Mais c’était surtout aux heures des repas qu’elle n’en pouvait plus, dans cette petite salle au rez-de-chaussée, avec le poêle qui fumait, la porte qui criait, les murs qui suintaient, les pavés humides; toute l’amertume de l’existence, lui semblait servie sur son assiette, et, à la fumée du bouilli, il montait du fond de son âme comme d’autres bouffées d’affadissement.
A legkiállhatatlanabb órák, mégis, azok voltak előtte, a mikor reggeliznie vagy vacsorálnia kellett, földszint, az ebédlőben, a hol a kályha füstölgött, az ajtó nyikorgott, a téglapadló és a falak nedvességet izzadtak. Ilyenkor alig bírt magával; mintha életének egész keserűségét odatették volna a tányérjára.