Die Post spannte in Rouen im »Roten Kreuz« am Beauvoisine-Platz aus. Das war ein regelrechter Vorstadtgasthof mit geräumigen Ställen und winzigen Fremdenzimmern. Mitten im Hofe lief eine Schar Hühner herum, die unter den verschmutzten Einspännern der Geschäftsreisenden ihre Haferkörner aufpickten. Es war eine der Herbergen aus der guten alten Zeit. Sie haben morsche Holzbalkone, die in den Winternächten im Winde knarren; die Gäste, der Lärm und die Esserei werden in ihnen nie alle; die schwarzen Tischplatten sind voller großer Kaffeeflecke, die trüben dicken Fensterscheiben voller Fliegenschmutz und die feuchten Servietten voller Rotweinspuren. Auf der Straßenseite gibt es ein Café und hinten nach dem Freien zu einen Gemüsegarten. Alles trägt einen ländlichen Anstrich. Karl machte sofort einen Besorgungsgang. An der Theaterkasse wußte er nicht, was Parkett, Proszeniumsloge, erster Rang und Galerie war; er bat um Auskunft, wurde dadurch aber auch nicht klüger. Der Kassierer wies ihn in die Direktion. Schließlich rannte er noch einmal in den Gasthof zurück, dann wieder an die Kasse. Auf diese Weise lief er mehrmals durch die halbe Stadt.
A postakocsi a Vörös kereszt fogadó előtt állott meg, a Beauvoisine-téren. A fogadó olyan volt, a milyet sokat látni a vidéki városok külső városrészeiben. Ezeken a régi vendéglátó helyeken nagyok az istállók, de annál kisebbek a hálószobák; az utóbbiakból le lehet látni az udvarra, a hol az utazó ügynökök sárral borított kocsijai alatt tyúkok csípegetik a lehullott zabszemeket; maguk a szobák ócska, rozoga butorzatú, régi módi, kényelmetlen hálóhelyek; egyetlen ékességük a szúette faerkély, mely a szeles téli éjszakákon folyton recseg és ropog; a vendéglő mindig tele van emberrel, lármával és ételszaggal; fekete asztalait kávé- és pálinkafoltok borítják; vastag ablaküvegeit sárgává tették a légynyomok; a nedves asztalkendőkön kék pecséteket hagyott a vörösbor; az egész fogadó, kávéházával, mely az utczára nyílik, és káposztáskertjével, mely mögötte dísztelenkedik, mindenben a falura emlékeztet, mint az a béres, a ki polgárnak öltözik. Károly, mihelyt megérkeztek, mindjárt a nyakába vette a várost és megkereste a szinházat. Összezavarta az erkélyeket a karzatokkal, a földszinti zsöllyéket a földszinti páholyülésekkel, felvilágosítást kért, ezt nem értette meg, a pénztáros az igazgatóhoz küldte, haza szaladt a vendéglőbe, visszarohant a pénztárhoz, s miután többször végig nyargalt a városon, a körúttól a szinházig, meg vissza, végre megszerezte a páholyjegyet.