– Do, mi, sol, do !… s’interrompit pour aller débusquer de derrière une armoire quelques timides qui avaient espéré ainsi se soustraire au chant, déclara à Kossartchouk que celui-ci possédait l’oreille absolue, gémit, tempêta, exigea la déférence due à un ancien chantre et maître de chapelle, se cogna le doigt d’un coup de diapason, et supplia tout le monde de vouloir bien entonner « Ô mer sacrée… ».
Dó-mi-szó-dó! - a szégyenlősebbeket kiráncigálta a szekrényből, ahová megpróbáltak elbújni az éneklés elől; Koszarcsuknak azt mondta, hogy abszolút hallása van, vigyorgott, sündörgött, felszólította a dolgozókat, tiszteljék benne a régi dalnokot és karvezetőt, megpengette a hangvillát; és kérte, zendítsenek rá az Ó mily csodás-szép tengerünk-re.