– Ô l’imbécile !… gémissait-il en s’agitant sur sa pierre comme pour chasser le mal qui lui taraudait l’âme, et en griffant sa poitrine recuite par le soleil. Je suis un imbécile, une femme sans cervelle, un poltron !
Ó, én ostoba szamár... - motyogta, fájdalmában előre-hátra himbálózott a kövön, és körmével véresre kaparta barna mellét. - Ostoba vagyok, esztelen, mint a fehérnép, és gyáva, gyáva!