Charles y était, elle l’aperçut; il lui parla, elle n’entendit rien, et elle continua vivement à monter les marches; haletante, éperdue, ivre, et toujours tenant cette horrible feuille de papier, qui lui claquait dans les doigts comme une plaque de tôle.
Észrevette, hogy Károly éppen ott van; Károly is megpillantotta őt, szólt hozzá, de Emma nem hallotta. Feljebb futott a lépcsőn, elfúlva, ész nélkűl, magánkivül, folyton a kezében tartva azt a rettenetes papirlapot, mely úgy pengett ujjai között, mint egy bádoglemez.