Wie einst hätte sie wieder knien mögen in der langen Reihe der weißen Schleier, die sich grell abhoben von den schwarzen steifen Kapuzen der in ihren Betstühlen hingesunkenen Schwestern.
Arra gondolt, milyen jó volna, ha most is, mint egykor, ott volna a fehér fátyolos alakok hosszú sorában, melyet csak itt-ott szakított meg egy kis feketeség: az imazsámolyaikra hajló kedves testvérek keményre vasalt kámzsája. Eszébe jutott, hogy vasárnaponkint, a mise alatt, ha fölemelte a fejét, a tömjén kékesen kavargó füstoszlopának közepett ott látta a Szűz édes arczát.