C’était une de ces auberges comme il y en a dans tous les faubourgs de province, avec de grandes écuries et de petites chambres à coucher, où l’on voit au milieu de la cour des poules picorant l’avoine sous les cabriolets crottés des commis voyageurs; -- bons vieux gîtes à balcon de bois vermoulu qui craquent au vent dans les nuits d’hiver, continuellement pleins de monde, de vacarme et de mangeaille, dont les tables noires sont poissées par les glorias, les vitres épaisses jaunies par les mouches, les serviettes humides tachées par le vin bleu; et qui, sentant toujours le village, comme des valets de ferme habillés en bourgeois, ont un café sur la rue, et du côté de la campagne un jardin à légumes.
A fogadó olyan volt, a milyet sokat látni a vidéki városok külső városrészeiben. Ezeken a régi vendéglátó helyeken nagyok az istállók, de annál kisebbek a hálószobák; az utóbbiakból le lehet látni az udvarra, a hol az utazó ügynökök sárral borított kocsijai alatt tyúkok csípegetik a lehullott zabszemeket; maguk a szobák ócska, rozoga butorzatú, régi módi, kényelmetlen hálóhelyek; egyetlen ékességük a szúette faerkély, mely a szeles téli éjszakákon folyton recseg és ropog; a vendéglő mindig tele van emberrel, lármával és ételszaggal; fekete asztalait kávé- és pálinkafoltok borítják; vastag ablaküvegeit sárgává tették a légynyomok; a nedves asztalkendőkön kék pecséteket hagyott a vörösbor; az egész fogadó, kávéházával, mely az utczára nyílik, és káposztáskertjével, mely mögötte dísztelenkedik, mindenben a falura emlékeztet, mint az a béres, a ki polgárnak öltözik.