Elle connaissait à présent la petitesse des passions que l’art exagérait. S’efforçant donc d’en détourner sa pensée, Emma voulait ne plus voir dans cette reproduction de ses douleurs qu’une fantaisie plastique bonne à amuser les yeux, et même elle souriait intérieurement d’une pitié dédaigneuse, quand au fond du théâtre, sous la portière de velours, un homme apparut en manteau noir.
Azért jobb, ha nem sokat gondol erre a mesére, mely annyira más, mint a valóság!... jobb, ha abban, a miben az imént a maga fájdalmainak a tükröződését látta, nem keres egyebet, csak képzelgést, melynek az alakjai mozognak, s mely nem való másra, pusztán arra, hogy a szemet szórakoztassa!... És már azt képzelte, hogy tulajdonképpen szánakozó, lenéző mosolygással nézi az életet oly hamisan utánzó, s a képzelgés csinos hazugságaival tele szőtt játékot: a mikor a szinpad mélyéről, a bársony ajtófüggönyök közül, hirtelen előlépett egy férfi, fekete köpenyben.