Un jour qu’ils s’étaient quittés de bonne heure, et qu’elle s’en revenait seule par le boulevard, elle aperçut les murs de son couvent; alors elle s’assit sur un banc, à l’ombre des ormes.
Egyszer, mikor korábban váltak el, mint rendesen, és Emma, a Vörös kereszt felé visszamenőben, egyedül haladt végig a körúton: tekintete véletlenül oda tévedt annak a kolostornak a falaira, a melyben nevelkedett; leült egy padra, a szilfák árnyékába, és elnézegette a kolostort.