Frau Bovary hörte ihm zu, ganz verwundert. Wie lange war das schon her! Alle diese Dinge, die aus der Vergessenheit heraufstiegen, erweckten in ihr das Gefühl, eine alte Frau zu sein. Unendlich viele innere Erlebnisse lagen dazwischen. Ab und zu sagte sie mit leiser Stimme und halbgeschlossenen Lidern:
Bovaryné, mialatt e régi történeteket hallgatta, meglepetve vette észre, hogy: lám, mennyire megöregedett! Mindezek az ujra feltünedező dolgok mintha egyszerre megnyujtották, nagyobbá tették volna a multját; mintha az átélt érzéseknek egy egész mérhetetlenségére került volna vissza; és szemét félig lehunyva, halkan ismételgette, mintha nem is Léonhoz szólna, hanem a mult kisérteteinek felelne: