Un sourire lui montait aux lèvres à certaines délicatesses du violon, qui jouait seul, quelquefois, quand les autres instruments se taisaient; on entendait le bruit clair des louis d’or qui se versaient à côté, sur le tapis des tables; puis tout reprenait à la fois, le cornet à pistons lançait un éclat sonore, les pieds retombaient en mesure, les jupes se bouffaient et frôlaient, les mains se donnaient, se quittaient; les mêmes yeux, s’abaissant devant vous, revenaient se fixer sur les vôtres.
Koronkint, mikor a többi hangszer elhallgatott, s csak a hegedü szólt, egy-egy mosoly jelent meg ajakán; ilyenkor a szomszéd szobából behallatszott a tánczterembe a zöld posztóra dobált aranypénzek pengése. De aztán a trombita ujra megszólalt, a többi hangszer is rákezdte, a tánczosnak, ki előbb andalogva lépett, ismét perdült a sarka, a szoknya lebbent, suhogott, a kéz a másik kezet hol kereste, hol elhagyta, s az előbb lesütött szem most tüzesen tapadt rá.