Les soupirs au clair de lune, les longues étreintes, les larmes qui coulent sur les mains qu’on abandonne, toutes les fièvres de la chair et les langueurs de la tendresse ne se séparaient donc pas du balcon des grands châteaux qui sont pleins de loisirs, d’un boudoir à stores de soie avec un tapis bien épais, des jardinières remplies, un lit monté sur une estrade, ni du scintillement des pierres précieuses et des aiguillettes de la livrée.
A holdvilágnál való ábrándozásokat, a lázas öleléseket, az odaengedett kézre hullatott forró könnyeket, az érzéki gyönyörűségek mámorát és a szerelem boldog odaadását gondolatában nem tudta elválasztani a nagyúri kastélyok erkélyétől, a hol oly édes elmélázni, a selyemfüggönyös és vastag szőnyegekkel teli öltözőszobáktól, az üvegháztól és a déli virágoktól, az emeletes ágytól, a drágakövek ragyogásától és az inasok egyenruháinak vállbojtjaitól.