Achevant d’ébahir Sophia Pavlovna, Archibald Archibaldovitch, avec un sourire charmeur, conduisit ses hôtes à la meilleure table, dans le coin le plus reculé et le mieux ombragé de la pergola, près duquel le soleil jouait gaiement à travers les interstices du treillage.
Arcsibald Arcsibaldovics - Szofja Pavlovnát egyik ámulatból a másikba ejtve -, elbűvölően mosolyogva, vendégeit a legjobb asztalhoz tessékelte, a terasz túlsó végén, ahol a legsűrűbb volt az árnyék, de az élő sövény hasadékán át derűsen kukucskált be a napsugár.