Sur la fosse, entre les sapins, un enfant pleurait agenouillé, et sa poitrine, brisée par les sanglots, haletait dans l’ombre, sous la pression d’un regret immense plus doux que la lune et plus insondable que la nuit.
A síron, a fenyűfák között, egy gyermek sírt, térden állva, és melle, mely majdnem megszakadt a zokogástól, zihált a sötétségben, mintha végtelen bánat nehezednék rá; végtelen bánat, mely csöndes, mint a hold, és kifürkészhetetlen, mint az éj.