В повечето държави-членки времето, прекарано на работното място, не се считаше за истинско работно време и от момента, в който то трябваше да се отчита като част от установеното работно време, държавите.членки започнаха да използват отказа от участие, за да спазват директивата.
Ve většině států pracovní doba strávená na pracovišti nebyla prakticky uplatňována jako skutečná pracovní doba a v okamžiku, kdy došlo k tomu, že se musela započítat jako pevná pracovní doba, státy pro to, aby zůstaly v rámci směrnice začaly zavádět opting-out.