Wånet . 
 O ! det är ingen afundsvärd förmåga Att mäkta , trotsig , att förakta allt . När lifvets alla fröjder tömts till råga , När hvarje tjusfull , retande gestalt , Som fantasien lockat fram i ljuset , I verklighetens armar slocknat ut , — Bland spillror af ditt bättre jag , i gruset , Du finner hånet villigt qvar till slut . 
 Du vilda hån , som sträcker , hotfull , handen Mot skyn , som mörknar , åskfull , öfver dig , Och släcker stjernorna vid himla-randen , Och väpnar dig med hatets ord , att krig Mot jord och himmel , gnisslande , förklara , Och bjuder Solen , ljusets äldste son , Sin krona lägga ner , den evigt klara , Till förmån för en mörkrets spök-demon ! 
 Du , som i tviflets mantel , snäf och sliten , Inbillnings-sjuk , yfs af ditt majestät ! Din storhet är ändå till slut rätt liten . Din ära har dig sjelf blott till profet . 
 Och hur du kämpar dina vilda strider , Och svär att dö der , stort , som Winkelried . — Du gör ock fredsförslag , ehvad det lider , När lifvet sist dör i en suck om frid .
PER