Aux premiers rayons du jour, leurs langues se délièrent; avec le soleil, la gaieté revint: c'était comme à la veille d'un combat, le coeur battait, les yeux riaient; on sentait que la vie qu'on allait peut-être quitter était, au bout du compte, une bonne chose.
A hajnali derengésben aztán megoldódott a nyelvük, s a napfény meghozta jókedvüket is. Szívük lüktetett, szemük nevetett, akár csata előtt; életüknek talán csakhamar búcsút mondanak, s most úgy érezték, nem is olyan rossz az élet.