In den nächsten sechs Wochen wich Karl nicht von ihrem Lager. Er vernachlässigte alle seine Patienten. Er schlief kaum mehr, unermüdlich maß er ihren Puls, legte ihr Senfpflaster auf und erneute die Kaltwasser-Umschläge. Er schickte Justin nach Neufchâtel, um Eis zu holen. Es schmolz unterwegs. Justin mußte nochmals hin. Doktor Canivet wurde konsultiert. Professor Larivière, sein ehemaliger Lehrer, ward aus Rouen hergeholt. Karl war der völligen Verzweiflung nahe. Am meisten ängstigte ihn Emmas Apathie. Sie sprach nicht, interessierte sich für nichts, ja, sie schien selbst die Schmerzen nicht zu empfinden. Es war, als hätten Körper wie Geist bei ihr alle ihre Funktionen eingestellt.
Károly negyvenhárom napig nem ment el az ágya közeléből. Elhagyta összes betegeit; egyszer se feküdt le; folytonosan figyelte a szívverését s rakta rá a mustártapaszt vagy a hidegvizes borogatást. Neufchâtelig sehol se lehetett jeget kapni; elküldte Justint Neufchâtelbe; a jég elolvadt az úton; elküldte még egyszer. Elhivatta Canivet urat s a tanácsát kérte; írt Rouenba s kikönyörögte, hogy leutazzék hozzá Larivière tanár is, egykori tanítómestere; kétségbe volt esve. Kiváltképpen az rémítette meg, hogy Emmán végtelen levertség volt észrevehető; soha se beszélt, ha szóltak hozzá, nem hallotta, és úgy látszott, hogy még csak nem is szenved, - mintha teste és lelke egyszerre pihenték volna ki a kiállott sok izgalmat.