Il était debout, son mouchoir sur les lèvres, râlant, pleurant, et suffoqué par des sanglots qui le secouaient jusqu’aux talons; Félicité courait çà et là dans la chambre; Homais, immobile, poussait de gros soupirs, et M. Canivet, gardant toujours son aplomb, commençait néanmoins à se sentir troublé.
A szegény ember ott állott az ágy mellett, zsebkendőjével eltakarva a száját, hörögve, sírva; és a zokogás úgy fojtogatta, hogy egész testében reszketett. Félicité ide-oda szaladgált a szobában; Homais, mozdulatlanul, nagyokat sóhajtott; és Canivet úr, bár magatartásának biztonságát és rendíthetetlen felsőbbség-érzetét nem veszítette el, kezdett egy kissé megzavarodni.