Là poussent avec une vigueur sans égale les meilleurs pâturages du territoire indien; le versant nord-ouest des sierras s’y revêt d’une herbe luxuriante, et descend au milieu de forêts riches en essences diverses; là se voient «l’algarrobo», sorte de caroubier, dont le fruit séché et réduit en poussière sert à confectionner un pain assez estimé des indiens; le «quebracho blanc», aux branches longues et flexibles qui pleurent à la manière du saule européen; le «quebracho rouge», d’un bois indestructible; le «naudubay», qui prend feu avec une extrême facilité, et cause souvent de terribles incendies; le «viraro», dont les fleurs violettes s’étagent en forme de pyramide, et enfin le «timbo», qui élève jusqu’à quatre-vingts pieds dans les airs son immense parasol, sous lequel des troupeaux entiers peuvent s’abriter contre les rayons du soleil.
Példátlan gazdagsággal zöldellnek ott az indián területek legjobb legelői; a hegyek északnyugati lejtőin buja fű nő, s e zöld szőnyeg leereszkedik egészen a legkülönbözőbb fák dús erdejéig; van ott algabarro, azaz szentjánoskenyérfa-féle, melynek porrá tört, szárított gyümölcséből készül az indiánok kedvelt kenyere, terem ott fehér quebracho is, melynek hosszú, hajlékony ágai az európai fűzfára emlékeztetnek; meg vörös quebracho, melynek fája elnyűhetetlen; meg a könnyen gyulladó naudubay, mely gyakran okoz rettenetes tűzvészeket; és viraro, melynek virágai piramis alakban helyezkednek egymás fölé; végül timbo, mely akár nyolcvanlábnyi magasságban tárja szét hatalmas koronájának ernyőjét; alatta egész nyájak találnak menedéket a tűző nap elől.