Ein Tag glich dem andern, wie im Meer eine Woge der andern gleicht, an Pracht und Herrlichkeit. Und diese Wogen fluteten fernhin bis in den Horizont, endlos, in leiser Bewegung, stahlblau und sonnenbeglänzt ...
És a jövőnek ebben a mérhetetlenségében, mely éberálmában megjelent előtte, semmi különös nem merült fel a látóhatáron; az egymásra következő gyönyörü napok olyan egyformák voltak, mint a hullámok; mindez örök változatlanságban, örök harmóniában tündöklött előtte; a kéklő messzeséget soha se hagyta el a napfény.