Am Grabe, unter den Fichten, kniete ein junger Bursche und weinte. Seine vom Schluchzen wunde Brust stöhnte im Dunkel unter dem Druck einer unermeßlichen Sehnsucht, die süß war wie der Mond und geheimnisvoll wie die Nacht.
A síron, a fenyűfák között, egy gyermek sírt, térden állva, és melle, mely majdnem megszakadt a zokogástól, zihált a sötétségben, mintha végtelen bánat nehezednék rá; végtelen bánat, mely csöndes, mint a hold, és kifürkészhetetlen, mint az éj.