Und zu alledem dann noch der Tod dieser Kinder, die einem so schwer geworden sind.‹ Und wieder tauchte vor ihrem geistigen Blick eine schreckliche Erinnerung auf, die unaufhörlich auf ihrem Mutterherzen lastete, die Erinnerung an den Tod des letzten Kindchens, das als Säugling an der Bräune gestorben war, und an sein Begräbnis: wie teilnahmlos alle Anwesenden angesichts dieses kleinen rosa Särgleins gewesen waren und welchen herzzerreißenden Schmerz sie selbst ganz allein empfunden hatte beim Anblick der blassen kleinen Stirn mit den lockigen Härchen an den Schläfen und des wie in Verwunderung geöffneten Mündchens, das aus dem Sarge noch in dem Augenblick hervorgeschaut hatte, als der rosa Deckel mit dem Kreuz aus Goldborte daraufgelegt wurde.
És képzeletében megint megjelent torokgyíkban elpusztúlt utolsó kis fiacskája halálának az ő anyai szívét örökké marczangoló kegyetlen emléke. Eszébe jutott a temetése, az általános közönyösség annál a rózsaszínű kis ravatalnál, az ő szívettépő és magános fájdalma az előtt a beesett halántékokkal határolt sáppadt kis homlok, s az előtt a félig nyitott és csodálkozó szájacska előtt, mely a koporsóból abban a pillanatban rámeredt, a melyben az aranyos kereszttel ékes rózsaszínű fedelet rátették.