Regardant avec contrition l’étendue du ciel pur que la nuée n’avait pas encore mangée, et où les charognards viraient sur l’aile pour fuir l’orage, Matthieu songea qu’il avait commis une folie en s’empressant, comme il l’avait fait, de maudire Dieu : maintenant, celui-ci ne l’écouterait plus.
Bűnbánóan tekintett fel a tiszta égboltnak arra a részére, amelyet még nem falt föl a felhő, s ahol a dögkeselyűk szárnyalva menekültek a vihar elől, és arra gondolt, esztelenség volt annyira sietni átkaival: most nem hallgatja őt meg az isten.