Договорът от Лисабон влезе в сила в момент, когато предстоеше прекратяването на много двустранни инвестиционни споразумения с трети държави, а същевременно не бяха установени преходни разпоредби, които да гарантират един общ подход към бъдещите споразумения в рамките на изключителната компетентност на Европейския съюз.
Lisabonská smlouva vstoupila v platnost v době, kdy mělo mnoho dvoustranných investičních dohod se třetími zeměmi těsně před vypršením, načež nebyla zavedena žádná přechodná úprava, která by zaručila jednotný posun směrem k budoucím dohodám v rámci výsadních pravomocí Evropské unie.