Quiconque, ajouta-t-il, n'observe pas toutes ces règles, peut faire une ou deux tragédies applaudies au théâtre, mais il ne sera jamais compté au rang des bons écrivains; il y a très peu de bonnes tragédies: les unes sont des idylles en dialogues bien écrits et bien rimés; les autres, des raisonnements politiques qui endorment, ou des amplifications qui rebutent; les autres, des rêves d'énergumène, en style barbare, des propos interrompus, de longues apostrophes aux dieux, parcequ'on ne sait point parler aux hommes, des maximes fausses, des lieux communs ampoulés.
»Ha valaki, tette hozzá, nem veszi figyelembe mind e szabályokat, irhat ugyan egy-két olyan darabot, melyet a szinházban megtapsolnak, de sohasem lesz igazán jó iró. Kevés, igazán jó tragédia van, némelyikök nem egyéb, mint csengőn rimelő és jól megirt idyll párbeszédes formában: némelyek politikai okoskodások, melyek elaltatnak vagy szóhalmozások, melyek visszataszitanak; van olyan, mely nem más mint barbár stilusban megirt hagymázos álom, az istenekhez intézett szakadozott mondatokban, mert telve hamis tételekkel, dagályos közhelyekkel, nem képes az emberekhez szólni.«