M. Derozerays se posait ce problème. Du magnétisme, peu à peu, Rodolphe en était venu aux affinités, et, tandis que M. le président citait Cincinnatus à sa charrue, Dioclétien plantant ses choux, et les empereurs de la Chine inaugurant l’année par des semailles, le jeune homme expliquait à la jeune femme que ces attractions irrésistibles tiraient leur cause de quelque existence antérieure.
Rudolf időközben a magnetizmusról áttért a vegyi rokonság és a lelki vonzó erő problémájára, s mialatt az elnök javában hivatkozott Cincinnatusra, a ki visszatért ekéjéhez, Dioklecziánra, a ki káposztát ültetett, meg azokra a kinai császárokra, a kik az ujévet a szántás-vetés ünnepével kezdték meg, a fiatal ember azt magyarázta a fiatal asszonynak, hogy az ellentállást nem tűrő vonzalmaknak nem lehet egyéb oka, csak az, hogy a kik így vonzódnak egymáshoz, nem először élnek, hanem már éltek egyszer, nagyon régen, és akkor is ismerték egymást.