Bei dem unerwarteten Schlag, den dieser Ausruf den Gedanken Emmas versetzte -- er fiel wie eine Bleikugel auf eine silberne Platte --, hob sie erschrocken ihr Haupt. Was wollte er damit sagen, fragte sie sich. Sie sahen einander stumm an, gleichsam erstaunt, sich gegenseitig zu erblicken. Alle beide waren sie sich seelisch himmelweit fern. Karl starrte sie an mit dem wirren Blick eines Trunkenen und lauschte dabei, ohne sich zu regen, den verhallenden Schreien des Amputierten. Der heulte in langgedehnten Tönen, die ab und zu von grellem Gebrüll unterbrochen wurden. Alles das klang wie das ferne Gejammer eines Tieres, das man schlachtet. Emma biß sich auf die blassen Lippen. Ihre Finger spielten mit dem Blatt einer Blume, die sie zerpflückt hatte, und ihre heißen Blicke trafen ihn wie Brandpfeile. Jetzt reizte sie alles an ihm; sein Gesicht, sein Anzug, sein Schweigen, seine ganze Erscheinung, ja seine Existenz. Wie über ein Verbrechen empfand sie darob Reue, daß sie ihm so lange treu geblieben, und was noch von Anhänglichkeit übrig war, ging jetzt in den lodernden Flammen ihres Ingrimms auf. Mit wilder Schadenfreude genoß sie den Siegesjubel über ihre gebrochene Ehe. Von neuem gedachte sie des Geliebten und fühlte sich taumelnd zu ihm gezogen. Sein Bild entzückte und verführte sie in Gedanken abermals. Sie gab ihm ihre ganze Seele. Es war ihr, als sei Karl aus ihrem Leben herausgerissen, für immer entfremdet, unmöglich geworden, ausgetilgt. Als sei er gestorben, nachdem er vor ihren Augen den Todeskampf gekämpft hatte.
Emma, a kit tünődésében ez a váratlan mondat úgy megreszkettetett, mint a hogyan egy ezüst tál reszket meg, ha valahonnan egy ólomgolyó koppan beléje, fölemelte a fejét, hogy kitalálja, vajon mit akart mondani; és szótlanul nézték egymást, szinte elcsodálkozva, hogy a másik is itt van, annyira távol voltak egymástól öntudatukban. Károly a részeg ember zavaros tekintetével meredt feleségére, s közben mozdulatlanul hallgatta a megcsonkított ember utolsó kiáltásait, melyek hol elnyujtottan s nyöszörgéssel, hörgéssel vegyesen hangzottak, hol éles ordításba csaptak át, mint a hogyan, messziről, annak az állatnak az üvöltözése hallatszik, a melynek a nyakát szegik. Emma bele harapott vértelenné vált ajkaiba, és a polypház egy ágasbogas darabkáját, melyet letört, ujjai között forgatva, égő, szúró tekintetét, ezt a lecsapni kész két tüzes nyilat, rászegezte Károlyra. Most már minden ingerelte, a mit rajta látott, vagy a minek valami köze volt hozzá: arcza, alakja, ruhája, a mit nem mondott, egész személye, az is, hogy létezik. Megbánta, mint valami vétket, hogy egykor erényes volt, és a mi ebből a hajdani erényből még megmaradt, az most mind romba dőlt kevélységének dühös csákányütései alatt. Gonoszúl gyönyörködött benne, hogy diadalmaskodó házasságtörésével kigúnyolni való alakká bélyegezte ezt az embert. Szeretőjének emléke szédítő varázszsal jelent meg gondolatában; ennek az emlékezésnek gyönyörűséggel adta oda egész lelkét, melyet egy uj rajongás ragadt magával a csábító kép felé; és úgy tetszett neki, hogy Károly most már oly tökéletesen eltűnik az életéből, oly távol lesz tőle örökre, oly végképpen lehetetlenné és semmivé vált előtte, mintha nemsokára meghalna, s mintha már ott haldoklanék a szeme előtt.