Ihre Gedanken verschwammen wie in Dämmerung, und von allen Geräuschen der Erde hörte Emma nur noch die versagende Klage eines armen Herzens, matt und verklungen wie der leise Nachhall einer Symphonie.
Most már nem gyűlölt senkit; zavaros homály szállott le gondolkozására, és a föld zsivajából, a temérdek mindenféle hangból, nem hallott egyebet, csak ennek a mellette kínlódó szegény szívnek szakadozott siránkozását, mely olyan szeliden panaszkodott s már olyan messziről hangzónak tűnt fel előtte, mintha utolsó rezgése volna egy szimfóniának, mely a távolban elhangzik.