Der Graupelschnee peitschte das Pferd, das am ganzen Leibe naß war und fortwährend Kopf und Ohren schüttelte, so schmerzhaft, daß es in schräger Haltung vorwärts schritt. Ljewin aber fühlte sich unter seiner Regenkappe ganz wohl und blickte fröhlich um sich, bald nach den trüben Bächlein, die in den Wagengeleisen dahinliefen, bald nach den Tropfen, die an jedem kahlen Zweige hingen, bald nach dem weißen Fleck noch nicht geschmolzenen Graupelschnees auf den Brückenbohlen, bald nach dem saftigen, noch fleischigen Laube einer Ulme, das in dicker Schicht um den entblätterten Baum herumlag.
Estére még czudarabb lett az idő: az ólmos eső oly erővel pacskolta a lovát, mely szűntelenűl rázta csuromvizes fejét és füleit, hogy szinte oldalogni kezdett belé; de Levin pompásan érezte magát a kámzsája alatt, s vídáman nézte, hol a kerékvágásokban csörgedező homályos vizet, hol a csupasz ágakon himbálózó vízcsöppeket, hol a híd deszkáján fölhalmozódott és még el nem olvadt daraszemeket, hol pedig egy-egy csupasz fa alatt sűrű rétegben alá hulló még húsos és nedvdús leveleket.