Sie begannen in Bovarys Sprechzimmer. Den phrenologischen Schädel schrieben sie indessen nicht mit in das Sachenverzeichnis. Sie erklärten ihn als zur Berufsausübung nötig. Aber in der Küche zählten sie die Schüsseln, Töpfe, Stühle und Leuchter, und in ihrem Schlafzimmer die Nippsachen auf dem Wandbrette. Sie durchstöberten ihren Kleidervorrat, ihre Wäsche. Sogar der Klosettraum war vor ihnen nicht sicher. Emmas Existenz ward bis in die heimlichsten Einzelheiten -- wie ein Leichnam in der Anatomie -- den Blicken der drei Männer preisgegeben. Der Gerichtsvollzieher, der einen fadenscheinigen schwarzen Rock, eine weiße Krawatte und Stege an den straffen Beinkleidern trug, wiederholte immer wieder: »Sie erlauben, gnädige Frau! Sie erlauben!« Mitunter entfuhren ihm auch Worte wie:
A foglalást Bovary rendelő-szobájában kezdték meg, és a frenologiai fejmintát nem irták fel, mert az élethivatás gyakorlatához szükséges eszköznek tekintették; hanem a konyhában megszámlálták a tálakat, a fazekakat, a székeket, a gyertyatartókat, és Emma hálószobájában megszámlálták a csecsebecse-állvány összes apróságait. Megnézegették a ruháit, szemügyre vették a fehérneműit, felkutatták a benyílót, a hol öltözködni szokott; feltakarták életét, és életének minden titkos rejtekét, mint a hogy egy hullát takarnak fel, mikor hozzá fognak a bonczolásához, és ezt az egész hosszában feltárt életet minden részében hosszasan vizsgálgatta a három ember hideg tekintete.