Stellen Sie sich, meine Freunde, ein Festland vor, dessen äußere Theile und nicht der Mittelpunkt, sich ursprünglich aus den Fluthen wie ein riesenhafter Ring emporgehoben haben; ein Festland, welches vielleicht in seinem Mittelpunkt ein halb verdunstetes, unterirdisches Meer birgt; dessen Flüsse von Tag zu Tag austrocknen; wo die Feuchtigkeit weder in der Luft, noch im Boden existirt; wo die Bäume alle Jahre ihre Rinde statt der Blätter verlieren, wo die Blätter der Sonne ihre Seiten zuwenden, nicht ihre Oberfläche, so daß sie keinen Schatten geben; wo das Holz oft unverbrennbar ist; wo die Wälder niedrig, die Gräser riesenhaft sind, und die Thiere seltsam; wo die Vierfüßler Schnäbel haben wie der Ameisenigel und das Schnabelthier; wo das Känguru auf seinen ungleichen Füßen hüpft; wo die Schafe Schweinsköpfe haben, wo die Füchse von Baum zu Baum springen; wo die Schwäne schwarz sind; wo die Ratten Nester bauen; wo die Vögel durch die Mannigfaltigkeit ihres Gesanges oder Geschreies und ihrer Fähigkeiten den Geist in Erstaunen versetzen; wo der eine als Uhr dient, der andere mit einer Postillonspeitsche knallt, der eine den Ruderschlag nachahmt, der andere die Secunden schlägt wie ein Uhrperpendikel, der eine des Morgens bei Sonnenaufgang lacht, und der Andere Abends bei Sonnenuntergang weint!
Képzeljenek el, barátaim, egy kontinenst, melynek eredetileg partjai emelkedtek ki roppant gyűrűként a habokból, melynek középső része talán egy félig elpárolgott beltengert zár magába, melynek folyói napról napra apadnak, ahol a nedvesség a levegőben és a talajban egyaránt ismeretlen, ahol a fák évente kérgüket hullatják le leveleik helyett, ahol a falevelek nem lapjukkal, hanem élükkel fordulnak a napnak, és nem vetnek árnyékot, ahol a fa gyakran eléghetetlen, ahol a kövek elolvadnak az esőben, ahol alacsonyak az erdők, és hatalmasra nő a fű, ahol különös állatok élnek, ahol a négylábú állatoknak csőre van, mint a hangyászsünnek meg a kacsacsőrű állatnak, melyek számára a természettudósoknak meg kellett alkotniuk a csőrös emlősök rendjét; ahol a kenguru szökdécsel egyenlőtlen hosszúságú lábain, ahol a birkáknak disznófeje van, ahol a róka fáról fára száll, ahol fekete a hattyú, ahol fészket rak a patkány, ahol a bower bird, a lugasrakó madár valóságos fogadótermekben látja vendégül szárnyas barátait, ahol a madarak minden emberi képzeletet felülmúlóan sokféleképpen énekelnek, s igen sok ügyességről tesznek tanúságot: az egyik úgy ketyeg, mint az óra, a másik úgy csattog, mint az ostor, a harmadik a köszörű hangját utánozza, a negyedik mint ingaóra veri a másodperceket; ahol az egyik kacag napfelkeltekor, a másik meg sír napnyugtakor! Ó, furcsa, érthetetlen vidék; ha van önmagában ellentmondó, természetellenes föld, úgy hát ez az!