Emma, quelquefois, lui rentrait dans son gilet la bordure rouge de ses tricots, rajustait sa cravate, ou jetait à l’écart les gants déteints qu’il se disposait à passer; et ce n’était pas, comme il croyait, pour lui; c’était pour elle-même, par expansion d’égoïsme, agacement nerveux.
Emma koronkint nem állhatta meg, hogy ne igazítsa meg férjének a ruháját; az alsó inget, melynek vörös szegése kilátszott a rendetlenül gombolt mellény alól, visszabujtatta a helyére, ujra megkötötte a lompos nyakkendőt, s a kopott keztyűt, melyet Károly még használni akart, eltüntette a szeme elől; de ezt nem Károlyért tette, a mint képzelte, hanem magamagáért, önzésből és ideges ingerültségből.