Elle était si triste et si calme, si douce à la fois et si réservée, que l’on se sentait près d’elle pris par un charme glacial, comme l’on frissonne dans les églises sous le parfum des fleurs mêlé au froid des marbres.
Oly szomorú és oly nyugodt volt, annyira szelid és tartózkodó egyaránt, hogy az ő közelében valami kellemes hűvösséget érzett az ember, hasonlót ahhoz a jóleső hűvösséghez, mely a virágillattal teli templomok hideg márványoszlopai között borzongat meg bennünket.