»Was ist denn dabei zu riskieren?« fragte er Frau Bovary. Er zählte ihr die Vorteile eines solchen Versuches an den Fingern auf. Erfolg so gut wie sicher. Wiederherstellung des Kranken. Befreiung von einem Schönheitsfehler. Bedeutende Reklame für den Operateur. »Warum soll Ihr Herr Gemahl nicht beispielsweise den armen Hippolyt vom Goldnen Löwen kurieren? Bedenken Sie, daß er seine Heilung allen Reisenden erzählen würde. Und dann ...« Der Apotheker begann zu flüstern und blickte scheu um sich, »... was sollte mich daran hindern, eine kleine Notiz darüber in die Zeitung zu bringen? Du mein Gott! So ein Artikel wird überall gelesen ... man spricht davon ... schließlich weiß es die ganze Welt. Aus Schneeflocken werden am Ende Lawinen! Und wer weiß? Wer weiß?«
Mert - szólt Emmának - mit koczkáztat az ember? Nézze (és elszámlálta, az ujjain, a kisérlet előnyeit); a siker majdnem bizonyos, a beteg megkönnyebbül és formásabb lesz, a műtétet végrehajtó orvos pedig egyszerre híressé válik. Mondja, kérem, hogy a férje, példának okáért, mért ne szabadíthatná meg lőcslábától ezt a szegény Hippolyte-ot, a ki az Arany oroszlán-ban dolgozik? Megjegyzendő, hogy ez bizonyosan minden utazónak elbeszélné, hogyan gyógyult meg, s aztán (Homais halkabban folytatta és körülnézett) ki tilthatná meg nekem, hogy az ujságnak egy kis czikket irjak a dologról? Édes istenem, egy czikk sok kézben megfordúl... beszélnek róla... szóval ez mindig úgy végződik, hogy egész lavína lesz belőle! És ki tudja?... ki tudja?