Såsom man redan torde funnit , tillhörde fru Emerentia v. Kühlen en af dessa karakterer , hvilka njuta det privilegiet att alltid sjelfva anse sig för lyckliga . Hos denna qvinna fans en undransvärd blandning af förnuft och enfald , sjelfklokhet och högmod , tilltagsenhet och godsinthet , men ingendera af dessa egenskaper den andra så öfvervägande , att den stod i vägen för det helas utveckling . Blott en enda sak kunde hos henne kallas allsmäktig , nemligen inbillningskraften , hvilken numera , nästan uteslutande , koncentrerade sig kring hennes dotter . Olyckligtvis hade dock alla karakterens drag lånat stoff till den allrådande makten , hvadan denna också ständigt skiftade i flera färger . Liksom sin halfsyster Regine Sofie hade äfven fru Emerentia kunnat blifva gift med en förmögen borgare , men af ädel stolthet föredrog hon den fattige ädlingen , ty , sade hon – sjelf en välboren fattig fröken – ” lika barn leka bäst ” . . Också blef hennes äktenskap rätt lyckligt , ty hon lät kalla sig hennes nåd , och så länge hennes man lefde , kunde det väl stundom tryta bröd och andra nödvändighetssaker i huset , men hoppet tröt aldrig , lika litet som fru Emerentias sträfvan och glada lynne ; och hur fattigt man än lefde , var man ändå med kommissariens och komministerns i kompani om den årliga afgiften för böcker från närmsta lånbibliotek . Och när efter några dagars romanfastande ett stadigt paket ankom , skulle man hafva sett moderns och dotterns forskande blickar , medan salig fänriken försigtigt – till besparande af segelgarnet – löste , i stället att skära af , knuten . Ändtligen ligger der herrligheten för öppen – fruntimren kunna knappt andas af bäfvande förtjusning . ” Ha vi fått de böckerna vi begärde , min vän ? ” hördes gemenligen då fru Emerentia yttra . ” Är Naturmenniskan med , är Arkadien med , är det Bortauktionerade Barnet med ? ” ” Alltsammans , mor , alltsammans ! ” Och vidt och bredt från början till slut , ända ned till de imponerande orden ” Tryckt hos Lindh i Örebro , ” läste fänriken hela titelbladet . Med blyg röst frågade nu Blenda : ” Är der ingen riddarroman , pappa ? ” ” Åhjo . . . här ha vi ju Rudolph von Werdenberg . ” Nu voro alla belåtna , ty om mamma och pappa helst fröjdade sig åt la Fontaines ömsom humoristiska och idylliska familjmålningar , klappade dock aldrig Blendas hjerta så hårdt som då fadern med sin uttrycksfulla röst läste de vackra riddarböckerna , der tornerspel , mystiska hjeltar med slutna hjelmar och borgfröknar , sömmande i guld och silke , hvimlade om hvarandra med bakgrund af vindbryggor , götiska torn , hemliga domstolar och framför allt dessa tjusande varelser , som nämdes kringvandrande trubadurer , under hvilkas skepnad så ofta en förklädd älskare , stundom en älskarinna , dolde sig . Men vare sig nu att böckerna handlade om familj- eller riddarlifvet , kände sig dock den lilla slägten så fängslad – fruntimren vid sina sakta surrande spinnrockshjul , som tycktes gå af sig sjelfva , fänriken vid pipan och sitt föreläsarekall – att eftermiddagen och aftonen flögo bort som en vindfläkt ; och om ofvanpå all denna själsnjutning man icke hade annat än kornmjölsgröt för kroppen , så betydde det visst ingenting , ty , sade husmodern , sedan hon likväl först ur skafferiet uppsökt en bit kallt kött åt far : ” man äter ju endast för att lifnära sig , och om det ock slutligen stannar vid hafremjölsgröt , så har jag icke ledsammare för det . ” Aldrig en enda gång föll det den beskedliga frun in att betänka det all denna poetiska och lösa föda , njuten till sådant öfvermått , kunde skada hennes älskade Blenda – nej , i Blendas hufvud fingo fritt hvimla riddare och pager , fröknar och trubadurer ; och ehuru hela denna skola , jemte den lafontainska och kotzebueska med sin högspända och utsträckta känsloflygt , redan då var gammal , och den öfriga verlden hänfördes af den nya eller walter-scotska , var det likväl icke värdt för waverleysnovellerna , med sitt nyktra förstånd , sina beundransvärda naturbeskrifningar och kraftfulla , men , enligt gamla smaken , oromantiska karakterer , att på fänriksbostället sticka ut sina föregångare . Om egaren af lånbiblioteket någon gång skickade en ” nymodig ” roman , skref fru Emerentia och anhöll ödmjukast att hon måtte slippa att få ” sådant der krafs ” , hvilket visst hvem som helst kunde skrifva , som sett berg och sjöar – hon betalte för att få ” riktiga ” böcker , och finge hon ej sådana , så funnes det gudskelof lånbibliotek såväl i Vennersborg som i Skara . Efter den betan erhöllo de icke annat än hvad den nymodigt sinnade bokhandlaren kallade gammalt skräp , och på det sättet kom det sig att den lilla familjen ständigt lefde tillbaka och med envishet fasthöll sig i den sfer , der den bäst trifdes . Bland alla de romaner , som fängslat Blendas unga sinne , var det isynnerhet en som hon så högt älskade , att fadern köpte och skänkte henne den på hennes födelsedag ; och detta non plus ultra af intressanta arbeten bar titel af : ” Bertha och Agnes eller Stolthet och Kärlek ” . Den stolta Bertha och den kärleks-veka Agnes älskade begge riddar Egbert Montabor ; och riddar Egbert Montabor , ” en stjerna lik ” såsom det heter i visan , lyste för dem båda , ty han tillbad den modiga , högdragna Bertha , men hans kärlek tillhörde den ömma , milda Agnes , som bäfvade för hans starka manliga mod , då deremot Bertha ständigt uppeldade honom att söka faran . Allt detta orsakade inom Blenda en evig strid . Ena stunden drömde hon sig som Agnes , vandrande mellan blommor , lam och fåglar , än red hon som Bertha förklädd till sin ridderlige älskares läger och trotsade sitt köns blygsamhet för att tillbringa några timmar i hans tält , än åter smög hon , med harpan på armen förvandlad till trubadur , upp till Agnes ’ borg för att sjunga om riddar Egbert Montabors bragder : denna sång skulle komma Agnes att förråda sig , hvarigenom Bertha sjelf finge se och dömma om ryktet talade sanning , då det berättade att Egbert , hennes trolofvade , blifvit kär i dottern till den enka , hvars rättigheter han – dertill uppmanad af Bertha – såsom en rättskaffens riddersman gått att i härnad försvara . ” Ack ” , sade Blenda till sig sjelf , ” de äro begge så afundsvärda , att jag ej vet hvilkendera jag helst ville vara . . kanske ändå Agnes ” , tillade hon rodnande , ” men icke så dufvolik ” ( Agnes blef slutligen riddar Montabors maka ) . Men när i skymningsstunden klaveret öppnades , då var hon åter den frimodiga Bertha , som i trubadurens skepelse besökte Agnes ’ borg och sjöng : ” Af tapperhet och mannamod upplifvas tyska riddarns blod : från haf till haf , från strand till strand han flyger ut i alla land . Men riddar Egbert Montabor , en stjerna lik , dock främst bland Tysklands hjeltar står . Hans härgång liknar stormens dån , hans mod förfärar långtifrån – den tyska riddarns mod och gång förtjenar dans och spel och sång . Men riddar Egbert Montabor , en stjerna lik , dock främst bland Tysklands hjeltar står . Den tyska riddarns kärlek är förutan svek och lågt begär ; och Tysklands flickors rena dygd förtjenar trohet , värn och skygd . Men Egberts Bertha främst dock står , en stjerna lik – hon älskar Egbert Montabor . ” Så lefde vår unga hjeltinna i sitt hem , delande tiden mellan sitt arbete , sina drömmar , sitt klaver , sina dufvor och sitt rosqvarter , hvilket sista utgjorde för henne en verld föga mindre intressant än för drottning Semiramis de hängande trädgårdarna : äfven Blenda hade uttänkt huru en liten terras – 6 alnar lång och 4 alnar bred – kunde anläggas på en ur berget utskjutande klippspets ; och sjelf hade hon , med pigan och vallpojken , skaffat jorden dit och sedan planterat . För en så ung och oskuldsfull varelse som Blenda måste också allt detta vara tillräckligt att finna sig säll . Men vid faderns sjukdom rubbades den vänliga friden i hennes lif , och enligt hvad vi veta , hade allt varit trassel , mörker och bekymmer , intills denna afton , under hvilken modern utvecklade den stora framtids-kartan , der så många vägar löpte omkring hvarandra . Såsom Blenda förutsagt , hade hon icke fått sofva särdeles under natten ; och de stunder då slummern tillslöt hennes ögon , voro drömmarna desto verksammare . Men det var nya drömmar : Än satt hon på spektaklet , under det en förnäm herre med många ordnar artigt lutade sig mot ryggstödet till hennes bänk . Än såg hon sig , ytterst elegant , klädd , vandra på ” den stora promenaden ” med en livréprydd betjent bakom sig och vid sin sida en skön ridderlig gestalt , den der med sina blickar tycktes utgissa hennes önskningar . Dernäst rullade hon fram half-liggande i en beqväm vagn ; och slutligen befann hon sig i ett litet mystiskt kabinett , der hon läsande i en bok afvaktade att dörren skulle öppnas af kammarjungfrun , som fått befallning att insläppa en person , hvars ögon voro förbundna . Kortligen : den stackars Blenda var helt och hållet förbryllad af alla de olika roler , som hon utan tvifvel skulle komma att spela i stora verlden , der så många rivaler till den stolte riddar Montabor voro färdiga att täfla om hennes ynnest . Naturligtvis finge först , innan man hunne till allt detta , ett lif af vedervärdigheter och stora försakelser föregå – sådant hörde till pjesen . Men då utgången blefve god ( och huru kunde man tvifla derpå ? ) , borde förspelet lätt låta bära sig . Emellertid var vår hjeltinna på intet sätt enfaldig : hon var tvertom en flicka med klart förstånd , och ehuru hon saknade den sorts takt , som umgängeslifvet och vanorna utveckla , saknade hon likväl icke egenskaper att förvärfva den . Men i följd af hennes lifliga sinne hade den helt och hållet romantiska uppfostran , som hon fått , så sammangjutit sig med hennes varelse , att hon trodde ingenting vara omöjligt , om hon än icke gick så långt i tron på händelserna som hennes mor . Dessutom sade henne denna mor beständigt att hon – dottern – var skönare än alla de hjeltinnor , som hon läste om ; och då Blenda , för att bedömma sanningen häraf , såg sig i sin lilla spegel , förmodade hon att mamma kanske icke hade orätt , och med hemligt välbehag och barnslig naivitet nickade hon då åt sin förtjusande bild , liksom hon velat säga : vi få väl se hvad det kan bli af ! Det bästa hos Blenda var dock hjertat , detta goda , älskliga hjerta , som ofta kom henne att uppoffra alla de granna drömmarna , ja sjelfva romanläsningen , för att hasta till en nödställd likes bistånd ; och den hjelp , hon då gjorde , röjdes icke blott i vakande , vård och ömhet , utan äfven deri att hon i tysthet förfärdigade många små arbeten , af hvilka inkomsten var bestämd för dem , som hade mindre än hon . När så de hulpna hviskade att det var en himlens engel som besökte dem , då log Blenda lik en verklig engel och tänkte , att det aldra skönaste af allt skönt på jorden dock var att kunna tjena och trösta andra . . . . . . . . . . . . . . . . . . . . ” Sjusofverska , vill du ej vakna ! ” sade fru v. Kühlen , i det hon smekande vidrörde dotterns rosiga kind . ” Ack , mamma , hvilken tokig sömn och sådana tokiga drömmar jag haft ! ” Blenda räckte sina armar mot modern , och gömde sitt glödande ansigte vid dennas bröst . ” Jojo , det kunde jag väl tro . . . Men hör på hvad jag redan uträttat i dag – jag har varit både hos riksdagsman och hos nämdemans-mor . ” ” Jag törs knappt fråga huru det gått ? ” ” Du ser det väl på mig – allting är uppgjordt : riksdagsman förskotterar oss respengarna . ’ Det vore synd och skam ’ , sade den hedersmannen , ’ att icke hjelpa två ensamma fruntimmer , helst nu , då det är så väl stäldt att en slägting vill ta dem i hägn ’ . ” ” Ack , min gud , det blir då verkligen af ? ” ” Bestämdt ! Riksdagsman skjutsar oss sjelf till Wennersborg ; och så fort jag lagt ett ord hos kommissarien att han beställer oss plats , och dagen är bestämd , så skrifver jag till Regine Sofie att hon är oss till mötes i det främmande landet . ” Det uppstod ett ögonblicks tystnad . Fru Emerentia var beredd på allt annat : hon väntade sig att få höra utrop af förtjusning och beundran öfver den verksamhet hon utvecklat . ” Tror du ej mina ord , mitt barn – tror du ej på din egen lycka ? ” ” Jo , jag tror , men . . . förlåt mig , mamma ! ” Och med ett uttryck af ångest och rörande smärta hopknäppte Blenda sina händer , i det hon till modern höjde en blick , hvari tårar glindrade . ” Men , flicka , hvad är åt dig ? ” ” Jag är rädd ! ” ” Rädd – för hvad då . . under Guds beskydd och din mors ? ” ” För mig sjelf . ” Fru Emerentia såg en smula brydd ut . ” Huru ? ” ” Jag vet icke hvad som är åt mig – jag är icke så som förut . I går afton glömde jag fyra saker , som jag först nu påminner mig . ” ” Låt höra hvilka de voro ? Du hade ju dessutom hufvudet så fullt , stackars barn , att du stort icke kunde tänka på något . ” ” Åh jo , jag kunde nog tänka på något : jag har varit så . . . så förnäm i mina drömmar , både sofvande och vakande . Jag har . . men jag blygs att tänka på det . Allt detta kan icke vara rätt , efter det kommit mig att fela så mycket . ” ” Nå , kom då till bekännelsen om dina fel ! ” ” Först och främst har jag aldrig förr någon afton , allt ifrån vårens början intill hösten , glömt att vattna mina blommor . ” ” Din toka , ingenting annat ? ” ” Var det då icke orätt att jag glömde dessa kära blommor , som gjort mig glädje i så många år , som jag sjelf uppdragit , ansat och följt under både fruktan och hopp – och detta för en tanke , som var blott en timma gammal ! ” ” Det var dock ganska förlåtligt att rosqvarteret fick stå tillbaka för en sådan tanke . ” ” Dernäst ” , återtog den unga sjelfanklagerskan med starkare tonvigt , ” glömde jag att dela ut kornet till mina dufvor – var det heller ingenting ? ” ” Åtminstone betydde det icke något , ty jag såg Lisa göra det . ” ” Det blir visst icke detsamma . Men , min gud , det är väl ännu värre ! ” ” Nå ? ” ” Jag går ju hvarje tisdags- och lördagsqväll till stackars Britta på Jonsängen . . hon , som sitter der lam och öfvergifven , har ingen annan glädje i verlden än då hon får se mig med min lilla korg – hon fick ej se mig i går ! ’ ” Så blir det så mycket kärare i dag : hon skall fröjda sig åt allt det goda , som väntar dig . . och för att göra det rätt högtidligt , så ta vi och lägga en fläskbit i korgen . ” Blenda skakade på hufvudet , och denna rörelse , jemte den tysta suck som höjde hennes bröst , förrådde att hon ej kände sig tröstad . ” Det är ännu icke allt ! ” tillade hon helt sakta . ” Det sista då ? ” ” Jag tänkte icke ens på min aftonbön – jag bad ej ! ” ” Jag bad i ditt ställe , kära barn , och jag är mycket förvissad att den gode guden förlåter dig denna lilla skuld , hvartill din stora oförberedda lycka var orsaken . ” ” Men ” , invände den unga flickan med ett uttryck , som röjde på en gång förtrytelse och förskräckelse , ” det kan ej vara rätt att öfverlemna oss åt en lycka , som kommer oss att glömma våra fordna både nöjen och pligter , ja till och med Gud och bönen . Detta tillstånd gör mig orolig . ” ” Lugna dig , min dotter ! Du är ung , ditt blod är varmt , men jag , som känner dig mycket bättre än du sjelf , jag bedyrar heligt att du aldrig skall glömma hvarken dina pligter eller din Gud , om du också liksom en annan syndig menniska – ty vi äro ju inga englar – i en upprörd stund kan vara mindre tillgänglig för dessa invanda och ömma känslor . ” ” Mamma tror då . . . ” ” . . att din frid blir återställd , när du godtgjort alla dina små försummelser – och då blir du den första som åter kommer till tals om resan . ” ” Åtminstone ” , svarade Blenda , ” vill jag först förordna huru jag skall ställa till med det , som jag lemnar qvar . ” ” Blommorna , dufvorna och din gamla lama Britta ? ” ” Ja , ja ! ” ” Det förordnandet är snart gjordt . Anders Persson , som tar emot bostället i höst , har en beskedlig dotter , lilla Kerstin – henne testementerar du ditt rosqvarter , och för det hon med glädje skall skaffa sig sjelf ett nöje , ger du henne din gulrutiga shalett , som kanske ändå var för urblekt att ha i Stockholm . . och får hon ytterligare lilla papperslådan med luktvattensflaskorna i , så vet jag att hon är lönt för mödan ! ” ’ Tack , lilla mamma – det kommer Kerstin visst icke att försaka . Jag vill dessutom be henne så vänligt , att hon nog blir god mot mina blommor . . . Men dufvorna ? ” ” Dem lemna vi hos riksdagsmans-mor , som har dufvor förut – det blir stort sällskap för dem , och aldrig brist på korn . Och dessutom , om vi få det så stäldt i Stockholm att vi kunna ha dem der , så äro dina älsklingar i behåll , och vi behöfva bara skrifva efter dem . ” ” Åh , min gud , hur mamma glädjer och lättar mitt sinne – blotta hoppet att få återse dem gör mig redan nöjd . . . Nu ha vi endast qvar gamla Britta . ” ” För den beskedliga gumman , som älskar dig så mycket , skall du hvar afton arbeta en halftimma längre än vi eljest kunde behöfva , och af alla dessa halftimmars arbete blir i månaden en liten nätt summa , den du får skicka din skyddsling i ett bref , som komministern nog läser för henne . ” Nu kastade sig Blenda i moderns famn , utan att likväl ett ord undföll hennes läppar : det var blott ögonen som talade , men deras språk var ganska begripligt . Och sedan Blenda gjort alla sina besök och lugnat sina små samvetsskrupler , var hon – såsom fru Emerentia förutsagt – den första som återkom på kapitlet om de stora händelser , hvilka måste bli en följd af deras nya utsigter . Vi öfverhoppa den mellantid af tre veckor , under hvilken tillrustningarna upptogo våra resande damers alla tankar , och återfinna dem , efter denna tids förlopp , i Wennersborg , första stationen .
PER PER PER PER OCC OCC TME-DATE OCC PER WRK WRK WRK ORG-COMP LOC OCC PER WRK PER PER OCC OCC TME-TIME TME-TIME PER PER OCC OCC PER LOC LOC OCC PER EVN WRK PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER PER PER PER PER PER PER PER OCC PER PER ORG-INST PER ORG-INST LOC PER PER PER PER OCC PER MSR-LEN MSR-LEN OCC OCC PER TME-TIME PER TME-TIME OCC OCC PER PER PER PER PER PER PER TME-DATE OCC OCC OCC LOC OCC PER PER PER PER TME-DATE TME-TIME TME-TIME PER PER LOC SYMP TME-DATE TME-DATE PER PER PER SYMP PER TME-DATE PER LOC PER LOC PER TME-TIME OCC PER PER PER LOC