La lumière y glissait comme sur un marbre, jusqu’à la courbe des sourcils, sans que l’on pût savoir ce qu’Emma regardait à l’horizon ni ce qu’elle pensait au fond d’elle-même.
Mintha márványból lett volna ez a homlok, úgy surrant rajta át a fény, egészen a szemöldök ívéig, de azért semmi sem árulta el, hogy mit nézett Emma az imént a látóhatáron, se azt, hogy mit gondol, mit rejteget lelkének a legmélyén.