Madame Bovary, en l’écoutant, s’étonnait d’être si vieille; toutes ces choses qui réapparaissaient lui semblaient élargir son existence; cela faisait comme des immensités sentimentales où elle se reportait; et elle disait de temps à autre, à voix basse et les paupières à demi fermées:
Bovaryné, mialatt e régi történeteket hallgatta, meglepetve vette észre, hogy: lám, mennyire megöregedett! Mindezek az ujra feltünedező dolgok mintha egyszerre megnyujtották, nagyobbá tették volna a multját; mintha az átélt érzéseknek egy egész mérhetetlenségére került volna vissza; és szemét félig lehunyva, halkan ismételgette, mintha nem is Léonhoz szólna, hanem a mult kisérteteinek felelne: