Das Volk füllte die Kirche. Der alte, gichtbrüchige Postmeister, der bessere Tage gesehen hatte, der Mayor und seine Frau -- denn es gab einen Mayor, neben vielen anderen unnützen Dingen, -- der Ortsrichter, die Witwe Douglas, zart, klein und lebhaft, eine edle, gutherzige Seele und immer obenauf (ihr Haus war das einzige steinerne im Dorf, und das gastfreieste und bei Festlichkeiten verschwenderischste, das St. Petersburg aufweisen konnte); Lawyer Riverson; dann die Schönheit des Dorfes, gefolgt von einem Haufen elegant gekleideter, mit allerhand Firlefanz behangener junger Herzensbrecher; dann all die jungen Ladendiener des Dorfes, alle gleichzeitig, denn sie hatten im Vestibül gestanden, Süßholz raspelnd -- eine öltriefende, einfältige Schutztruppe -- bis das letzte Mädchen Spießruten gelaufen war.
A tömeg lassan egészen megtöltötte a templomot, elöl ült az öreg postamester, aki valaha jobb napokat is látott, a polgármester úr és felesége - mert annyi más fölösleges dologgal együtt polgármesterük is volt -, a békebíró, a szép szőke özvegy Douglasné, egy jólelkű, bőkezű, még csinos, negyvenes hölgy (övé volt a város egyetlen villája, amely a Cardiff-hegy ormán büszkélkedett, s amely a szíves és pazar vendéglátás tekintetében a város legelső háza volt), a köztiszteletben álló, hajlott hátú Ward úr a feleségével, egy kissé távolabb egy új kiválóság, Riverson, környékbeli ügyvéd; mögötte a falu szépe, akit egész csapat felcicomázott, felszalagozott fiatal hölgy vett körül; mögöttük a helység aranyifjúsága helyezkedett el, akik persze kikenve, kifenve az ajtó előtt várták meg, míg bámész sorfaluk között az utolsó lány is bement a templomba, és csak aztán vonultak maguk is utánuk.