Einmal nur, im Freien, um die Mittagsstunde, als die Sonne am heißesten auf die alten versilberten Laternen brannte, langte eine bloße Hand unter den gelben Fenstervorhang heraus und streute eine Menge Papierschnitzel hinaus, die im Winde flatterten wie weiße Schmetterlinge und auf ein Kleefeld niederfielen.
Déli verőn, mikor a nap a legerősebben tűzött az ezüstfehérre mázolt, ócska lámpásokra, a mint a kocsi a mezőségre ért, egy keztyűtlen kéz nyúlt ki a függöny kis sárga vászna alól, és apróra tépett papirdarabokat dobott ki az utszélre. Az apró papirdarabok szétrepültek a szélben, és valamivel odább szállottak le, fehér pillangókhoz hasonlóan, egy lóher-táblára, mely tele volt vörös virággal.