L'homme de goût expliqua très bien comment une pièce pouvait avoir quelque intérêt, et n'avoir presque aucun mérite; il prouva en peu de mots que ce n'était pas assez d'amener une ou deux de ces situations qu'on trouve dans tous les romans, et qui séduisent toujours les spectateurs; mais qu'il faut être neuf sans être bizarre, souvent sublime et toujours naturel, connaître le coeur humain et le faire parler; être grand poëte, sans que jamais aucun personnage de la pièce paraisse poëte; savoir parfaitement sa langue, la parler avec pureté, avec une harmonie continue, sans que jamais la rime coûte rien au sens.
A választékos izlésü ember nagyon világosan kifejtette, hogy egy szindarab nagyon érdekes lehet anélkül, hogy értékes lenne; kevés szóval megmagyarázta, hogy nem elég egy vagy két olyan helyzetet teremteni, melyet minden regényben fel lehet találni s melyek mindég elbüvölik a szemlélőt; de ujnak kell lenni, anélkül, hogy bizarr lenne az ember, gyakran kell fenségesnek lenni és mindég természetesnek: ismerni kell az emberi szivet és meg kell tudni szólaltatni; nagy költőnek kell lenni, de a darabban szereplő személyek egyike se tünjék fel poétának; tökéletesen kell ismerni a nyelvet, tisztán kell beszélni azt, zavartalan harmóniával, de úgy, hogy a rím sohase legyen rovására az értelemnek.