Det var en lif-full och tjusande anblick som visade sig öfver hela Riddarholmsfjärden , der den nu vid middagstiden låg öfverströdd med sina otaliga små båtar och segel , kryssande och korsande hvarandra i olika riktningar bortåt Mälarens solbeglänsta stränder , älsklingsplatserna för den sjöälskande delen af Stockholms befolkning . Blenda – elegant som en riktig stockholmska och så skön att folket på gatan , till tant Regine Sofies hemliga stolthet och tillfredsställelse , vändt sig om för att betrakta henne – satt nu och gungade i den lilla kullbåten , hvars kringhvirflande hjul gjorde henne ett obeskrifligt nöje . Men kullbåtens maschineri glömdes dock snart för utsigten öfver denna på en gång så pittoreska och praktfulla natur , bland hvilken konsten rest sina ståtliga vårdar . Här passerades de allvarsamma skinnarviksbergen . . der höjde sig kungsholmskyrkan och längre bort framskimrade Marieberg . . här fick man bakom sig åter sigte på Strömsborg . . . och innan kort strök båten in i den vackra Långholmsviken . ” Du är bra lycklig nu , min Blenda ! ” sade modern leende . ” Detta är just en af de sköna dagar , hvarom vi drömde , när vi tänkte på hvilan efter arbetet . ” ” Ack , denna är långt skönare , mamma ! Jag känner mig så förunderlig till mods : det är både sällhet och häpnad och ändå en liten smärta öfver att en sådan färd så snart tar slut . ” ” Kära du ” , menade tant Regine Sofie , ” den varar alldeles tillräckligt länge ! ” ” Tillräckligt länge ? ” ” Se så , bli nu bara icke hjertnupen för det du får se vatten , träd och gröna kullar , ty vet du hvad Henriette då kallar dig ? ” ” Nej , låt mig höra ! ” ” Den lilla enfalden från landet ! ” ” Är det möjligt ? ” ” Jaha , der har du den hederstitel , som hon gaf dig från första stund . . akta dig nu , att hon icke får vatten på sin qvarn ! Det är visst bra att vara enfaldig i somt , ser du , men . . . ” ” Var icke rädd , tant , jag skall icke ge henne tillfälle att kalla mig enfalden från landet ! ” ” Godt , godt ! ” ” Men hon torde väl göra det ändå . . och medan vi tala om henne ” – här lutade sig Blenda ned till fru Regine Sofies öra – ” så sade nog tant sista gången åt oss att vi skulle kalla hvarandra du , såsom kusiner bruka , men hon sade aldrig du till mig , utan undvek att kalla mig något . Det gjorde mig ondt , och jag vill helst nu kalla henne fru . ” ” Nej , barn , nej det går icke an ! Får Johan , när han kommer hem , höra att Henriette visat sig så vettlös , då lär hon icke rosa markna ’ n. ” ” Bryr hon sig då så mycket om sin svåger ? ” ” Bryr sig om Johan – jo , det kan du tro ! Och han tål icke högmod eller penningdryghet han . . . Men Henriette är bra för öfrigt : hon är en liten snäll och artig sonqvinna , och Patrik är väl belåten . ” Samtalet afbröts här , medan båten vid Långholmen aflemnade och emottog passagerare , och under den återstående vägen var Blenda så upptagen med ögonen – i hvilka alla hennes sinnen tycktes vara sammandragna – att de andra fruntimren läto henne njuta på egen hand , tills slutligen unga herrskapet Thormans landställe blef synligt mellan löfmassor och blomsterparterrer . ” Se dit , Blenda ” , ropade tant , ” se dit – hvad menar du om det der sockerhuset , som ligger ofvanför bryggan med de gröna bänkarna ? ” ” Ack , så vackert ställe ! ” ” Det är Henrikslund , som Henriette ärft efter sina föräldrar . . . Åhå , der kommer Patrik nedåt bryggan – beskedliga gossen , han håller af mamma : glädjen lyser ur ögonen på honom . ” Och nu lade båten till . Den beskedlige Patrik – helt briljant klädd i hvita underkläder , grön sommarrock och brokig långhalsduk – kom med öppna armar emot sin mor , gaf derefter handen åt moster Emerentia och lilla kusin och sist åt mamsell Debora . ” Nå , hvar ha vi nu sonhustrun ? ” Innan Patrik hann svara , kom Henriette , omfladdrad af en hvit klädning och fläktande röda negligéband , utför backen . Hon var så frisk , behaglig och småleende i dag , den unga frun , att man tvingades att glömma hennes vanliga utseende af spotsk högdragenhet . Men som denna spotska högdragenhet tycktes vara naturaliserad på hennes ansigte , var hennes solskenslika blidhet i dag så mycket mera att beundra . Men Henriette , liksom alla andra , hade sina dagar för älskvärdt lynne , och om dessa händelsevis råkade infalla på en af dem , hvarunder hon egde tillfälle att i sin lilla societet få uppbära den gärd af artighet och smicker , som hon så gerna emottog , så fick man icke laga detta så noga : älskvärdheten kom ändå hennes omgifning till godo . ” Bevars , min docka , så solskenslik du lyser i dag ! ” började svärmodern . ” Det riktigt sprakar ur dina ögon – stackars min Patrik , om all den elden är för honom : då spår jag att han bränner sig . ” ” Åh , jag är redan både kokt och bränd ! ” förklarade Patrik skrattande . ” Henriette ville nödvändigt promenera på morgonen , men när vi kommo till tall-dungen , bad hon mig vänt . . . ” ” Kära Patrik , hur kan du uppehålla vår goda mamma och hennes sällskap här ute i hettan , då vi ha verandans svalka att bjuda på ! ” ” Kors , det är ju förträffligt under hvalfvet här ! Din veranda – det skall väl vara den der långa rangliga skyllerkurn med qvistarna emellan , som ni satt framför huset – har visst mindre svalka . . . Men få vi icke höra Patriks lilla historia , då han koktes och brändes ? ” ” Jag trodde att mamma och de andra fruntimren voro törstiga efter resan . Dessutom är middagen straxt i ordning . ” ” Du är för artig , för artig . . . Men så berätta då , Patrik ! ” ” Åh , det är gjordt i ett ögonblick . Det var bara ett gyckel af Henriette : hon bad mig vänta , medan hon gick bort att bada . ” ” Aha , att bada ? ” ” Men när jag spatserat en god timma i solbaddet , blef det ledsamt och då ville också jag bada . ” ” Det var billigt det ! ” ” Jag tänkte : nu har Henriette nog slutat . Jo , pytt ock – hon var icke der ! ” ” Icke der ? ” ” Hvart knäfveln har hon tagit vägen ’ sade jag för mig sjelf . Jag skulle springa omkring och söka henne , och springa fick jag också , tills jag ändtligen helt andtruten vände om hem och såg efter . ” ” Och då ” , utbrast Henriette med ett högt skratt , ” hade jag sprungit om dig ! Åh , jag hörde dig nog hela vägen , under det du ropade : ’ Henriette , så svara då , Henriette ’ . . . Men sådan der lek , som jag förmodar icke är ovanlig bland nygift folk , bör man icke berätta för andra , min käre Patrik ! ” ” För min del ” , återtog svärmodern , i det hon fäste en lång , något misstänksam blick på sin sonhustru , ” tror jag icke att sådan der lek just är så vanlig bland nygifta . . . Men låt oss nu komma in i unga-fruns veranda ! ” Och härmed steg sällskapet uppför trappan till den af fina , gröna spaljerer uppförda utbyggnad , som slöt sig intill det lilla hvita huset , hvilket , med sina åt sjösidan öppnade glasdörrar , sina blomstersmyckade fönster och vackra inredning , såg obeskrifligt näpet och inbjudande ut . Väl inkommen , fann man sig än bättre genom åskådandet af den herrliga utsigten öfver Mälarens djupblå vatten . Fru Emerentia stod , liksom Blenda , full af häpnad qvar på tröskeln . Det var blott den skillnad , att modern vände sig inåt i stum förtjusning öfver så många vackra möbler och grannlåtssaker , då Blenda vände sig utåt och , ihopknäppande händerna med djupaste uttryck af andakt , stod stum öfver den tafla , som sjön och landskapet erbjödo . ” Nej se vår lilla oskuld , vår lilla enfald , hur andäktig hon ser ut ! ” utbrast Henriette muntert . ” Jag vet icke hvad jag ville ge till , om jag kunde sätta på mig den der minen ! ” ” Är det jag , ” svarade Blenda , hastigt vändande sig inåt rummet , ” som får bära titeln af den lilla enfalden ? ” ” Ack , min gud , hon frågar det der med en ton , som om jag begått en dödssynd ! ” svarade Henriette , och föll åter i ett af sina högljudda skratt . Vid detta gyckel , mera sårande genom tonen än orden , rullade blodet i varma vågor från Blendas hjerta till hennes kinder , hvars mjella sammet de öfvergöto med en starkare purpur än sjelfva kaktusblommans . De milda själfulla ögonen antogo ett uttryck af stolt köld ; och beherrskad af en känsla för henne främmande , nemligen harmens , svarade hon Henriette dessa ord , som denna sedermera med icke mindre förtrytelse erinrade sig : ” Jag vet icke , om det är en dödssynd att göra en stackars oerfaren flicka som jag till föremål för åtlöje , men det vet jag , att jag icke är så enfaldig att jag genom stillatigande samtycker att tjena till ett sådant ! ” Vid detta yttrande af hennes englafromma Blenda , trodde sig fru Emerentia sjelf färdig att dö af hjertsprång : så förhäpnad blef hon . Hennes enda rediga tanke var denna : ” Hvad skall syster säga ? ” Lyckligtvis behöfde hon icke länge sväfva i okunnighet härom . ” Nej , hör på barnet ! ” svarade tant Regine Sofie skrattande och klippande med ögonen , ett säkert tecken till belåtenhet . ” Minsann kan icke hon försvara sig sjelf – det gör du rätt i , min lilla ! Stå på dig , du , mot Henriette , när hon sätter dig i trångmål ! ” ” Jag visste icke ” yttrade unga frun med en stor geste på hufvudet , ” att landsortsdamerna voro så tyckmyckna – men jag skall väl akta mig en annan gång att skämta med fröken ! ” ” Du må gerna skämta huru mycket som helst ” , återtog Blenda , som nu hastigt och med en vänlig rörelse räckte handen åt Henriette , ” men skratta icke åt mig – ty det käns så ondt , att jag blir alldeles som om jag icke vore jag sjelf . ” Det låg ett så afväpnande behag i Blendas både ton och sätt , då hon , med denna för första gången begagnade förtrolighet , gick emot sin kusin , att Henriette , åtminstone för tillfället , kände sig besegrad . Och , kyssande Blendas kind , sade hon småleende : ” Du är just en liten näbba , och det skall du få heta , om du förkastar att vara den lilla enfalden från landet ! ” ” Med den tonen får du kalla mig allt hvad du vill – ack , så älskvärd du kan vara ! ”
LOC LOC TME-TIME LOC PER PER LOC WRK LOC LOC LOC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER LOC PER PER PER WRK PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE TME-DATE PER TME-DATE PER PER PER TME-TIME PER PER PER PER PER PER PER PER PER LOC PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER