Glenarvan suivait son guide pas à pas; il comprenait, il sentait son embarras croissant avec les difficultés du chemin; il n’osait l’interroger et pensait, non sans raison peut-être, qu’il en est des muletiers comme de l’instinct des mulets et qu’il vaut mieux s’en rapporter à lui.
Glenarvan a vezető sarkában haladt, megértette, megérezte az út nehézségeivel egyre növekvő zavarát, nem merte kérdezgetni, s arra gondolt, talán jogosan, hogy az öszvérhajcsároknak gyakran olyan jó ösztöneik vannak, akár az öszvéreknek, s hogy legjobb, ha erre bízzák magukat.