Quelquefois au milieu d'un dîner, quand chacun, dans l'entraînement du vin et dans la chaleur de la conversation, croyait que l'on en avait encore pour deux ou trois heures à rester à table, Aramis regardait sa montre, se levait avec un gracieux sourire et prenait congé de la société, pour aller, disait-il, consulter un casuiste avec lequel il avait rendez-vous.
Egyszer-másszor lakmározásaik kellős közepén, amikor a bor már a cimborák fejébe szállt, és mindenki úgy belemerült a beszélgetésbe, mintha hosszú órákat készülne még az asztalnál tölteni, Aramis az órájára pillantott, bájosan mosolyogva fölkelt, és elköszönt a társaságtól: bocsánatot kért: találkája van egy kazuistával[6]; fontos lelkiismereti kérdésben várja tanácsát.