Dann sprach der Geistliche das Misereatur und Indulgentiam, tauchte seinen rechten Daumen in das Öl und nahm die letzte Ölung vor. Zuerst salbte er die Augen, die es nach allem Herrlichen auf Erden so heiß gelüstet; dann die Nasenflügel, die so gern die lauen Lüfte und die Düfte der Liebe eingesogen; dann den Mund, der so oft zu Lügen sich aufgetan, oft hoffärtig gezuckt und in sündigem Girren geseufzt hatte; dann die Hände, die sich an vergnüglichen Berührungen ergötzt hatten; und endlich die Sohlen der Füße, die einst so flink waren, wenn sie zur Stillung von Begierden liefen, und die jetzt keinen Schritt mehr tun sollten.
Azután a pap elmondta a Misereatur és az Indulgentiam szavait, majd bemártotta jobbkezének hüvelykujját a szentelt olajba és megkezdte az utolsó kenetet: megérintette, először a szemén, mely annyira kívánt minden földi pompát; aztán az orrán, mely úgy áhitozta a langyos szellő és a szerelmes csók lehét; aztán a száján, mely oly sokszor nyilt hazugságra, mely a kevélység sóhajait hallatta, s a kéj hangjait nyögdicsélte a paráznaságban; aztán a kezén, mely az édes érintkezésben annyi gyönyörüséget talált, és végül a talpán, a mely oly gyors volt egykor, a mikor Emma rohant, hogy kielégíthesse a vágyát, s a mely most már nem fog járni többé.