»Sehr richtig,« unterbrach ihn der Apotheker, »das ist die Kehrseite der Medaille! In Paris, da muß man sich fortwährend die Taschen zuhalten. Zum Beispiel, Sie sitzen in einer öffentlichen Anlage. Nimmt da jemand neben Ihnen Platz, anständig angezogen, womöglich ein Ordensbändchen im Knopfloch. Man könnte ihn für einen Diplomaten halten. Er spricht Sie an. Sie kommen ins Plaudern. Er bietet Ihnen eine Prise an oder hebt Ihnen den Hut auf. So wird man intimer. Er nimmt Sie mit ins Café, ladet Sie in sein Landhaus ein, macht Sie bei einem Glas Wein mit Tod und Teufel bekannt -- und das Ende vom Liede: er pumpt Sie an oder verstrickt Sie in gefährliche Abenteuer.«
Igaza van - vágott közbe a gyógyszerész - szóról szóra igaza... hja, ez az éremnek a másik oldala! Ott bizony az ember mindig az erszényén tartsa a kezét. Könnyen megtörténhetik például, hogy ön, teszem fel, egy nyilvános kertben sétál, s egy ipse csatlakozik önhöz; jól van öltözve, még kitüntetése is van, diplomatának gondolná az ember; megszólítja önt, beszélgetnek; megkedvelteti magát, burnóttal kinálja önt, s ha ön elejti a kalapját, fölveszi a kalapot a földről. Aztán összebarátkoznak; elviszi önt egy kávéházba, meghívja, hogy annak idején majd látogassa meg a kastélyában, poharazás közben megismerteti önt különös emberekkel, s mindez a legtöbbször csak azért történik, hogy az illető elcsiphesse az ön erszényét vagy bele csábítsa önt valami veszedelmes vállalkozásba.