Efter en förträfflig middag , intagen i en sval berså , satte sig sällskapet att afvakta den förstärkning , som väntades från granngårdarna . Under det Blenda , luktande på de sköna blommor , hvarmed kusin Patrik försett henne , för sig sjelf undrade huru hon som bäst skulle skicka sig i societeten , började fru Regine Sofie anställa förhör efter gästerna . ” Det här starka rosendoftet , med suset i träden och suset i sjön , gör mig just lite sömnig – sladdra derföre du , Henriette , som har lätt för det , och säg mig hvilka du väntar . . . Men jag menar att du redan somnat , min kära syster Emerentia ! ” ” Jag – nej , jag är långt ifrån sömnen ! ” Och häri hade den goda själen fullkomligt rätt . Liksom Blenda var hon sysselsatt med tanken på sitt första uppträdande , och som det fallit henne i minnet att hon någorstädes läst att tystnad och tankfullhet tillkännagåfve bildning och förstånd , föresatte hon sig att i dessa punkter icke låta öfverträffa sig af någon . Hennes tillbakadragenhet vore dessutom lätt förklarad af sorgdrägten , och emellertid vunne hon förmånen att observera och lära , utan att blottställa sig för några misstag . ” Vi vänta inga andra ” – svarade Henriette sin svärmor – ” än de som höra till vår vanliga sällskapskrets härute under sommarn . ” ” Vet jag hvilka det är ? ” ” Sidenkramhandlanden Lorens känner mamma . . Hallbergs likaså , tror jag . . . ” ” Jaså , hökarns ? ” ” Ja , rika hökare Hallbergs . . Se ’ n ha vi spegelfabrikör Lundgrens , hofrättsrådet Ahlstens och . . låt mig se . . kanske kommer också hattstofferare Cederlunds , slagtare Brunns och gamla öfverstinnan Wollsmidt , hvilken är liksom en oldmor för oss alla . ” ” Än kammarjunkaren , kära du , du glömmer honom ! ” inföll Patrik . ” Hvem är det ? ” frågade mamma . ” Öfverstinnans son . Han är ute ett par gånger i veckan , och nästan alltid kommer han hit och sjunger med Henriette . ” ” Kanske mamma befaller att vi servera kaffet ? ” inföll unga frun , uppstigande . ” Det är visst det enda som sätter lif i oss ! ” Den aristokratiska fru Emerentia stafvade emellertid inom sig på den besynnerliga sammansättningen af gästernas rang . Hon var van vid landsortens trånga åsigter och kunde i sitt lif icke begripa hur en hökare , en hattstofferare – denna titel togs efter bokstafven – och ännu värre en slagtare kunde komma i sällskap med öfverstinnor , kammarjunkare och hofrättsråder . Den värda frun hade väl förut hört omtalas penningens makt , men aldrig hade hon inbillat sig att den vore i stånd att åstadkomma slika underverk . Medan Henriette , utan att afvakta sin svärmors tillåtelse , ilade bort , begagnade fru Emerentia tillfället att fråga sin syster om det i Stockholm brukades särskilta embeten för att göra hattar och att stoffera dem . ” Är du tokig ! En hattstofferare är helt annat än en hattmakare . Vet du icke att son min , Johan , är hattstofferare ? ” ” Kors , jag tyckte att du en gång skref – men kanske kunde jag icke rätt läsa ordet – att han hade en gal . . galanterihandel ? ” ” Nå ja , hattstofferare – och Johan först och främst – ha nog sådan handel . ” ” Men hvad sälja de då ? ” frågade vår fru , ganska nöjd att få denna upplysning . ” Allt möjligt ! Du skall få följa med mig en dag till son mins bod , så skall du få se militärprydnader , ljusstakar , ljuskronor , parfymerier och tåcket der . ” Nu är det ej för mycket sagdt att fru Emerentias hufvud bokstafligen svindlade . Hon kunde knappt ta ögonen från sin syster . Galanteri och hattstoffering var i Stockholm således liktydiga begrepp – och slutligen bestod hattstofferingen ej i att stoffera hattar , utan i att sälja ljuskronor , ljusstakar , militärprydnader och parfymerier ! Innan detta stora kaos hunnit reda sig , anlände en trupp främmande . Och se , dessa lysande fruntimmer , hvilka förde sig så väl som någonsin någon hjeltinna i la Fontaines eller Kotzebues romaner , voro de ej just den rika hökarfrun , den rika slagtarfrun och ändtligen den rika hattstofferarfrun , hvilken dessutom i behag och elegans var alla de andra , ja sjelfva Henriette , öfverlägsen . Efter ännu en timma hade hela sällskapet ankommit , på öfverstinnan när , och under intagandet af kaffet , börjades en konversation , som gjorde Blenda ej mindre hufvudyr än den föregående märkvärdiga upptäckten gjort modern . Stackars Blenda kände ej ett enda af dagens ämnen eller nyheter , visste ej namnet på en enda aktör , sångare eller sångerska , hade ringa begrepp om badorterna och ännu mindre om Svea-orden , Thalia , sällskapet det och sällskapet det , om konserter , soaréer , tillställningar i Kirsteinska trädgården , och mycket mer . Ännu värre befann hon sig , då damerna språkade henne an , ty alla ämnen började med : ” har fröken sett . . har fröken hört . . har fröken varit der och der ” ; och när Blenda blygt svarade att hon ännu ingenting sett utom den vackra staden och en del af dess omgifningar , företogo sig damerna godhetsfullt , men något inkrångladt , att beskrifva så många olika saker , att hon icke kunde fatta fjerdedelen . Och under allt detta slammer gingo de på och snörpte och sydde så qvickt , att Blenda tyckte det nål och tråd skötte sig sjelfva , och detta på sjelfva söndagen – den landtliga Blenda var dömd att falla ur den ena förvåningen i den andra . Under tiden hade herrarna , som voro vida mindre språksamma än damerna , dragit sig till ” verandan ” , dit cigarrer och punsch blifvit utburna . Man hade redan öfvergifvit hoppet att få se öfverstinnan denna eftermiddag , och damerna funderade just på en promenad , då Henriette – som troligen hade någon liten hemlig otålighet att bekämpa , ty hon gjorde sig oupphörligt ärenden in – vid återkomsten från en af dessa husmoderliga ronder hugnades med underrättelsen att öfverstinnan och kammarjunkaren syntes i parken . Det är omöjligt att veta hvilka angenäma egenskaper dessa personer egde , men nog måtte de ha varit af högre art , ty intet enda af fruntimren – med undantag af våra tanter och Blenda – undgick en viss elektrisering . Öfverstinnan var hvarken mer eller mindre än en gammal fryntlig hedersgumma , den der gerna såg sig utmärkt som den förnämsta i den lilla kretsen , hvilken ock mycket fjäsade för henne . Hennes son kammarjunkaren var deremot en ung artig man , som roade sig att fjäsa för de unga fruntimren . Han hade ett sätt att prata , som helt och hållet förtjuste dem , och han talade tillräckligt gerna för att icke ledsna på att höra sig sjelf . Men till sina vanliga åhörarinnors och beundrarinnors stora missbelåtenhet gjorde han sig i dag förtjent af ett visst klander . Knappt hade han en qvarts timma låtit sin tunga genomlöpa den intressanta bana , der den med så mycken smak brukade kapriolera , än han hastigt afbröt och vände sig , icke till Henriette , som var beredd på och van vid en mera uteslutande uppmärksamhet , utan till Blenda , hvilken han helt okonstladt nalkades med en fråga om det intryck , som Stockholms sköna nejder gjort på henne . ” Jag fruktar att jag ej kan reda det ! ” svarade hon med sitt intagande leende . ” Men jag har ej ens drömt om något så präktigt . ” ” Icke ens drömt – det vill säga att fröken anser det drömmen alltid öfverträffar verkligheten ? ” ” Jag inbillar mig åtminstone att det ganska ofta är händelsen . ” ” Och jag gissar att fröken nog framdeles ändrar tanke . . . Men får jag ej lof att hålla de der grässtråna – vi stockholmare förstå oss också på att binda strå i gröngräset . ” Och till Henriettes djupa förtrytelse satte sig kammarjunkaren nu bredvid Blenda , artigt framräckande handen för att sammanhålla de grässtrån , som hon , sig sjelf ovetande , uppryckt , men dem hon nu villigt lemnade , emedan det gaf henne tillfälle att , under det hon knöt , tänka på om hon någonsin mer finge återse ” riddaren af svarta rosen ” . . . och se , kammarjunkaren hade tur att hålla : Blendas riddare skulle nog komma åter . ” Hvad tror herrskapet , borde vi ej nu göra allvar af promenaden ? ” frågade värdinnan . ” Här tar då värman alldeles öfverhand ! ” Förslaget väckte delade tankar . Öfverstinnan , tant Regine Sofie och ett par andra fruar föredrogo att i ro smutta på limonaden och knapra på de öfriga förfriskningarna , hvaremot den yngre afdelningen gaf sitt fulla bifall . Men hvem var det , o himmel , som icke såg att Henriettes shal , vid hennes försök att kasta den öfver axlarna , ville fladdra ifrån henne , och hvem var det som hjelpte tillrätta Blendas shal – hvilken icke fladdrade någorstädes – om icke kammarjunkaren , och hvem , om ej han , gick sedan troget vid den unga landsortsfrökens sida ! Det var först vid vändningen i en allé som han befann sig helt nära Henriette , hvars gnistrande ögon kommo honom att hastigt draga sig några steg före med henne . ” Jag är ganska förundrad ! ” sade hon kort . ” Det kommer deraf ” , hviskade kammarjunkaren med en röst så mild och len , att den liknade suset af sommarvinden i en blomsterparterr , ” det kommer deraf att ni ej hunnit längre än till . . . ” ” Till hvad ? ” ” . . . er första lilla intrig . ” ” Hvad vill det säga ? ” Frågan åtföljdes af en blossande rodnad . ” Att den tjusande Henriette framdeles lär sig att finna nyttan af en afledare ! ” ” En afledare ? ” ” Det lilla bryderi , som vi erforo i förmiddags , skänker ju oss erfarenhet . ” ” Det medgifves . ” ” Nåväl , hellre tvingar jag mig att sysselsätta mig med den obetydligaste , än jag . . . ” ” Än ni ? ” ” . . . blottställer den skönaste . ” ” Om jag blott visste , om jag vore öfvertygad . . . ” ” Om hvad ? ” ” . . . att ” – Henriettes röst hade nu erhållit en oändlig förmildring – ” att det vore blott tvång ? ” ” Elaka – kan ni tvifla derpå ! ”
PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE PER OCC PER OCC PER OCC PER PER OCC OCC PER OCC PER OCC PER OCC PER PER PER OCC OCC OCC OCC PER PER LOC OCC OCC PER OCC OCC PER PER LOC PER PER PER PER PER OCC OCC OCC ORG-INST ORG-INST LOC PER PER PER TME-DATE TME-TIME PER OCC PER OCC TME-DATE PER PER LOC PER OCC PER PER OCC PER PER PER PER OCC PER OCC PER TME-TIME PER