Le soleil traversait d’un rayon les petits globules bleus des ondes qui se succédaient en se crevant; les vieux saules ébranchés miraient dans l’eau leur écorce grise; au delà, tout alentour, la prairie semblait vide. C’était l’heure du dîner dans les fermes, et la jeune femme et son compagnon n’entendaient en marchant que la cadence de leurs pas sur la terre du sentier, les paroles qu’ils se disaient, et le frôlement de la robe d’Emma qui bruissait tout autour d’elle.
A napsugár ott játszott a hullámok piczi kék buborékai körül, a melyek egymásra torlódván, alig hogy keletkeztek, már is megsemmisültek; gallyaikat vesztett vén fűzek hajoltak a folyó fölé, szürke kérgüket visszatükrözte a víz; odább, túl a folyón, a rét pusztának, elhagyottnak látszott. A tanyai nép, köröskörül, mindenütt ebédelt s a fiatal asszony és társa nem hallottak egyebet, csak a tulajdon szavaikat, lépéseiknek együtemü hangját s Emma ruhájának a suhogását.