Und wenn nun auch Gregor durch seine Wunde an Beweglichkeit wahrscheinlich für immer verloren hatte und vorläufig zur Durchquerung seines Zimmers wie ein alter Invalide lange, lange Minuten brauchte - an das Kriechen in der Höhe war nicht zu denken - , so bekam er für diese Verschlimmerung seines Zustandes einen seiner Meinung nach vollständig genügenden Ersatz dadurch, daß immer gegen Abend die Wohnzimmertür, die er schon ein bis zwei Stunden vorher scharf zu beobachten pflegte, geöffnet wurde, so daß er, im Dunkel seines Zimmers liegend, vom Wohnzimmer aus unsichtbar, die ganze Familie beim beleuchteten Tische sehen und ihre Reden, gewissermaßen mit allgemeiner Erlaubnis, also ganz anders als früher, anhören durfte.
Igaz ugyan, hogy sebesülése következtében Gregor valószínűleg sohasem lesz már olyan mozgékony, mint volt, és mint valami hadirokkantnak egyelőre hosszú-hosszú percekre volt szüksége, hogy a szobáján végigmenjen - hogy a magasban mászkáljon, arra gondolni sem lehetett -, állapotának rosszabbodásáért viszont, úgy vélte, teljes mértékben kárpótolta az, hogy estefelé mindig kinyitották a nappali ajtaját, amelyet már egykét órával előbb elkezdett élesen figyelni, s így sötét szobájában fekve, a nappaliban levők számára láthatatlanul, szemmel tarthatta a megvilágított asztal körül ülő családot, és bizonyos fokig közös megegyezés alapján, egészen másképp tehát, mint azelőtt, meghallgathatta beszélgetésüket.