Der nordwestliche Abhang der Sierras ist da mit üppigen Gräsern bedeckt und mit Wäldern, welche reich an köstlichen Baumarten sind. Dort sieht man den »Algarrobo«, eine Art Johannisbrodbaum, dessen getrocknete und gemahlene Früchte ein von den Indianern sehr geschätztes Brod liefern; den »weißen Quebracho«, mit langen biegsamen Zweigen, wie bei der europäischen Trauerweide; den »rothen Quebracho«, mit unzerstörbarem Holze; den »Naudubay«, der sich so sehr leicht entzündet, und nicht selten furchtbare Feuersbrünste veranlaßt; den »Viraro«, dessen violette Blüthen sich pyramidenförmig aufbauen, und endlich den »Timbo«, der seine ungeheure sonnenschirmartige Krone bis achtzig Fuß in die Luft erhebt, und unter dem sich ganze Heerden vor den Strahlen der Sonne schützen können.
Példátlan gazdagsággal zöldellnek ott az indián területek legjobb legelői; a hegyek északnyugati lejtőin buja fű nő, s e zöld szőnyeg leereszkedik egészen a legkülönbözőbb fák dús erdejéig; van ott algabarro, azaz szentjánoskenyérfa-féle, melynek porrá tört, szárított gyümölcséből készül az indiánok kedvelt kenyere, terem ott fehér quebracho is, melynek hosszú, hajlékony ágai az európai fűzfára emlékeztetnek; meg vörös quebracho, melynek fája elnyűhetetlen; meg a könnyen gyulladó naudubay, mely gyakran okoz rettenetes tűzvészeket; és viraro, melynek virágai piramis alakban helyezkednek egymás fölé; végül timbo, mely akár nyolcvanlábnyi magasságban tárja szét hatalmas koronájának ernyőjét; alatta egész nyájak találnak menedéket a tűző nap elől.