Seit achtzehn Monaten fast ohne Nahrungsmittel und süßes Wasser, nährten sie sich von Muschelthieren, angelten mit einem schlechten umgebogenen Nagel, erbeuteten manchmal einen Frischling im Laufe, harrten manchmal drei Tage lang aus, ohne überhaupt zu essen, wachten wie Vestalinnen an dem mit dem letzten Stückchen Schwamm entzündeten Feuer, das sie nie ausgehen ließen, und auf ihren Ausflügen wie eine Sache von größtem Werthe mitnahmen – so lebten sie unter Elend, Entbehrungen und Leiden.
Tizennyolc hónap óta csaknem teljesen élelem híján voltak, ivóvíz nélkül; kagylókat ettek, egy ócska, meghajlított szöggel halásztak, s futtában néha el tudtak kapni egy-egy szopós malacot, volt, hogy három napon át éheztek, s mint az ókori Róma Vesta-papnői, vigyáztak, nehogy kialudjon a maradék taplóval gyújtott tűz; úgy vitték ezt magukkal útjaikra, mint valami nagy kincset; így éltek nyomorúságban, nélkülözések, szenvedések közepette.