An diesem Abend ging Emma nicht mit zu den Nachbarsleuten hinüber. Als ihr Mann fort war und sie sich allein wußte, begann sie die beiden Männer von neuem zu vergleichen, und der andere stand in geradezu sinnlicher Deutlichkeit vor ihr, mit der eigentümlichen Linienveränderung, die das menschliche Gedächtnis vornimmt. Von ihrem Bette aus sah sie die lichte Glut im Kamin und daneben -- ganz so wie vor ein paar Stunden -- Leo, den Freund. Er stand da, in gerader Haltung, in der rechten Hand den Spazierstock, und führte an der andern Athalia, die bedächtig an einem Eiszapfen saugte. Diese Szene hatte ihr gefallen, und sie konnte von diesem Bilde nicht loskommen. Sie versuchte sich vorzustellen, wie er an andern Tagen ausgesehen hatte, welche Worte er gesagt, in welchem Tone. Wie sein Wesen überhaupt sei ...
Bovaryné akkor este nem ment át a szomszédba és mikor Károly kiment a házból, a magánosság zavartalanságában önkéntelenül folytatta a megkezdett összehasonlitást, azzal a világos látással, a melyet a majdnem közvetetlen benyomás ad, de egyszersmind ama távlatbeli nagyításokkal, a melyekkel az emlékezés nyujtja meg a tárgyakat. Ágyából a kandalló élénken lobogó tüzébe tekintve, mintha még most is látta volna Léont, a mint a lenszövő előtt állott, s egyik kezével vesszejét hajlítgatta, a másikban pedig Athalie kezét tartotta, a ki csöndesen szopogatott mellette egy darab jeget. Kedvesnek találta Léont; nem tudott ettől a képtől szabadulni; visszaidézte emlékezetébe, hogy előbb, más napokon, milyen volt a megjelenése s melyek a mozdulatai, hogy mit mondott és hogyan mondta, hangjának a csengését, egész alakját; és összecsucsorítva a száját, mintha csókra nyujtaná, ujra meg ujra elsuttogta: - Igen, kedves! kedves!...