À mesure que le râle devenait plus fort, l’ecclésiastique précipitait ses oraisons; elles se mêlaient aux sanglots étouffés de Bovary, et quelquefois tout semblait disparaître dans le sourd murmure des syllabes latines, qui tintaient comme un glas de cloche.
Minél rémesebben hörgött Emma, a pap annál gyorsabban és hangosabban mondta az ima szavait; a könyörgés hangjai összevegyültek Bovary el-elfojtott, majd ujra meg ujra kitörő zokogásával; néha nem hallatszott egyéb, csak a latin szavak tompa mormolása, mely úgy hangzott, mint a lélekharang kongása.