Banga, la langue pendante et la respiration courte, se coucha aux pieds de son maître. La joie qui brillait dans ses yeux signifiait que l’orage – la seule chose au monde que craignît l’animal intrépide – était fini, et aussi qu’il était de nouveau là, près de cet homme qu’il aimait, respectait et considérait comme l’être le plus puissant de la terre, grâce à quoi le chien concluait qu’il devait être lui-même un être extraordinaire, supérieur et privilégié.
Banga lihegve, nyelvét lógatva gazdája lábához heveredett, szemében öröm csillogott: ez azt jelentette, hogy elült a vihar - az egyetlen, amitől félt ez a bátor állat -, meg azt is, hogy milyen jó, megint ott lehet a mellett az ember mellett, akit mindenekfölött szeret és tisztel, a világ legnagyobb hatalmának, emberek parancsolójának és urának tekint, s akinek hála, Banga magamagát is kivételes, rendkívüli, mindenki fölött álló lénynek tekinthette.