Aux silences – quand Marguerite passait d’une fenêtre à l’autre – il reprenait son souffle ; puis, à chaque coup de marteau donné par Marguerite, il gonflait ses joues et s’époumonait, vrillant l’air nocturne jusqu’au ciel.
A szünetekben, mialatt Margarita ablakról ablakra lebbent, a portás is erőt gyűjtött, beszívta a levegőt, és belefújt sípjába, süvítésével átfúrva az éjszakai levegőt.