Du temps de madame Dubuc, la vieille femme se sentait encore la préférée; mais, à présent, l’amour de Charles pour Emma lui semblait une désertion de sa tendresse, un envahissement sur ce qui lui appartenait; et elle observait le bonheur de son fils avec un silence triste, comme quelqu’un de ruiné qui regarde, à travers les carreaux, des gens attablés dans son ancienne maison. Elle lui rappelait, en manière de souvenirs, ses peines et ses sacrifices, et, les comparant aux négligences d’Emma, concluait qu’il n’était point raisonnable de l’adorer d’une façon si exclusive.
Károly nem tudott mit felelni; tisztelte az anyját s végtelenül szerette a feleségét; csalhatatlannak tartotta az előbbinek a véleményét, de a másiknak a viselkedését viszont kifogástalannak találta. Mikor az idősebb Bovaryné elutazott, megpróbálta, hogy majd eszébe juttatja Emmának egyikét-másikát azoknak az izetlen megjegyzéseknek, amelyeket a mamájától hallott; megkoczkáztatott, félénken, egy pár szót - ugyanazon kifejezéseket használva, amelyeket az anyja - de Emma egy pár rövid szóval menten letorkolta, s azt mondta neki, hogy törődjék a betegeivel.