Allerdings hatte auch Alexei Alexandrowitsch selbst ein dunkles Gefühl von der Leichtfertigkeit und Fehlerhaftigkeit dieser Vorstellung über seinen Glauben und wußte, daß er damals, wo er noch gar nicht daran gedacht hatte, sein Verzeihen als die Wirkung einer höheren Macht aufzufassen, sondern sich einfach diesem unmittelbaren Gefühle überlassen hatte, daß er damals ein größeres Glück empfunden hatte als jetzt, wo er sich jeden Augenblick sagte, daß Christus in seiner Seele lebe und daß er, wenn er Papiere unterschrieb, lediglich seinen Willen zur Ausführung bringe. Aber es war ihm ein Bedürfnis geworden, so zu denken; es war ihm in dem Maße Bedürfnis geworden, in seiner Erniedrigung auf dieser wenn auch nur eingebildeten Höhe zu stehen, von der aus er, von allen verachtet, die anderen verachten konnte, daß er sich, wie an einen Rettungsanker, an seine vermeintliche Erlösung anklammerte.
Az igaz, hogy Alexandrovics Alexej úgy homályosan érezte ennek az ő hitére vonatkozó tudatnak a felületességét és téves voltát, és tudta, hogy a mikor, arra nem is gondolva, hogy az ő megbocsátása valami magasabb erő megnyilatkozása, átengedte magát ennek a közvetlen érzésnek, sokkal nagyobb boldogságot érzett, mint a mikor, mint most is, minden pillanatban arra gondolt, hogy az ő lelkében is él Krisztus, s hogy mikor az aktáit aláírja: csak az Ő akaratának engedelmeskedik; de Alexandrovics Alexejre nézve föltétlenül szükséges volt, hogy így gondolkozzék, s nagy megaláztatásában annyira szüksége volt erre, a bár képzelt magasztosságra, melynek a révén ő, a mindenki által megvetett, másokat megvethetett, hogy mintha igazi megváltás lett volna, úgy ragaszkodott ehhez a képzelt megváltáshoz.