Le soir, à la nuit tombante, quand «la lanterne de Mac Farlane» s’allumait à l’horizon, ils allaient errer le long des bartazennes, vieille galerie circulaire qui faisait un collier de créneaux au château de Malcolm, et là, pensifs, oubliés et comme seuls au monde, assis sur quelque pierre détachée, au milieu du silence de la nature, sous les pâles rayons de la lune, tandis que la nuit se faisait peu à peu au sommet des montagnes assombries, ils demeuraient ensevelis dans cette limpide extase et ce ravissement intime dont les coeurs aimants ont seuls le secret sur la terre.
Este, napnyugtakor, mikor a látóhatáron kigyulladt "Mac Farlane lámpása", a Malcolm-kastélyt körülcsipkéző bástyákon kóboroltak, és ott ábrándozva, minden másról megfeledkezve, mintha egyedül lennének a világon, egy leomlott kövön ülve a természet csendjében, a sápadt holdvilágnál, míg az éjszaka lassacskán elnyelte a sötétbe borult hegyek ormát, elmerültek abban a tiszta révületben, bensőséges elragadtatásban, melyet egyedül a szerető szívek ismernek.