Anna lächelte, wie man eben zu den Schwächen geliebter Menschen lächelt, und begleitete ihn, indem sie ihren Arm unter den seinigen schob, bis an die Tür seines Arbeitszimmers.
Anna mosolygott, a mint kedves embereinknek a gyöngeségein mosolyogni szoktunk, és karját az övébe öltve, elkísérte őt dolgozó-szobájának az ajtajáig.