Avec lui, par tous les royaumes de l’Europe, elle aurait voyagé de capitale en capitale, partageant ses fatigues et son orgueil, ramassant les fleurs qu’on lui jetait, brodant elle-même ses costumes; puis, chaque soir, au fond d’une loge, derrière la grille à treillis d’or, elle eût recueilli, béante, les expansions de cette âme qui n’aurait chanté que pour elle seule; de la scène, tout en jouant, il l’aurait regardée.
Elképzelte, hogy milyen élete lett volna akkor: bejárják Európának minden országát; fővárosból fővárosba utaznak... osztozik szerelmesének a fáradságában és osztozik a dicsőségében... felszedi a neki dobott virágokat, és ő maga hímezi a díszítést arra a jelmezre, a melyben imádottja a szinpadra lép... aztán, esténkint, beül egy páholyba, és a páholy rácsozatának aranyozott sodronyhálója mögül boldogan hallgatja kedvese szivének megnyilatkozását, mert hiszen ez csak neki énekel, és a szinpadról, mialatt játszik, folyton ő rá néz! De mi ez?!