Sie trennte das Futter eines Kleides ab, das sie um sich ausgebreitet hatte. Die alte Frau Bovary handhabte Schere und Nadel, ohne die Augen zu erheben. Karl stand, beide Hände in den Taschen, in seinen Tuchpantoffeln und seinem alten braunen Überrock, der ihm als Hausanzug diente, bei ihnen und sprach auch kein Wort. Berta, die ein weißes Schürzchen umhatte, spielte mit ihrer Schaufel im Sande. Plötzlich sahen sie Lheureux, den Modewarenhändler, kommen.
Egy ruhának a bélését fejtette föl, s körülötte erre is, arra is, szövetdarabok hevertek; az idősebb Bovaryné nem nézett fel a munkájáról s folyton nyikorogtatta ollóját; Károly posztó-papucsában és ócska, barna kabátjában, melyet most már csak otthon, pongyola gyanánt hordott, szótlanul üldögélt, két kezét a zsebeibe mélyesztve; mellettök Berta, a kinek ruháját fehér kötényke védte a szennytől, ide-oda szaladgált, s lapátjával a séta-út homokját kapargatta. Egyszerre észrevették, hogy a kerítés tájékáról valaki a sátor felé közeledik; megismerték Lheureux urat, a ruhaszövet-árust.