Depuis deux heures et demie, on était à table; car la servante Artémise, traînant nonchalamment sur les carreaux ses savates de lisière, apportait les assiettes les unes après les autres, oubliait tout, n’entendait à rien et sans cesse laissait entrebâillée la porte du billard, qui battait contre le mur du bout de sa clenche.
Már vagy harmadfél órája ültek az asztalnál, mert Artémise, a szolgáló, egy cseppet se erőtette meg magát, hanem csak nagylomhán sétáltatta posztóval szegett, kopott lábbelijét, minden tányérért külön ment, elfelejtette, a mit mondtak neki, nem hallotta meg, ha hívták, s minduntalan nyitva hagyta a biliárdszobába nyiló ajtót, mely aztán nagy zajjal csapódott a falhoz.