il semblait dire: «Mes visions sont belles, mais il ne faut pas oublier que ce ne sont que des visions; mon cerveau a inventé un ciel rose, un Eden vert et fleuri, mais je sais bien qu'il faut me frayer ma route dans un rude sentier et lutter contre la tempête.»
A mosolya telve volt bölcsességgel és öngúnnyal, s ezt látszott mondani: "Szép, szép az ábrándozás, de nem szabad elfelejtenem, hogy az én ábrándjaimnak nincs reális alapja. Derűs, bárányfelhős égről, virágos paradicsomról álmodozom, de tudom, hogy nehéz utat kell megjárnom, és sötét viharokra is föl kell készülnöm."