Emma, vêtue d’un peignoir en basin, appuyait son chignon contre le dossier du vieux fauteuil; le papier jaune de la muraille faisait comme un fond d’or derrière elle; et sa tête nue se répétait dans la glace avec la raie blanche au milieu, et le bout de ses oreilles dépassant sous ses bandeaux.
Emma, a kin parket pongyola volt, feltűzött hajfonatát oda támasztotta az ócska karosszék támlájára; a fal sárga papirburkolata mintha arany alapot alkotott volna körülötte; a tükör még egyszer feltüntette fedetlen fejét, a fehérlő vonallal, mely középütt kétfelé választotta a haját, s fülének alsó szélével, melyet haja csak félig takart el.