Leo eilte weiter. Seine Liebe war seit zwei Stunden stumm wie die Steine der Kathedrale. Er hatte keine Lust, sie nun auch noch durch den grotesken käfigartigen Schornstein zwängen zu lassen, den ein überspannter Eisengießer keck auf die Kirche gesetzt hatte. Das wäre ihr Tod gewesen.
Léon menekült; mert úgy rémlett neki, hogy szerelme, mely már majdnem két óra óta oly mozdulatlanná vált a templomban, mint a sirkövek, most már el fog gőzölögni, mint a füst, ezen a csonka kürtőhöz, hosszukás ketreczhez, áttört kéményhez hasonlatos valamin, mely oly furcsán meredezik a székesegyházon, mintha egy nagyratörő és ábrándokat kergető kazánkovácsnak a merész és hóbortosan eredeti kisérlete volna.