Et puis lui, l'homme errant sur la terre, l'homme sans fortune, l'homme sans famille, le soldat habitué aux auberges, aux cabarets, aux tavernes, aux posadas, le gourmet forcé pour la plupart du temps de s'en tenir aux lippées de rencontre, il allait tâter des repas de ménage, savourer un intérieur confortable, et se laisser faire à ces petits soins, qui, plus on est dur, plus ils plaisent, comme disent les vieux soudards.
Meg aztán az se kutya, hogy ő, a föld vándora, a magányos farkas, a szegénylegény, a fogadókhoz, kocsmákhoz, lebujokhoz, posadákhoz edzett katona, az ínyenc, aki többnyire tíz körme közül falja be, amit éppen elébe vet az alkalom, ezentúl házi konyhára kap, kényelmes családi környezetben éldeleg, és kegyesen hagyja, hogy körülcirógassák, ami annál jobban esik, minél kérgesebb valaki, jól tudja ezt minden vén csont, minden öreg katona.