Силата й се крие в признанието, че само донорството след смъртта не може да осигури необходимия брой органи и с оглед на това тя въведе проверки и насоки, които да гарантират, че когато се правят дарения от живи донори, това става по правилния начин, като се защитават както донорите, така и реципиентите, и се гарантира, че се осъществява на безвъзмездни и доброволни начала.
Její přednost spočívá v zohlednění skutečnosti, že pouze posmrtné dárcovství nestačí pokrýt potřebu orgánů, a proto stanoví kontrolní mechanismy a vodítka pro zajištění toho, že poskytování orgánů žijícími dárci bude prováděno korektně, s ohledem na ochranu dárce i příjemce, na dobrovolném a bezplatném základě.