Sie war so traurig und so still, so sanft und dabei so unnahbar, daß man ihre Gegenwart wie eine eiskalte Wonne empfand. Geradeso mischt sich in den Kirchen in den Duft der Rosen die Kälte des Marmors, so daß man zusammenschauert.
Oly szomorú és oly nyugodt volt, annyira szelid és tartózkodó egyaránt, hogy az ő közelében valami kellemes hűvösséget érzett az ember, hasonlót ahhoz a jóleső hűvösséghez, mely a virágillattal teli templomok hideg márványoszlopai között borzongat meg bennünket.