Je pouvais encore voir le château sous un bel aspect; devant moi étaient la barrière et les champs que j'avais franchis le matin où j'avais quitté Thornfield, sourde, aveugle, incertaine, poursuivie par une furie vengeresse qui me châtiait sans cesse.
Itt van a kerítéslépcső, itt vannak a mérföldkövek, a szántóföldek, amelyeken vakon, süketen, szinte eszméletlenül rohantam keresztül azon a reggelen, amikor Thornfieldből menekültem. Mintha bosszúszomjas dühömben korbáccsal kergettem volna magamat, pedig azt sem tudtam, hová, minek.