Med biträde af den beskedliga ” mamsell ’ i portgången ” , hon , som varit behjelplig vid den märkvärdiga peignoirens förfärdigande , hann Blenda att få sin toalett ordnad i rättan tid . Och då mamsell och madam följde de begge öfversälla fruntimren ned till trappan , der en vacker vagn på bestämdt klockslag väntade , sade Blenda till den förra och fru Emerentia till den sednare ungefär en och samma fras : ” Snart , gudskelof , skola vi vara i tillfälle att belöna er tjenstaktighet ! ” Aldrig hade Blenda varit så strålande skön som i dag , aldrig hade lifvet synts henne så himmelskt – jorden var ingen jord : den var ju sjelfva himlen . ” O ” , sade hon till sin mor , då vagnsdörren slogs igen och vagnen rullade bort , ” kan man tänka sig en intressantare belägenhet ! ” Fru Emerentias svar bestod deruti , att hon på ett rörande sätt hvälfde ögonen . ” Vi resa bort ” , återtog Blenda . . ” vi veta ej hvart – ty gudbevars från att göra kusken minsta fråga : emedan han är utan livré , bevisar det att han sjelf är ett slags hemlighet . Vi hinna till ett vigtigt mål . . vi veta ej hvilket ! Vi skola träffa en riddare med sluten hjelm . . och när vi skiljas från honom , är han ej mer den gåta , som han tror sig vara för oss . . . Sannerligen , mamma , i detta ögonblick skulle jag nästan vara frestad att önska det jag icke känt hans höga rang : nu får icke han den öfverraskning , som han väntar , då han ändtligen tillkännager sitt stånd ! ” ” Jo , något sådant som allt det här skulle ha händt oss nere på bondlandet . . . Våra öden äro verkliga romanöden , och vi borde riktigt laga att få dem i händerna på någon bra författare . . . jag får genast en idé , du lilla : jag skall obligera min måg , så snart j blifvit gifta , att han låter presentera hos oss den söte författarn till Blomman på Kinnekulle – hvad heter han nu igen . . . . Mellin . . . ja , Mellin var det – han skall icke skämma bort det , han ! ” ” Det var en lysande idé , mamma . . . . bara vi få uppträda anonymt och jag slipper sitta för honom ! ” inföll Blenda skrattande . ” Godt , godt , vi få väl resonera om det sedan . . Men för att nu återgå till vårt förra ämne , så har du fullkomligt orätt i den önskan att det skulle ha varit väl , om du icke känt grefvens rang , ty utan den kännedomen hade dessa äfventyr icke kunnat ega rum . . icke hade du blifvit kär i en man , hvars stånd varit dig obekant – det skulle ha varit alltför riskabelt ! ” Under samtal sådana som de ofvanstående ilade tiden hastigt undan , och man hade färdats omkring tre timmar , då – vid damernas för tjugonde gången uttalade förmodan att grefven väl snart skulle inträffa – vagnen helt tvert stannade . ” Hvarför håller han här , min vän ? ” frågade fru Emerentia kusken . ” Vi ha ju nyss bytt om hästar , och här fins hvarken hus eller menniskor eller . . . ” ” Men här fins en obeskrifligt vacker skogstrakt , der en liten frukost kanske skulle smaka ! ” ropade en glädtig röst , och från sidan framkom en ung man , på hvars vackra ansigte sällheten stod lika tydligt tecknad som i de lifliga ögonen . ” Kusin Jean , kusin Jean ! ” ropade Blenda . . . ” Ah , ni ser icke så mulen ut nu , som då vi sist träffades . . . ” Men här tystnade hon , ty kusin Jean lyfte henne i detsamma ur vagnen , och under det korta ögonblicket kände hon hans hjerta slå i kapp med sitt eget . Hennes nåd , som hjelpt ur sig sjelf på andra sidan , stod emellertid och neg för grefven och skogen och himlen och vattnet , som skymtade fram mellan träden . Hon både hoppades och fruktade att hela den hög-grefliga familjen kunde vara gömd i någon däld , och var mycket rädd att fela i respekt , då de visat henne den attentionen att komma henne till mötes . ” Seså , mina damer ” – sade kusin Jean , hvilken var långt ifrån att ana den omätliga vigt , som hans värda tant gaf åt hans lilla tillställning – ” som vi icke ha att vänta middagen så tidigt , inbjuder jag er till en liten förfriskning i gröngräset . Min önskan är , såvida jag vågar framställa den , att vi skola föra ett förtjusande nomad-lif , med frihet att uppehålla oss hvarhelst det oss lyster , ty sådana lustfärder äro ju ändå – låtom oss komma öfverens om det – de aldra behagligaste ? ” ” Ack ja , ingenting kan vara mera förtjusande , mera poetiskt ! ” ropade Blenda , som lik en sylf eller en liten elfva hoppade öfver den ljusgröna gräsmattan , som låg utbredd för hennes fötter . . ” Jag önskade att jag hade ett par kastanjetter i händerna , så skulle jag straxt tro mig vara en zigenardrottning – ni , min kusin , är tillräckligt mörk att passera för kungen . ” ” Förträffligt – det är då min gemål som jag har äran bjuda armen ! ” ” Huru . . vet ni då ej att det fins ogifta drottningar ? ” ” Nej , sannerligen jag trott det vara händelsen , då det på samma gång fins en kung på tronen ! ” ” Se , der ser ni faran att tala om det , som man icke känner – zigenarne ha sina egna lagar . . . . Men vet ni , kusin Jean , att ni temligen länge gjort er osynlig ! ” ” Alltför länge ? ” ” Till och med det ! ” ” Ack , denna frånvaro har grymt straffat sig sjelf – ni känner icke , ni förtrollerska , hvad längtan vill säga . . . ” ” Icke ? ” ” . . och fruktan . . ” ” Aha ! ” ” . . och tvifvel ! ” ” Det är sant , ty jag har aldrig tviflat , jag ! ” ” Vet ni , min lilla kusin , att ni är alldeles gudomlig ! ” . . . . . . . . . . . . . . . . . . Fru Emerentia , som eljest så gerna lyssnade till grefvens kurtis för hennes dotter , gick nu blott och funderade på hans framkastade infall angående nomad-lifvet . Det var naturligtvis ett gyckel , för att bortblanda verkligheten – och gud vet hvarifrån hon fick den idéen att en stilla harmonimusik snart skulle låta höra sig , men derom var hon fullkomligt öfvertygad , liksom att denna musik , hvars första toner hennes själ redan uppfångade , skulle blifva signalen till en kedja af öfverraskningar , den ena olikare den andra , och alla i stigande . Men dessa intressanta luftslott måste slutligen falla tillsammans . Efter tio minuters vandring upptäckte man en den vackraste lilla lund af späda björkar och inuti den på sjelfva marken uppdukad en lätt måltid , som egde allt möjligt lockande , utom det väsendtligaste : några gäster jemte dem sjelfva . Fru Emerentia drog en bitter saknadens suck – hon var icke beredd på detta . ” Ha ” , sade hon ( förstås inom sig sjelf ) , ” de grymma hafva ännu icke gifvit med sig ! Men må ni vänta , mitt herrskap , tills ni får se min dotter – hon skall veta att hämna sig på er kallsinnighet derigenom att hon stjäl allas era hjertan . . Himlen är rättvis ! ” Om man sett vår nåds hemlighetsfulla pantomim vid alla dessa skiftande tankar , skulle man hafva trott henne vara sysselsatt att repetera någon rol , der en förtörnad mor besvärjer himlens och jordens makter att uppmjuka de förstenade känslorna hos den barbar , af hvilken hennes barns öde beror . . . . fru Emerentia hade onekligen sina små anlag för melodramen . Hvad de unga menniskorna beträffar , voro de i den grad förälskade och förtjusta af hvarandras åsyn , att de ej sågo något annat än sig sjelfva . Detta afguderi kom den bedragna fru Emerentia ganska väl till pass . Först och främst fick hon tid att lugna sig och dernäst blef hon i tillfälle att utöfva sina moderliga pligter och gifva grefven en liten lexa – mycket fin , förstås – som kunde lära honom begripa att det med en fru af hennes nåd v. Kühlens belefvenhet icke ginge an att spela den glömske . . . dessutom skulle väl guds-gåfvorna användas , då de en gång voro framkomna . . det vore både synd och skam att icke äta , då en sådan förfriskning retade aptiten . Men att visa grefven hans glömska var lättare sagdt än gjordt , ty kärleken har ett eget sätt att höra : den både hör och svarar i luften – och då fru Emerentia tröttnade att upprepa sina förmaningar , började hon ensam angreppet på de uppdukade läckerheterna , äfvensom hon icke försmådde att kredensa sig sjelf af det purpurröda vinet , som gnistrade i kristallkaraffen och så oändligt vackert porlade i den förgyllda silverbägaren , hvilken hon förde till sina läppar . Vare sig att den eldiga drufsaften hade en lifvande verkan eller att hennes nåd såsom vanligt kände sig benägen att öfvergå till de bästa slutsatserna , nog af , hon hemsöktes snart af en blixtrande ide , som , antingen den nu upphämtades ur bägarens botten eller från bottnen af hennes uppfinningsrika hufvud , likväl var lika mäktig . ” Så enfaldig jag var som kunde föreställa mig att hufvudakten skulle spelas här vid första hvilplatsen – det är ju klart som dagen att det först blir allvar af vid den andra ! Man behöfver komma sig i ordning , man vill vara längre aflägsnad från staden . . och slutligen vill man så länge som möjligt fördröja tiden , för att göra intrycket så mycket högtidligare . ” Fru Emerentia blef redan rörd : hon förde näsduken till ögonen . Hon såg – ty hvad kunde ej hon se – grefvens far excellensen . . . . i detta högtidliga ögonblick , då fjällen , så att säga , föllo från hennes ögon , fattade hon tydligt att grefvens far måste vara excellens . . . . hon såg alltså , upprepa vi , hans excellens i stora generals-uniformen och alldeles fullsatt med in- och utländska ordnar komma emot henne , inläggande i sitt skick hela den hofmanna-artighet , som hon hört omtalas från gustavianska tiden . . . och på furstligt sätt behagade han kyssa henne först på ena kinden och sedan på den andra . Under det denna intagande ceremoni försiggick , syntes grefvens fru mor ” excellensan ” sittande på ett slags tron , anbragt af mossa genomslingrad af friska blomstergirlanger och rundtomkring belägrad af små silfverhvita keruber med rosenröda vingar . På den höga damens ädla panna strålade ett familjdiadem af oerhördt värde , men då hennes sons unga brud djupt knäböjde vid hennes fötter , aftog hon diademet och satte det på sin nyvunna dotters hufvud , hvilken då , betagen af heliga och inspirerade känslor , talade ord så sköna , rörande och tillika kraftfulla , att både excellensen och hans gemål greto och unga grefven gret , hvarjemte alla onklar , tanter och kusiner , som blifvit inbjudna , äfven togo till näsdukarne . Men midt ur denna omätliga gloriad upprycktes hon plötsligt af den tanken , att Blenda var så godt som fastande , en omständighet , hvilken kunde beröfva henne hela den styrka , som hon hade af nöden . . . Fru Emerentia erinrade sig hafva hört huru , vid intagandet i vissa hemlighetsfulla samfund , neofyten genom föregående svält beröfvas sina fysiska krafter , något som i sin tur verkar på de moraliska . ” Nej , ” utropade hon högt och med eftertryck , ” aldrig skall det sägas att jag försummat något , som kan underhålla det mod , hvaraf hon är i behof ! ” Och riktande en bönfallande blick på sin dotter och en dito på grefven , sade hon ännu högre : ” Blenda , mitt barn , i salig farmors och din fars namn besvär jag dig eller – om så behöfs – befaller jag dig att äta ! ” Blenda såg leende upp . ” Huru då , mamma . . är den saken så angelägen ? ” ” Lyd , mitt barn ! Det är en sak , hvars nödvändighet jag , din mor , känner . Herr kusin , var så god och förena sig med mig ! Jag har erfarenhet af lifvet och vet hvad jag tillråder . ” ” Förlåt , förlåt , min bästa tant , att jag är en så försumlig värd ! ” ursäktade sig kusin Jean . Och nu började en munter strid mellan de båda unga . Blenda ville icke alls äta , men då hon tvingades dertill , tvingade hon å sin sida kusin Jean att uppäta de dubbla portioner , som hon lade för honom . Ändtligen var förfriskningen intagen ; och sedan kusken och en betjentpojke , hvilken åtföljde grefven under hans sista inkognito , gjort slut på resten , steg värden med damerna i vagnen , och resan fortsattes . ” Nu , då vi kommit oss i ordning ” , sade Blenda – som , sittande midt emot sin riddare , med förtretlig skalkaktighet vred parasollen så , att han ej fick kasta någon blick på hennes blomstrande ansigte – ” nu skola vi tala allvarsamt och i förtroende ! ” ” Börja med det då , min lilla kusin ! ” svarade han , i det han behändigt fattade om parasollen och sköt den åt sidan . ” Sedan ” , tillade han hviskande och med en blick , som höjde rosorna på Blendas kind , ” blir det min tur ! ” Blenda kastade ett förstulet ögonkast på sin mor , hvilken till svar gaf henne en temligen eftertrycklig stöt i sidan . . . . begge hade en och samma tanke : ” Nå ändtligen ! ” ” Jo ” – återtog vår unga fröken , sedan hon lyckligt öfvervunnit den blygsamma förvirring , som grefvens sista ord förorsakade henne – ” det förhåller sig så , att jag blifvit uppmanad att taga råd af kusin Johan , och som jag blott känner en kusin Johan , så är det naturligt att jag vänder mig till honom . ” ” Och han skall efter bästa förmåga söka att motsvara förtroendet . ” ” Nå , hvem tviflar väl på det . . . Händelsen är den , att en ung man af mina bekanta funnit mig så der temligen i sin smak . ” ” Detta är något obestämdt , alldenstund det är bestämdt att många andra funnit detsamma ! ” ” Ah , se det kan kallas ett ridderligt svar . . . men , för att vara ännu uppriktigare , den unge mannen har utvalt mig till sin följeslagerska . ” ” Det der blir åter nästan för tydligt ! ” ” Jag kan icke hjelpa det . . . Vidare har han – såsom jag redan sagt – försäkrat mig att han hoppades det herr Johan Blücher , af hvilken han fann sig ganska intagen , skulle hos mig rekommendera honom till det bästa . ” ” Hm – ett kinkigt uppdrag ! ” ” Så mycket kinkigare , som det väl kommer att bero af huruvida han är lika intagen af – baronen . ” ” Aha , det är fråga om att bli friherrinna ? ” ” Ja , min kusin – tycker ni att det är att sträfva för högt ? Jag kan försäkra er att jag aldrig tänkt på någonting mindre . . . ” ” . . och att bli rik ? ” ” Det har också ingått i mina beräkningar : den som är rik , har så många förmåner , kan tillfredsställa så många fantasier ! ” ” . . och att få lefva i den så kallade förnäma verlden ? ” ” Ja ja , just om allt det der är det fråga . . . Jag tycker om att bli en förnäm dam , att få vagga mig i en vagn med en eller två livréklädda lakejer bakpå , att bli hyllad och uppburen af min mans vänner , en hel svärm grefvar och baroner , och framför allt att göra alla grefvinnor och friherrinnor förtviflade af afundsjuka . . ty jag ärnar icke spara min mans kassa för att bli skön ! ” Vid de sista orden fäste Blenda sitt leende öga på sin älskare . Hon var öfvertygad att han i samma glada ton skulle förebrå henne hennes fåfänga och behagsjuka , ty den orsak , som hon på sista tiden lyckats uppfinna för gumman Gyllenhakes ihärdiga påstående att hon i ” grefven ” icke borde se en grefve , var den att han , som egde så ädla tänkesätt , fruktade att hon med alltför mycken förkärlek fästade sig vid de högre ståndens förmåner . Men tvert emot hvad hon förmodat svarade han henne endast dessa ord : ” Denna verld skulle nog passa er ! ” ” Bör jag tyda detta svar som ett råd , min kusin . . bör jag tro att ni gynnar baronen ? ” ” Jag nästan börjar att göra det . . . Men hvad säger tant om saken ? ” ” Åh , jag tar helst ” , svarade fru Emerentia med , såsom hon sjelf ansåg det , utmärkt takt , ” jag tar helst den , som min dotters hjerta utväljer , och jag litar på att hennes instinkt varit så fin , att hon med trygghet kan uppoffra baronen . ” ” Detta var ett ganska klyftigt svar ! ” Fru Emerentia pöste inom sig , men såg helt blygsamt bortåt vägen . ” Jag skulle deraf kunna dra den slutsatsen , att tant för Blendas lycka icke anser nödvändigt att göra ett förnämt gifte ? ” ” Åh , kära hjertandes , gå icke ett stackars fruntimmer så der in på lifvet ! ” ” Huru , min tant ? ” ” Bevars , jag upprepar ju att jag är nöjd med den , som hon sjelf väljer till man – men det är så , min bäste kusin , att jag alltifrån hennes barndom trott att hon skulle bli en verklig dam , jag menar en dam , som kunde göra sig någorlunda säkert hopp om att bli presenterad på hofvet . . . ” ” . . och få dansa med hans kongl . höghet kronprinsen på hoffesterna ! ” inföll Blenda . ” Just det , du lilla : du riktigt tar ordet ur munnen på mig . . . men ack , den dag då detta inträffar , fruktar jag endast en sak . . . ” ” Hvad då , mamma ? ” ” . . jo , att jag ej kommer att se någonting , ty måhända svimmar jag i öfvermåttet af min lycka ! ” Ett halft melankoliskt , halft medömkansfullt leende sväfvade öfver kusin Jeans läppar , under det han betraktade de allt mer och mer upplifvade damerna . Men detta leende försvann hastigt , och i det han ömt betraktade Blenda , sade han : ” Jag begär betänketid tills i eftermiddag med rådet , men lofvar att jag då icke skall undandraga mig det ! ” ” Det går jag in på . . förbehållet likväl att ni , min kusin , icke anser er förolämpad , om jag icke följer ert råd , ty jag vill icke neka att jag redan beslutat mig att i främsta rummet taga råd af mitt eget lilla hufvud . . . ” ” . . och afslå ? ” ” Kanhända ! ” ” Men i eftermiddag . . . ” ” Nåväl ? ” ” . . torde ni tänka annorlunda ? ” En blick af oro smög från den unga flickans öga till hennes grannes . En obestämd känsla af tvång kom ifrån detta ögonblick öfver dem alla . Fru Emerentia föll dock snart i en halfslummer och insomnade slutligen helt och hållet , allt under behagfulla drömmar om gamle hans excellens i stora generals-uniformen och hans gemål med juvelsmycket . Men Blenda sökte förgäfves nyckeln till den förändring , som föregått med hennes älskare . Den poetiska tystnaden vid frukosten – en tystnad långt vältaligare än ord , emedan de ersattes af blickarnas och åtbördernas språk – fans ej nu . Men i det närmaste tego de ändå . Han var försänkt i tankfullhet , hon i ångest . Och de småleenden , de halfva suckar , som då och då utbyttes , syntes , i stället att lifva dem , snarare öka deras förstämning . Emellertid rullade vagnen utåt vägen . Hästarna tycktes ila fram .
PER PER PER PER TME-DATE PER PER OCC OCC OCC WRK PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER OCC OCC OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC OCC PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER TME-TIME TME-TIME PER PER