Malgré ses airs évaporés (c’était le mot des bourgeoises d’Yonville), Emma pourtant ne paraissait pas joyeuse, et, d’habitude, elle gardait aux coins de la bouche cette immobile contraction qui plisse la figure des vieilles filles et celle des ambitieux déchus.
Bármilyen könnyelműnek tünt fel Emma (a yonville-i asszonyok annak mondták): vidámnak azért nem látták soha; hozzá szokott, hogy a szája szélét egy kicsit összehúzza, s idővel mindig ott lehetett látni ajkai körül a keserüségnek azt a vonását, mely oly gyakran von redőt a vén lányok s ama férfiak arczára, a kiknek a nagyravágyása soha se talált kielégülést.