Man wähnt sie vor Augen zu haben. Man träumt sich in die fremden Erlebnisse hinein, bis in alle Einzelheiten; man verstrickt sich in allerhand Abenteuer; man lebt und webt unter den Gestalten der Dichtung, und es kommt einem zuletzt vor, als schlüge das eigne Herz in ihnen.«
Bár meg se moczczanunk, egész világokat járunk be, s gondolatunk, hozzátapadva a képzelt dolgokhoz, belemerül a részletekbe s érdeklődve követi a költött személyeket. Beleképzeljük magunkat az alakok helyzetébe, s néha úgy tetszik, hogy a mi szivünk dobog kosztümjeik alatt.