Elle ne haïssait personne, maintenant; une confusion de crépuscule s’abattait en sa pensée, et de tous les bruits de la terre Emma n’entendait plus que l’intermittente lamentation de ce pauvre coeur, douce et indistincte, comme le dernier écho d’une symphonie qui s’éloigne.
Most már nem gyűlölt senkit; zavaros homály szállott le gondolkozására, és a föld zsivajából, a temérdek mindenféle hangból, nem hallott egyebet, csak ennek a mellette kínlódó szegény szívnek szakadozott siránkozását, mely olyan szeliden panaszkodott s már olyan messziről hangzónak tűnt fel előtte, mintha utolsó rezgése volna egy szimfóniának, mely a távolban elhangzik.