Annouchka dissimula sa trouvaille dans son sein, ramassa son bidon et, remettant à plus tard sa course en ville, allait repasser la porte entrouverte de l’appartement quand, sorti le diable sait d’où, se dressa devant elle ce même individu à plastron blanc, sans veste. Il dit doucement :
Annuska fürgén a blúzába rejtette a talált kincset, felkapta a bádogkannát, és máris vissza akart bújni lakásába, városi körútját későbbre halasztva, amikor egyszer csak, ördög tudja, honnét, előtte termett a fehér frakkmellényes fickó, és halkan sziszegte: