Von neuem trieb er seine warmgewordenen Pferde an und fuhr wieder weiter, unbekümmert, ob er hier und dort anrannte, ganz außer Fassung und dem Weinen nahe vor Durst, Erschlaffung und Traurigkeit.
Ujból megostorozta tehát a két gebét, melyekről csurgott az izzadság, de nem vigyázott rá, hogy kikerülje a göröngyös utat, a köveket, a kátyút, nem bánta, hogy a kocsi nagyokat zökken, nem bánta, hogy minduntalan megakad valamin, talán már azt se bánta volna, ha a kocsija összetörik; nem törődött már semmivel, elveszítette minden erkölcsi erejét; olyan szomjas, olyan fáradt, olyan szomorú volt, hogy szeretett volna sírni.