»Oh, in was für einem schönen Alter stehen Sie!« fuhr Anna fort. »Ich kenne aus der Erinnerung diesen bläulichen Nebel, ähnlich wie der auf den Schweizer Bergen, diesen Nebel, der unseren Augen alles verhüllt in jener seligen Zeit, da die Kindheit eben zu Ende geht und dieser weite, glückliche, lustige Tummelplatz sich dem Dahinwandelnden immer mehr und mehr zu einem schmalen Pfade verengt; frohen Herzens begibt man sich auf diesen Pfad und doch nicht ohne Bangigkeit, mag er auch noch so sonnig und schön erscheinen. – Wer hätte das nicht durchgemacht?«
Milyen szép is az ön kora, - folytatta Anna. - Emlékszem rá, s jól ösmerem én is ezt a kékes ködöt, mely olyan, akárcsak a svájczi hegyek között. Ezt a ködöt, mely elborít mindent abban a boldog korban, a mikor éppen véget értek a gyermekévek, s a boldogságnak és a vídámságnak ebből az óriási köréből mind szűkebbre és szűkebbre szorúl az út, s az embert jókedv és szorongás fogja el, mikor ebbe a teremsorba belép, bárha az derűltnek és szépnek látszik is...