Zunächst wußte er nicht, wie er dem Apotheker die vielen Arzneien vergüten sollte, die er von ihm bezogen hatte. Als Arzt brauchte er sie nicht zu bezahlen, aber das wäre ihm peinlich gewesen. Dann war der Haushalt, jetzt wo ihn das Mädchen führte, schrecklich teuer geworden. Die Rechnungen regneten nur so ins Haus. Die Lieferanten begannen ungeduldig zu werden. Insbesondre mahnte Lheureux in lästiger Weise. Er hatte den Höhepunkt von Emmas Krankheit dazu benutzt, ihre Rechnung höher auszuschreiben, als sie wirklich war. Flugs brachte er auch den Mantel, die Handtasche und zwei Koffer statt des einen und noch eine Menge andrer Gegenstände, die bestellt worden seien, wie er behauptete. Es nützte Bovary gar nichts, daß er erklärte, er brauche die Sachen nicht; der Händler erwiderte ihm in ungezogenem Tone, alle diese Waren seien bei ihm bestellt und er nähme sie nicht zurück. Herr Bovary möge sichs überlegen; er werde ihn eher verklagen als sich selber benachteiligen. Karl befahl daraufhin dem Mädchen, die Gegenstände im Geschäft abzugeben, aber Felicie vergaß es. Er selbst hatte sich um andre Dinge zu kümmern und dachte nicht mehr daran. Nach einer gewissen Zeit unternahm Lheureux einen neuen Versuch. Bald drohend, bald jammernd, brachte er es so weit, daß ihm Bovary schließlich einen Wechsel ausstellte, der in sechs Monaten fällig war. Als er das Papier unterschrieb, kam ihm der kühne Gedanke, tausend Franken von Lheureux zu leihen. Verlegen fragte er, ob er ihm diese Summe auf ein Jahr zu beliebigem Zinsfuß verschaffen könne. Der Handelsmann eilte sofort in seinen Laden, brachte das Geld und zugleich einen zweiten Wechsel, durch den sich Bovary verpflichtete, am 1. September kommenden Jahres eintausendundsiebzig Franken zu zahlen. Mit den bereits anerkannten hundertundachtzig Franken ergab das eine Gesamtschuld von zwölfhundertundfünfzig Franken. Lheureux machte hierbei ein ganz hübsches Geschäft; im übrigen wußte er im voraus genau, daß es hierbei nicht bliebe. Er rechnete darauf, daß der Arzt die Wechsel am Fälligkeitstage nicht einlösen könne und sie prolongieren müsse. Auf diese Weise sollte das erst armselige Sümmchen im Hause des Arztes wie in einem Sanatorium eine ordentliche Mastkur durchmachen und eines Tages dick und rund zu ihm zurückkehren.
Először is Homais urnak tartozott sokkal, a temérdek orvosságért; és bár, orvos lévén, megtehette volna, hogy ne fizessen a gyógyszerekért, szégyellte, hogy Homais urnak lekötelezettje maradjon. Aztán a háztartás költségei, azóta, hogy a szakácsné lett a gazdasszony, rettenetesen megnövekedtek; a számlák csak úgy özönlöttek hozzá; mindazok, a kik valamit szállítottak a házba, morogtak; és különösen Lheureux nem hagyott neki békét. Az utóbbi ugyanis, mikor Emma a legbetegebb volt, felhasználta a kedvező alkalmat arra, hogy szépen megnövelje a számláját, s hamarjában elvitte az orvos házába a köpönyeget és a kézitáskát. Ezenkivül vitt egy láda helyett kettőt, és egy csomó egyéb dolgot is, a mit Emma nem rendelt. Hiába mondta Károly, hogy neki minderre semmi szüksége, a kereskedő követelő hangon azt felelte, hogy ezeket a tárgyakat ő nagysága megrendelte és ő nem veszi vissza; egyébként ő nagysága, ha majd lábbadozni kezd, nagyon fog bosszankodni e miatt, pedig a betegekkel nem jó ellenkezni, azért tessék jól meggondolni a dolgot; röviden, ő elhatározta, hogy inkább perel, de a jogaiból nem enged és az árúkat nem viszi vissza. Károly azután elrendelte, hogy a holmit vigyék utána a boltba; Félicité elfelejtette; Károlynak egyéb gondja volt; s utóbb senki se gondolt rá, hogy visszavigyék; Lheureux megint megjelent követelőzni, előbb fenyegetőzött, azután siránkozott, és addig mesterkedett, mig végre Bovary aláirt neki egy váltót, a mely félesztendő mulva fog lejárni. De alig irta alá ezt a váltót, egy merész gondolata támadt: az, hogy ezer frankot kér kölcsön Lheureuxtől. Zavartan kérdezte meg Lheureux-t, hogy nem kölcsönözhetné-e neki ezt az összeget, olyan kamatra, a milyet kiván, és azzal a föltétellel, hogy egy év mulva fog fizetni? Lheureux elszaladt a boltjába, elhozta a pénzt, és egy másik váltót iratott alá, a melyben Bovary kötelezte magát, hogy a jövő évi szeptember elsején Lheureux rendeletére ezerhetven frankot fog fizetni; úgy, hogy - a már kialkudott száznyolczvan frankkal együtt - az adósság összesen ezerkétszázötven frankot tett ki. Ez Lheureuxnek, minthogy hat százalék kamatot és negyedévenkint egy negyed százalék közvetítési dijat számitott, az árúkból pedig legalább is egy jó harmadrésznyi tiszta haszna volt, tizenkét hónapra százharmincz frank nyereséget jelentett; de remélte, hogy az ügy nem marad ennyiben, hogy Bovary egy év mulva nem tud fizetni, hanem megujítja a váltót, és hogy kis pénzecskéje, mely most úgy tartózkodik és gyarapszik az orvos házában, mint valami gyógyító intézetben, jelentékenyen meggömbölyödve fog hozzá visszakerülni, olyan kövéren, hogy nem fog bele férni a pénzes zacskójába.