Dort vor mir lag der Fußpfad. Das waren dieselben Felder, durch welche ich am Morgen meiner Flucht von Thornfield gelaufen war, blind, taub, wahnsinnig, mit einer rachsüchtigen Wut, die mich peitschte und verfolgte im Herzen.
Itt van a kerítéslépcső, itt vannak a mérföldkövek, a szántóföldek, amelyeken vakon, süketen, szinte eszméletlenül rohantam keresztül azon a reggelen, amikor Thornfieldből menekültem. Mintha bosszúszomjas dühömben korbáccsal kergettem volna magamat, pedig azt sem tudtam, hová, minek.