Diese Klänge im Dreivierteltakt wollten dann nicht wieder aus ihrem Kopfe weichen. Wie die Bajadere über den Blumen ihres Teppichs, tanzten ihre Gedanken im Rhythmus dieser Melodien und wiegten sich von Traum zu Traum und von Trübsal zu Trübsal.
A nagyvilág szólt általuk Emmához. Véget nem érő táncz-zene kezdett gomolyogni fejében, s mint a hogy a bajadér tánczol egy szőnyegnek a virágain, gondolata együtt szökellt, imbolygott, himbálózott ezekkel a hangokkal, álomból álomba, szomorúságból szomorúságba.