Emma, en face de lui, le regardait; elle ne partageait pas son humiliation, elle en éprouvait une autre: c’était de s’être imaginé qu’un pareil homme pût valoir quelque chose, comme si vingt fois déjà elle n’avait pas suffisamment aperçu sa médiocrité.
Emma ott ült vele szemben, és minduntalan rá nézett; a megaláztatásból, a melyet Károly érzett, nem vette ki a részét; nem azt szégyelte, a mit Károly, más valamin szégyenkezett. Hogyan is képzelhette, hogy egy ilyen ember is tudhat valamit, mintha bizony nem győződött volna meg eléggé, nem egyszer, hanem húszszor, az ügyetlenségéről és a gyámoltalanságáról!