” Blenda ” , sade den unge mannen sakta , i det han satte sig bredvid henne och med en blick af dämpad passion betraktade hennes sköna , själfulla ansigte , ” Blenda , Blenda , har du – låt oss nu begagna denna förtroliga benämning – har du ingenting gissat . . ingenting velat gissa ? ” ” Jag har endast trott . . . ” ” Du har trott . . hvad ? ” ” Att denna stund skulle komma och att , när den kom , vi utan tvifvel . . . ” ” . . utan tvifvel ? ” ” . . skulle bli lyckliga – är det ej helt enkelt ? ” ” Jo , mycket enkelt , du ljufva sierska . . frågan är blott , om du skall finna det så , då din riddare – den jag gissar att du i din inbillning gjort till gud vet hvad – helt enkelt förvandlas i kusin Jean rätt och slätt . . . men förstå mig väl : det är nu fråga om den verklige kusin Johan . ” ” Hattstofferarn ? ” ” Ja , hattstofferarn ! ” ” Gud , så narraktigt ” . . . Blenda föll här i ett häftigt skratt . . . ” Men nog nu med detta besatta skämt – ty väl kunna vi spela ett litet äfventyr under psevdonymen kusin Jean , men om vi skola gifta oss , måste det väl ske under ditt rätta namn ? ” ” Så mycket är säkert ” , återtog han leende , ” att jag verkligen icke kan bli gift under något annat än det jag nu nämt . ” ” Du har icke nämt något annat än kusin Jean ? ” ” Kusin Jean och Johan Blücher blifva hädanefter en och samme person ! ” I dessa ord låg en så oemotståndlig sanning , att Blenda med häpnadsfull blick stirrade på sin älskare . ” Du . . du den rätte kusin Johan , den afskydde kusin Johan ? ” ” Just densamme ! ” ” Åh , det är omöjligt – jag säger att det är omöjligt . . . det måste vara omöjigt ! ” ” Och hvarföre omöjligt ? ” ” Än grefven då . . grefven ? ” ” Hvilken grefve ? ” ” Store gud , han frågar : hvilken grefve . . . Ah , detta gyckel är grymt – jag har ej förtjent det . . nej , i sanning , alldeles icke ! ” ” Men så förklara då – jag vet ju icke det ringaste hvad du menar ! ” ” I Wennersborg på gästgifvaregården ” – sade hon flämtande , liksom hon fruktat att andedrägten icke skulle räcka till – ” bodde en skånsk grefve C–creutz näst intill oss . . . det var honom jag trodde mig träffa , då du kom till mig på gatan och frågade om jag gått vilse . ” ” O , nu begriper jag hvarför du frågade mig , om jag reste till Skåne ! ” ” Ja ja , lita på att jag frågat hvarken det ena eller andra , om jag ej ansett mig veta med hvem jag talade ! Jag hade hört att grefven var en mörklagd ung man , jag trodde att det var han som mötte oss i portgången vid vår ankomst , jag hade sett dig gå in i hans rum och jag hörde betjenten straxt derefter säga till löjtnanten , som vi träffade i trappan , att grefven var hemma . . . Ack , allt detta är för tydliga bevis att kunna bedraga : du är grefven , ja , ja , du är grefven . . . Kusin Johan var ju vid samma tid i Hamburg ! ” Då hon uttalade de sista orden , omfattade hon med sina båda händer hans arm och såg honom ångestfullt i ansigtet . Men han lösgjorde dessa små hvita händer , som han under ett annat förhållande så gerna skulle hafva qvarhållit , och sade med djup , allvarsam ton : ” Hvilken olycksalig villfarelse , hvilken barnslig inbillning ! För det jag , som icke ens bodde på gästgifvaregården , går in i grefve C–creutz ’ s rum , måste jag nödvändigt vara han . . . och denna villa bibehåller du under hela tiden af vår bekantskap ! Det är grefven som vunnit ditt hjerta – icke personen , icke kusin Jean ! ” Nu brast Blenda i häftig gråt . ” Hvilket oädelt spel ” – svarade hon ändtligen , när tårarna omsider lemnat henne luft – ” att så narra en stackars flicka . . . Min gud , min gud , måtte jag ej bli tokig . . . kusin Johan . . hattstofferare . . . . o , det är mycket , mycket ovärdigt ! ” Och stackars Blenda begynte åter att snyfta , snyfta som ett barn , från hvilket man tagit dess förnämsta leksak . ” Låt oss betrakta saken närmare ” , bad Johan , ” så få vi se , om den ej kan bedömmas mildare ! ” ” Jo , det vill jag se ! ” ” Först och främst har jag icke utgifvit mig för grefve . ” ” Men jag trodde dig vara det ! ” ” Hvem kan hjelpa att du har en så liflig fantasi , min lilla Blenda , att du ej ser annat än grefvar och baroner ! ” ” Vidare ! ” ” Vidare blef jag intagen i hela din förtjusande varelse , från första ögonblicket jag såg dig vid gästgifvaregården i Wennersborg ; och när jag af er skjutsbonde erfor hvem du var , beslöt jag att träffa dig , hvilket beslut jag ock utförde , med full föresats att vara dig till nytta . ” ” Men hvarföre ” , inföll Blenda , och nyfikenheten började redan att få makt öfver de i ögonfransen glimmande tårarna , ” hvarföre blef detta möte liksom första kapitlet i en roman ? ” ” Derföre att du sjelf gjorde det dertill : du hänvisade mig ju på det mest pikanta sätt till en borgfröken från medeltiden , och jag var mer än villig att blifva din riddare , ty en romantisk anda fattade äfven mig – sådant der smittar ! ” ” Men hela förtrollningen hade varit slut , om du – såsom du bort – hade sagt hvem du var ! ” ” Huru kan du begära ” , genmälte ex-grefven leende , ” att jag bort gissa till något för min egenkärlek så kränkande ? Jag skulle emellertid hafva öppet förklarat mig eller , rättare sagdt , aldrig uppträdt inkognito , om det ej för mamma varit en hemlighet att jag ännu uppehöll mig i Sverige . . . ” ” Och hvarföre narrade du henne också ? ” ” För hennes egen skull . . . ” ” För hennes egen skull ? ” ” Ja , och äfven för att slippa det lilla tyranni , som stundom låg i sjelfva hennes kärlek . ” ” Nå ? ” ” Under en längre tid hade jag icke varit rätt frisk – jag önskade besöka någon bad-ort ; men säker att mamma , vid blotta underrättelsen att min helsa lidit , skulle hafva rifvit upp himmel och jord , ej gifvit sig ro förrän jag flyttat hem och sedan vårdat mig med en alltför envis ömhet , beslöt jag mig att göra denna bad-tur vid samma tid som jag för affärers skull anträdde en utrikes resa . ” ” Aha , det var derföre det dröjde så länge innan det kom bref från Hamburg ? ” ” Alldeles . . . jag uppehöll mig tre veckor vid Gustafsberg och hade just kommit till Wennersborg , för att ge mig af till Göteborg , då händelsen – till lycka eller olycka för oss båda – sammanförde oss . ” Blendas enda svar blef en suck . ” Du finner nu att jag icke kunde säga mitt namn : hvilken nyhet skulle ej du i den händelsen ha medfört till mamma – det var nödvändigt att jag sjelf vid min hemkomst , förklarade förhållandet . ” ” Och när du återkom . . . behöfde hon ej någon förklaring . ” ” Tyvärr ! ” En flera minuters tystnad inträdde . Blenda bröt den först , utan att gifva sig tid att begrunda huru denna lugnare öfvergång i hennes känslor så småningom inträdt . ” Hvad ” , sade hon , ” kunde sedan föranleda dig att fortsätta denna lek med mig ? ” ” Några timmar efter min hemkomst träffades vi tillfälligtvis , såsom du mins , då jag kom från en bekant – du vet att jag då presenterade dig som min kusin ? ” ” Det är sant . . men du ursäktade dig för det , när vi blefvo ensamma ! ” ” En portgång – det måste du tillstå – var ett föga lämpligt ställe till förklaringar af så grannlaga beskaffenhet . Du var ju äfven så upprörd af dina föregående känslor , att du knappt förmådde hålla dig uppe – huru skulle då jag kunnat uppröra dig ännu mer ! ” ” Men i vagnen ? ” ” Der var det också min afsigt att underrätta dig det du i din obekante vän egde en slägting – jag hade ju intet skäl att dåmera dölja detta – men var det underligt att jag , hänförd af det utrop du låtit undfalla dig , först några ögonblick ville njuta af den inbillade sällheten att mitt återseende gjorde dig lycklig , innan jag beredde dig på den lika mycket inbillade angenäma öfverraskning , som jag trodde mig skola göra dig . . . ” ” Angenäma öfverraskning – jo , det vet jag visst ! ” småknotade den unga flickan . ” Kom alltid ihåg att jag var fullt öfvertygad att det var mig sjelf du såg och ingen annan : aldrig kom ens den aflägsnaste tanke på den illusion , som du gjorde dig , att ett ögonblick grumla renheten af min hoppfulla glädje . ” ” Det är alltför sant : du kunde ingenting veta – jag glömmer alltid det . ” ” Dessutom önskade jag att , innan jag förklarade mig , erhålla hela ditt oskyldiga förtroende . ” ” Och hvarföre det ? ” ” Emedan jag var högst angelägen att få veta hvad du svarat mamma på det förslag , som hon gjorde dig angående giftermålet med sin älskling . Som du icke visste att din riddare och ” kusin Johan ” var samme person , kände jag mig grufligt svartsjuk på mig sjelf och bäfvade för hvarje framgång , som mamma å mina vägnar möjligen kunnat vinna . ” ” Du fick likväl snart upplysning om att denna farhåga var öfverflödig , ty jag vill minnas att jag talade tillräckligt tydligt . ” ” Ja , så tydligt att jag , i stället att genast förtro dig förhållandet , allvarsamt beslöt att bota dig , du lilla romanhjeltinna , och att till straff för ditt högmod göra dig så betagen i den stackars hattstofferarn , att du – trots alla dessa små romantiska griller – ej skulle kunna ge honom afslag , då han öppet vågade framkomma icke blott med sina känslor , utan äfven med den obehagliga notis , som han nu nödgats meddela . ” ” Men i alla fall var det en elak plan . . . Ja ” , tillade hon , efter att några ögonblick hafva helt djupsinnigt lutat sitt lilla förtjusande hufvud i handen , ” jag vidblifver att den var elak och till och med oförnuftig ! ” ” Tvertom : det var en både god och förnuftig plan , ty den hade till mål din sanna lycka . . . ” ” Min sanna lycka ? ” ” Ja , ty du behöfde en liten lexa . . . Men du skall straxt erfara , älskade Blenda , huruvida den , som – på samma gång han sträfvade att grundlägga sin egen sällhet – var nog sträng att anse detta tvärstreck öfver dina gyllene luftslott såsom en nödvändighet för din framtida sällhet , ej äfven var i stånd att uppoffra sig för dig . ” ” Huru menar du ? ” ” Jag menar att du bör erinra dig , min dyra lilla kusin , att jag aldrig bundit dig genom något löfte , hvad som dock varit . . . ” ” . . ganska lätt ? Det erkänner jag ! ” ” . . och att jag aldrig öfverskridit ens det mest grannlaga förhållande kusiner emellan , se ’ n då gjort anspråk på ett enda af en kusins förtroligare privilegier . ” ” Nej , nej , du har i allt varit redlig och ädelmodig . . . Du har blott ett fel : det , att du är kusin Johan ! ” ” Men om detta fel är ohjelpligt , så har du alltid en ressurs mot dess obehag . . . ” ” Och hvilken då ? ” ” Den , att i din stackars kusin se blott din kusin ! ” Blendas ansigte öfvergöts af het rodnad . . . derefter , låtsande sig ej hafva hört detta råd , sade hon hastigt : ” Jag begriper nu att orsaken , hvarföre du så sällan visade dig , var den , att du fruktade väcka Henriettes uppmärksamhet . . . Men det är två saker som jag alldeles icke förstår . . . ” ” Hvilka då ? ” ” Utanskriften på bokpaketet var af den verklige grefvens hand – jag såg händelsevis sedan hans stil på ångbåten , der löjtnanten hade ett bref från honom . ” ” Ja , det är rätt : utanskriften var verkligen grefve C–creutz ’ s stil . ” ” Men huru bar det till ? ” ” Helt enkelt . . . Samma afton , då vi voro några unga karlar tillsammans , satt grefven – som hört din skönhet lofprisas af löjtnanten – under det samtalet skämtsamt fortfor att vända sig kring dig , och fullkluddade ett helt pappersark med ditt namn . . . . ” ” Vidare ? ” ” Detta namn var redan då – det var efter vårt möte – alltför heligt att jag ville se det så vanhelgadt : jag bemäktigade mig derföre helt oförmärkt papperet , och väl hemkommen fick jag , för att undvika att skrifva sjelf , det infallet att begagna en af dessa namnteckningar på bokpaketet , ty om du händelsevis fått se något af mina bref till mamma , skulle du hafva känt igen min stil . ” Blenda skakade hufvudet med en liten misslynt åtbörd – allting kunde då förklaras ! ” Nå , låt oss nu komma till den der andra saken , som du sade dig ej förstå – sessionen drager ut på tiden , och jag väntar domen . ” ” Jo , hör på . . . Då du ville bota mig genom ett så fult spratt – och , i sanning , du har botat mig så att jag aldrig mer under hela min lifstid lärer få en enda romanesk idé – var det likväl besynnerligt att du anmodade Henriette att bjuda mig . Om jag kommit , hvilket så lätt kunnat hända , hade ju din hemlighet genast varit upptäckt ? ” ” Åh , jag visste väl att du var alltför litet angelägen om bekantskapen med kusin Johan för att komma . . . Detta skedde äfven för att på en gång och för allo missleda Henriette . . . Men att få några dagars fullkomlig frihet , intalade jag Patrik att antaga bjudningen för en resa och lät utan svårighet öfvertala mig sjelf att följa med . ” ” Ah , jag vet , jag vet : i julas , då vi skrattade åt att den improviserade kusin Jean var på två ställen under samma tid ? ” ” Ack ” – svarade han med ett leende , som erinrade om deras egna scener på operan – ” jag hade nog af att vara på ett ! ” ” Du hade likväl rest med Patriks ? ” ” Det begrips – men jag hade tagit mina försigtighetsmått . Sedan jag först låtit förstå den oro , hvarmed jag fruktade ett för mig vigtigt fallissemang , upphans jag i rättan tid på vägen af en expres , medförande ett bref , som bevisade att icke blott mina misstankar varit grundade , utan äfven att min närvaro i Stockholm var nödvändig för några dagar . ” ” Jo jo ” , utbrast Blenda , som alldeles oförberedt återfick förmågan att skratta , ” fråga är , min kusin , om ej du har de mest romantiska anlagen . . . Men just denna tanke återför mig på ett yttrande , som Henriette hade , nemligen att ditt hjerta redan längesedan iklädt sig andra bojor och att endast kärleken till din mors minne kunnat förmå dig att . . . ” ” O , säg ingenting derom ! Det är ett eget förhållande med Henriette , som vi möjligtvis framdeles kunna vidröra . . Jag behöfde äfven häri vilseleda henne för att trygga dig mot hennes uppmärksamhet . ” ” Nå , låt oss då återgå till det yttrande , som du nyss hade – det , att . . att . . . hur var det nu igen ? ” ” Jag förstår dig ej . . . ” ” Ah . . låt mig tänka efter . . . du vore i stånd att . . . ” ” Nu gissar jag . . . ” ” Nåväl ? ” ” Jag lofvade visa dig att jag vore i stånd att uppoffra mig för dig ! ” ” Ja , just det ! ” svarade hon , glödande som en ros . ” Men hvad menade du ? ” ” Jag trodde att du förstod det , då jag erinrade dig att intet löfte binder dig vid mig . ” ” Kan så vara – men förklara mig ändå närmare din mening ! ” ” Jag har ingen annan mening än den , som hedern förestafvar . . . Ditt sinne , o Blenda , sträfvar till ett lif , som jag icke förmår bjuda dig . Jag vet att ditt hjerta talat för mig , och jag var – med förbiseende af den lilla missräkning , som du kunde göra – färdig att begagna detta inflytande till min fördel , men då hade ej heller något , som kunde anses bättre , ännu yppat sig . Nu deremot , då en rival uppstått , som utom sin kärlek erbjuder dig alla de lysande förmåner , hvilka du såsom min hustru måste sakna , nu ” . . . Han höll upp ett ögonblick . ” . . nu ? ” ” . . skall ditt val vara fritt . Den enda egennytta , som jag tillåtit mig , har varit den att föra dig till detta ställe , hvilket jag i hemlighet inköpt och der jag – under drömmar om en sällhet , som kanske nu frånryckes mig af en annan – oupphörligt med brådskande fart arbetat att få allt färdigt till denna tidpunkt , den skönaste att utflytta på landet . . ty i samma stund som jag gifvit mig tillkänna , är det – ifall mitt hopp bekräftas – också nödvändigt att genast trygga vår lycka . ” ” Och nu sätter du likväl i fråga att allt detta skall ha varit förgäfves ! ” svarade hon med en djup och darrande brytning i rösten . ” Kan du väl tro , dyre Jean – Johan säger jag aldrig – kan du väl en enda sekund på allvar tro att jag , hur fåfäng , romanesk och narraktig jag för öfrigt måtte vara , skulle kunna uppoffra sjelfva min kärlek för glansen af en titel ? Nej , då den smeker blott mina öron , och icke mitt hjerta , upphör den att ega någon magisk kraft . ” ” Ack , Blenda , Blenda , bedrag dig ej sjelf – måhända behöfver du mera tid att bestämma ditt val ? ” ” Elake – om det varit din afsigt att i valet gifva mig full frihet , hvarföre har du då beröfvat mig den ? Kan jag välja , jag ! ” Och hennes sköna ögon , från hvilka hvartenda moln af oro och misslynthet försvunnit , föllo med frågande ömhet på hans . ” Huru , min tjusande , älskade engel – baronen , den hederlige baronen . . . ” ” . . får se sig om efter en annan friherrinna : jag . . . ” ” Du . . . ? ” ” . . nöjer mig med min kusin hattstofferarn ! ” I detta ögonblick – då den lycklige älskaren för första gången famnade sin lycka , då han af Blendas läppar utkräfde den egentliga bekräftelsen på hennes gifna löfte – just i detta ögonblick hade det varit ganska lätt , om man lyssnat ditåt , att utanför dörren höra en våldsam snyftning och straxt derpå ett tungt fall . De öfverlycklige hörde likväl hvarken det ena eller det andra – ty en viss sorts lycka medför nästan alltid döfhet .
PER PER PER PER PER OCC OCC PER PER PER PER PER PER PER PER LOC PER LOC OCC OCC PER LOC PER PER PER PER OCC PER PER PER LOC OCC PER LOC LOC LOC LOC LOC PER PER PER OCC PER PER PER PER OCC PER TME-TIME OCC PER PER PER PER PER PER PER LOC PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER