” BURSTRÖMSKA MÅLET . ” Madam Jonson kände sig litet tung och nedslagen till lynnet , trots det härliga vårvädret , som kom skogarna att svälla af en saftig grönska och trots solskenet , som gassade öfver fält och ängar , så att det grodde och spirade i jorden . Madamen trodde fast på skrock och spådomar och sådant der ; det slog aldrig fel , menade hon , att om en skata skrattade åt henne eller en ekorre sprang öfver hennes väg , skulle någonting gå på tok före dagens slut . Och i dag på morgonen , då hon drog ned tvätten till sjön , hade en stor , rödhårig filur till ekorre sprungit tvärs öfver vägen , alldeles tätt framför kärran . Emellertid låg madamen nu på den smala , halfmurkna klappbryggan , doppade kläderna i det vårfriska vattnet , hvilket sakta sqvalpade kring stränderna , drog sedan upp dem , kramade ur dem och slog några slag på dem med klappträdet , – tunga , kraftiga , taktmessiga slag , som gåfvo eko mot klippan tvärs öfver viken . Uppe i skogsbacken hängde en del kläder för att torka . De lyste bjert hvita mot grönskan och svajade sakta af och an för den lätta morgonvinden . Det var ett härligt torkväder , just ett sådant som bör fröjda en tvätterskas hjerta . I flere timmar låg madam Jonson på bryggan och lät ekot upprepa de enformiga klappslagen . Ibland rätade hon på sig , drog ett par djupa , trötta suckar , torkade sig i ansigtet med förklädssnibben och såg sig omkring . Så böjde hon sig ned och fortsatte arbetet igen . Ibland hörde hon en ångbåt stampa på sjön utanför viken . Röken derifrån steg rakt upp i luften , vattenytan började gunga , svallvågorna slogo mot stranden , skummet fräste , vattnet steg öfver klappbryggan , så att madamen blef våt ända till knäna . Det var en liten vik af saltsjön . Från ångbåtsbryggan gick vägen uppåt , temligen brant och slingrande sig genom en vacker björkskog . Här på höjden , med utsigt öfver segelleden , lågo flere villor och sommarbostäder . Ett par af dessa voro uppförda af egarne sjelfva och bebodda endast af dem ; de öfriga uthyrdes åt sommargäster och egdes samt och synnerligen af en rik f. d. bryggare , som dock aldrig numera syntes till på stället . För flere år sedan , innan ännu öl och porter gjort honom till den storhet han nu var , hade han af en händelse för en spottstyfver kommit öfver litet gammalt timmer , och deraf lät han här uppföra en sommarbostad åt sig och sin familj . Men då hans ekonomiska ställning blef mera lysande , fann han denna bostad för simpel att sjelf bebo , hvarför han hyrde ut den och lät på samma gång i närheten uppföra flere nya lägenheter , hvilka i anseende till deras friska och vackra läge blefvo mycket eftersökta som sommarboningar . Det största huset , som låg ofvanför backen midt i björkhagen , såg ut att vara af en ovanligt solid beskaffenhet , med två våningar , balkonger och verandor , och här bodde bryggarens svåger , kryddkrämar Burström med sin familj , hustru , tre barn och informator . För öfrigt bodde här som sagdt flere familjer , och en af madam Jonsons och hennes mans största inkomster var att tvätta och köra ved och vatten åt dem . Dessutom voro Jonsons gårdsfolk åt grosshandlare Burström ; om vintrarne fingo de bo i köket , men om somrarne , då de ej riskerade att frysa , bodde de i en liten pinnstuga uppe i skogen . Makarne Jonson hade fem barn , fem friska , hungriga barn , så att de måste släpa från morgon till afton för att dra sig fram . Och det var ändå ofta svårt nog att skaffa mat åt den hungriga barnskaran . Framemot tolftiden var madam Jonson färdig med klappningen ; hon gick då upp i backen och tittade på kläderna och tog ned dem , som hunnit torka . Hennes näst äldsta son , en sjuårig , smutsig och trasig byting , vankade omkring i backen och roade henne med sitt sällskap . Modern hade ett par gånger uppmanat honom att gå hem och hjelpa brodern att rensa i grosshandlarens trädgård , men ännu hade han ej funnit lämpligt att lyda henne . Till slut tog madamen tag i honom , ruskade honom , gned honom kring munnen med sin förklädessnibb och knuffade honom temligen omildt upp mot vägen . » Se så , packa dig nu bara dit bort och arbeta ! Och Gud tröste dig , om du inte lyder ! » I det samma fick hon se fru Burström , som med långa steg kom gående ned för backen . » Hör nu , madam Jonson » , sade frun , då hon kommit ned till madamen , och lade sin ena hand på hennes axel , » jag reser in till staden med 2-båten och då tar jag lilla Mia med mig . Ludvig ska ’ också med , och då kan ju barnen leka tillsammans , medan jag går och uträttar mina ärenden . » Madamen såg förvånad upp . Det var någonting så besynnerligt hos frun . Hon var ifrig och nervös , ögonen blinkade oupphörligt och hon talade med låg , sjungande , nästan bedjande röst . Madam Jonson var just icke van att se henne så der mjuk och vänlig . » Ja , om frun ä ’ så god och vill ha flickungen med sig , så ... » svarade madamen tvekande , » men hon ä ’ så hankigt klädd , stackare . » » Det gör ingenting ! » utropade frun ifrigt . » Jag ska ’ låta snygga henne , – så det ska ’ madam inte tänka på ! » Madamen tackade ånyo . Det var ändå rätt beskedligt af fru Burström att så der taga lilla Mia med sig . Och kanske skulle hon också gifva henne något nytt klädesplagg , ett par skor , en halsduk eller kanske en hel klädning . Madam Jonson erfor en svag känsla af tillfredsställelse , och alldeles ofrivilligt kom hon att tänka , att det var roligt att herrskapets tvätt såg så hvit och vacker ut . Frun nickade nu åt madamen , vände sig om och gick uppför backen , alltjemt med brådskande steg . Men då hon kom så långt att madamen ej kunde se henne , förändrades alldeles hennes ansigtsuttryck ; det hala leendet , hvarmed hon nyss insockrat sig , försvann , ilskan , som lurade i hennes ögon , glindrade fram , hon knöt händerna och mumlade halfhögt : » ja , ja , vänta mig ni , ert tjufpack ! » På gården utanför Burströmska villan stod lilla Mia Jonson och väntade . Hon var den snällaste och fredligaste af Jonsönerna , ett blekt , melankoliskt barn , temligen enfaldig och trög att lära sig något . Hon var mycket lydig och gjorde i allmänhet allt hvad folk ville att hon skulle säga och göra . Då frun kom dit upp , knuffade hon flickan in i förstugan , ropade på en af tjensteflickorna och tillsade henne att tvätta och snygga ungen och sätta ett par af Ludvigs skor på henne . Sedan gick hon in för att sjelf göra toalett till stadsresan . Man hörde tydligt att hon var ond , ty hon smälde i dörrar och byrålådor , och genom det öppna sängkammarfönstret trängde hennes röst , skarp och hvass , ut på gården ända ned till herr Vigert , informatorn , som låg i en hängmatta och läste en af Kiellands romaner . För öfrigt tycktes det i dag vara en viss uppståndelse i hela huset . Tjenstefolket hviskade med hvarandra och herr och fröken Burström sutto inne i sängkammaren och höllo ett ifrigt , högröstadt familjeråd , medan frun kammade sina lösflätor och klädde sig till stadsresan . Hon såg mycket elegant ut , då hon efter en halftimmes förlopp kom ut färdigklädd , – högröda plymer i hatten , klädning af siden och sammet och franska handskar , hvilka hon ej kunde knäppa igen kring sina tjocka handleder . Af ansträngningen att få ihop handskarne var hon lika röd i ansigtet som plymerna , och det kom henne att se ännu ondare ut , då hon skrek på Ludvig och den lilla beskedliga Mia , som stod alldeles färdig bredvid henne . Vid afskedet från mannen och dottern nickade hon betydelsefullt och hviskade med ett listigt leende : » lita på mig , jag vet nog hur man ska ’ behandla sådana der » . Unga fröken Burström skrattade . » Ja , mamma ä ’ inte god att ta ’ s med » , svarade hon , med den upprigtigaste dotterliga beundran erinrande sig vissa scener från sin barndom , då moderns energi gjort sig gällande på ett oförgätligt sätt . Frun promenerade nu af med unge herr Ludvig bredvid sig och efter sig Mia , som dignade under bördan af en korg , två paketer och en regnkappa . Då hon kom ned till björkhagen , der herr Vigert låg och läste , kunde hon ej underlåta att göra en liten omväg och gå fram till hängmattan . » Om herr Vigert i dag har lust att helsa på någon af sina ’ bekantskaper ’ , så vill jag nämna , att Ludvig kommer att bli borta hela dagen » , sade hon med ett sötsurt leende . Herr Vigert småskrattade . Han visste att detta var ett af henne påhittadt , finkänsligt sätt att underrätta honom , att då hon var borta , serverades ingen ordentlig middag hemma , emedan herrn och fröken åto hos bekanta – der man helst var af med informatorn . » Jaså » , svarade herr Vigert , i det han gäspade och sträckte på sig , » tackar för upplysningen » . Frun gaf honom en ilsken blick . Så oförskämdt att gäspa ett fruntimmer midt upp i ansigtet , och dertill ett fruntimmer , hos hvilket man var en aflönad tjenare ! Hon önskade att hon fått ge herr Vigert en örfil , men som hon icke vågade det , knuffade hon i stället lilla Mia allt hvad hon förmådde , vände informatorn ryggen och gick med långa steg nedåt bryggan , der ångbåten strax derefter lade till och förde henne och barnen till staden . Herr Vigert återgäldade henne i fullaste mått de välvilliga känslor hon hyste för honom . Det enda hvarför han tyckte om Burströms var , att han kunde förakta dem så grundligt , att han ej behöfde ha några samvetsqval öfver hur vårdslöst han skötte sina pligter som informator . Han ansåg att gossen Ludvig var så förtappad , att man ingenting kunde göra af honom ; efter han åtagit sig hans uppfostran , gaf han honom dagligen ett par timmars lektion , men sedan lät han i allmänhet pojken sköta sig på egen hand och gick sjelf att lägga sig i hängmattan och läsa . Ibland kunde det visserligen hända , att han stördes häri af ett genomträngande gallskri och att han vid undersökningen om orsaken härtill fann t. ex . en af Jonsönerna liggande på marken och unge Burström lik en forntidens tyrann färdig att mylla ned honom , men sedan Jonson blifvit befriad och hans plågoande vederbörligen ruskad , återgick herr Vigert helt lugnt till sin backe och sin lektyr . Oaktadt denna beqväma uppfattning af informatorskallet vantrifdes han emellertid hos Burströms och hade det icke varit för den vackra björkhagen och det härliga sommarvädret och hofrättsrådet Hedenstams , som bodde på en af villorna , och med hvilka han trifdes utmärkt , skulle han för länge sedan packat in och farit sin väg . Då herr Vigert hade slutat berättelsen , stoppade han boken i bröstfickan , skakade och vände på hufvudkudden , tog af sig glasögonen , lade sig beqvämt till rätta och öfverlemnade sig för en stund åt ett angenämt mediterande , medan han med spetsen af sin käpp satte hängmattan i en sakta rörelse . Han hade nyss fylt tjugufem år , men oaktadt sin ungdom hade han en ganska stor erfarenhet af verlden , – en erfarenhet som han sjelf trodde omätlig . För omkring fem år sedan ansågs han vara arftagare till flere hundratusen , men genom olyckliga spekulationer och affärsförbindelser tog denna föräldrarnes rikedom ett plötsligt slut . Fadern ville nu att sonen skulle öfverge studierna och egna sig åt något praktiskt arbete , men härtill svarade denne ett bestämdt nej . Hvad han för öfrigt kände och tänkte om sina förändrade lefnadsförhållanden lät han ingen ana ; han behöll sina tankar för sig sjelf och arbetade blott med denna sega , outtröttliga energi , som alltid förr eller senare blir herre öfver de yttre omständigheterna . Om somrarne konditionerade han och om vintrarne gaf han lektioner i matematik , för att skaffa sig inkomster . Några bestämda framtidsplaner hade han ännu icke gjort upp , men han hade deremot fullt upp med framtidsfantasier . För en tid sedan lät han offentliggöra några literära uppsatser , och det bifall kritiken gaf dem hade betydligt vidgat hans vyer . Nu var han sysselsatt med att arbeta på en samling studier och kritiker , som han längre fram ämnade gifva ut . Då herr Vigert legat och gungat en halftimme i hängmattan , började han finna det litet enformigt att betrakta himmelen och träden och att jaga bort myggorna , som efterhängset surrade omkring honom . Han steg upp , drog ned sina pantalonger och sin rock , satte på sig glasögon och hatt , tog sin käpp och promenerade ned till Hedenstams . Klockan var half tre , han visste att fru Hedenstam och hennes båda kusinbarn , fröknarna Arnell , hvilka voro ute och helsade på , vid den tiden alltid sutto på verandan och sydde , och han räknade ut , att om han kom då , skulle han bli bjuden qvar till middag . Han småskrattade hela tiden för sig sjelf , medan han gick och slog med sin käpp mot gräskanten . Han tänkte på flickorna Arnell ; det var någonting så komiskt hos de der flickorna , någonting som i hög grad roade honom . Fastän de voro jemnåriga med honom , betraktade han dem likväl som två stora barn , utan den allra minsta erfarenhet . Hvad kunde ett par sådana der flickor , som icke gjort annat än dansat på baler och sjungit på supéer , och hvilka mamma och pappa och mostrar och fastrar hållit vakt omkring , – hvad i all verlden kunde de veta om lifvet ? På samma gång medgaf han att det var någonting att » göra » af flickorna Arnell ; de voro icke alldeles lika andra flickor , de kunde räsonera i hvarjehanda ämnen , och det var mycket roligt att disputera med dem , i synnerhet med Cecilia , den äldsta , som han alltid till sin stora förnöjelse fick att brusa upp af harm öfver hans gudlösa åsigter . Flickorna Arnell , hvilka hade varit med i stora verlden och haft en hel mängd vackra och idealistiska kärlekshistorier , ansågo å sin sida herr Vigert för ett rigtigt » grönkart » och de kallade honom alltid » pojken » sins emellan . Men han utöfvade likväl ett slags dragningskraft på dem ; de blefvo alltid glada och uppiggade , då de fingo se honom . Han var så helt olika mot hvad de voro vana vid . De unga herrar , hvilka umgingos i generaldirektör Arnells hus , voro alla så hyggliga och städade , förde en fin och vald konversation med damerna och voro allesammans idealister till trosbekännelsen . Herr Vigert deremot sade de allra förfärligaste saker om menniskor , saker som fröknarna icke alls satte tro till , men som de ändå icke kunde låta bli att med ett visst nyfiket intresse lyssna på . Herr Vigert hade beräknat alldeles rigtigt ; fru Hedenstam och flickorna Arnell sutto verkligen på verandan och sydde . De togo mycket vänligt emot honom ; han och Arnellerna småskrattade , då de helsade på hvarandra , – de brukade nästan alltid skratta så snart de träffades , liksom hade de haft någonting särskildt gemensamt roligt att skratta åt . » Nå » , började herr Vigert , sedan han på fru Hedenstams uppmaning slagit sig ned , » nå , ha fröknarna läst ? » Han tog upp Kiellands novell , som han haft liggande i bröstfickan , och sträckte fram den med en utmanande blick . Cecilia såg hastigt upp . » Ja ! » utropade hon ifrigt . » Det vill säga , jag har endast till hälften läst den , men Agnes har redan slutat . » Herr Vigert flyttade sig nu närmare Agnes . Alla fyra hade de ögonen fulla af leenden ; de visste hvilken dispyt som förestod . » Nå , hvad säger fröken ? Är det icke öfverdådigt , mästerligt ? » » Jo , bevars , den är alldeles utmärkt » , svarade Agnes , » men hvarken herr Kielland eller någon annan författare , hur snillrik han än är , skall kunna inbilla mig ... » » Hvarken herr Kielland eller någon annan författare ska ’ kunna inbilla mig att verlden består af bara dumma och usla menniskor » , ifylde Cecilia . Flickorna Arnell talade alltid på en gång ; Cecilia i synnerhet hade svårt att låta systern tala till punkt , och som de för det mesta tyckte det samma , gick det mycket bra att tala unisont . » Om vi nu först tänka på hjeltinnan » , fortsatte Agnes , sekunderad af systern , » så förlorar hon ju allt intresse , derigenom att hon är totalt slapp och viljelös . Det är icke alls naturligt , det der – det är säkert – det fins ingen qvinna , som inte skulle strida och kämpa och lida under liknande förhållanden ... » Herr Vigert gjorde en afvärjande rörelse med handen och skakade på hufvudet . » Ah , så ni pratar ! » utropade han , medlidsamt småleende . » Fröken tror att det der ä ’ någonting ovanligt , någonting att göra affär af ? Sådant der händer ju alla dagar , d ’ ä ’ det allra vanligaste under solen och d ’ ä ’ inte värdt att bråka så mycket för det . Om vi taga reda på saken , så finge vi se att mest hvarannan qvinna ... » » Nå , nå , herr Vigert ! » afbröt fru Hedenstam med en ogillande skakning på hufvudet . » Ja , jag ber er om ursäkt , mina damer » , svarade herr Vigert , » jag uttrycker mig kanske icke nog förfinadt . Men felet är icke mitt , utan vår Herres , som varit nog oridderlig att ställa så till här i verlden , att man icke kan tala derom i bättre fruntimmers sällskap . » » Fy , hvad ni är otäck ! » utropade begge fröknarna , till hälften skrattande , till hälften förargade . » Det är icke vår Herre , utan menniskorna som ställa så illa till » , sade fru Hedenstam allvarligt . » Ja , men efter er troslära är det ju ändå vår Herre , som har skapat menniskan . Hur ska ’ det gå ihop ? » » Gud har visserligen skapat menniskan , men han skapade henne god och lycklig , och det är hon sjelf som föll i synden ... » » Jaså . Ja , det der går inte rigtigt ihop med min logik – men vi ska ’ inte komma in på några teologiska dispyter . Menniskorna äro onda , sak samma om d ’ ä ’ vår Herre eller de sjelfva som gjort dem dertill – och som nu en författare måste hålla sig till sanningen ... » » Ja , men d ’ ä ’ just det författarne inte göra ! » föll Cecilia honom i talet . » De rigtigt plocka ihop all uselhet de kunna hitta på och hoppa öfver allt det sköna och ädla som finnes . Om jag vore författare » , fortfor hon och hennes ögon glänste , » skulle jag skildra någonting vackert – inte sådana der tarfliga kärleksförhållanden , utan en verklig , stark kärlek , en ädel qvinna , som höjer och förädlar den man hon älskar ... » » Det tror jag nog – det har alltid varit en älsklingsidé hos fruntimmer att skrifva om kärlek och omvändelse . Lyckligtvis börjar publiken nu att förlora smaken på sådana der historier . Om ni tänker bli författarinna , fröken , så ska ’ ni göra er qvitt de der mormorsidéerna ! Det luktar rigtigt mögel af dem ! » » Ja , se herr Vigert är bestämdt inte erotiskt anlagd ? » svarade Cecilia med en höjning på ögonbrynen och ett litet halft kokett , halft skälmaktigt plirande med ögonen . » Jag ! – Jag ! » utropade herr Vigert , i det han gjorde ett litet hopp på bänken och hans svartbruna ögon gnistrade till . » Ack , bästa fröken , erotiken har alltid varit min plåga ; se ’ n jag var en liten pys , har den suttit i kroppen på mig . Men sådant der gör en bara slapp och overksam , det ska ’ man jaga bort , så snart det vill komma öfver en – bara jaga bort och inte släppa på sig ... » » Men det händer att man inte kan jaga bort det » , invände Agnes och såg småleende upp . » Åhjo , det kan man visst » , svarade Vigert muntert , » bara man inte läst för mycket gamla fruntimmersromaner ! » » Ni talar som en oerfaren pojke » , sade Agnes med en liten axelryckning . Hon hade haft sin egen lifsroman , en lång vacker roman med mycket kärlek och tårar , och hon tyckte derför att hon hade rättighet att känna sig litet öfverlägsen . Herr Vigert började skratta sitt muntra , klingande , godmodiga skratt . » Åh ni ä ’ gudomlig ! alldeles gudomlig ! » utropade han och slog sina händer af och an mot knäna . » Ni kan inte tro hvad ni ä ’ komisk ! Hvad har ni egentligen för erfarenhet af verlden , fröken ? Hvad vet ni om lifvet ? Inte mer än den der fogeln » , han pekade på en bur som hängde i taket , » vet om skogen och det fulla , starka , rika naturlifvet der . Ibland släpper man en hona in till honom och då kuttrar och älskar han och sjunger om kärlek , och sedan inbillar han sig troligen , alldeles som ni , att han vet allt om lifvet . Nej , tro mig , fröken , ni känner inte mera deraf än han . D ’ ä ’ inte qvinnor sådana som ni , som ska ’ tala om erfarenhet . Låt er far bli fattig – låt er komma i de förhållanden att ni måste försörja er sjelf , att ni måste arbeta , se ’ n ska ’ ni gerna få skryta med er erfarenhet . Ser ni » , fortfor han och hans blick fick ett allvarligt , varmt uttryck , » jag känner till det der litet , jag . Jag har två systrar , begge liksom ni uppfostrade i välstånd , hvilka helt plötsligt blefvo tvungna att arbeta för sitt uppehälle . Tala med dem , ska ’ ni få höra ! De svärma inte för några fruntimmersromaner , de lefva inte för att älska och omvända en man , det kan jag försäkra er ! De arbeta , de veta att lifvet är en strid , för att skaffa sig plats att lefva , en strid , som ofta nog kan vara tung , men som härdar oss och gör vårt sinne modigt och trotsigt . Och i den striden , ser ni , lär man sig att känna verlden och menniskorna ! Det är icke drönarne och visen , som bygga kupan , det är arbetsbina – och det är också de som få se sig omkring i verlden och röra vid blommorna och röfva deras honung ! » Hans mörka ögon gnistrade ; det runda , rödblommiga ansigtet fick ett drag af barnsligt öfvermodig käckhet , medan han knöt sin lilla fasta hand och liksom utmanande skakade den korta , senfulla armen . Agnes och Cecilia betraktade honom hela tiden med spänd uppmärksamhet . Hvilken egendomlig , ursprunglig menniska han var ! Hela hans person , hans figur , hans ansigte , hans röst , hans rörelser voro så utpreglade , hade liksom skarpa , bestämda konturer , hvilka med eller mot ens vilja tryckte sig in i minnet . En lång stund sedan man skilts från honom , kunde hans bild skymta förbi , hans röst och skratt ringa i öronen , alldeles som vissa pikanta melodier ibland förfölja en , länge sedan de tystnat . » Men tror ni » , sade Agnes efter en stunds paus , under hvilken hvar och en suttit och funderat för sig sjelf , » att det blott är fattigdom och penningebekymmer och sådant , som lär oss att känna verlden ? Tror ni inte att det fins tysta , hemliga strider , som ingen ser , men som lika mycket , ja kanske mera än yttre sorger , afslöja lifvets hemligheter för oss ? » Hon satt och ritade på bordet med synålen , medan hon talade ; då hon slutat , såg hon upp och fäste på herr Vigert en lång , till hälften beslöjad blick . » Jo » , svarade han , » det tror jag nog , men det blir på ett temligen ensidigt sätt . Det blir små guerillastrider , ofta nog hetsiga och skarpa , men i de stora blodiga slagtningarne , der det vankas seger eller nederlag , dit kommer ni aldrig . Ser ni , jag ska ’ säga er , fröken , det fins nästan ingenting som på en gång ger oss en så stor portion menniskokännedom som så kallade näringsbekymmer . Hvad tror ni t. ex . man icke allt får lära genom att trassla in sig med procentare och affärskarlar och sådana der – och sedan göra konkurs ? Hur mycket snikenhet , slughet , tarflighet , dumhet får man inte se ? Åh , jag försäkrar er att de der sammankomsterna och öfverläggningarne , innan ovädret bryter löst , äro rigtiga expositioner af olika egenskaper ! Då gäller det att göra sina iakttagelser ! Och hvilka solida studier öfver den menskliga lumpenheten tror ni inte en ung flicka har tillfälle att göra , då hennes far helt plötsligen gör cession , och hennes forna umgängesvänner börja vända henne ryggen , och unga herrar , som för inte så längesedan krusade henne , helt oförmodadt ha blifvit närsynta , då de möta henne på gatan ? Åh , d ’ ä ’ ypperliga tillfällen , det der ! Då lär man att känna menniskorna , ser ni , fröken ! » Han gnuggade händerna och skrattade , utan den allra minsta skymt af bitterhet . Han tycktes upprigtigt road af alla de bedröfliga rön han gjort . » Nej , nej , herr Vigert ! » utropade fru Hedenstam , ifrigt understödd af båda flickorna , » jag försäkrar er att ni öfverdrifver ! Så hjertlösa , så lumpna äro inte menniskorna ! Ni målar med alldeles för starka färger . » » Gör jag ! Nej stopp ! » svarade Vigert , i det han satte sig högre upp på bänken och med en bekräftande rörelse tryckte mössan längre ned i pannan . » Hvad jag ä ’ för spak , inte brer jag för mycket på ! Ni ska ’ bara inte kalla det uselt och lumpet och smutsigt , med flere sådana der idealistuttryck , det är bara rätt och slätt menskligt och ingenting annat . För min del tycker jag det är rigtigt intressant att se hur menniskor krångla in sig i ruskigheter och tarfligheter . Min själ och Gud » , fortfor han , i det han lutade sig framåt , lade hufvudet på sned , slog händerna mot hvarandra och med sin lätta brytning sjungande tryckte på orden , som han brukade , då han skulle ge kraft åt sitt tal , » min själ och Gud , om någon enda af familjen Burström är en bit bättre än de figurer Kielland skildrar , och som på vissa håll väckt så mycket skrik om smutsliteratur ! Ni ha troligen aldrig kommit i beröring med sådana der halfbildade , rika borgarfamiljer , men jag har haft den förmånen , dels vid min fars cession , dels derigenom att jag varit ute och konditionerat – och jag känner dem . Tror ni inte att fru Burström t. ex . är en äkta Kiellandstyp , och dertill en af de allra hjertlösaste och småaktigaste ? » » Jo bevars » , svarade Cecilia , » det tror jag visst . Jag har ingen hög tanke om herrskapet Burströms » , och hon ryckte föraktfullt på axlarne . » Men tror ni verkligen att alla rika äro snåla , skrymtaktiga och hjertlösa och att alla fattiga äro förtryckta och bedragna och förderfvade af de rika ? Tror ni inte , att det också fins rika som hysa deltagande och verkligen vilja hjelpa ? » » Jo , det fins det visst – i synnerhet fins det en hel mängd som talar derom . Så fins det också många , som ställa till basarer och samla ihop till hem och asyler och dela ut penningsummor åt de fattiga på deras silfverbröllopsdag . Herr Burström t. ex . gaf 10,000 kronor åt de fattiga vid sitt silfverbröllop . » » Ja , men det var ju mycket vackert af honom ? » » Visst var det vackert – åtminstone stod det så i tidningarne . Ni kan dessutom föreställa er i hvilken uppsluppen , storslagen sinnesstämning han måtte ha varit den dagen , då han vanligtvis annars alltid kör bort tiggare och aldrig går ut med plånbok i fickan , för att ej riskera att behöfva hjelpa eller låna någon pengar . » Alla tre damerna skrattade . » Ni är bestämdt en rigtigt stygg menniska , herr Vigert ! » utbrast Cecilia . » Om ni kände mina föräldrar och mina morföräldrar , skulle ni få en annan tanke om de förmögnare klasserna » , invände Agnes allvarligt . » Det står aldrig något i tidningarne om hvad de göra , och mamma är aldrig med på några basarer , men jag tror , att om ni frågade deras fattiga , skulle de kunna säga er , att det fins rika som vilja dem väl . » Hon rodnade djupt , då hon uttalat dessa ord , och började litet nervöst att sy på sitt arbete : hon tyckte sjelf , att det lät som om hon velat skryta . Herr Vigert gjorde en för honom ovanligt chevaleresk bugning . » Derpå tviflar jag visst icke » , svarade han , » och jag begär ingenting hellre än att få lära känna edra föräldrar . » Det blef ett ögonblicks litet förlägen tystnad . Ingen af flickorna kom sig för att säga någonting . De sydde begge ifrigt och kastade en snabb , frågande blick på hvarandra . Hvad månne egentligen deras föräldrar , med sina stränga , fina , litet gammaldags åsigter skulle tycka om den här brushufvade unge herrn ? » Bevara mig väl , klockan är ju nära fyra ! » utbrast nu fru Hedenstam , i det hon reste sig upp och lade undan arbetet . » Nu få ni flickor och herr Vigert gå och möta farbror Conrad – så jag får göra i ordning litet här . Hvad tiden har gått fort – jag trodde klockan ej var mera än tu ! Aldrig går tiden så fort som i Arnellernas sällskap . » Hon tog Cecilia om hakan , såg henne in i ögonen med en skälmaktig , förtjust blick och kysste henne ett par gånger . Flickorna Arnell och fru Hedenstam hyste en stilla , djup , nästan förvånad beundran för hvarandra och hvarandras görande och låtande . I allmänhet beundrade fröknarna Arnell mycket sina vänner och tålde aldrig höra en anmärkning öfver dem . De hade också en hel svärm af felfria ideal i både norra och södra Sverige , med hvilka de förde en otroligt tät och liflig korrespondans . Cecilia och Agnes lade nu undan sina broderier , togo hattarne på sig och vandrade ned till ångbåtsbryggan , åtföljda af herr Vigert , som alltjemt underhöll dem på sitt skämtsamma , trefliga sätt . Under tiden ordnade fru Hedenstam i rummen , satte friska blommor i vaserna , lät duka på verandan och tog fram till smörgåsbordet , så att då hofrättsrådet och hans tre gäster en tjugu minuter derefter kommo gående , var allt färdigt och hon sjelf stod som vanligt väntande på förstugutrappan för att gifva sin man välkomstkyssen . Det blef en mycket treflig och munter sinnesstämning under middagen . Flickorna Arnell och farbror Conrad , som de kallade hofrättsrådet , voro mycket goda vänner , han skämtade med dem och brydde dem alltid for någon kurtisör , så det var ett oafbrutet skratt och gyckel , då de kommo tillsammans . » Ja , Cissan lilla , nu lär det väl snart smälla ! » sade hofrättsrådet , sedan han tömt sin lilla middagssup och satt ifrån sig glaset . » Jag mötte i dag en viss löjtnant och då bad jag honom helsa på oss om söndag . Jag berättade att du var här ute , och att det skulle glädja dig mycket att få se honom . » Cecilia blef alldeles ponsoröd . Det var särdeles tacksamt att retas med henne , ty hon var eldfängd och lättantändlig som krut . » Hur kan farbror säga någonting sådant ? » utropade hon . » Liksom jag skulle bry mig om en sådan der ... » » Ja , kära , lilla Cissan , jag trodde du var kär i honom » , svarade hofrättsrådet oskyldigt , » du rodnar alltid , om man blott nämner hans namn . » » Det vet farbror mycket väl att jag gör för ingenting » , svarade Cecilia , som blossade , så att det rigtigt brände i öronspetsarne . Herr Vigert betraktade henne halft satiriskt , medan han stod lutad mot väggen och åt en stor knäckebrödsmörgås med ost . Ja , det var märkvärdigt hvad en del flickor har lätt att rodna för ingenting – eller för herrar , som äro ungefär det samma som ingenting . Man satte sig nu till bords och fortfor att prata i samma stil . Vigert talade ej så mycket som för en stund sedan , han hörde mest på de andra , skrattade och gjorde sina iakttagelser . Efter middagen slog man sig ned på verandan och drack kaffe och likörer , och sedan sjöngo Cecilia och fru Hedenstam duetter och Agnes ackompagnerade . Herr Vigert var icke det minsta road af musik , fastän han var nog artig att försäkra motsatsen ; han var omusikalisk som en kråka , och medan de begge damerna sjöngo en duett ur Figaros bröllop , satte han sig i soffan midt emot pianot och roade sig med att granska deras figurer och ansigtsuttryck . Fröken Cecilia hade en lång , smärt , elegant figur och ett litet hufvud , som hon uppbar på ett mycket stolt , något högdraget sätt . Eljest såg hon just ingenting ut , men hennes ansigte var ovanligt uttrycksfullt och återspeglade den minsta skiftning i hennes själslif . Agnes var mindre än Cecilia , men mycket vackrare . Hon hade ett blekt , regelbundet ansigte och mörkgrå , ljufva , strålande ögon . Herr Vigert tyckte mera om Agnes , men Cecilia roade honom mera . » Fröken Agnes behöfver någonting som piggar upp henne » , tänkte han , » hon ser ibland så otäckt salig och gudsnådelig ut . Annars vore hon förtjusande . » Då sången var slut , gick man ut och promenerade och njöt af den härliga sommaraftonen , med den ljumma luften och det dämpade fogelqvittret bland träden . Vid hemkomsten intogs supé , och sedan fann sig herr Vigert befogad att säga godnatt och tacka för en angenäm dag . Vid afskedet qvarhöll han ett ögonblick Agnes ’ hand mellan sina och sade med ett småleende : » Vet ni hvad jag har tänkt på hela qvällen , fröken ? » » Nej » , svarade Agnes förvånad . » Jo , jag har hela tiden tänkt på ett litet poem af Heine . Om ni vill läsa det , står det i » Buch der Lieder » , i » Dichterliebe » och börjar så här : Im Rhein , im heiligen Strome , da spiegelt sich – – – Det lilla versstycket skulle jag vilja ha skrifvit och tillegnat er , – om jag vore kär i er nemligen ! » Han skrattade , släppte hennes hand , gjorde ett par korta bugningar för det öfriga sällskapet , och sprang derefter ned för trappan och uppåt gångstigen , som ledde till Burströmska villan , medan Agnes litet undrande blickade efter honom . Då han kom hem , fick han höra att fru Burström icke kommit ut till qvällen och att herrn och fröken redan gått och lagt sig . Som klockan var half elfva och han icke längre hade lust att gå omkring och filosofera i skogen , följde han deras exempel , men det dröjde en god stund , innan han somnade . Han tänkte på flickorna Arnell och den förflutna dagen . Hvad hade Cecilia egentligen menat med att säga , att han ej hade sinne för det erotiska ? Det var ett yttrande , som icke berörde honom angenämt . Ingen ung person , vare sig man eller qvinna , tycker om att höra att hon ej förstår sig på kärlek , i synnerhet om den som säger henne det är af motsatt kön . Han undrade hurudan qvinna Cecilia var . Utan tvifvel hade hon haft mycket kurtis för sig och var icke fri från koketteri , men han tviflade på att hon var i stånd att erfara en djupare känsla . Agnes deremot ... Längre hann han emellertid icke . Hans funderingar öfver Agnes upplöste sig i dessa orediga fantasier , som föregå insomnandet , och inom några ögonblick sof han djupt , hvarom han också gaf hela huset besked med sina jemna , hårda snarkningar , hvilka kommo herr Burström , som låg i rummet bredvid , att ursinnig sätta sig upp i sängen och bulta i väggen , för att få honom att tiga . Följande dag var lika strålande som de föregående . Himmelen hade fått denna djupblå , klara färg , som den får under försommaren , då vädret en lång tid varit oföränderligt vackert ; solen brände hetare och hetare för hvar dag och barren doftade uppe i granskogen . Vattnet sjönk ned från stränderna under den långvariga torkan ; i middagsstunden var det ljumt som i ett varmbadhus , men fram emot aftonen hade det ännu litet vårsvalka uti sig . Madam Jonson passade på och begagnade sig af det präktiga torkvädret . Hon hade en fintvätt åt ett af herrskapen och nu hängde hon upp den i backen ofvanför sjön , der solen gassade på och det blåste , så att kläderna fort torkade . Hennes förhoppningsfulle son afhöll sig äfven i dag från det ointressanta arbetet uppe i trädgården ; då vädret var så här vackert , tyckte han om att ha sin frihet och strök nu omkring i backen , kastade stenar i sjön , vek upp sina byxor och vadade ut i viken . » Jesus , den pojken » , tänkte madam Jonson . Men hon orkade icke mera käxa på honom . Medan hon stod der och sysslade med kläderna , kommo helt plötsligt två af de yngsta barnen rusande utför backen i vild fart , knuffande hvarandra , håret flygande och med ett uttryck af förfäran , nyfikenhet och intresse i ansigtet . Strax efter dem kom Jonson med långa steg . Äfven han såg häpen och bortkommen ut ; han grinade , tog af sig mössan och ref sig i nacken . » Hvad i fridens dar ä ’ det ? » frågade madamen , förskräckt öfver detta plötsliga uppträdande . » Frun ä ’ der » , ropade barnen om hvarandra , flämtande och hviskande , liksom trodde de att frun stod bakom dem , » hon säger att vi har stulit hennes örringar ... » Madamen stirrade frågande och tvekande på sin man . » Ja , hon ä ’ alldeles galen » , sade Jonson , alltjemt rifvande sig i nacken , » hon står der uppe och väsnas och dundrar . Hon säger att Mia stulit hennes juvelringar och hon rifver i byrålådan , så att sakerna stå omkring henne som stickor och strån . » Madam Jonson blef alldeles blek och knäna veko sig inunder henne . Men hon sade ingenting , hon kastade blott ifrån sig kläderna , knuffade undan barnen , som stodo der med munnar och ögon vidöppna , och skyndade uppför backen , åtföljd af Jonson , som fortfor att mumla : » hon ä ’ ju alldeles galen ! » Då madamen kom upp till sin lilla pinnstuga och trädde in i rummet , visade sig en bedröflig syn . Sängen var upprifven och kuddarne kringvräkta , alla byrålådorna voro utdragna och sakerna kastade huller om buller på golfvet och stolarne . Vid byrån stod frun och ref och slet ; hon tycktes vara i fullt raseri , hennes ansigte och hennes plymer voro lika eldröda , händerna darrade och allt emellanåt drog hon med en konvulsivisk rörelse upp öfverläppen ; bredvid henne stod herrn , ifrigt följande alla hennes rörelser . Då herr och fru Burström fingo se Jonsons , foro de genast emot dem och öfverföllo dem med anklagelser och hotelser . Frun var i synnerhet vältalig ; det tycktes bereda henne en behöflig lättnad att få ge luft åt sin vrede . » Ja , vänta mig ni , ert tjufpack ! » utbrast hon och hötte med handen åt madam Jonson . » Bortkörda ska ’ ni bli , det lofvar jag , och på fästning ska ’ ni också komma ! Tag nu på minuten fram örhängena , madam , om hon inte vill att jag ska ’ släppa hela polisen på henne ! Ja , det är inte värdt hon står och ser dum ut , hon vet lika väl som jag att ungen stulit dem – kom derföre fram med dem , det råder jag henne ! » Madam Jonson knäpte ihop händerna och vred dem hårdt mot hvarandra . » Så sant Gud lefver » , sade hon , och sinnesrörelsen kom orden att stocka sig i hennes hals , » hvarken jag eller mina barn ha sett fruns örhängen , än mindre tagit dem ! » Fru Burström gaf till ett hånskratt , ett skarpt , rått hånskratt , som klingade ut genom dörren och väckte upp de små foglarne , som sutto och halfslumrade i middagshettan . » Antingen madam eller hennes unge förstår sig bra på att ljuga ! » utropade hon . » Mia har sjelf erkänt , att hon tagit örhängena och gömt dem i byrålådan . » Madam Jonson ryckte till . Hennes ögon vidgades och hon for med handen öfver pannan för att torka bort ångestsvetten , som perlade fram der . » Har Mia sagt att hon tagit örringarna och gömt dem i byrålådan ? » upprepade hon med låg röst . » Har du blifvit döf , din tjufkäring ? » hånskrattade herr Burström . » Hör du inte hvad frun säger ? » Madamens ansigtsuttryck förändrades plötsligt . Det ångestfulla draget försvann , der kom i stället någonting hårdt och hämndgirigt . » Då har frun också skrämt Mia att ljuga ! » utropade hon trotsigt , med en hvass blick på sina anklagare . Herr och fru Burström blefvo alldeles utom sig öfver dessa djerfva ord och började på nytt sina hotelser om fästning och polis , och unga fröken Burström , som var af en ovanligt finkänslig natur , och derför på litet afstånd åskådat scenen , vände nu plötsligen ryggen åt alltihop och gick hem , med den förklaringen , att man omöjligt kunde höra på folk , som så der skälde ner en . Äfven hennes föräldrar lemnade nu stugan . Då frun kom ut , stod hon ett ögonblick tyst och såg sig omkring med en ilsken blick ; derefter grep hon en af de små Jonsönerna i axeln , sköt honom framför sig och förklarade att han skulle få hålla Mia sällskap tills en af dem hade bekänt sanningen hvar ringarne lågo . Madam Jonson rodnade häftigt och ville springa fram för att rycka gossen ifrån henne ; men Jonson höll henne tillbaka . » Låt bli , Kristin » , hviskade han och tog hennes arm , » vi vet ’ ju ändå inte säkert , om flickan tagit örhängena . » Hustrun svarade ej ; hon gjorde sig blott lös och gaf mannen en föraktfull blick . Men hon lät fru Burström gå uppför gångstigen och taga gossen med sig . Hon qvarstod orörlig och stirrade efter fru Burström ; då hon ej längre kunde se henne , gick hon tillbaka in i stugan och började ordna litet der . Hon var hela tiden alldeles tyst ; då och då skälfde hennes bröst till , som af en qväfd , snyftande suck . Mannen kom sig icke heller för att säga någonting , han såg bortkommen och förvirrad ut , ref sig i hufvudet och kastade allt emellanåt en skygg , frågande blick på sin hustru , medan hon lade täcket öfver sängen . » Hör du , hvad tänker du , Kristin ? » frågade han slutligen tvekande . Madam Jonson vände sig om ifrån byrån , der hon stod och sysslade , och såg på mannen . Derefter stängde hon igen byrålådan med en hård smäll , knöt till halsduken under hakan och sade tvärt : » Hvad jag tänker ? Jo , att du ä ’ ett nöt , som inte en gång kan försvara ditt eget barn , och att frun der borta ä ’ en sate – men att Gud ä ’ rättvis , och att han nog skall låta sanningen komma fram ! » Med dessa ord lemnade hon stugan och gick ned till sjön för att taga reda på kläderna . Då hon kom ned i backen , började hon raskt att hänga upp kläderna och taga ned de torra . Men efter ett par minuter mattades arbetet af ; tårarne bröto fram i hennes ögon och förblindade henne , hon skakade på hufvudet och sammanpressade dem , men slutligen kommo de i sådan mängd att hon ej kunde se . Hon satte sig ned på en sten , gömde ansigtet i händerna och grät häftigt . Sedan kände hon sig mycket lättare ; det der bundna , qväfvande i hennes bröst upplöste sig , hon andades friare och kunde tänka mera redigt . Fram emot middagen gick hon upp till stugan , lade några risknippor på spiseln och tände eld för att koka potatis till middagsmåltiden . Jonson var ännu ej hemkommen och mattimmen förgick utan att han hördes af . Två af gossarne voro inne i köket och de berättade , att de sett frun och herrn fara till staden och att frun varit så arg , så arg – så – – Madamen kände en obehaglig aning uppstiga , då mannen dröjde så här . Det var alltid Jonsons vana , att så snart någonting ledsamt hände , eller hustrun snäste honom , gå och berusa sig . » Herre du milde , att ha ett sådant kräk till man , som inte kunde reda sig med någonting ... » Emellertid hade hon gjort mannen orätt den gången ; efter en stunds förlopp kom han hem och var alldeles nykter . Han hade varit och sågat ved och hållit på dermed ända tills nu . Hustrun satte nu fram potatisen och han åt med god aptit ; men han såg mycket ynklig ut , skakade allt emellanåt på hufvudet och drog djupa , pustande suckar . » Hvad tror du , Kristin ? » frågade han slutligen . » Tror du att Mia tagit örringarne ? » Madam Jonson skrattade föraktfullt . » Inte mera än du eller jag ! » svarade hon . Jonson såg litet fundersam ut . Han hade tydligen icke så fast tillit till sina afkomlingars dygd . Han erinrade sig att för ett par år sedan Nils , den äldste , blifvit öfverbevisad om ett litet snatteri , och han påminde nu hustrun derom . » Ja Nils , d ’ ä ’ någonting helt annat » , svarade madamen upprigtigt . » Men Mia , den lilla enfaldiga stackarn ! Man ska ’ vara regelt enfaldig sjelf för att tro något sådant ! » » Ja , det kan väl så vara » , svarade mannen , » om jag bara kunde begripa hvad man skall taga sig till för att få saken klar ! » Madamen svarade ej genast . Hon stod och stirrade in i askan och strök med sin ena hand upp och ned öfver den nakna armen . » Om frun inte i afton har barnen med sig ut » , sade hon derefter med bestämd , entonig röst , » så ska ’ jag i morgon bittida fara in till sta ’ n och sjelf tala med dem och ta ’ dem ut med mig . Och om hon hindrar mig , så ska ’ jag söka upp länsman , eller också vet jag , att i sta ’ n fins en sådan der som skrifver åt folk , han lär ha kommit i gurgel med lagen , så han kan inte sätta ut sitt namn , men han brukar hjelpa fattigt folk , och honom ska ’ jag söka upp . Anderssons ha reda på honom , så de kan nog hjelpa mig att få rätt på honom . » Jonson hörde uppmärksamt på sin hustrus tal . Han nickade flere gånger med hufvudet , och då han hade slutat äta , satt han en lång stund vid fönstret och tittade ut åt backen , tyst och tankfull . Slutligen reste han sig upp , suckade och tog sin mössa för att gå . » Hör nu , mor » , sade han , i det han tryckte mössan ned i pannan , » du ska ’ inte behöfva fara in till sta ’ n. Jag far sjelf dit i afton och tar reda på barnen . Och får jag dem inte med mig , så reser jag och hemtar länsman . Jag lånar roddbåten der nere , så det ingenting kostar . » Madam Jonson såg förvånad ut . » Ja , kära Jonson » , sade hon tvekande , » bara du inte går och ställer till något spektakel . Rör inte vid bränvinet , det säger jag dig , för då går alltihop på tok ! » Jonson ryckte på axlarne , mumlade någonting som ingen hörde , nickade åt hustrun och gick ut ur stugan . Då Jonson gått , satte madamen sig ned att lappa Nils ’ byxor , hvilka hade ett stort fyrkantigt hål på ena benet . Hon kände sig icke alls säker på Jonson ; hon ville våga hvad som helst på , att han skulle komma hem med oförrättadt ärende . Emellertid kunde man nu ingenting göra åt saken och det var alltid en hvilande tanke . Hon sydde och snörpte , barnen kommo hem och väsnades omkring henne , aftonen förgick och hon kom så småningom in i en behagligt likgiltig sinnesstämning . Ett minne från hennes barndom gled förbi henne , ett formlöst otydligt minne , mera likt en saga . Hon såg en gammal , blek man , som hon kallade far , och hon hörde honom säga med en underligt skarp och hård röst , som tryckte sig in i hennes minne : » den fattige har alltid orätt » . Hon lade nu undan sysakerna och byxorna , bredde spisbrödsmörgåsar åt barnen , stökade litet i stugan och gick derefter till hvila . Hon och flickorna sofvo i sängen i yttersta rummet , i skrubben derinnanför lågo de andra barnen . Natten började nu falla på der ute , foglarne tystnade , svala flägtar drogo öfver skogsbacken . Der inne i stugan sofvo snart alla , deras andetag hördes ojemna och dofva i det qvafva rummet , der luften allt mera tätnade till , mättad af de sofvandes andedrägt och den våtvarma fuktlukt , som slog in i rummet vid nattens annalkande . Fru Burström hade , för att få Mia att bekänna stölden , användt ett lika enkelt som listigt sätt . Så snart hon saknade sina juvelörhängen , föll genast hennes misstanke på Jonsönerna , som hon flere gånger sett snatta jordgubbar i trädgården , och märkvärdigt nog utsåg hon Mia , den beskedligaste och dummaste af barnen , till sitt offer . Då hon kommit in till staden och hem till sin våning , skickade hon genast ned i boden efter russin , mandel och sviskon , lade fram dessa läckerheter för Mia , bifogade en krona , och sade derefter , att om Mia bekände sanningen och sade , hvar hon gjort af örhängena , skulle hon få allt detta . Mia var icke sen att gå i fällan ; den blanka kronan i synnerhet öfverväldigade henne , och hon svarade genast att hon tagit de omtalda örhängena . Mia hade emellertid en mycket klen uppfinningsförmåga , och kunde omöjligt hitta på hvar hon gömt tjufgodset ; men frun var desto qvickare , hon proponerade Mia att ringarne skulle ligga i hennes mammas byrålåda , och härtill svarade Mia genast ja . Då frun kom in till staden på aftonen efter sin misslyckade undersökning af madam Jonsons byrålådor , der hon icke kunnat finna någonting , som på minsta sätt liknade juveler , företog hon samma manöver med ynglingen Jonson , som hon för detta ändamål tagit med sig till staden . Denne unge herre var betydligt mera förslagen än systern ; han lät frun duka upp minst dubbelt så mycket russin och mandel och två hela kronor , innan han bekände sitt brott . Sedan släpte han helt och hållet lös sin rika inbillning , och berättade att han lagt örhängena under en planka uppe på vindskullen på taket , en liten fantasiutflygt , som fru Burström var nog öfverretad att sätta tro till . Hon begaf sig således följande morgon ut till landet för att revidera på Jonsonska taket och lemnade barnen qvar , inlästa i tamburen till våningen , der de fingo roa sig med sina russin , mandlar och sviskon . I stugan träffade fru Burström madamen , som bad och tiggde henne att få igen barnen , hon kunde svära på att de ej tagit juvelringarne , hur skulle de kunna ha gjort det , de voro ju aldrig inne i herrskapets rum etc. Men hvarken frun eller herrn , som kom strax efter , hörde på henne ; de svarade blott att barnen sjelfva bekänt att de tagit örhängena , och att om så icke vore , hade madam Jonson icke lärt sina barn att tala sanning . Derefter drog herrn fram en stege och frun klängde upp , medan herrn stod och höll i stegen . Hon drog ut en mängd saker , gamla trasor , ett par rostiga verktyg , hötappar , men några juveler funnos der naturligtvis icke . Fru Burström var emellertid i dag mycket värdigare än i går , hon sade ingenting , gräfde tyst i trasorna der uppe och bet blott allt emellanåt hårdt ihop tänderna . Herrn deremot var alldeles som besatt ; han skrek och väsnades hela tiden och lät madam Jonson icke få fram ett enda ord till försvar . » Var lugn , Burström » , sade frun slutligen högtidligt och steg ned ifrån stegen . » Vi skola icke spilla ord på dessa menniskor , det är blott att förnedra sig . Sanningen kommer nog ändå fram . » Och med den värdighet , som medvetandet om hennes rättvisa sak förlänade , grep frun sin man i armen , kastade en hotande blick på madam Jonson och gick derefter sin väg , med ett löfte om att snart komma igen , och att då vara åtföljd af kraftigare hjelp . Madam Jonson kände sig alldeles förtviflad . Hon knäpte ihop händerna och vred dem emot hvarandra , så att det knakade i de seniga fingrarne . Hon hörde hur frun der borta skrek åt sina pigor , att hon förbjöd dem att tala till någon af Jonsons , och hur fröken Burström ropade med så hög röst att madam Jonson skulle höra det : » stackars min lilla mamma , som skulle behöfva ge sig i lag med sådant patrask ! » Hvad i all verlden skulle hon taga sig till ? Hvad hade frun gjort af barnen ? Hade Jonson icke fått träffa dem , eller hade han kanske aldrig kommit till staden , utan stannat på någon krog under vägen ? I sin förtviflan gick hon ned till hofrättsrådets kök och utgöt sina bekymmer för kokerskan och husjungfrun , hvilka med det spändaste intresse åhörde henne . Det dröjde icke heller länge innan hennes nåd och fröknarna Arnell blefvo underrättade om saken , och alla tre kommo då genast ut i köket , der madam Jonson om igen fick berätta sin historia från början till slut . Det var tre mycket intresserade åhörare . Cecilia rigtigt brann af ifver och nyfikenhet , hon ackompanjerade madamens berättelse med gester och utrop och rodnader om hvarandra . » Ser tant ! » ropade hon nästan triumferande , med en blick på fru Hedenstam , » hvad har jag alltid sagt om herrskapet Burström ! Mins tant hur jag varnade för att komma i umgänge med dem ... » Nu blef det en liflig rådplägning om hvad som borde företagas . Cecilia var mycket hämndgirig af sig och röstade ifrigt för att man skulle vidtaga kraftiga åtgärder , skicka efter ett par polisbetjenter , stämma herrskapet Burström eller något dylikt . Agnes förhöll sig mera lugn , hon kände mest ett innerligt medlidande och hon försökte att trösta madamen , som då hon märkte hvilket intresse hon väckte , blef ännu mera klagande och bedröflig , och bittert snyftade medan hon talade . Fru Hedenstam var litet mera betänksam än Cecilia . Det for igenom henne den tanken att Jonsönerna möjligen kunde ha begått stölden ; icke att hon trodde det , men man var ju icke fullkomligt säker , och derför var det bäst att gå sansadt till väga . » Nu skall jag säga madam hvad hon ska ’ göra » , sade hon efter några ögonblicks begrundande , med den trygga , säkra ton hon brukade använda då hon gaf råd , och som verkade så obegripligt lugnande , äfven om hon rådde till de allra vanligaste saker , som att gå och lägga sig , om man var sömnig , eller draga ur en tand , då man hade tandvärk . » Madam ska ’ vänta tills i afton och se om Jonson kommer ut och om han har uträttat någonting . Har han inte det , då ska ’ madam sjelf fara in i morgon bittida , tvinga sig till att få träffa barnen , och i fru Burströms närvaro fråga dem , om de tagit juvelörhängena , och om de ljugit på sig sjelfva , förmå dem att erkänna det . Bäst hade varit , om madam sjelf ifrån början farit in i stället för Jonson . Männen , både de » bättre » och de » sämre » , äro icke nog fintliga , när det gäller sådana der saker , ska ’ jag säga madam ! » Madam Jonson torkade sina tårar , suckade och skakade på hufvudet . Jesus ja , hvad hennes nåd hade rätt . En drummel var Jonson och det hade han alltid varit och någonting annat kunde han aldrig bli . Men om han inte kom ut i qväll , skulle hon som hennes nåd sagt , fara in i morgon bittida , och på Guds magt försöka att befria barnen . Hennes nåd gick nu efter ett glas vin , som madam Jonson skulle dricka och styrka sig med , och tillsade kokerskan att ge henne litet frukost . Den stackars lilla qvinnan såg så blek och förstörd ut ; under de stora ögonen voro mörka , djupa gropar och det der bittra draget , som framträdde då hon log , hade blifvit ännu skarpare än vanligt . Madamen drack vinet och tackade herrskapet så mycket för deras vänlighet . Sedan åt hon frukosten , som kokerskan satte fram för henne . Ett visst välbehag började smyga sig igenom henne ; vinet värmde så underligt skönt , det kändes så lätt under bröstet , och någonting susande och smekande kring hufvudet . Hon tyckte icke att lifvet var så outhärdligt som nyss , hon var alldeles öfvertygad om att i morgon skulle hon få igen barnen , och hon satt en lång stund och pratade med jungfrurna , och lättade sitt hjerta med att berätta historier ur familjen Burströms familjelif , historier , hvilka just icke voro egnade att förskaffa herr och fru Burström några beundrare i Hedenstamska tjenstefolket . Cecilia och Agnes voro i fullt uppror hela dagen . » Gud , ett sådant patrask ! » utropade Cecilia , det första hon kom ut ur köket , i det hon knäpte i hop sina händer och derefter sträckte dem ifrån sig med en patetisk gest . » Att det bara skall få finnas en sådan elakhet ! Att menniskor skola tillåtas att bära sig åt på det sättet ! Fy ! Jag skulle icke vilja taga en sådan menniska som fru Burström i hand ! Jag kan icke säga hur djupt och innerligt jag föraktar och afskyr henne ! Jag önskar af hela min själ ... » » Tyst , söta Cecilia ! » afbröt Agnes henne . » Inte blir saken bättre , derför att du faller i sådana der exklamationer . Om pappa vore här , skulle du säkert ’ afsky ’ och ’ hata ’ mindre . » Cecilia tystnade . Ja , Agnes hade nog mycket rätt häri . Generaldirektör Arnell tålde aldrig att man fördömde menniskor , hur felaktiga de än voro , och som Cecilia afgudade sin far , lade hon alltid i hans närvaro band på sina utbrott , hvilka voro lika häftiga , antingen de härledde sig från sympati eller antipati . Emellertid kunde man den dagen icke tala om annat än Burströmska affären . Cecilia hade tusen förslag . Hon proponerade att man genast skulle fara in till staden för att få tala med hofrättsrådet , eller också sjelf gå upp i poliskammaren och anklaga herrskapet Burström . Agnes tyckte det vara klokare att personligen uppsöka frun och tala med henne och förehålla henne det hårda och brutala i hennes sätt att gå till väga . Fru Hedenstam tyckte söm Agnes , och de tre damerna gjorde alldeles bestämdt upp , att om madam Jonson icke i morgon återfick sina barn , skulle en af dem tala med fru Burström . Då hofrättsrådet kom ut till middagen , gåfvo de honom knappast tid att helsa och taga af sig hatten , förr än de alla tre på en gång öfverföllo honom med berättelsen om den timade händelsen . De talade så ifrigt och så om hvarandra , att det stackars hofrättsrådet blef alldeles yr i hufvudet . » Nej , nej , kära barn ! » utropade han och höll händerna för öronen . » Icke alla tre på en gång ! En i sender ! Jag begriper icke ett ord af hvad ni sagt . Hur var det nu ? » fortfor han , i det han tog en stol och slog sig ned på verandan , » har fru Burström blifvit anklagad för att ha stulit ett par juvelringar ? » » Nej » , ropade Cecilia storskrattande , » så var det inte ! Det var tvärtom hon ... Se farbror , så här förhåller sig saken ... » Och som Cecilia hade den snabbaste och qvickaste tungan , nappade hon genast åt sig ordet , och , understödd af fru Hedenstam och Agnes med blickar , mimik och då och då inflickade ord , fick hon berätta hela historien och dessutom göra sina egna vältaliga reflexioner och kommentarier . Hofrättsrådet skakade på hufvudet . » Det der var en ruskig historia » , sade han allvarligt . » Om barnen verkligen äro oskyldiga , ha Burströms gjort sig skyldiga till ett fullkomligt lagstridigt förfarande . » Cecilia jublade . » Hvad säger farbror ! » utropade hon . » Så ypperligt ! Ja , jag kunde väl tro det . Nå , men snälla farbror , hvad skall man nu allra först göra ? Stämma dem ... eller ... » » Göra ? » upprepade hofrättsrådet och ryckte på axlarne . » Jag fruktar att man för närvarande inte kan göra någonting . Det enda skulle vara att personligen tala med fru Burström , och på så sätt ställa saken till rätta ... » » Ser du ! » utropade Agnes med en triumferande blick på systern , » farbror tycker alldeles det samma som jag ... » » Ja , men när farbror säger att deras beteende är lagstridigt , vore det väl mycket bättre att genast vända sig till de lagliga myndigheterna » , svarade Cecilia ifrigt ; » ett sådant der tilltag ska ’ väl ej få passera utan straff . Jag hoppas att herrskapet Burström bli dömda till fängelse – ja , kanske till och med fästning ? » tilllade hon med en frågande blick på hofrättsrådet . » Jag hoppas de bli dömda att ge Jonsons en hederlig ersättning – det tycker jag är hufvudsaken » , sade fru Hedenstam energiskt . Hofrättsrådet skrattade . » Kära barn , troligen bli de inte dömda till någonting alls ! Hvad vill ni vi skola anklaga dem för ? Vi veta ju icke ens om Jonsönerna äro oskyldiga . Tills vidare är det bäst att låta saken ha sin gång , så vida man icke vill försöka med goda ord . » » Ja , låt oss då försöka med goda ord ! » utropade Cecilia ifrigt . » Men någonting måste vi väl göra – inte sant , snälla farbror – man kan ju inte låta de stackars menniskorna misshandlas så der – låt oss tala vid frun – – » » Ja , vi skola tänka på saken » , sade hofrättsrådet , i det han reste sig upp , » men allra först ska ’ vi äta middag – jag är rasande hungrig , och med en tom mage hittar man inte på goda råd . » Man åt nu middag och afhandlade hela tiden den vigtiga frågan , utan att dock komma till något resultat . Fram på eftermiddagen kom herr Vigert på besök ; han hade naturligtvis reda på hela affären , och han var nyfiken att höra hvad flickorna Arnell skulle säga derom . » Nå , har ni hört hur fru Burström burit sig åt med Jonsons ? » frågade Cecilia , så snart herr Vigert helsat och tackat för senast . » Jo , det har jag » , svarade Vigert småleende , i det han lade ifrån sig hatt och käpp och slog sig ned . » Jag hade till och med det nöjet att se fru Burström , då hon stod på stegen och rafsade på Jonsons tak . Ni kan inte tro , hvad hon hade för granna , broderade silkesstrumpor ! » » Ja , det är en liten vacker historia ! » fortfor Cecilia utan att ge akt på herr Vigerts sista ord . » Har ni någonsin hört talas om en menniska , som burit sig så brutalt åt ? » » Ja , jag får då bekänna , att jag för min del inte är så öfverraskad » , svarade herr Vigert , » jag har aldrig på minsta sätt idealiserat fru Burström . Men fru Hedenstam och fröknarna , som häromdagen voro så beredvilliga att bryta en lans både för fru Burströms och hela den öfriga mensklighetens goda hjerta , tycker jag skulle känna sig litet obehagligt öfverraskade ... » » Ja , jag medger att jag är mycket förvånad » , svarade Cecilia energiskt . » Jag medger villigt , att jag aldrig trott att någonting dylikt kunde existera . Men nu ska ’ vi också visa att det fins de som vilja och kunna hjelpa ! O , mitt hjerta rigtigt värker , när jag tänker på dessa stackars Jonsons ! Inte sant , vi ska ’ inte lägga armarne i kors , utan försöka att verka någonting för dem . » » Verka för dem ? Nej tack , det ska ’ jag be att genast få reservera mig för ! » sade herr Vigert och gjorde en afvärjande rörelse med handen . » Hvad i all ’ da ’ r skulle jag verka ? Nej , jag ämnar just som ni säger lägga armarne i kors och se hur saken utvecklar sig . Sådant der ska ’ man aldrig blanda sig i , då trasslar man bara värre till det ; man ska ’ behandla det som en böld , låta det mogna och läkas af sig sjelf – se ’ n blir det nog bra igen . » » Fy , herr Vigert ! » utropade Agnes förtrytsamt . » Det der var icke vackert sagdt ! Kan det verkligen vara er mening att ni inte skulle vilja hjelpa de här stackars Jonsons ? » » Jag begagnar mig aldrig af sådana der verb och verbformer som ’ skulle vilja ’ , ’ önskar ’ , ’ hoppas ’ , ’ tror ’ . Då en föresats uppstår inom mig , sätter jag tvärt hufvudverbet i indikativus presens och rättar mig sedan derefter . Alltsedan min barndom , då jag läste franska grammatikan , har jag inte tålt de der verben , som fordra subjonctif . » » Det der var mycket kraftigt sagdt , herr Vigert » , svarade Agnes , » men icke så litet öfvermodigt och – egoistiskt . Den som inte kan använda orden hoppas och tro , förstår icke hellre ordet ’ älska ’ , och utan det blir ändå allt hvad ni verkar och genomdrifver ingenting . » » Det är möjligt , fröken . Få se i alla fall om Jonsons egentligen få mera godt af er tro och kärlek , än af min egoism . » » Ja , det skall jag visa er ! » utbrast Cecilia med blixtrande ögon . » Om Jonsönerna äro oskyldiga , lofvar jag att herrskapet Burström ska ’ få plikta för sin elakhet . Farbror Conrad har sjelf sagt att de gått lagstridigt till väga . Således behöfver man blott stämma dem . Det är vår pligt att icke låta detta passera oanmärkt . Dessa rika , högmodiga menniskor skola få se , att de inte ha rättighet att så behandla de fattiga , bryta in i deras hem , gömma undan deras barn , och utan bevis kalla dem för tjufvar ! » » Jag önskar er upprigtigt lycka till i ert polisförehafvande , fröken » , svarade herr Vigert , » jag varnar er blott , var försigtig ! Ni kan inte tro hvad sådana der mål äro krångliga , det händer så lätt att man gör mera skada än gagn åt dem man vill hjelpa . » » Ja , det kan nog herr Vigert ha rätt i » , svarade fru Hedenstam . » Det är bäst att vara försigtig . Men jag har ett annat förslag . Jag vet att herr Vigert är publicist – skulle ni icke möjligen vilja skrifva någonting om den här saken i tidningarne ? » » Jag ? Nej tack , det är inte min affär . Om jag vore romanförfattare , kunde jag möjligen skrifva en novell deröfver , fast då skulle naturligtvis alla väl uppfostrade fruntimmer och recensenter skrika att den var onaturlig och öfverdrifven – att det inte går till så der , att bättre fruntimmer inte stå på stegar och leta efter juvelörhängen och skälla på folk , etc. Nej , då vet jag någonting bättre , och det är att fröken Cecilia skrifver i stället ! Hon har en mycket mera rörande och ideell penna än jag och skulle bestämdt kunna skrifva en liten vacker berättelse om en förtryckt tvätterska t. ex .... Eller hur ? » Cecilia blef alldeles blossande röd . Hon såg så rolig ut , när hon rodnade så der , hela ansigtet flammade och hon öppnade munnen , så att hon fick det mest barnsliga och häpna uttryck . » Jag förstår inte hvad herr Vigert menar » , sade hon , med ett misslyckadt försök att se ut som om hon ej begrep . » Åhjo , det förstår fröken nog . Det är inte värdt att göra sig till . Jag läste nyligen i Familjejournalen en liten mycket vacker berättelse af fröken . Det var någonting om en ståndaktig sömmerska , tror jag . Jag kommer i håg , att jag undrade hvar fröken hade träffat sådana der sömmerskor . Har fröken i allmänhet gjort den iakttagelsen , att sömmerskor utmärka sig för en så ovanligt sträng dygd ? » » Jag vet icke hvarför en sömmerska icke skulle kunna älska dygden och motstå frestelsen såväl som andra qvinnor » , svarade Cecilia stolt . » Nej , gud bevars – jag vet icke heller något särskildt skäl derför – derom får ni fråga dem , som ä ’ mera hemma i fysiologien än jag . Men det låter så öfverspändt . Då är det mycket stilfullare att skrifva om ståndaktiga tennsoldater , det försäkrar jag er . Mig särskildt föreföll er sömmerska så seraflik ; jag hade i samma hus , som jag bor i , öfver mitt rum fyra små klädessömmerskor , rätt söta flickor för resten , och deras väsen och skrål om nätterna ingåfvo mig just icke höga tankar om deras ståndaktighet ... » » Nej , vet ni flickor , nu måste vi ha litet musik ! » utropade hofrättsrådet , som tyckte att samtalet fått en obehaglig vändning . » Nu ha vi hört så mycket tråkiga saker , att man kan behöfva någonting uppfriskande . » Cecilia och Agnes gingo och öppnade pianot och fru Hedenstam letade ut noter , men herr Vigert skyndade sig genast , innan duetterna började , att säga godnatt . Han var så ledsen att han ej fick höra på den vackra sången , men han hade flere angelägna saker att skrifva och måste derför genast begifva sig hem . Madam Jonson gick hela qvällen nere vid stranden och väntade sin man . Men ingen båt syntes till ; klockan blef 9 , 10 , 11 och Jonson kom ej ut . Trött och missmodig gick hon upp och lade sig och då hon följande morgon vaknade , kände hon sig så betryckt , så ängslig , att om hon vågat , skulle hon gått ned till hennes nåd och bedt henne om ett glas vin – det der glaset hon fick i går hade gjort henne så förunderligt styrkt och lättad . Emellertid ordnade hon i stugan , snyggade sig så godt hon kunde , tillsade barnen att hålla sig i styr , medan hon var borta , och for med 9-båten in till staden för att , som hennes nåd rådt henne , sjelf uppsöka fru Burström och försöka att få tala med barnen . Hon hade flere gånger varit inne i ärenden i staden åt herrskapet Burström , så hon visste hvar de bodde och hon begaf sig nu direkte dit från ångbåten . Då hon ringde på klocksträngen , darrade hennes hand och benen kändes matta och slappa ; hon var rädd att möta fru Burströms morska ansigte , och hade hon följt sitt hjertas böjelse , skulle hon vändt ryggen åt dörren och skyndat utför trappan det fortaste hon kunde . Återigen for genom hennes tankar faderns ord : » den fattige har alltid orätt » . Ja , kanske hade hon orätt , när allt kom omkring ... Frun öppnade sjelf dörren . Hon blef så förvånad öfver att se madam Jonson , att hon i häpenheten icke kom sig för att genast visa bort henne och skjuta till dörren , – och madamen passade på och begagnade sig af hennes tvekan att tränga sig in i tamburen . » Ja , det är icke värdt madam kommer och bråkar » , började fru Burström , men madamen hade redan fått sigte på barnen , som kommit ut i tamburen för att gapa , och hon lät icke det gynsamma tillfället gå sig ur händerna . Hon gick fram till Mia , tog henne i armen och såg henne innerligt bevekande in i ögonen . » Flicka » , sade hon med denna patetiska , sjungande ton , som qvinnor ur folket pläga använda vid högtidliga tillfällen , » tala sanning och svara mig inför Gud och ditt samvete : har du tagit fruns juvelörhängen ? » Fru Burström hade kommit fram och stält sig bredvid madamen . Hon såg Mia in i ögonen , hon också , och hennes hvassa blick tjusade barnet , som ormen tjusar småfoglarne ; den lilla flickan såg fru Burström stint tillbaka i ögonen , hennes pupiller vidgades och hon drog ihop ögonlocken , axlarna voro höjda och munnen öppen . Madam Jonson upprepade sin fråga med ännu mera högtrafvande patos . » Ja » , svarade Mia alldeles uttryckslöst och med sina blickar alltjemt inne i fru Burströms . Modern släpte sitt tag om flickans arm . » Jesus i himmelen » , mumlade hon och strök håret slätt öfver pannan med en nervös , ångestfull rörelse . » Bekänn då sanningen , pojke » , fortfor hon , i det hon grep sin gosse i rocken och halft omedvetet skakade honom , » hvar har du gjort af fruns örhängen ? » Unge herr Jonson såg sig omkring i rummet , under det han med händerna gräfde i fickan , der de två kronorna förvarades . Hans rika fantasi spelade den gången hans minne ett spratt . » På öfversta kökshyllan » , svarade han med oförskämd tvärsäkerhet . Madam Jonson drog ett djupt , lättadt andedrag . » Der hör frun » , ropade hon . » Tror frun att det kan vara sanning , då de ena gången säga att ringarne ligga på taket , andra gången på kökshyllan . » » Ja , det är rätt illa för madam , det » , svarade frun med ett elakt grin , » det bevisar att hon inte lärt sina barn att tala sanning . » » Åhja , – jag tänker det fins väl flera än de här stackarne , som kunna ljuga » , svarade madamen trotsigt . » Det fins det nog , madam lilla ! Der ute på landet fins det tre syskon till de här båda , som nog kunna ljuga lika friskt som de ! » » De ha inte ljugit af sig sjelfva ! » utropade madam Jonson nästan vildt . » Det är frun , som narrat dem dertill , – jag vet inte på hvad sätt , men frun har tvingat och skrämt dem att ljuga ! » » Akta sig , madam ! » hväste fru Burström . » Bli inte otidig ! Kom ihåg hur hon har stäldt för sig ! Och inbilla sig inte att d ’ ä ’ slut ännu ! Det skall nog komma en högre magt , som tvingar henne att hjelpa sina barn med att ta reda på örhängena ... » » Det kan ingen magt göra ! » ropade madam Jonson . » Om fruns juvelringar sutte uppe på himlahvalfvet , skulle jag förr kunna ta dem derifrån än från mitt hem ! » Hon knöt upp och igen sin halsduk , svepte nervöst schalen kring halsen och fäste ihop den med en knappnål . Hon var så upprörd , att hufvudet och händerna skakade och stora svettdroppar perlade i pannan . » Kom » , sade hon i det hon gick fram till barnen och ville draga dem med sig , » nu ska ’ ni följa mig och lyda er mor , barn ! Frun har tubbat er länge nog nu , tycker jag . » Fru Burström gaf henne en hånfull blick . » Tag dem med sig , ifall madam så vill » , sade hon , » men kom ihåg , att i så fall skickar jag i middag ut två poliser att häkta er ! » Madam Jonson ryckte till . Det fans ingenting som så skrämde henne som ordet » polis » . Om fru Burström hade talt om » domare » , » advokat » , » länsman » , skulle det icke alls ha bekommit henne , men ordet » polis » uppjagade hennes fantasi och gjorde henne totalt modlös . Hon släpte barnen och gick skrämd och dröjande ut genom dörren , som frun sjelf öppnade och med ett bårdt slag smälde igen . Ett kaos af fega och upproriska känslor brusade igenom henne . Detta obegripliga , hjertlösa förtryck förvirrade henne . Var det verkligen så , att frun kunde ha rättighet att skicka en » polis » på dem och häkta dem , då de voro alldeles oskyldiga ? Hon hade en obestämd förnimmelse af , att hon nu borde uppresa sig och trotsa , och att det nog skulle gå bra , men årslång vana att alltid böja sig , alltid krypa och gå slingervägar satt i henne och gjorde henne feg och dum . Klockan ett kom hon ut till landet . Jonson hade ej ännu hörts af . Hon frågade folket i trakten , men det var ingen som sett till honom se ’ n torsdags afton , då han lånade båten och rodde in till staden . Hon tog af sin silkesschalett och sin schal , vek omsorgsfullt ihop dem och lade in dem i byrålådan . Sedan tog hon på sig skurdrägten och gick ned till ett af herrskapen för att rengöra köket och trapporna . Fram på aftonen begaf hon sig ned till stranden , och här satt hon i ett par timmar och spejade efter Jonson . En känsla af ångest smög sig öfver henne . Den började inunder bröstet , doft , obestämdt , steg allt högre , klämde sig kring hennes hjerta , stockade sig i strupen och kom det att susa och pingla för öronen . Hon hade gripits af en förfärlig aning , att Jonson drunknat och att hon nu var enka med fem barn . Gång på gång upprepade hon dessa ord , gång på gång tog hennes ångest liksom en ny , qväfvande ansats uppåts hufvudet , men så småningom mattades den af , och till slut blef hon alldeles slö och likgiltig . Hon satt med hufvudet i handen och stirrade på vattnet ; dess enformiga rörelse upprepades inom henne , någonting lamt , innehållslöst , vaggande gled oupphörligt af och an genom hennes sjal . Natten hade brutit in , men hon satt alltjemt qvar och väntade . Slutligen fick hon se båten med Jonson uti , som svängde omkring udden och kom in i viken . » Gud vare lof ! » utropade hon med en suck af lättnad , i det hon steg upp och gick ut på bryggan . Båten slingrade af och an och årorna plaskade ojemnt ; hennes vanda öga upptäckte genast , att mannen var berusad . Han hade mycket svårt att lägga till , han slog båten emot bryggan , så att det knakade i bjelkarne , tappade ena åran och snafvade , då han skulle stiga upp . Hon måste hjelpa honom , för att han ej skulle falla , och sedan måste hon taga reda på åran och göra fast båten . Jonson var starkt öfverlastad . Han raglade så han knappast kunde komma uppför backen och han var våt ända upp till medjan , liksom hade han legat i sjön . Han slängde fram och tillbaka med armarne , och allt emellanåt gaf han till en kraftig ed och mumlade : » d ’ ä ’ så man kan bli galen ... jag bryr mig inte ett dugg om alltsammans ... inte ett dugg om alltsammans ... » Hans hustru frågade honom ett par gånger , om han ej träffat barnen eller fått tag i länsman , men han slängde blott ännu värre med armarne och upprepade sitt : » jag bryr mig inte om alltsammans ! » Då de kommo in i stugan , steg hettan der inne honom åt hufvudet , och han blef vild och oregerlig . Detta begär att tyrannisera qvinnan , denna qvarlefva af forntidens djuriska styrka , som ännu blott är halfdöd hos den obildade klassen , och som under ruset vaknar till nytt lif , grep honom . Han for ut emot sin hustru , hötte med handen åt henne , kallade henne ett kräk till mor , som lärt sina barn att stjäla och ljuga m . m . Madam Jonson svarade ingenting ; det var en princip hos henne , att hon aldrig talade till mannen , då han hade öfverlastat sig . Han fick säga hvad han ville ; hon gjorde hvarken förebråelser eller invändningar , gick blott ur vägen för honom och försökte att få honom att gå och lägga sig . Men dagen derpå , då han sofvit ruset af sig , då vankades straffpredikningar , och det sådana att de smattrade om öronen på Jonson , hvilken då var djupt ångerfull och spak som ett lam . Så snart Jonson kommit i säng , blef han efter vanligheten genast lugnare ; hans otidigheter öfvergingo så småningom till enstaka eder och oartikulerade ljud , ända tills alltsamman upplöste sig i djupa , rosslande andetag , med hvilka han så småningom andades ifrån sig de rusgifvande bränvinsångorna . – Men då madam Jonson hörde att hennes man somnat , satte hon sig vid fönstret och grät , – grät som hon blott en gång förr i sitt lif gjort . Det var för många , många år sedan , då hennes första fästman , en vacker sergeant vid artilleriet , hade varit trolös emot henne och öfvergifvit henne för en annan flickas skull . Då Jonson vaknade följande morgon , var han ännu spakare och mjukare än han brukade vara vid dylika tillfällen , Han såg ytterst bedröflig ut , hostade och pustade , drog allt emellanåt djupa suckar och kastade skygga , väntande blickar på sin hustru , medan han klädde sig och försökte att släta ut pantalongerna , som blifvit alldeles hopkrympta af vattnet . Men till hans stora häpnad uteblefvo i dag straffpredikningarna ; hustrun var till och med rigtigt vänlig emot honom , hon hjelpte honom att snygga kläderna , sydde ihop en stor remna i vesten , kokade potates och satte fram frukosten åt honom . Under tiden fick han på det noggrannaste göra reda för sin misslyckade stadsresa . I början gick det litet trögt att berätta , och hvad han sade hade en viss anstrykning af komposition , men då han såg att hustrun icke ämnade gräla på honom , blef han frimodigare och började slutligen att inlägga rigtig vältalighet i skildringen af sina missöden . Han omtalade då , att han i förgår afton vid sin ankomst till staden genast gått till fru Burström för att få träffa barnen , men att han tvärt blifvit utvisad af frun . Frun hade rigtigt skält ned honom , sade han , och hotat honom med polis och fängelse , och inte en skymt hade han sett af barnen . Under natten sof han i båten och följande morgon försökte han att ringa på hos Burströms , men dörren öppnades endast på glänt och smäldes strax igen midt för hans näsa . Då blef han ursinnig och begaf sig ut till landet igen för att söka länsman . Men länsman var inte hemma . I två timmar gick han der och väntade ; han var så trött och utpinad af förargelse och dertill hungrig och törstig , han kunde inte låta bli att gå in på krogen och få sig en smörgås och ... Ja , madam Jonson begrep hur det sedan gått . Det behöfde han inte tala om ; den gamla trallen kunde hon utantill . Hon ville blott ha reda på , hur det kom sig att Jonson var lungvåt öfver halfva kroppen , då han kom hem i går qväll , om han ramlat i sjön eller hvad det nu var ? Jonson gjorde åtskilliga små slingringar , han tycktes icke rigtigt hågad att bekänna kort . Men slutligen kröp det fram , att han hade velat dränka sig , så pinande led var han på alltsammans , men att han i fyllan icke kom sig för att göra det mer än till hälften . Madam Jonson svarade ej . Det blef en stund tyst i stugan . Man hörde endast skramlet af skedarna mot tallrikarne och barnens smackande med läpparne , då de åto sin frukost . » Hvad hade du sagt , Kristin » , sporde slutligen Jonson med en sidoblick på hustrun , » om jag inte mera kommit igen ? » Madam Jonson log – sitt bittra , skarpa leende och höjde litet på ena axeln . » Gud vet om jag harte sagt någonting alls » , svarade hon , » jag var så hjertans bedröfvad , att jag inte kunde bli det stort värre . » Just som hon yttrade dessa ord öppnades stugudörren , och till hennes gränslösa förvåning visade sig fru Burström , åtföljd af en tjenarinna och begge Jonsönerna . Men det var en annan fru Burström än den madam Jonson sist såg här i stugan . Visserligen voro de röda plymerna ännu qvar i hatten , men de hade bestämdt blifvit mycket plattare , och i ansigtet var hon alldeles blek , utom på kinderna , der hon hade sådana der rödgridelina strimmor , som rödbrusiga ansigten alltid bibehålla , då de blekna . Hon såg ytterst tafatt och bortkommen ut – rigtigt » stukad » , som unge herr Nils , den äldste af Jonsönerna , yttrade sig . » Ja , kära madam , det är nu för ledsamt det här ... men ingen menniska går ju fri från misstag » , började hon , och hennes dumma , orediga svada ökade ännu mera det hållningslösa i uppträdandet . » Madams barn ha för resten inte alltid varit så fläckfria , och man kan som sagdt misstaga sig ... Ledsamt är det i alla fall ... det kan madam förstå , att en person af den bättre klassen ska ’ tycka ... Madam kunde nu förstås göra mig lite ’ förargelse med det här ... men jag hoppas madam ska ’ glömma bort saken ... den är nu slut , och inte blir det bättre för att man bråkar och talar derom ? » Madam Jonson såg frun stint in i ögonen . » Hvad menar frun med allt det här ? » frågade hon hvasst . » Har frun hittat örhängena ? » » Ja visst har jag hittat dem ! » svarade frun med ett nervöst skratt . » I min byrålåda , kära madam ! Men man ä ’ som sagdt icke fri från misstag ... Ledsamt är det i alla fall ... Madam kan naturligtvis icke förstå hur det käns för en ’ bättre ’ menniska att ha handlat så här ... Nåja , saken är nu slut ... vi ska ’ försöka att glömma den , käraste madam , d ’ ä ’ bäst för oss båda . Se här ä ’ litet vin » , och hon satte en butelj på bordet , » det ska ’ göra madam godt ... Och här ä ’ litet kläder ... ett par stöflar åt Nils ... som sagdt , låt oss nu glömma bort saken , madam ... Inte menade jag något ondt , det kan hon väl begripa ... Mia är en liten rätt snäll flicka ... Hon kan få komma upp och hjelpa till litet i köket och få äta sin middag der ... hon har dessutom inte farit illa de här dagarne , det kan jag försäkra ... en krona har hon fått och gossen två , och dem få de behålla , det kan väl madam begripa ... » Medan hon talade klappade hon Mia på hufvudet med en jemn , medvetslös rörelse , och det der nervösa skrattet afbröt oupphörligt hennes meningar , ända tills det slutligen blef rigtigt hysteriskt . Madam Jonson svarade ingenting , men då frun satte buteljen på bordet , lyfte hon häftigt sin högra hand , och ögonen gnistrade elakt och hämndgirigt . Om hon ämnade slå till frun eller buteljen visste hon icke sjelf , ty hon gjorde intetdera ; hennes hand sjönk ned , och buteljen fick stå der och frun tala slut och gå sin väg , utan att hon rörde på sig eller sade ett ord . Men då for hon plötsligt opp , skakade på sig och spottade efter den bortgångna . » Tvi en sådan en ! » utropade hon . » Och en tocken der kallar sig bättre folk ! ... » Den arma fru Burström var alldeles upplöst efter denna scen . Det hysteriska skrattet öfvergick i likadana snyftningar , och då hon fick se sin man och sina barn , kastade hon sig i deras famn , den ena efter den andra och mumlade mellan snyftningarna att hon önskade sig många mil under jorden . Men hennes man och barn tröstade henne så kärleksfullt och bevisade henne så logiskt och öfvertalande , att mot ett sådant patrask som Jonsons har man inga förpligtelser , att hon inom kort blef alldeles återstäld . Fram emot middagen var hon lika sjelfbelåten och lefnadsfrisk som vanligt , och då på aftonen ett par unga handelsbokhållare kommo ut , skämtade och skrattade hon så högljudt på verandan , att Jonsons , ifall de möjligen haft någon annan föreställning om henne , kunde öfvertyga sig om , att hon behandlade hela saken som ett lappri , allt för lumpet och obetydligt för att länge kunna upptaga hennes tankar . Då flickorna Arnell kommo från badhuset , som låg bredvid tvättstugan , mötte de madam Jonson , och nu fick hon utförligt redogöra både för mannens hemkomst och fru Burströms uppträdande i dag på morgonen . De blefvo begge två alldeles uppbragta ; Agnes ’ ögon gnistrade och Cecilia såg ut som om hon höll på att krevera af vrede och häpnad . » Det var det simplaste , råaste jag någonsin hört ! » utbrast hon . » Jag börjar verkligen tro , att herr Vigert har rätt ! Men nu ska ’ madam ändtligen stå på sig » , fortfor hon ifrigt , » jag skall säga madam att hofrättsrådet sagt , att hon har lagen på sin sida . Gå bara derför upp till fru Burström och tvinga henne att ge sig en skadeersättning – minst 100 kronor – och om hon nekar , så far till länsman och låt stämma henne . Jag lofvar madam att vi skola hjelpa er ... jag skall tala vid hofrättsrådet ... och vid min bror också , han är jurist och förstår sådant ... » Agnes understödde ifrigt systerns uppmaningar , men madam Jonson skakade på hufvudet med ett skeptiskt leende . » Gud vet om det lönar mödan att bråka » , sade hon betänksamt , » den fattige får ändå aldrig rätt ... » » Madam ska ’ ha rätt ! » utropade Cecilia energiskt . » Allt hvad i min förmåga står skall jag hjelpa ! Ett sådant förtryck skall icke ostraffadt få ega rum , så länge det fins hederliga och rättänkande menniskor i verlden ! » Men madam Jonson fortfor att känna sig misstrogen och att tvifla på att det lönade mödan att » bråka » . Det enda hon hade håg för var att vända sig till den der Andersonska advokaten och bedja honom om hjelp . Han utöfvade ett slags dragningskraft på henne , men lagen och polisen och hederliga och rättänkande menniskor , dem hyste hon just ingen tillit till . Hon tackade emellertid fröknarna Arnell för deras råd och sade att hon skulle försöka tala vid frun . På hemvägen mötte flickorna herr Vigert , som just nu kom tillbaka från en segeltur och icke visste hvilket slut historien fått . » Nå , har ni hört ! » utropade begge flickorna , då de kommo så nära , att herr Vigert kunde höra deras röster . » Har ni hört att frun sjelf förlagt sina örhängen och nu hittat dem ? « » Nej verkligen ? » svarade herr Vigert , i det han tog af sin hatt och tryckte handen på begge fröknarna . » Ja , och kan ni gissa hvar hon hittat dem ? » » Åh – kanske i sina öron ? » Flickorna skrattade . » Nej , men i sin byrålåda ! Har ni någonsin tänkt er ett mera hufvudlöst , på samma gång dumt och elakt beteende ? » » Ja , bästa fröken – mig öfverraskar det icke mycket . Emellertid är jag nu särdeles nyfiken att få höra , hvad fröknarna ämna företaga sig – ni ämna naturligtvis ’ verka ’ någonting för saken ; ’ den förtryckta tvätterskan ’ är väl redan börjad ... » » Ja , det ämna vi visst ! » afbröt Agnes lifligt . » Såvida fru Burström ej ger Jonsons ersättning ... » » Så skola vi af alla krafter arbeta på att få herrskapet Burström stämda » , ifylde Cecilia . » Om inte farbror Conrad vill hjelpa oss , skall jag tala vid min bror , häradshöfding Arnell – känner ni något till min bror , herr Vigert ? » » Nej tyvärr , det gör jag icke . » » O , då känner ni icke heller den ädlaste , renaste , bäste man som finnes ! » utropade Cecilia med blossande kinder . » Ni skulle verkligen se honom , herr Vigert , jag har aldrig sett någonting så vackert och manligt ! Han är jurist , ser ni , och han skall nog hjelpa Jonsons , det är jag säker på . Jag vet ingen som så ömmar för de fattiga som han , – han säger att de rika icke ens förstå hvilka förpligtelser försynen pålagt dem gent emot de lidande . » » Nåja , jag gratulerar fröken , med en sådan bundsförvandt som er bror har ni ju all utsigt att vinna det tillämnade Burströmska målet . Och ni behöfver nog all hjelp ni kan få – ty känner jag herrskapet Burström rätt , så ge de icke så mycket som fem kronor åt Jonsons , utan gnida nog i det längsta på fyrkarna och låta hellre i värsta fall stämma sig . – God middag » , tillade han , i det han lyfte på mössan och vek af åt skogsvägen , » tillåta fröknarna att jag kommer och hemtar herrskapet till den vanliga aftonpromenaden ? » Flickorna böjde på hufvudet och smålogo jakande , hvarefter de begåfvo sig hem för att meddela tant och farbror dagens händelse och framställa sina förslag om rättvisans skipande . Hofrättsrådet nedstämde dem emellertid alldeles härvidlag . Han försäkrade dem att en stämning mot Burströms skulle vara en ren galenskap . Visserligen kunde de enligt strafflagen bötfällas – men härmed gjorde man Jonsons föga godt , – ja i värsta fall kunde det ju hända att Burström af hämnd öfvertalade sin svåger , bryggaren , att köra bort Jonsons , och då hade man icke uträttat mycket prisvärdt med sin menniskokärlek och sitt nit för rättvisan . Cecilia var emellertid omöjlig att öfverbevisa ; med en mer än vanligt stor talförhet utbredde hon sig öfver det upprörande i att en dylik sak skulle få passera oanmärkt ; att man , om inte för annat , så för den allmänna rättvisans skull borde stämma Burströms , att hofrättsrådet åtminstone borde gå upp till Burström och förehålla honom , att det var hans skyldighet att gifva Jonsons en hederlig ersättning . Hon bråkade så med farbrodern , att denne , som vanligen var sjelfva tålamodet , slutligen blef förargad och svarade , att han icke såg någonting som hindrade att Cecilia , efter hon var så full af menniskokärlek och rättskänsla , sjelf vände sig till fru Burström och förehöll henne hennes okristliga beteende . Det vore bättre än att prata och utbreda sig öfver saker , som man ej förstod . Cecilia kände sig något träffad af detta svar och tystnade så småningom af . Men då hon blef ensam med Agnes , öfverlade de begge systrarna tillsammans och kommo öfverens om att Cecilia , såsom den äldsta och modigaste af dem , dagen derpå skulle aflägga ett besök hos fru Burström och försöka förmå henne att godtgöra sin oförrätt mot Jonsons . Hela natten låg Cecilia vaken och grubblade på detta besök . Hon satte ihop långa , vackra , rörande tal , som hon skulle hålla för frun , gick igenom hela dialoger , i hvilka hon sjelf alltid uttryckte sig väl och vårdadt , och fru Burström simpelt och rått , och hvilka dialoger än slutade med att fröken Arnell gick sin väg , stolt och med högburet hufvud , och under ett tyst löfte att aldrig mer närma sig dylika personer , än med att fru Burström , kufvad af bildningens och förfiningens öfverlägsenhet , gråtande fattade hennes hand och erkände sitt orätta handlingssätt . Men dagen derpå , då Cecilia skulle utföra denna manöver , saknade hon alldeles mod dertill . Och hvad värre var , allt som dagen gick , hetsade hennes fantasi upp henne till en sådan förskräckelse , att blotta tanken på att stå framför fru Burström med hennes hvassa ögon och skarpa tunga kom henne att rodna och stamma . Be följande dagarne var det likadant . Om nätterna gjorde hon alltid , både i fantasin och drömmen , besök hos fru Burström , höll vackra tal och beherskade henne med sin hållning och bildning , men så snart dagen kom , blef hon rädd som en hare och kunde springa långa vägar , så snart hon fick se någon af Burströms . Hon var så ond på sig sjelf härför , att hon kunde stampa med foten , men det hjelpte icke det allra minsta ; saken stod i alla fall fast : hon vågade icke tala med fru Burström . Och hvarken Agnes eller fru Hedenstam kunde hjelpa henne , så uppbragta de än voro öfver herrskapet Burströms beteende . Fru Hedenstam ville ej blanda sig i saken af fruktan att komma i spändt förhållande till sina grannar , hvaraf man ju alltid hade obehag , och Agnes var allt för blyg för att kunna uträtta någonting . Flere gånger träffade de madam Jonson , och då försökte de alltid att sätta upp henne och talade fortfarande om skadeersättning , rättvisa o. s. v. Men längre än till tal kommo de icke . På så sätt förgingo de dagar flickorna Arnell ännu hade qvar att tillbringa hos hofrättsrådet , och då de torsdagsmorgon stodo på ångbåtsdäcket , färdiga att resa till staden och vinkande ett farväl åt fru Hedenstam , som stod på bryggan och viftade med näsduken , var allt hvad de uträttat för Jonsons en tyst öfverenskommelse med fru Hedenstam att icke bry sig om hvad farbror Conrad sade , utan vända sig till bror Edward , som var yngre och mera företagsam , och sedan med hans tillhjelp skaffa de förtryckta rätt . – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – – Ungefär en vecka efter sedan flickorna Arnell lemnade landet var herr Vigert en förmiddag inne i Stockholm i och för åtskilliga uträttningar . Då han svängde om hörnet vid Gustaf Adolfs torg för att gå upp Regeringsgatan , fick han ett stycke framför sig se Cecilia ; han skyndade på sina steg , så att han inom några ögonblick hann upp henne och hejdade henne med ett : god middag , fröken Cecilia ! Hon spratt till och såg sig förvånad om . Hon tyckte i allmänhet icke om att herrar så der på gatan tilltalade henne ; det hade icke brukats i hennes mors och mostrars tid , och flickorna Arnell höllo ännu på gamla bruk . Men då hon fick se hvem det var , böjde hon vänligt på hufvudet och helsade honom med sin vanliga rodnad och sitt strålande småleende , som skulle varit mycket intagande , om hon ej på samma gång omedvetet rätat på sig och sett så spotsk ut i ögonen . De fortsatte nu tillsammans gatan upp . Han gick till höger , och om det varit en annan ung herre , skulle Cecilia alldeles bragts ur humör härigenom , men nu brydde hon sig ej derom . Det var någonting » särskildt » med herr Vigert , så olikt alla andra hon kände . » Nå , fröken Cecilia » , sade herr Vigert , sedan han tackat henne för sist och helsat henne från familjen Hedenstam , » hur är det med Burströmska målet ? Har ni avancerat långt deri ? » Han vände sig emot henne och hans ögon glindrade , medan små skälmska linier började spela kring mungiporna . Cecilias ansigte mulnade och hon höjde otåligt på axlarna . » Ack , tala icke med mig härom , ni vet ej hur det förargar och plågar mig . Ingenting kan ju göras dervid , hur man än försöker ! Jag har talat vid min bror , och han säger precist som farbror Conrad , att det vore en dårskap att stämma Burströms , att man kanske bara skulle åstadkomma ledsamheter dermed ! » Herr Vigert skrattade . » Nå , man kan då säga att ni blifvit rigtigt stukad , fröken Cecilia ! Nu kan ni förstå hur ohjelplig saken är , när till och med er bror , den renaste , ädlaste , vackraste och bästa jurist som finnes , icke kunnat uträtta ... » » Nej , skämta icke ! » afbröt honom Cecilia häftigt . » Denna sak har gjort mig mera smärta än ni kan förstå . Jag känner mig så hätsk , så upprorisk , derför att ingenting kan göras för det rätta , jag vill anklaga någon , men jag vet inte hvem eller hvad . Jag känner att det fins en slapphet någonstädes , men jag vet icke om det är i lagen eller hos mig sjelf eller hos bror Edward , eller kanske hos alla rika gent emot de lidande . Förstår ni hvad jag menar ? Den är så obeskrifligt pinande , den der känslan af någonting disharmoniskt , ofullkomligt , som man känner , men inte kan definiera ! Edward tröstade mig med att sådana der små orättvisor icke alltid kunna beifras , att de ligga i sakens natur , i förhållandet mellan de olika klasserna , att det fins åtskilligt här i verlden som är omöjligt att hjelpa etc. Men sådant der tal tillfredsställer mig icke . » Herr Vigert svarade ej genast . De gingo en stund tysta med nedslagna ögon . Så småningom lade sig ett djupt allvar öfver hans nyss så skälmaktiga drag . » Ja ser ni fröken » , sade han slutligen med sin kraftiga , litet råa accent , » det är just de der små orättvisorna , dem ’ ingen beifrar ’ , de der fina missljuden , som för mängden inte stör ’ harmonien , och som derför ingen bryr sig om att rätta , som ä ’ samhällets svåraste gift . D ’ ä ’ med dem som med bakterier och miasma , de ligga i luften , man andas dem dagligen , utan att märka dem eller känna hur mycket ondt de göra . Men ser ni , liksom läkarevetenskapen nu börjat sysselsätta sig med grunden till sjukdomarne och inte föraktar att söka dem i de minsta , längst in liggande detaljer , – liksom den börjar på att rensa luften och vattnet och födan , för att förekomma sjukdomar , så skall det äfven komma en annan vetenskap som rensar samhällskroppen , lita på det ! Har ni läst Herbert Spencer ? Der har ni mannen ! Han och hans efterföljare ska ’ nog taga i tu med allt sådant der unket otyg , som ståndsskilnad och folkförtryck och dylikt . Men till dess menskligheten ä ’ mogen att förstå detta , ä ’ det icke värdt att skrika och bråka och jemra sig öfver orättvisor , utan låta dem ha sin gång . De falla nog ändå bort , som ruttna äpplen ! » Cecilia svarade ej . Hon såg på honom litet tvekande . Ovilkorligen undrade hon hvad hennes far skulle säga om den der tiraden ? Hennes far hade nog mycket frisinnade åsigter , men han brukade alltid uttala sitt ogillande öfver unga vildhjernor , som rifva ned det gamla , utan att ha något nytt att sätta i dess ställe . Sådana kallade han » projektmakare » , och dem var han icke bevågen . Månne han icke äfven skulle kalla herr Vigert en » projektmakare ? » » Har ni läst Spencer , fröken ? » fortsatte herr Vigert . » Nej , det har jag icke . » » Nå , då kanske jag får låna er hans ’ Samhällslära ’ ? » » Ja tack » , svarade hon ifrigt , » det skall bli mycket roligt att läsa hans arbeten . » De gingo en liten stund tysta . Herr Vigert balanserade sin käpp af och an i handen , och följde med blicken dess rörelse . Så småningom försvann det allvarliga draget ur hans ansigte , och det der godmodigt ironiska leendet började spela i ögonen . » Ja , eftersom fröken nu blifvit så nedstämd genom lifvets orättvisor och menniskornas hjelplöshet , ska ’ jag väl försöka att krya upp er litet » , sade han slutligen med en sidoblick på Cecilia . » När allt kommer omkring , hade ändå ni och fröken Agnes rätt i att menskligheten i allmänhet , och herrskapet Burström i synnerhet , inte ä ’ så lumpen , som jag kände mig böjd att tro . Herr Burström har i förgår med egen hand gifvit Jonson en penningesumma som ersättning för den orätt , som blifvit honom och hans hustru tillfogad . » Cecilia gjorde ett utrop af häpnad och slog ihop händerna , så midt på Regeringsgatan hon än befann sig . » Hvad säger ni ? Det trodde jag knappast , – det var verkligen både öfverraskande och roligt att höra . Ja , ser ni , herr Vigert , man bör icke vara för hastig i att döma folk ... » » Nej fröken , det bör man icke vara , det har ni nog rätt i . Men om nu ni fick rätt i det här fallet , så fick jag rätt i någonting annat , jag ! Mins ni att jag sade att jag icke trodde herr Burström skulle ge så mycket som fem kronor en gång ? Tänk er så förutseende jag var ! Till fem kronor kom han icke upp , det hade varit en allt för känbar utgift – men fyra kronor gaf han Jonsons att trösta sig med . Närmare kunde man ju icke förutsäga , eller hur ? » Cecilias ansigte förlängdes betydligt . » Fyra kronor ! » upprepade hon häpen . » Ja , det var icke någon stor summa , det medger jag . Men kryddkrämar Burström är en klok ekonom , derför har han också bragt sig upp till en ansedd ställning . » » Fyra kronor ! » Cecilia kunde icke komma ifrån sin förvåning , på samma gång hon kände sig litet förargad öfver herr Vigerts gyckel . » Nå , hvad sade Jonsons om denna frikostiga gåfva ? » » Hvad de sade ? Ja , det ska ’ jag berätta er , ty det är verkligen karakteristiskt . Jonson blef mycket förtjust och belåten , tackade allra ödmjukast och stoppade penningarne i sin ficka . Troligen räknade han genast ut , att för fyra kronor kan man få en hel mängd supar . Men då madam Jonson fick höra talas om saken , sade hon , att om herr Burström lemnat pengarne till henne , skulle hon ej emottagit dem . Hon hade hittills redt sig utan herrskapet Burströms fyra kronor , och med Guds hjelp skulle hon hädanefter också göra det . Det var ju betecknande för mannens och hustruns olika karakterer , eller hur ? » » Ja , verkligen . » De voro nu framme vid generaldirektör Arnells hus . Cecilia spände ned sin parasoll , lutade den mot axeln och ringde på portklockan . » Bor ni här ? » frågade herr Vigert . » Ja , en trappa upp . Det är pappas hus . » » Det måtte vara utmärkt trefliga våningar » , fortsatte han , i det han såg uppåt huset . » Mycket , i synnerhet vintertiden . På sommaren är det icke trefligt att bo i staden , men mamma och pappa tycka ej om sommarnöjen , och dessutom ha vi i år reparationer på huset . » Hon hade stigit upp på nedersta trappsteget och räckte till hälften ut handen mot honom medan hon talade . » Det der är bestämdt ert eller fröken Agnes ’ rum » , fortsatte herr Vigert småleende , och pekade upp mot ett öppet fönster i första våningen . » Det ser så ’ poetiskt ’ och ’ svärmiskt ’ ut med blommorna och fogelburen i midten ! » » Ja , det är vårt rum » , svarade Cecilia skrattande . Hon stod ett ögonblick tyst , och betraktade litet fundersamt sin fotspets , derefter såg hon upp och sade hastigt : » Har ni icke lust att i höst komma och helsa på oss , och sjelf öfvertyga er om att vårt hem är trefligt ? » Herr Vigert bockade sig och det glindrade till i hans ögon , så att hela ansigtet upplystes deraf . » Tack » , svarade han ifrigt , » det har jag visst , – den allra största lust , det försäkrar jag er , fröken Cecilia . Får jag be er framföra min vördnadsfulla , fastän obekanta helsning till er far och mor , och min hjertliga till fröken Agnes ? » » Tack . Men då ni kommer tillsammans med pappa , får ni inte vara så sträng i edra omdömen om menniskor , – pappa blir så missnöjd och ledsen , då han hör sådana der stränga domar , han tror alltid så godt om menskligheten . » Herr Vigert småskrattade . » Jag lofvar er att jag skall bli mycket tam » , sade han , i det han fattade den hand hon räckte honom . » Ja , det var snällt . Adjö då ! Au revoir tills nästa söndag , då vi väl komma ut till farbror Hedenstams . Helsa dem hjertligt ! » Han tryckte hennes hand och bugade sig med hatten aftagen , och hon böjde småleende på hufvudet , hvarefter de skildes åt . Han gick småhvisslande ned till ångbåten , nöjd med sig sjelf och sitt sätt att taga lifvet , och Cecilia sprang uppför trappan , brinnande af ifver att få berätta sina föräldrar och Agnes slutet på » Burströmska målet » .
PER TME-DATE TME-TIME OCC PER OCC TME-DATE OCC PER OCC OCC PER PER PER OCC PER TME-TIME TME-TIME TME-TIME PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER WRK PER PER OCC PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER OCC PER PER PER OCC PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER OCC PER TME-DATE MSR-MON PER PER TME-TIME PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC OCC PER OCC OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER MSR-MON EVN OCC PER PER PER PER TME-TIME PER PER PER TME-TIME PER PER PER PER PER LOC PER PER PER PER OCC PER PER OCC PER OCC TME-DATE OCC TME-DATE PER PER OCC PER PER PER TME-DATE PER PER PER PER WRK PER PER PER PER PER PER PER PER PER TME-TIME PER PER WRK WRK WRK PER PER TME-TIME TME-TIME PER PER PER PER PER PER TME-DATE TME-TIME TME-TIME PER TME-DATE PER PER PER PER PER PER PER PER PER ORG-INST PER PER PER PER PER PER PER PER ORG-INST PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER TME-TIME PER PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER PER TME-TIME TME-TIME TME-DATE OCC PER PER TME-TIME OCC PER PER PER PER PER PER TME-TIME TME-TIME TME-TIME PER PER PER PER MSR-MON PER PER MSR-MON PER PER PER PER TME-TIME PER PER MSR-MON PER TME-DATE PER PER PER PER TME-DATE TME-DATE PER PER PER PER OCC PER PER PER PER OCC OCC OCC PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER SYMP TME-TIME PER TME-DATE PER TME-TIME PER PER PER TME-TIME TME-TIME TME-DATE PER OCC OCC TME-DATE PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER TME-DATE PER OCC WRK PER PER PER PER PER TME-DATE PER OCC TME-TIME OCC PER PER PER PER PER OCC PER PER OCC PER PER PER PER OCC PER PER OCC PER PER OCC PER TME-TIME PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER PER SYMP PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER OCC OCC OCC PER OCC PER PER WRK OCC OCC OCC OCC PER OCC OCC OCC PER PER PER PER PER MSR-MON MSR-MON MSR-MON PER TME-DATE TME-DATE PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER MSR-MON PER PER PER PER PER TME-TIME OCC PER OCC PER OCC OCC OCC OCC OCC TME-TIME PER TME-DATE TME-TIME TME-TIME PER PER TME-TIME PER PER OCC PER TME-DATE PER PER PER TME-DATE OCC ORG-INST PER TME-DATE TME-DATE TME-DATE TME-TIME PER OCC TME-TIME TME-TIME PER OCC OCC PER PER TME-DATE TME-TIME PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER MSR-MON MSR-MON PER PER PER MSR-DIST PER TME-TIME TME-TIME OCC PER PER PER PER TME-DATE TME-TIME PER PER PER OCC PER MSR-MON OCC OCC OCC PER PER PER PER OCC ORG-INST PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER MSR-MON PER OCC PER PER PER OCC PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER TME-TIME PER PER PER PER TME-DATE PER PER PER TME-TIME PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER TME-TIME LOC LOC LOC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER WRK PER PER PER PER PER TME-DATE PER PER LOC PER PER MSR-MON MSR-MON MSR-MON PER PER MSR-MON PER OCC OCC MSR-MON PER PER PER PER MSR-MON PER PER PER MSR-MON PER OCC PER PER TME-DATE PER PER PER TME-DATE PER PER PER PER TME-DATE PER PER PER