Emma betete, oder vielmehr sie zwang sich zum Beten in der Hoffnung, daß der Himmel sie mit einer plötzlichen Eingebung begnaden würde. Um diese Hilfe des Himmels herabzuschwören, starrte sie auf den Glanz des Tabernakels, atmete sie den Duft der weißen Blumen in den großen Vasen, lauschte sie auf die tiefe Stille der Kirche, die ihre innere Aufregung nur noch steigerte.
Emma buzgón fohászkodott, vagy inkább erőködött, hogy buzgón fohászkodhassék, abban a reményben, hogy az ég talán felvilágosítja s útbaigazítja: mittevő legyen; és hogy lekönyörögje az égi segedelmet, el akarta forditani tekintetét mindentől, a mi földi, s rá irányította szemét a szentségtartó fényességére; mély lélekzetet vett, hogy jobban magába szívhassa a nagy vázákban fehérlő esti violák kinyilt virágainak illatát; és rajta volt, hogy ne halljon egyebet, csak a templom csendjét - a mi még inkább növelte szivének háborgását.