Leurs compagnons s'étaient rapprochés, et la reconnaissance qui débordait de leurs coeurs allait se traduire par les gestes, par les paroles... le capitaine Nemo les arrêta d'un signe, et d'une voix plus émue qu'il ne l'eût voulu sans doute:
Társaik is közelebb léptek, s a szívükből kicsorduló hála mozdulatokba, szavakba kívánkozott... Ám Nemo kapitány egyetlen intéssel föltartóztatta őket, és meghatottabb hangon, mint amilyennek kétségkívül maga is szánta, így szólt: