Alors un attendrissement la saisit; elle se sentit molle et tout abandonnée, comme un duvet d’oiseau qui tournoie dans la tempête; et ce fut sans en avoir conscience qu’elle s’achemina vers l’église, disposée à n’importe quelle dévotion, pourvu qu’elle y absorbât son âme et que l’existence entière y disparût.
És elérzékenyedett. Annyira elhagyatottnak, oly puhának érezte magát, mint a milyen egy madárnak a pelyhe, mely ide-oda kering, forog a viharban; és a nélkül, hogy tudta volna, mit akar, megindult a templom felé, készen bármily ájtatosságra, csak legyen, a minek odaadhassa egész lelkét, úgy, hogy megfelejtkezhessék minden nyomorúságáról, arról is, hogy él.