Frühmorgens im Bette, Seite an Seite mit ihr auf demselben Kopfkissen, sah er zu, wie die Sonnenlichter durch den blonden Flaum ihrer von den Haubenbändern halbverdeckten Wangen huschten.
Ilyen közelről nézve, a szeme mintha nagyobb lett volna, különösen abban a pillanatban, mikor fölébredt s egypárszor még lecsukta, majd ujra felnyitotta a szempilláit. A homályban feketének, a napfényen sötétkéknek tetszett, s mintha több rétege lett volna benne az egymásra következő szineknek, mintha lenn, a mélyben, sötétebb lett volna, fentebb pedig világosabb, s legfelül, a szem zománczánál, már egészen kék.