Une valse aussitôt commençait, et, sur l’orgue, dans un petit salon, des danseurs hauts comme le doigt, femmes en turban rose, Tyroliens en jaquette, singes en habit noir, messieurs en culotte courte, tournaient, tournaient entre les fauteuils, les canapés, les consoles, se répétant dans les morceaux de miroir que raccordait à leurs angles un filet de papier doré. L’homme faisait aller sa manivelle, regardant à droite, à gauche et vers les fenêtres.
Jöttét mindannyiszor egy-egy keringő jelentette, melynek zenéjére, a sípládáján levő babaszínház kicsi szalonjában hüvelyknyi alakok perdültek tánczra: rózsaszínű turbános hölgyek, zöld bársonyzekés tiroliak, fekete frakkos majmok és térdigérő nadrágot viselő urak. Ezek a kis bábuk szédítő gyorsasággal forogtak, forogtak a piczi karosszékek, kanapék és tükrösasztalkák körül; alakjaikat három tükörfal kettőzte meg, amelyek a két szögletben, aranyozott papírral voltak összeragasztva.