Nachdem Anastasia unter tausend Tränen wirklich das Haus verlassen hatte, nahm Emma an ihrer Stelle ein junges Mädchen in Dienst, eine Waise von vierzehn Jahren, ein sanftmütiges Wesen. Sie zog sie nett an, brachte ihr höfliche Manieren bei, lehrte sie, ein Glas Wasser auf dem Teller zu reichen, vor dem Eintreten in ein Zimmer anzuklopfen, unterrichtete sie im Plätten und Bügeln der Wäsche und ließ sich von ihr beim Ankleiden helfen. Mit einem Worte, sie bildete sich eine Kammerzofe aus. Felicie -- so hieß das neue Mädchen -- gehorchte ihr ohne Murren. Es gefiel ihr im Hause. Die Hausfrau pflegte den Büfettschlüssel stecken zu lassen. Felicie nahm sich alle Abende einige Stücke Zucker und verzehrte sie, wenn sie allein war, im Bett, nachdem sie ihr Gebet gesprochen hatte. Nachmittags, wenn Frau Bovary wie gewöhnlich oben in ihrem Zimmer blieb, ging sie ein wenig in die Nachbarschaft klatschen.
Nastasie helyére, a ki sűrű könnyhullatások között végre elment Tostes-ból, Emma egy tizennégy esztendős, jóképű árvaleányt fogadott fel cselédnek. Tudtára adta, hogy ezentúl nem szabad gyapjú fejkötőt viselnie, kioktatta, hogy az úrinépet hogyan kell szólítania, elmagyarázta neki, hogy ha egy pohár vizet kérnek tőle, ezt tányéron kell behoznia, s hogy kopogtatnia kell az ajtón, mielőtt belép, megtanitotta vasalni, keményíteni, ő nagyságát öltöztetni, s a többi, egyszóval szobaleányt akart faragni belőle. Az új cseléd szótlanul engedelmeskedett, s minthogy ő nagysága nem szokta bezárni az éléskamrát, Félicité, esténkint, egy marék czukorral kárpótolta magát, a melyet aztán az ágyban megcsemegézett, miután hűségesen elmondta esteli imádságát.