Nous la laissâmes debout sur la mince presqu’île de tourbe ferme qui aboutissait au bourbier immense. À partir de là les baguettes plantées à intervalles plus ou moins réguliers indiquaient le sentier qui serpentait sur des touffes de roseaux au milieu de fosses à l’écume verte et de marécages traîtres devant lesquels tout étranger aurait reculé.
A félsziget csúcsától már csak itt-ott előbukkanó karók jelezték a további utat, amely zsombékról zsombékra tekeregve, zölden remegő tocsogók és bűzlő sárgödrök között vezetett, s a hellyel nem ismerős betolakodó számára valóban járhatatlannak bizonyult. A burjánzó nádcsomók, a nyálkás vízinövények förtelmes szaga orrunkat facsarta, kigőzölgésük arcunkba csapott...