Edgard rast vor Wut; sein glockenklarer Tenor dominiert, Ashton schleudert ihm in wuchtigen Tönen seine Todesdrohungen entgegen, Lucia klagt in schrillen Schreien, Arthur bleibt im Maße der Nebenrolle, und Raimunds Baß brummt wie Orgelgebraus. Die Frauen des Chors wiederholen die Worte, ein köstliches Echo.
Edgar, a kiből szikrázott a düh, világosabb hangjának csengésével valamennyin uralkodott. Ashton mélyebb hangon hívta ki őt a halálos harczra, Lucia éles panaszhangokat hallatott, Arthur, odább, középhangokkal elegyedett bele az együttesbe, és a szolga mély barítonja úgy szólt, mint az orgona, mialatt szavait a női hangok karban ismételték, gyönyörüen.