motors lanserade en bil som hette Zica.