Ce soir-là, en allant me coucher, j'oubliai de me servir en imagination le souper de pommes de terre toutes chaudes, de pain blanc et de lait nouvellement tiré, comme j'avais l'habitude de le faire pour apaiser mon estomac affamé. Je me contentai, pour tout repas, de regarder mille gravures idéales qui se présentaient à mes yeux dans l'obscurité. Je me figurais qu'elles étaient toutes mon ouvrage. Je voyais des maisons, des arbres, des rochers et des ruines pittoresques, des groupes de châteaux, de belles peintures représentant des papillons qui voltigeaient sur des roses en boutons, des oiseaux becquetant les cerises mûres, ou bien un nid de petits rouges-gorges, recouvert par des branches de lierre.
Aznap este, amikor lefeküdtem, elfelejtettem gondolatban megsütni a krumplit, megenni a fehér kenyeret és meginni a frissen fejt tejet - ilyen képzelgésekkel szoktam kínzó éhségemet csillapítani -, ehelyett azzal szórakoztam, hogy magam rajzolta képekkel népesítettem be a sötétséget: házakkal és fákkal, festői sziklákkal és romokkal, legelésző nyájjal, rózsabimbók felett lebegő pillangókkal, érett cseresznyét csipegető madarakkal, fészkekkel, amelyekben az ökörszemek apró gyöngyhöz hasonló tojásokat raktak, és ezeket a fészkeket a borostyán zsenge indái koszorúzták.