Der Klosterhof war voller Kutschen gewesen, und durch den Wagenschlag hatte man ihr »Auf Wiedersehn!« zugerufen. Und der Musiklehrer, den Violinkasten in der Hand, hatte im Vorübergehen den Hut vor ihr gezogen ...
Nagy czopfjaival, fehér ruhácskájában, kivágott czipőjében, ennivalóan kedves volt, s az urak, mikor visszatért a helyére, oda hajoltak hozzá, hogy bókokat mondjanak neki; a zárda udvara tele volt hintóval, a kocsiajtókból Isten hozzád-ot integettek, a zenemester, hóna alá szoritva hegedü-tokját, szintén elment s mély tisztelettel üdvözölte.