Immédiatement, la vieille nappe tachée de jaune disparut de la table, une nouvelle nappe plus blanche qu’un burnous de Bédouin et crissante d’empesage se déploya comme une aile, et Archibald Archibaldovitch, penché sur l’oreille de Koroviev, chuchota d’un ton expressif :
A régi, sárga foltos abrosz egy szempillantás alatt eltűnt az asztalról, ropogósra keményített, beduinburnusznál is fehérebb abrosz lebbent a levegőben, Arcsibald Arcsibaldovics pedig Korovjov füléhez hajolt, és halkan, de szuggesztíven súgta: