Elle laissa encore s'écouler une demi-heure, et comme en ce moment tout faisait silence dans le vieux château, comme on n'entendait que l'éternel murmure de la houle, cette respiration immense de l'océan, de sa voix pure, harmonieuse et vibrante, elle commença le premier couplet de ce psaume alors en entière faveur près des puritains:
Várt még egy félórát, s amikor az ódon várban minden elcsendesedett, amikor csupán a tengerár soha nem szűnő robaja hallatszott, a végtelen óceán zihálása, milady csengő, dallamos, tiszta hangon énekelni kezdte a puritánok akkoriban legkedveltebb zsoltárának első szakaszát. Uram, elhagysz magunkra minket,