Le major était un homme âgé de cinquante ans, d’une figure calme et régulière, qui allait où on lui disait d’aller, une excellente et parfaite nature, modeste, silencieux, paisible et doux; toujours d’accord sur n’importe quoi, avec n’importe qui, il ne discutait rien, il ne se disputait pas, il ne s’emportait point; il montait du même pas l’escalier de sa chambre à coucher ou le talus d’une courtine battue en brèche, ne s’émouvant de rien au monde, ne se dérangeant jamais, pas même pour un boulet de canon, et sans doute il mourra sans avoir trouvé l’occasion de se mettre en colère.
Az őrnagy ötvenéves, nyugodt, szabályos arcú, békés, jó természetű férfi volt: oda ment, ahová küldték, szerény volt, csendes, szelíd, mindig mindenkivel egyetértett, semmin sem vitatkozott, nem veszekedett, sohasem ragadtatta el magát, egyforma közönnyel lépkedett a hálószobájába vezető lépcsőkön vagy egy szétlőtt sánc meredekén, semmi sem rendítette meg, semmitől sem hagyta zavartatni magát, még az ágyúgolyótól sem, és valószínűleg úgy fog majd meghalni, hogy sohasem volt alkalma haragra lobbanni.