Mr. Gardiner l’assura de nouveau de son vif désir de l’aider et lui recommanda la modération dans ses espoirs aussi bien que dans ses craintes. La conversation continua ainsi jusqu’a l’annonce du dîner. Alors ils descendirent tous, laissant Mrs. Bennet s’épancher dans le sein de la femme de charge qui la soignait en l’absence de ses filles. Bien que la santé de Mrs. Bennet ne parut pas réclamer de telles précautions, son frere et sa belle-sour ne chercherent pas a la persuader de quitter sa chambre, car ils savaient qu’elle était incapable de se taire a table devant les domestiques et ils jugeaient préférable qu’une seule personne, – la servante en qui l’on pouvait avoir le plus de confiance, – reçut la confidence de ses craintes et de ses angoisses.
Mr. Gardiner újból megígérte, hogy a legnagyobb buzgalommal fog eljárni az ügyben, de azért azt tanácsolta húgának, tanúsítson mérsékletet reményeiben éppúgy, mint félelmében. Addig beszélt a lelkére, amíg be nem hozták az ebédet; ekkor mindnyájan lementek, magára hagyva Mrs. Bennetet - most a házvezetőnőnek öntötte ki érzelmeit, aki a leányok távollétében gondozta. Mrs. Bennet bátyja és sógornője meg voltak ugyan győződve, hogy semmi komoly ok nincsen a családtól való ilyen elzárkózásra, mégsem próbálták lebeszélni, mert tudták, hogy nem elég óvatos, és nem fog lakatot tenni a szájára a cselédek előtt, amikor felszolgálnak; jobbnak tartották hát, hogy a cselédségnek csak egy tagja értesüljön összes félelmeiről és aggályairól, mégpedig az, akiben legjobban megbízhattak.