Aber wenn ihre Blicke den chinesischen Ofenschirm streiften oder die breiten Gardinen oder die Lehnsessel, kurz alle die Dinge, mit denen sie sich die Armseligkeit ihres Lebens verschönt hatte, fühlte sie kaum einen Moment Reue, hingegen ein grenzenloses Mitleid mit sich selber, das ihre Wünsche eher noch anfachte als unterdrückte.
Aztán, mikor tekintete odatévedt a kandalló melegét felfogó kínai ernyőre, a széles függönyökre, a kényelmes karosszékekre, szóval azokra a dolgokra, a melyek életének keserűségét egy kissé megenyhítették, lelkifurdalás vagy inkább végtelen bánat fogta el, a mely szenvedélyességét nem fojtotta el, hanem, ellenkezően, csak még inkább izgatta. Károly nem ügyelt rá.