Meine zweite Tochter, Auguste, ging mit ihrer Mama, um die Schule zu besuchen und bei ihrer Rückkehr rief sie aus: ›O mein teurer Papa, wie ruhig und einfach all die Mädchen in Lowood aussehen! Mit ihrem Haar, das glatt hinter die Ohren gestrichen ist und ihren langen Schürzen und den kleinen Taschen, welche sie über ihren Kleidern tragen – sie sehen beinahe aus, wie die Kinder armer Leute! und,‹ fuhr sie fort, ›sie starrten Mamas und mein Kleid an, als ob sie in ihrem ganzen Leben noch kein seidenes Kleid gesehen hätten.‹«
Kisebbik leányom, Augusta, anyjával együtt meglátogatta az intézetet, és amikor hazajöttek, Augusta így kiáltott fel: "Ó, kedves papa, milyen csendesek és milyen csúnyák a lowoodi lányok valamennyien, azzal a simán hátrafésült hajukkal és hosszú kötényükkel, meg azokkal a kis vászontarsolyokkal! Majdnem olyanok, mintha szegény emberek gyermekei lennének, és - tette hozzá - úgy bámulták a mama ruháját meg az enyémet, mintha selyemruhát még soha életükben nem láttak volna."