Fortan war die Erinnerung an Leo der Kristallisationspunkt ihrer Bitternisse. Sie flackerte verlockender als ein einsames Lagerfeuer, das Wanderer in einer sibirischen Steppe inmitten des Schnees angezündet haben. Zu diesem Feuer flüchtete sie, kauerte sich daneben nieder und fachte es sorgfältig wieder an, wenn es zu verlöschen drohte. Im Umkreise um sich herum suchte sie alles mögliche herbei, um diese Flammen zu nähren. Die fernsten Erinnerungen und die frischesten Ereignisse, Erlebtes und Erträumtes, die wuchernden Phantastereien ihrer Sinnlichkeit, ihre Sehnsucht nach Sonne, geknickt wie trocknes Gezweig im Wind, ihre nutzlose Tugend, ihre getäuschten Illusionen, die Armseligkeit ihres Hauswesens, alles das sammelte sie, raffte es zusammen und warf es in die Glut, um ihre Trübsal daran zu wärmen.
Ettőlfogva Léon emléke mintegy a középpontja volt elégedetlenségének s életuntságának; jobban szikrázott itt ez az emlék, mint az a tűz, melyet Oroszország valamelyik sztepp-jén az utasok a hósivatagban hagytak. Emma oda menekült a melegítő lánghoz, leguggolt mellé, gondosan összekaparta a parazsat, ujra meg ujra megigazítgatta a már-már kialudni készülő tüzet, aztán kereste, kutatta a közelben, hogy mivel éleszthetné tovább a tüzet; összeszedett mindent: legrégibb emlékeit épp úgy, mint a legközvetetlenebb mult eseményeit, - a mit tapasztalt és a mit csak elképzelt, - a szerelem gyönyörüségeire való vágyódását, mely lassankint ellankadt, eloszlott, - a boldogság után sóvárgását, szép terveit, melyek úgy törtek össze, mint a hogy a száraz galylyakat töri össze a szél, - meddő erényét, - házi nyomoruságát, - mindent összeszedett, mindent felhasznált, hogy tovább melegíthesse vele, hogy ujra fölmelegíthesse bánatát, szomoruságát.