Nedom fjällen . Häj , hvad glans öfver högåsen ! Sol och sol och böljande vidder . Myggen och fjällflugan och knotten de jaga yra och galna mellan granar och enar för att hinna lefva , ranunculus och blåriset dofta ut som lokomotivet frustar ånga , barrstigen gungar af värmedruckna myror . Korna råma på gårdsängen , grisarna gny som slakträdda i stiorna , ty skimret gör dem ursinniga , fåren ränna , så att bjällrorna ringa och pingla i den tunna luft , som bär ljuden ned öfver dalarna och gårdarna , där dörrar slå och yxor hugga och hus timras , hän öfver älfven till andra åsar och andra dalar . Det är så ljust , så ljust , att det icke vill bli dunkelt i skogen en gång — blott lif och glans vill det bli till här uppe . Men högt öfver dalar och älfvar och töckenblå åsar löpa fjällkammens fina silfverlinier , glidande mjuka som dimmor , stundom sagolikt fjärran , stundom häpnadsfullt nära med strimmor af tyngre hvitt , det är snö . Och stryka molnen ned öfver fjällväggen och endast åsen synes vid horisonten , så finnes fjället där dock — det vet man . Så står jorden dag och natt stilla i glans , en lätt skugga är natten , något mindre bländande ljus än dagen , men ljusare ändock än det , som tyckes mycket ljust . Då får den oerfarne toppgalenskap , han vill upp — upp där silfverkullarna lysa och » fjällbruden » blommar , högre vill han , och när han kommit högre vill han ännu högre — allra högst . Det var en sak Jan Erson aldrig kunnat fatta . Nu var han gammal , men icke en enda gång i sin ungdom hade han känt lust att komma högre , än han befann sig . Breda ut sig ville han emellertid , och i trettio år processade han med hvarenda bonde inom de närmaste tio milen om skogar och jordlotter , tills han fick rykte i själfva det processlystna Jämtland . Och visst hade väl Jan Erson rätt , ty han blef en rik man och därpå » väckt » , så att nu hade han det tryggt och godt både för det närvarande och det tillkommande . Om sommaren satt han i solskenet på en bänk och läste högt ur bibeln , hvartill han fogade egna utläggningar . Det var på högåsen , inunder låg Ersonska gården med hvita byggningar och rymlig ladugård , men bredvid stod en smedja , där Olof i Lien hamrade , så att gnistorna flögo ut genom dörren . Smeden var en ungdomsvän och mycket hade dessa båda haft gemensamt . Som åren gingo , gledo de dock ifrån hvarandra och godt vore icke att säga , hvem som bar skulden , ty Jan var alltid slät och blid och Olof var karg och tyst . Så blef då Jan troende och slog sig ned på ett bräde under smedjans inslagna fönsterrutor , läste bibeln och lade ut , och de sjungande tonfallen rullade nedåt dalen . Ett och annat skulle väl tränga in och haka sig fast mellan hammarslagen , men år gick efter år , och det föreföll omöjligare att omvända smeden än att vinna processer . En dag satt Jan som vanligt utanför fönstret men hade fallit i betraktelser . Släggan där inne gick på som en retad kärings skrik och äfven de uppstämda zionsångerna öfverröstades . Han hade ett blekt , slätrakadt ansikte , denne åsbo , smal mun och svarta ögon . Håret var benadt midt fram och föll tjockt och tvärklippt fram öfver kinderna . Uttrycket var blidt och glatt , och den beslöjade blicken gled oftast längs kullarnas vågiga linier . Plötsligt tystnade hamrandet och Olof i Lien kom ut och satte sig på en brädhög . Hans ögon foro oroligt i det sotstrimmiga ansiktet , där hvitan lyste i dyster glans . — Om den boka tal sant , så blir det illa för dig och mig , min käre Jan , sade han plötsligt . Det var det första han på alla dessa år yttrat i den saken . » Jan förändrade icke en min. Munnens långdragna , tättslutna smalhet gjorde åsynen onaturligt blid . — Om dina synder än vure blodröda , så skola de dock varda snöhvita , säger skriften — det är Härrens ord till oss syndare . — Men om I bekännen edra synder , bekänner står det — icke framhärden , icke framhärden , envisades smeden med minnet plötsligt fullt af alla de ord , hvilka sommar efter sommar krupit in och fastnat , tills de blifvit mer vana än alla dem han till daglig dags använde . — Härren ser till hjärtat , käre Olle — till människans lönligaste hjärta — och vet , om hennes namn är skrifvet i Lifsens bok . Därpå hänger det , du Olof — tro på Härren Jesus så varder du och ditt hus saligt , din hustru och din tjänare och allt hvad dig tillhörer . — Du skall bara tro Olle , så varda synderna dig förlåtna , afplanade , som om du alls icke syndat hade . — Bättre att vara full af de orättfärdigas ben än lik de nio och nittio rättfärdiga , som ingen bättring behöfva . Olof var borttappad . Han teg mörkt och lät ordströmmen brusa sakta förbi . Jans ögon irrade utefter den skimrande åsens linier , och hans mun talade mjuka ord med ett eget uttryck af ro och öfvertygelse . Om han var förvånad öfver den gamle syndarens intresse för det budskap , han så länge framburit , låtsade han icke därom . Jan Erson var så klok , så klok , en af Jämtlands klokaste karlar . Nere på sluttningen pinglade och pinglade det från kreaturens klockor . Luften skalf af ljud och dallrade af lätta färger . Själfva solglansen liksom vidgades , töjdes i det oändliga , tills älfvens gnistrande och kullarnas eviga dimblå fick något vidunderligt vid sig . Plötsligt for Olof upp och pekade bortåt . Han såg förvirradt på Jan , som sökte han efter form för sitt intryck . — Upp — en vill upp , du Jan , till fjälls — till himmels , en härdar liksom inte ut . Jans små ögon blinkade och slötos därpå som en katts ögon i solsken . I likgiltig hvardagston svarade han : — Åhja , här är inte fult , när vädret är klart . Med smedens arbete började det snart att taga af . Allt oftare kom han ut svart och svettig och satte sig bredvid bonden . Denne låtsade om intet , han syntes mindre böjd för att tala än för att läsa och sjunga . Bäst vore att låta Ordet värka direkt . En dag afbröt Olle tvärt : — Månn Andreas Gunnarsson har kunn ’ t komme sej för i sommar ? Jan såg icke upp men svarade ögonblickligen : — Andreas var en oförståndig karl , som inte tog vara på sitt och skött ’ sitt , därför fick han ingen välsignelse af Härren . Ty Härran säger till människan : förvalta ditt pund , säger Han . — Du tog så att säj ’ yxan ur hand på ’ n du Jan , du tog skoga hans och jorda hans — — Lag och rätt var det , världslig ordning , Olle . — Somliga säj ’ nu , att han , vittnet Lars , svor falskt . Det blef en liten tystnad . Så yttrade Jan blidt : — Illa anstår det oss att döma , du Olof . Larses själ får svara inför Härran på domens dag . Olof flyttade sig närmare och körde fram sitt sotiga , ångestfulla ansikte tätt in vid Jans . — Vi visste ’ t , vi visste ’ t , du — åt hälvete bär det med oss , hväste det plötsligt . — Hysch , hysch — hviskade bonden skrämd och skakade varnande sin hand . — Den synden är förlåten , Olle . Vure än edra synder blodröda — — Ja , men si — bekänner står det . Nu hade Jan sitt ansikte åter klart och höjde rösten : — På domens dag skola alla gärningar uppenbara varda , onda och goda , men Guds barn ingå i Lifsens härlighet , och har du då gjort synd , så gör det ingenting , inte så mycket som så , för blodet har tvättat bort det , sir du . Olof satt och mumlade oroligt , han hade svårt att följa med . Jan fortfor utan ett ögonblicks dröjsmål : — Jag hjälpte Andreas med hemmanet , fast han var en slarfviger karl , det var han . Nu bankade Olle i brädet : — Ja , men du to ’ jänta hans och ho ’ tjänte dej fritt för den orsakens skull , och du slo ’ henne . Jan , ja , det gjor ’ e du , för ett styggt sinne har du , fast ingen ser ’ et på dej . — Den jäntan var styf och ond — djäfvulens ande hade hon , hårda ord förde hon i munnen . Öfver Jans drag drog en tät slöja . — Hon talte sanningens lefvande ord , skrek Olle . Gud hjälpe oss , på orättfånget gods lefver vi , Jan , och änkors och faderlösas tårar , heter det . Du fick det mästa du , men du narra ’ mej med , och när arga skalkar locka , står det . — Jag fattig , syndig människa , som i synd född är — Smeden stod upprätt och skalf i sommarvärmen , han lyfte armen som för att slå , sot och svett runno utför hans skäggiga kinder . Bonden satt blek och blinkade fort . Det var något på tok med Olof i Lien . — Du ska sätta dej ner och inte prata så högt , för folk hör dej — försökte han dämpa — hvad nyttar allt det gamla , du Olle — se allting är ny vordet — — Nej du listiga räf , du satans bonne , vrålade Olof i Lien med feberglöd i de gamla ögonen — nej tig ’ gör jag int ’ , bekänna skall jag inför människorna vårt onda lefverne , för det var falskhet de långa åren och änkors och faderlösas tårar , och du ska gå fattig och arm från gård och grund , och jag ska vandra med påsen på rygga — åj . Härre misskunda dej öfver mig syndare . Han brast i snyftande gråt och sjönk ned . Vid denna vändning släppte Jans ansikte sitt spända uttryck , och intalande lade han handen på smedens knä . — Du ska vara förståndig , Olof , du ska tänk ’ på Greta — kansk ’ skulle hon gå hän och göra sig något illa i skammen , det skull ’ komma öfver ditt hufvud det , Olle , den synden kunde inte förlåtas dej , för så tröst ’ du inte på Härren i hjärtats enfaldighet utan drog olyckan öfver ditt enda barn ... Bara vara gla ’ nu , bara prisa Härran , för han hafver fört din själ ifrån världens onda vägar . Och utan att vänta på svar , stämde Jan Erson upp en sång , som klingade fromt ned i dalen . Smeden stirrade slött på marken . Hans kraft var uttömd . Du kloke , kloke åsbo , hur visste du icke alltid att bärga för det tillkommande , så att det blef öfver för det närvarande ! * * * På vintern , när älfforsen frusit och backarna smält ihop till ett hvitt , obanadt fält och himlen hängde blygrå med strimmor af blod öfver taken och solen aldrig togs med i beräkning och fjällen försvunnit vid horisonten och tiden genomlefdes tåligt och tungt — då trampade Jan Erson en kväll genom snön uppåt smeden Olofs stuga . Ett sällsamt ärende hade han , och sällsam var den värkan , det gjorde i smedens osvarma kammare . Han anhöll om Gretas , den måttligt bärgade smedjäntans hand , för sin äldste son och arfvinge till alla gårdar , uthus och skoglotter . — Gud Fader , ropade Greta och tyckte af glädje , att golfvet vek under hennes fötter . Men Olof , fadern hennes , gick ut i snön , han stönade och ögonen , skumma af härdens eldar , irrade sjuka kring det stumma hvita fältet . Jan hade dock lirkat samman värre saker och fastare viljor än så . Och innan myggdansen börjat i skogarna , var Greta ungmor på Ersonska gården . * * * Häj , hvad glans öfver åsen ! Den feberkorta , den bländljusa , den tusenstämmiga sommaren har kommit i silfvervagn med eldhästar . Hennes gördel är blå och kronan finare än spindelns väf , där solstrålarna leka . Hvad jublande , häjdlöst , jagande lif i skogar och dungar — dagarna är få , lusten omättlig . Gräset vid Olofs smedja bågnar och vajar för älfvens bris . Där inne är tyst , och svart står härden . Jan kommer gående uppför stigen . Han bär ingen bok , men hans ansikte är blidt och visst . Han är nu uppe vid det gamla brädet och ser in genom den tomma fönstergluggen . Skymmer gör det där inne , och det är väl , ty från taket vid härden dinglar något sotigt och fult , som icke hör samman med det pockande , kamplystna lifvet i sommarsolen . Klok var du gamle Jan , men hade du någonsin beräknat den synen ? Jag vet det icke . Numera är det mödosamt att vandra upp till krönet , och där drar kyligt för ålderdomen . Jan med silfverhåret och det smala blida leendet sitter i lä nere på gårdens veranda och läser högt ur bibeln , och de sjungande ljuden fortplantas öfver älfven till andra åsar och andra dalar .
TME-TIME TME-TIME TME-TIME TME-TIME PER MSR-DIST OCC LOC PER WRK WRK PER OCC PER PER PER WRK OCC PER PER PER OCC PER PER PER OCC PER PER PER PER LOC PER PER PER PER OCC OCC PER PER TME-DATE PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC OCC PER PER OCC PER PER OCC PER PER PER PER OCC TME-DATE PER TME-TIME PER OCC OCC PER PER PER PER PER WRK PER PER PER PER WRK