Ils s’amoncelaient au couchant du côté de Rouen, et roulaient vite leurs volutes noires, d’où dépassaient par derrière les grandes lignes du soleil, comme les flèches d’or d’un trophée suspendu, tandis que le reste du ciel vide avait la blancheur d’une porcelaine.
A felhők nyugaton, talán éppen Rouen fölött, magasra tornyosultak és sebesen hömpölygették tova fekete csigavonalaikat, a melyek mögül a nap sugarai, mint egy függő diadaljelvény arany nyilai, fellöveltek a nagy messzeségbe, még magasabbra, mint a hol a felhők kavarogtak. Egyebütt az égbolt üres és porczellánfehér volt.