Madame Stahl sprach mit ihr wie mit einem lieben Kinde, auf das man mit Freude hinblickt wie auf eine Erinnerung an die eigene Jugendzeit, und deutete nur einmal darauf hin, daß bei allem menschlichen Leide nur Liebe und Glaube Trost gewähren und daß Christus mit jedem menschlichen Kummer, auch mit dem nichtigsten, Mitleid habe; aber dann lenkte sie sofort das Gespräch auf ein anderes Gebiet.
Madame Stahl úgy beszélt Kitivel, mint egy kedves gyermekkel szokás, a kiben, mint a fiatalsága emlékeiben, öröme telik az embernek, s csak egyetlen egyszer tett említést arról, hogy minden emberi nyomorúságban csakis a hitből és a szeretetből lehet vígasztalást meríteni, s hogy nincsen az a fájdalom, mely Krisztusnak irántunk való részvétéhez kicsiny volna, de legott másra vitte át a szót.