Mais, à cause de ses cris, son agitation se communiqua à la chambre 120, où le malade s’éveilla et se mit à chercher sa tête, et au 118, où un maître inconnu s’agita et se tordit les mains de désespoir, en regardant la lune et en se rappelant l’amère dernière nuit d’automne de sa vie, le rai de lumière sous la porte du sous-sol et la chevelure décoiffée par le vent.
Kiáltozásával azonban szorongása átterjedt a 120-as szobára, ahol a beteg fölébredt, és a fejét reklamálta, majd a 118-asra, ahol az ismeretlen Mester kezét tördelve, riadozva és bánatosan nézett fel a holdra, visszaemlékezvén élete utolsó, keserű őszi éjszakájára, az ajtó alól kiszüremkedő fénysávra meg szerelme leomló hajfürtjeire.