Quand j’ai eu perdu ma pauvre défunte, j’allais dans les champs pour être tout seul; je tombais au pied d’un arbre, je pleurais, j’appelais le bon Dieu, je lui disais des sottises; j’aurais voulu être comme les taupes, que je voyais aux branches, qui avaient des vers leur grouillant dans le ventre, crevé, enfin.
Mikor szegény, boldogult feleségem meghalt, kimentem a mezőre, hogy egyedül legyek; ledőltem egy fa tövébe, sirtam, pörbe szálltam a jó Istennel, ostobaságokat beszéltem; irigyeltem az uton heverő döglött vakondokot, melynek hasában férgek nyüzsögtek, szóval, szerettem volna meghalni.