Alors elle se rappela ce jour où, tout anxieuse et pleine d’espérances, elle était entrée sous cette grande nef qui s’étendait devant elle moins profonde que son amour; et elle continua de marcher, en pleurant sous son voile, étourdie, chancelante, près de défaillir.
Emmának eszébe jutott az a nap, a mikor aggodalmasan, de reménységgel telve lépett be ebbe a templomba, melynek nagy hajója nem tűnt fel előtte olyan mélynek, mint a milyen mély volt a szerelme; és, mialatt fátyola alatt könny hullott a szeméből, tovább ment, elkábulva, elszédülve, ingadozó léptekkel, annyira elgyöngülten, hogy azt hitte, mindjárt elájul.