Am Krankenbette seiner Frau hatte er sich zum ersten Male in seinem Leben willig jenem Gefühle mitleidiger Rührung überlassen, das die Leiden anderer Menschen bei ihm hervorriefen und dessen er sich bisher als einer nachteiligen Schwäche geschämt hatte; und das Mitleid mit ihr und die Reue darüber, daß er ihren Tod gewünscht hatte, und ganz besonders die Seligkeit des Vergebens hatten bewirkt, daß er auf einmal nicht nur eine Linderung seiner Leiden verspürte, sondern auch eine seelische Ruhe empfand, wie er sie früher nie gekannt hatte.
Életében először a felesége betegágyánál engedte át magát a meghatottságból származó részvét amaz érzésének, a melyet más emberek szenvedései ébresztettek benne, s a melyért azelőtt, mint valami káros gyöngeségért, csak szégyenkezett; az iránta való szánalom, annak a megbánása, hogy valóságosan óhajtotta a halálát és a mi a fő, a megbocsátásból fakadó öröm tette azt, hogy ő egyszerre nemcsak hogy szenvedéseinek enyhűlését, hanem olyan lelki nyugalmat is érzett, a minőt azelőtt sohase tapasztalt.