Ich dachte über den Begräbnistag nach, über den Sarg, den Leichenwagen, den langen, schwarzen Zug von Pächtern und Dienern – der Verwandten waren nur wenige gewesen – das gähnende Gruftgewölbe, die stille Kirche, den feierlichen Gottesdienst. Dann fielen mir Eliza und Georgina ein.
Láttam eltorzult, fakó arcát, hallottam idegenné vált hangját, átéltem újra a temetést, láttam a koporsót, a halottas kocsit, a feketébe öltözött cselédséget és bérlőket - rajtuk kívül alig kísérte más a halottaskocsit -, a tátongó sírboltot, a néma templomot, a komor gyászszertartást.