Il n’avait plus, comme autrefois, de ces mots si doux qui la faisaient pleurer, ni de ces véhémentes caresses qui la rendaient folle; si bien que leur grand amour, où elle vivait plongée, parut se diminuer sous elle, comme l’eau d’un fleuve qui s’absorberait dans son lit, et elle aperçut la vase.
Nem szólt hozzá úgy, mint azelőtt; nem suttogta a fülébe azokat az édes szavakat, a melyek Emmát megríkatták; ölelésében már nem volt meg az a hevesség, az a hirtelen tűz, az a túláradó szenvedély, mely Emmát azelőtt az elragadtatástól majdnem őrültté tette; és Emmának úgy rémlett, mintha nagy szerelmük, melyben elmerülve élt, egyre kisebbednék alatta, mint egy folyónak a vize, mely beiszsza magát a mederbe, s lassankint annyira felszikkad, hogy végül már láthatóvá válik az iszap.