Как е възможно национални и европейски структури, в положението на криза в заетостта, в което се намираме, да продължават да използват обществени средства за субсидиране на многонационални дружества, които съкращават служителите си, въпреки че отбелязват печалба, и поставят интересите на акционерите си пред тези на служителите си?
Jak mohou vnitrostátní a evropské subjekty vzhledem ke krizi v oblasti zaměstnanosti, jíž čelíme, nadále využívat veřejných finančních prostředků na subvencování nadnárodních společností, které propouštějí zaměstnance, i když jsou v zisku, a které tak kladou zájmy svých podílníků nad zájmy svých zaměstnanců?