Le ton de sarcasme qui, quelques semaines auparavant, m'avait repoussée, la dureté qui m'avait révoltée, m'impressionnaient tout différemment: j'y trouvais une sorte d'âcreté savoureuse, un sel piquant qui semblait préférable à la fadeur; cette expression sinistre, douloureuse, fine ou désespérée, qu'un observateur attentif eût pu voir briller de temps en temps dans ses yeux, mais qui disparaissait avant qu'on eût pu en mesurer l'étrange profondeur; cette vague expression qui me faisait trembler comme si, marchant sur des montagnes volcaniques, le sol avait tout à coup frémi sous mes pas; cette expression que je contemplais quelquefois tranquille et le coeur gonflé, mais sans jamais sentir mes nerfs se paralyser, au lieu de désirer la fuir, j'aspirais à la deviner.
Valamikor nem szerettem, ha gúnyolódott, nyersesége visszariasztott, de most mindez csak úgy hatott, mint erős fűszer valami különleges ételben; igaz, hogy jelenlétét lehetetlen észre nem venni, de nélküle ízetlen lenne az étel. Ami pedig azt a homályos valamit illeti - nem tudom, baljósnak nevezzem-e vagy csak fájdalmasnak, hidegen számító volt-e, vagy fásult az a valami, amit gondos megfigyelő néha felvillanni látott a szemében, de aztán eltűnt, mielőtt a kifürkészhetetlen mélységet csak kismértékben is átkutathatta az ember -, ezt a valamit, amitől néha megborzongtam és visszarettentem, mintha vulkán peremén járnék, és egyszerre csak megremegne és kettéválna alattam a föld, ezt a valamit olykor ma is látni vélem, dobogó szívvel, de nem bénult idegekkel.